﻿K domovu pohleď, anděle!

THOMAS WOLFE

PŘÍBĚH ZASUTÉHO ŽIVOTA

VĚNOVÁNO A. B.

{Pak – neboť duchem vším

jsem vhroužen v tebe, věčnou blaženost,

(jen v tobě rostu, zřím a vím,)

a že i mého těla krov, ta kost,

též je tu s tebou – pak i domu kryt

z masa a z žil se musí obnovit.}

Upozornění čtenáři

V této své první knize psal autor o prožitcích, které jsou již vzdáleny a ztraceny, ale jež kdysi byly součástí jeho životní tkáně. Řekne-li snad proto čtenář, že je to kniha autobiografická, spisovatel neví, jak by mu odpověděl: domnívá se jen, že autobiografické je každé poctivé vypravěčské dílo – že je například těžké představit si autobiografičtější dílo, než jsou Gulliverovy cesty.

Tato poznámka je zvláště určena lidem, které spisovatel znával v době líčené na těchto stránkách. Oněm lidem by řekl, co již patrně tuší sami: že tato kniha byla napsána v nevinnosti a nahotě ducha a že spisovatelovým hlavním cílem bylo dát činům a postavám knihy, kterou skládal, plnost, životnost a přesvědčivost. Teď, když se kniha již tiskne, její původce zdůrazňuje, že je to vypravování vymyšlené a že nezamýšlel nikoho portrétovat.

Jsme však součtem všech okamžiků svého života – vše, co v nich je, jsme my: tomu neunikneme, to neutajíme. Vzal-li tedy spisovatel hlínu života, aby z ní uhnětl svou knihu, vzal jenom to, co berou všichni, co nikdo ani nebrat nemůže. Literatura nezrcadlí fakta, nýbrž výběr a chápání fakt; literatura pořádá fakta a odkrývá v nich záměrnost. Doktor Johnson prohlásil, že k napsání jediné knihy je nutno zpřevracet listy půl knihovny: a tak i romanopisec může zpřevracet polovinu obyvatelstva města, aby vytvořil jedinou postavu svého románu. To ovšem není ještě všechno, ale autor věří, že to objasní aspoň celou metodu této knihy, psané z odstupu a bez jizlivosti nebo zaujetí.

7$

Díl první

…kámen, lísteček, vchod; kde kámen, lísteček, nenalezený vchod? A všechny ty zapomenuté tváře?

Nazí a osiřelí vcházíme do vyhnanství. V temném lůně jsme nepoznali matčinu tvář; z vězení jejího těla jsme vyšli do nepopsatelného, nesdělitelného žaláře země.

Kdo z nás zná bratra svého? Kdo nahlédl otci do srdce? Kdo nezůstává po celý život pod zámkem? Kdo není po celý život opuštěným cizincem?

Ach té zprahlé pustiny! Ztraceni v dusném bludišti, zmoženi na téhle setmělé strusce mezi třpytnými hvězdami, ztraceni! V zamlklých vzpomínkách hledáme slavnou zapomenutou řeč, zmizelou cestu ústící do nebe, kámen, lísteček, vchod, Kudy? Kdy?

Ó, vrať se, duchu zbloudilý a vichřicí oplakávaný!

I

Náhody, které mísí anglické osadníky s německými, jsou již dost podivné; ale náhoda odvádějící člověka z Epsomu u Londýna do Pensylvánie a odtud k horám, které obtáčejí Altamont i s tím korálově pyšným kohoutím kokrháním a sladkým kamenným úsměvem anděla, je obestřena temným čarováním osudu, jenž vytváří v zestárlém světě nové zázraky.

Každý z nás je součtem cifer, jichž se nedopočte: odčítej nás zpátky do nahoty a noci, a před čtyřmi tisíci lety na Krétě zahlédneš klíčit lásku, která skončila včera v Texasu.

Símě naší zhouby zraje na poušti, lektvar k našemu uzdravení vyrůstá na horském útesu, a baba z Georgie nám otravuje život, protože kdysi londýnský hmaták ušel šibenici. Každý okamžik je plodem čtyřiceti tisíc let. Dny, nechávajíce v úprku za sebou minuty, jako mouchy spějí s bzukotem k smrti a každý okamžik je okénkem, rozevřeným do veškerého času.

Toto je jeden takový okamžik:

Angličan Gilbert Gaunt (později si to jméno změnil na Gant, asi jako ústupek yankeeské výslovnosti) připlul roku 1837 plachetnicí z Bristolu do Baltimoru a brzy prolil neprozíravým hrdlem všechen výnos hospody, kterou si tam zakoupil. Pak se toulal po západní Pensylvánii, kde si těžce a nebezpečně sháněl živobytí pořádáním kohoutích zápasů. Stavěl své cvičence proti borcům vesnických smetišť a často prchal po noci strávené v šatlavě bez jediné vindry v kapse a třeba s otisky hrubých farmářských kotníků na své furiantské tváři, zanechav svého bojovníka mrtvého na bitevním poli. Ale vždycky vyvázl, a když ho konečně, právě o žních, proud zanesl mezi německé usedlíky, byl tak uchvácen žírností jejich

11

kraje, že tam zakotvil. Do roka si vzal hranatou mladou vdovu s pěknou farmou; jako všechny okolní Němky dala se okouzlit jeho zcestovalým vzhledem a grandiosní mluvou, zvláště když přednášel Hamleta ve slohu velkého Edmunda Keana. Každý říkal, že měl být hercem.

Ten Angličan zplodil děti – dceru a čtyři syny – bezstarostně žil a trpělivě snášel tíhu hašteřivého, ale počestného jazyka své ženy. Léta míjela, jeho jasné a trochu vyjevené oči potemněly a zapadly do váčků, vysoký Angličan se začal dnavě ploužit: jednou ráno, když ho žena přišla vybručet z postele, našla ho bezduchého po mrtvici. Zůstalo po něm pět dětí, hypotéka – a cosi, co v těch divných temných očích, teď zrovna rozjasněných a vytřeštěných, ještě nechtělo umřít: náruživý a tajemný hlad po putování.

S tímto dědictvím tedy opouštíme našeho Angličana a obracíme se nadále k dědici, jemuž bylo odkázáno, k jeho druhému synu, chlapci Oliverovi. Byl by to dlouhý příběh, jak tento hoch stál vedle silnice u matčiny farmy a díval se na zaprášené rebely táhnoucí na Gettysburg; jak se jeho netečný pohled prohloubil, když zaslechl veliké jméno Virginie; a jak, když rok po ukončení války, stále ještě teprve patnáctiletý, kráčel baltimorskou ulicí, uzřel v malém závodě hladké žulové náhrobní desky, tesané beránky a cherubíny a anděla, vzpřímeného na studených souchotinářských nohou, se sladce idiotským kamenným úsměvem v líci, že se jeho netečné mělké oči znovu prohloubily tím temným vášnivým hladem, který nechtěl umřít v očích mrtvého. Chlapec zíral na velikého anděla s tesaným liliovým stonkem, a uchopilo ho mrazivé, bezejmenné vzrušení. Zatínaly se mu dlouhé prsty do velkých dlaní. Poznal, že nade všechno touží po tom, aby mohl dlátem vytesávat něžné tvary. Dychtil vtělit cosi temného a nevyslovitelného do studeného kamene. Dychtil po tom, aby uměl vytesat hlavu anděla.

Oliver vstoupil do dílny a požádal hřmotného vousáče s dřevěnou palicí o práci. Stal se kamenickým učněm. Pracoval v zaprášeném dvorku pět let. Stal se kameníkem; prošel dobou učednickou, stal se mužem.

12$

Ale cíle nedošel. Vytesat hlavu anděla se nikdy nenaučil. Holubici ano; beránka ano, zkřížené, mramorově hladké ruce smrti a vzhledná písmena – ale ne anděla. Hle, všechna ta promrhaná léta, bouřlivá baltimorská léta práce i divošské opilosti a návštěv v divadle Boothe a Salviniho (které mělo na kameníka zhoubný vliv, neboť si zapamatoval každý odstín hrdinského bombastu, a když chodil ulicemi, něco si pomumlával a čile gestikuloval ohromnýma výmluvnýma rukama) – nebyla-li obrazem našeho slepého tápání po úniku z vyhnanství, když v zamlklých vzpomínkách hledáme slavnou zapomenutou řeč, zmizelou cestu ústící do nebe, kámen, lísteček, vchod? Kudy? Kdy?

Svůj cíl nenašel a širou pevninou se dotoulal až na poválečný Jih. Lidem se jevil jako vyčouhlý rozsochatý velikán s netečnýma mžikavýma očima, dlouhým ostřím nosu a s hrčícím proudem výřečnosti. Své směšné nesmyslné kletby pronášel s formálností klasického řečníka, vážně, ale s lehce nepokojným úšklebkem v koutcích tenkých tklivých rtů.

Zařídil si závod v Sydney, nevelkém hlavním městě jednoho ze středojižných států, žil střízlivě a přičinlivě pod pozorným dohledem lidu ještě rozbolavělého porážkou a nepřátelstvím a konečně, když si zjednal dobré jméno a přístup všude, oženil se s hubenou tuberkulosní starou pannou, která sice byla o deset let starší, ale zato měla naspořené jměníčko a neochvějnou vůli k manželství. Do půl druhého roku byl z něho zase vřískající blázen; pán prostával celé dny opřen o vyleštěné tyče kořalenských výčepů, až přišel o obchod, a Cynthie, jeho manželka – (však jí svým chováním zkrátil život, říkali sousedé) – zemřela náhle jedné noci chrlením krve.

A zas bylo všechno to tam – Cynthie, závod, těžce získaná pověst střízlivosti, kamenná hlava anděla. Oliver chodil za tmy ulicemi, vykřikoval pentametrovým rytmem kletby proti způsobům rebelů a jejich povalečství; brzy však, zkrušen strachem, lítostí a ztrátami, začal pod káravými zraky města chřadnout. Maso mu na vytáhlé kostře hublo a vzal si do hlavy, že Cynthiin neduh se teď mstí na něm.

Bylo mu sotva přes třicet, ale vypadal mnohem starší. Tvář

13$

měl žlutou a propadlou; vosková čepel jeho nosu připomínala zobák. Dlouhé hnědé kníry mu visely truchlivě dolů.

Ohromné flámování mu zničilo zdraví. Byl hubený jako šindel a kašlal. Opuštěn v nepřátelském městě, vzpomínal na Cynthii a propadal strachu. Myslil, že má tuberkulosu a že umře.

A tak sám a znovu ztracen, nevřadiv se do světské společnosti a ztrativ půdu pod nohama, vydal se Oliver na nové putování po zemi. Obrátil se na východ k nesmírné hradbě hor. Věděl, že přes ně nedolehla jeho špatná pověst, a doufal, že v nich snad najde samotu, nový život, zotavení.

Oči vyzáblého stínu znovu potemněly – jako kdysi v mládí.

Celý den jel Oliver pod vlhkou šedou oblohou říjnovou rozlehlým státem na východ. Když vyhlížel zasmušile z okna na syrovou zemi, tak pořídku vzdělanou u roztroušených bezmocných farmiček, které byly na povrchu pustiny jenom jako zbrázděné záplaty, tu mu padla na srdce tíha a nevolnost. Vzpomínal na velké stodoly pensylvánské, na zralý sklon zlatých klasů, na hojnost, pořádek a čistotnou přičinlivost lidu. Vzpomněl, že se vydal hledat pro sebe řád a postavení, vzpomněl na bouřlivý zmatek svého života, poskvrněná a zamlžená léta, rudé zmrhání mladosti.

Bůh ví, že stárnu, řekl si Oliver. Proč zrovna zde?

Mozkem mu táhlo chmurné procesí přízračných let. Pojednou si uvědomil, že jeho životu určovala řečiště řada náhod: divoký zpěv rebelů o dni soudu, troubení křídlovky na cestě, dupot armádních mezků, nejapně bílá tvář anděla v zaprášené dílně, vyzývavé kroucení boků přecházející holky.” Z kraje hřejivé hojnosti zbloudil do tohoto úhoru: jak zíral oknem na nedotčená lada, syrový táhlý svah piedmontský, blátivé cesty z červené hlíny, ošumělé zevlouny na stanicích

– hubeného farmáře, kymácejícího se nad opratěmi, očumujícího černocha, klacka s mezerami v zubech, kostnatou žlutosnědou ženu s umouněným robětem – jala ho strachem nezbadatelnost osudu. Jak se sem dostal z čistotného německého 14$

blahobytu svého mládí, do této nesmírné ztracené vlasti křivičnatých?

Vlak drnčel po dýmající zemi. Dešť dopadal vytrvale. Do špinavého plyšového vagonu vtrhl s průvanem brzdař a vyprázdnil násypku uhlí do velikých kamen u dveří. Skupinou venkovanů, rozvalených po sedadlech, otřásl pisklavý prázdný smích. Lokomotiva smutečně vyzváněla nad cvakajícími koly. Pak byla hučivá nekonečná zastávka u železničního uzlu poblíž úpatí hor. Konečně se vlak znovu rozjel do nekonečné vlnivé země.

Přišel soumrak. Mocná hmota hor se mlhavě vzpínala.

V podhorských chatrčích se rozžehla zakouřená světélka. Vlak se závratně šplhal po dřevěných mostech v příšerné výši nad tenkými provazci vody. Vysoko nahoře i hluboko dole, opeřeny chomáčky kouře, lnuly hračkovité chýše k břehům, roklinám a svahům. Vlak se supavě vinul rýhovanými červenými průkopy, zvolna a ztěžka. Když se setmělo, Oliver vystoupil v městečku Old Stockade, kde končila železnice. Přímo nad ním se tyčila poslední vysoká zeď bor. Když Oliver vyšel ze smutné staničky a zadíval se do venkovského krámu, osvětleného zamaštěnou lampou, měl pocit, že zalézá jako zvíře do kruhu těchto obrovitých hor, aby tam zemřel.

Druhý den ráno jel dále dostavníkem. Jeho cílem bylo městečko Altamont, vzdálené čtyřicet kilometrů za krajem velikého vnějšího hřebene hor. Koně pomalu táhli strmou cestou a Oliver dostával lepší náladu. Byl zlatošedý den pozdního října, jasný a větrný. V horském vzduchu byla čipernost a jiskrnost, nad člověkem čnělo pohoří, blízké, mohutné, čisté a holé. Stromy tu rostly vyzáblé a nahé, byly skoro bez listí. Na nebi bylo plno větrných bílých cárů mračen; hustý pruh mlhy obtékal zvolna horskou hradbu.

Dole se v kamenitém řečišti pěnila bystřina a Oliver tam zahlédl pohyblivé tečky – byli to muži kladoucí koleje, které se jednou dotočí horstvem k Altamontu. Pak zpocené spřežení zabočilo kolem propasti a začalo mezi vznešeně strmícími hřebeny, které se rozplývaly v purpurové mlze, pomalu sestupovat k náhorní rovině, kde stálo město Altamont.

15$

V úchvatném pratvaru hor, které se prohlubovaly v nesmírnou číši, našel městečko asi čtyřtisícové, rozlezlé po stech pahorků a vydutin.

To byla nová země. Srdce mu okřálo.

Tohle město Altamont bylo založeno brzy po revoluční válce. Bylo příhodnou stanicí farmářů a dobytkářů na jejich východních výpravách z Tennessee do Jižní Karoliny. Po několik desítiletí před občanskou válkou tam také jezdila na letní byt lepši společnost z Charlestonu a z plantáží horkého Jihu. Když tam Oliver přijel, začalo si město získávat pověst nejen jako letovisko, ale i jako ozdravovna pro souchotináře. Několik boháčů ze Severu si vystavělo v horách lovecké zámečky a jeden z nich skoupil ohromné rozlohy svahů a s pomocí dovezených architektů, tesařů a zedníků si chtěl pořídit největší panství v Americe – zámek z vápencových kvádrů se špičatou břidlicovou střechou a se stotřiaosmdesáti pokoji. Něco podobného zámku v Blois. V městě byl také velký nový hotel, taková nákladná dřevěná stodola, rozložená pohodlně na význačném pahorku.

Ale většina obyvatelstva byla stále domorodá, pocházející z venkovanů okolních okresů. Byli to skotskoirští horalé, rázovití, provinciální, chytří a přičinliví.

Oliver měl asi dvanáct set dolarů, jež zachránil z trosek Cynthiina jmění. V zimě si najal malou boudu na rohu hlavního náměstí, sehnal jakousi zásobu mramoru a zařídil si kamenictví. Ale z počátku měl málo práce – ledaže přemýšlel o blížící se smrti. Za kruté zimy si již ve své opuštěnosti myslil, že umře. Hubený yankeeský strašák, který pobíhal s mumláním městskými ulicemi, stal se oblíbeným předmětem sousedských klepů. Lidé z jeho noclehárny věděli, že v noci chodí po pokoji velkými kroky jako v kleci a na tenkých rtech že se mu přitom neustále chvějí dlouhé hluboké stony, jako by se prodíraly z útrob. Ale on o tom s nikým nemluvil.

A pak přišlo nádherné horské jaro, zlatozelené, s krátkými přerývanými vichry, s kouzlem vonících květů, s teplými závany balzámu. Veliká rána v Oliverovi se začala hojit. Jeho

16$

hlas se znovu rozléhal po zemi, vrátily se purpurové záblesky jeho staré rétoriky, náznaky starého rozdychtění.

Jednoho dubnového“ dne, když stál s čerstvě procitlými smysly před dílnou a pozoroval hemžení života na náměstí, zaslechl za sebou hlas nějakého chodce. A ten jednotvárný, pomalý, samolibý tón osvítil mu náhle představu, která v něm ležela zasuta po dvacet let.

„Však to přijde. Jak jsem si to vypočítal, má to přijít jedenáctýho června osumnáct set osumdesát šest.“

Oliver se ohlédl. Zahlédl ještě hřmotnou vemlouvavou postavu proroka, kterého naposled viděl odcházet cestou vedoucí na bojiště, ke Gettysburgu a Armageddonu.

„Kdo to je?“ zeptal se souseda.

Ten se podíval a zašklebil se.

„To je přece Bakchus Pentland. Známá místní figura. Má tu hodně příbuzných.“

Oliver si krátce olízl palec. Pak se otázal s tenkým úsměvem:

„Už tu má být brzy soudný den?“

„On ho čeká každou chvíli,“ řekl soused.

Pak se Oliver seznámil s Elizou. Bylo jarní odpoledne a on ležel na hladké kožené pohovce své pisárničky a poslouchal veselé švitořivé zvuky z náměstí. Na jeho široce dlouze roztaženém těle ležel hojivý klid. Myslil na jílovitou zemi a na její nenadálá světélka květin, na pěnivý chlad piva, na plátečky padající se švestek. Pak zaslechl rázné klapání přicházejících ženských podpatků a kvapně vyskočil na nohy. Právě si natahoval svůj těžký černý kabát, pečlivě vykartáčovaný, když ta žena vstoupila.

„Já bych vám pověděla!“ oslovila ho Eliza; její rty byly sešpuleny k vyčítavému švitoření. „To by se mi líbilo, být mužem a nedělat nic jiného než ležet celý den pohodlně na pohovce.“

„Dobrý den, milostivá,“ řekl na to Oliver s velkolepou poklonou. „Ano,“ dodal a zlehka se lstivě ušklíbl koutkem rtů, „přistihla jste mě při odpoledním zdravotním odpočinku.

17$

Abyste věděla, já si lehnu ve dne jen málokdy, ale poslední rok nějak churavím a nemohu už tak pracovat jako jindy.“

Chvíli se odmlčel, obličej se mu protáhl do zkroušeného výrazu. „Ach bože, nevím, co se mnou bude.“

„Ach,“ zasykla Eliza prudce a netrpělivě. „Já bych řekla, že vám nic není. Jste velký, statný člověk v květu mládí. Půl té vaší nemoci je čiré zdání. Kolikrát si člověk myslí, že mu něco je, a ono se mu to jen zdá. Já na příklad před třemi roky, když jsem byla učitelkou v Horniny, dostala zápal plic. Nikdo nečekal, že se z toho vykřešu, a přece jsem se jen vylízala. Pamatuji se, jak jsem tak posedávala doma, – byla jsem už, jak se říká, v rekonvalescenci – a přišel k nám starý doktor Fletcher. Vzpomínám na to, protože, když ode mne šel, mluvil se sestřenkou Sally a moc nade mnou kroutil hlavou. ,Prosím tě, Elizo,‘ povídá sestřenka, když byl pryč, ,on mi říkal, že kašleš krev a že máš určitě souchotiny.‘ ,Ale jdi,‘ povídám ji na to. Rozesmála jsem se na celé kolo, abych to obrátila v žert. Řekla jsem si, já si to nedám od vás namluvit, já na vás ještě vyzraji. ,To já vůbec nevěřím,’ povídám sestřence, „ a Eliza pohodila vítězně hlavou a sešpulila rty, „ ,a víš, Sally, jednou tam musíme všichni, tak nač se starat, kdy to bude? Snad zítra, snad pozítří, ale jednou se dostane na všechny.’ „ „Ach bože,“ povzdechl Oliver a smutně přikývl. „To jste to vystihla! To je pravda.“

Pro milosrdenství boží, řekl si v duchu s úzkostným úsměvem, jak dlouho jí ta pusa pojede? Ale hezká holka to je, na mou duši. Prohlížel si uznale její štíhlou, přímou postavu, mléčnou bílou pleť, černohnědé oči s dětským užaslým pohledem, vlasy černé jako smůla, sčesané dozadu s vysokého bílého čela. Měla zvláštní zvyk – dříve než promluvila, sešpulila po každé přemítavě rty; ráda si dala na čas a k jádru řeči se vždycky dostala až po nekonečných odbočkách, na které ji svedla paměť a nálada. Vyšňořený průvod vzpomínek na všechno, co kdy řekla, udělala, cítila, myslila, viděla nebo co komu odpověděla, lahodil její samolibosti.

A co si ji tak prohlížel, pojednou umlkla, zamyšleně se zahleděla a ruku v úhledné rukavičce přitiskla k bradě.

18$

„Hleďte, „ pravila po chvíli. „Když se tak pěkně léčíte a dlouho ve dne poleháváte, měl byste mít taky něco pro zaměstnání mysli.“ Otevřela koženou brašnu, kterou přinesla, a podala mu navštívenku a dvě tlusté knihy. „Jmenuji se Eliza Pentlandová, „ představila se důležitě s hrdým důrazem, „a zastupuji Larkinovo nakladatelství.” Vyslovila to pyšně, s důstojnou samolibostí.

Panebože, agentka! pomyslil si Gant.

„Nabízíme vám,“ a Eliza otevřela mohutný žlutý svazek s fantastickými obrazci kopí, vlajek a vavřínových věnců na deskách, „výbor básní, nazvaný Klenotnice veršů pro večery u rodinného krbu, a k tomu poučnou knihu Larkinovo rodinné lékařství a sbírka domácích předpisů, kde najdete pokyny, jak léčit a předejít více než pět set chorob.“

„To bych tu tedy,“ děl Gant s chabým úsměvem a navlhčil si jazykem palec, „jistě taky našel svou nemoc.“

„Aby ne!“ řekla na to Eliza řízně, „no, zkrátka byste měl číst básně – pro dobro své duše, a Larkinovo lékařství – pro blaho svého těla.“

„Básně mám rád,“ přiznal se Gant a obracel palcem listy v knize. Se zájmem se zastavil u oddílu Zpěvy šavle a ostruhy. „Jako kluk jsem jich dovedl odříkávat nazpaměť hodně.“

Gant ty knihy koupil. Eliza uklidila do brašny vzorky a zvědavě se rozhlédla po zaprášené dílně.

„Vynáší vám to?“ otázala se Ganta.

„Velmi málo,“ odpověděl Oliver smutně. „Sotva tolik, abych udržel duši a tělo pohromadě. Jsem tu opuštěný cizinec.“ ,

„Ale jděte,“ pravila Eliza povzbudivě, „měl byste se více stýkat s lidmi. Potřebujete se nějak rozptýlit. Kdybych byla vámi, vrhla bych se rovnou do proudu a zúčastnila bych se budování města. Máme tu všechny podmínky, aby se město mohlo rozvíjet – krajinu, podnebí, přírodní bohatství, a kdybychom všichni táhli za jeden provaz, dalo by se něco udělat. Já bych taky dovedla investovat zbytečných pár tisíc dolarů.” Mrkla na něj zchytrale a mávla rukou podivně mužským

19$

gestem, s nataženým ukazováčkem a volně sevřenou pěstí. „Vidíte tam ten roh – po vaší straně? Za pár let bude mít dvojnásobnou cenu. Prosím,“ ukázala tím mužským gestem, „tudy jednou povedou ulici, jako že tu stojím! A pak,“ přitom sevřela přemítavě rty, „bude mít tenhle pozemek velkou cenu.“

Rozhovořila se o parcelách se zvláštním hladovým roztoužením. Město jí připadalo jako ohromný modrotiskový plán; v hlavě měla neuvěřitelnou zásobu číslic a odhadů – věděla, co komu patří, kdo co prodal a zač, jakou to má skutečnou cenu, jakou to bude mít cenu, kolik hypoték na čem vázne, a tak dále. Když domluvila, Oliver, který si vzpomněl na Sydney, prohlásil s důrazným odporem:

„Jakživ nechci mít více, než mám – leda snad vlastní dům k bydlení. Majetek je kletba a starost, a nakonec člověku všechno shrábne berní úřad.“

Eliza se na něj vyjeveně podívala, jako by byl pronesl hanebné rouhání.

„Prosím vás, takhle se nemluví! Chcete si přece něco naschránit pro zlé časy, ne?“

„Na mne už ty zlé časy přišly. Já už nepotřebuji kupovat větší pozemek než osm stop na vykopání hrobu.“

Pak již mluvil veseleji; vyprovodil ji ke dveřím dílny a díval se za ní, jak vzpřímena odcházela náměstím a jak, když sestupovala s chodníku, nadzdvihovala s dámskou štítivostí záhyby sukní. Vrátil se mezi své mramory s klíčící radostí, o které již myslil, že ji navždy ztratil.

Rodina Pentlandů, k níž patřila Eliza, náležela k nejpodivnějším kmenům, jaké kdy vzešly z hor. Na jméno Pentland neměla ostatně ani právo. Angloskotský důlní inženýr tohoto jména, který byl dědečkem nynější hlavy rodiny, přišel do hor po revoluci hledat rudy, žil tam několik let a zplodil několik dětí s jednou ženou z průkopnického lidu. Když zmizel, přivlastnila si ona žena pro sebe a pro své děti jméno Pentland.

Nynější náčelník kmene byl major Tomáš Pentland, Elizin otec a bratr proroka Bakcha. Svou vojenskou hodnost získal

20$

major Pentland poctivě, byť nenápadně. Zatím co si Bakchus, který to nedotáhl výš než na kaprála, rozdíral puchýře svých tvrdých dlaní u Shilohu, major střežil pevnost svých rodných hor jako velitel dvou setnin dobrovolné domobrany. Jejich pevnost nebyla nikdy ohrožena, vyjma v posledních dnech války, kdy domobranci, skrčeni v záloze za příhodnými stromy a balvany, vypálili tři salvy do oddílu Shermanových záškodníků a pak se tiše rozptýlili chránit své ženy a děti.

Rodina Pentlandů si tedy nezadala v starobylosti s jinými rodinami mladé obce, ale byla vždycky chudá a málo se drala mezi honoraci. Sňatky uzavírali málokdy mimo příbuzenstvo, a tak se mohli chlubit jak jistým spojením s lepšími lidmi, tak i jistým procentem slabomyslnosti a choromyslnosti mezi svými členy. Celkem však byli zdatní a chytří a u většiny horalského lidu se těšili dobré pověsti.

Všichni Pentlandové si byli velmi podobni. Jak to bývá u vyhraněných osobností v podivínských rodinách, jejich znaky rodové příslušnosti byly tím silnější, čím více se jednotlivci od sebe lišili. Měli široké mocné nosy s masitými, hluboce vykrojenými nozdrami, se smyslnými rty, neobyčejně směšujícími jemnost s hrubostí, které ve chvílích zamyšlení dovedli podivuhodně pružně zkrucovat, široká inteligentní čela a ploché, trochu vpadlé líce. Muži mívali zarudlou pleť a postavu zpravidla masitou a silnou, prostřední výše, třebaže se někdy zvrhli do kostrovité rozviklanosti.

Major Tomáš Pentland byl otcem četné rodiny; z jeho dcer zůstala na živu jediná Eliza. Její mladší sestra zemřela před několika lety na nemoc, o které rodina smutně hovořila jako o „bledničce chudinky Janičky“. Hochů bylo šest. Nejstaršímu Jindřichu bylo teď třicet, Vilémovi šestadvacet, Jakubovi dvaadvacet; Tadeáši, Elmerovi a Greeleyovi bylo osmnáct, patnáct a jedenáct. Elize bylo čtyřiadvacet.

Čtyři starší děti, Jindřich, Vilém, Eliza a Jakub, prožily dětství v prvních letech poválečných. Nouze a strádání těch let byly tak hrozné, že nikdo již o nich nemluvil, ale meč strastí jim zjizvil srdce ranami, které se nehojily. Následkem těchto let vyvinula se v starších dětech nepříčetná hamižnost,

21$

nenasytná dychtivost po majetku a touha uniknout z majorovy domácnosti co nejrychleji.

„Tatínku,“ začala Eliza s důstojností dámy, když po prvé uváděla Olivera do obývacího pokoje jejich domku, „představuji ti pana Ganta.“

Major Pentland vstal zvolna s houpací židle u ohně, sklapl veliký nůž a položil jablko, které loupal, na římsu krbu. Bakchus vzhlédl přívětivě od hůlky, kterou ořezával, a Vilém, který se jako obvykle páral v nehtech, uvítal návštěvníka mrknutím a ptačím pohozením hlavy. Muži si hráli dále se svými nožíky.

Major Pentland postoupil zvolna ke Gantovi. Byl to rozložitý, tělnatý muž mezi padesátkou a šedesátkou, měl zardělou tvář, patriarchální bradu a široké spokojené rysy svého rodu. „Pan W. O. Gant?“ zeptal se medově tahavým hlasem. „Ano,“ odpověděl Oliver, „tak jest.“

„Podle toho, co mi Eliza o vás vyprávěla,“ řekl major, a dal posluchačstvu znamení, „měl byste se místo vé – o – Gant, spíš jmenovat el – e – Gant – elegán!“

Pokoj zazvučel širokým spokojeným smíchem Pentlandů. „No ne,“ zvolala Eliza, „na mou duši, tatínku, styď se za takové vtipy!“

Gant se ušklíbl s úzkým falešným náznakem smíchu.

Ten starý mizera, řekl si v duchu. Tohle si na mne schovával při nejmenším celý týden.

„Tohle je Vilém, toho jste znal už předem,“ řekla Eliza. „Předem i zadem,“ pravil Vilém s šelmovským mrknutím. Když se dosyta zasmáli, představovala Eliza dále: „A tohle – abych tak řekla – je strejda Bakchus.“

„Ano prosím,“ zazářil Bakchus, „v doživotní velikosti a nadživotní bujnosti!“

„Jinde mu všichni říkají Ba - kus,“ prohlásil Vilém a dorozuměl se s ostatními hbitým mrknutím, „ale u nás v rodině mu říkáme Ba - dva kusy!“

„Nezasedával jste, pane Gante,“ pravil major rozvážně, „často jako porotce u soudního dvoru?“

22$

„Ne,“ odpověděl Oliver, rozhodnut vytrpět i to nejhorší s mrazivým úsměvem. „Proč?“

„Protože,“ a major se rozhlédl kolem, „vypadáte jako muž, který se rád dvoří.“

Pak se za všeobecného smíchu otevřely dveře a vešlo několik jiných členů rodiny – Elizina matka, nehezká ustaraná Skotka, a Jakub, připomínající mladého vepříka, bezvousé dvojče svého otce, Tadeáš, pomalý, červený, hnědooký a hnědovlasý, typu spíše hovězího, a konečně Greeley, nejmladší, který se ustavičně idiotsky pochechtával a vydával zvláštní kvikavé zvuky, jimž se ostatní smáli. Bylo mu jedenáct let, byl zdegenerovaný, slabý, skrofulosní, ale dovedl svýma bílýma vlhkýma rukama loudit z houslí hudbu, která měla v sobě cosi nenaučeného, nezemského.

Tak tu seděli ve vyhřátém pokojíku, provoněném dozrávajícími jablky, a venku zatím fičely s hor dolů větry a v dáli burácely sosny jako zběsilé a narážely do sebe orvanými větvemi. Muži v pokoji loupali, oškrabovali a řezali, a jejich hovor se přenesl od hrubých žertů k námětu smrti a pohřbu; jednotvárně protahované hlasy klevetily s hladovou zlobou o lidských osudech, o lidech nedávno uložených pod zem. Hovor se vlekl a Gant, když poslouchal příšerné sténání větru, propadal se do jícnu tmy a samoty, jeho duše s řítila do propasti noci. Neboť viděl, že musí zemřít jako cizinec – že všichni, všichni lidé musí zemřít, ovšem kromě těch vítězných Pentlandů, kteří tyjí ze smrti.

A jako člověk hynoucí v polární noci vzpomínal na bohaté luhy své mladosti: na kukuřici, švestky a zralé obilí. Proč právě zde? Ó ztracený!

II

V květnu se Oliver s Elizou oženil. Po svatební cestě do Filadelfie se vrátili do domu, který pro ni vystavěl ve Woodsonské ulici. Vlastníma velkýma rukama položil základy, v zemi vyhloubil vlhké sklepy a vysoké stěny hladce

23$

ohodil teplou hnědou maltou. Měl velmi málo peněz, ale jeho podivný dům se přesto utvářel podle bohatých plánů jeho fantasie: když s ním byl hotov, bylo to cosi přikrčeného k úzkému, stoupajícímu dvorku a vpředu to mělo vysokou verandu. Uvnitř byly teplé místnosti, v nichž člověk mohl chodit sem tam, podle rozmaru. Oliver si ten dům vystavěl blízko tiché strmé uličky, nahrnul z jílovité půdy záhony pro květiny, barevnými mramorovými deskami vydláždil cestičku k vysokým schodům na verandu a mezi svým příbytkem a světem postavil hrotitý železný plot.

Na dlouhém stinném pruhu dvora, který se táhl přes sto metrů od domu, nasázel stromů a révových keřů. Vše, na co sáhl v této pevnůstce svého srdce, vypučelo v hojný život: jak léta míjela, ovocné stromy – švestky, hrušně, třešně, jabloně – mohutněly a shýbaly se pod tíží plodů. Révy zesílily v silnou hnědou dřevovinu, proplétaly se drátěným plotem jeho pozemku, došplhaly se i k verandě na druhou stranu domu, obtáčely se kolem oken horního poschodí hustou spletí. Na dvorku vítězně bujely květiny, řeřicha sametových listů, růže, kaliny, lile a červené kalichy tulipánů. Těžkým prostorem se opíral o plot kozí list; kdekoli se mužovy ruce dotkly půdy, všude mu začala rodit.

Jemu byl tento dům obrazem jeho duše, rouchem jeho vůle. Pro Elizu byl kusem majetku, jehož hodnotu bystře oceňovala, základem k většímu jmění. Eliza, jako všechny starší děti majora Pentlanda, začala již od svého dvacátého roku pomalu skupovat pozemky. Ze svého malého výdělku učitelky a agentky si uspořila tolik, že si již mohla koupit pár kousků půdy. Na jednom z nich, malé parcele na rohu náměstí, musil si Gant na její naléhání postavit dílnu. Postavil ji vlastníma rukama s pomocí dvou černošských nádeníků. Vznikl z toho jednoposchoďový cihlový barák s mramorovou verandou, z níž vedly na náměstí široké dřevěné schody. Na verandu ke stěně u dveří postavil několik mramorů. Vedle dveří umístil masivní nejapnou postavu anděla.

Avšak Eliza nebyla s jeho zaměstnáním spokojena: smrt málo vynáší. Lidé podle jejího úsudku umírali příliš pomalu.

24$

Tušila, že její bratr Vilém, který začal v patnácti letech jako pomocník v dřevařské ohradě a měl teď sám malý obchůdek, je předurčen k bohatství. Proto domluvila Gantovi, aby se stal jeho společníkem. Než se rok s rokem sešel, Gantovi došla trpělivost; jeho stísněné sobectví zpřetrhalo všechny ohledy. Křičel, že Vilém Pentland je všechny přivede na mizinu, ten Vilém, jehož práce v obchodních hodinách spočívala hlavně v tom, že kouskem tužky popisoval špinavé obálky různými číslicemi, anebo vymýšlel nekonečné slovní hříčky, doprovázené ptačím pomrkáváním. Vilém tedy klidně odkoupil společníkův podíl a spěl dále za hromaděním majetku, kdežto Oliver se vrátil ke své samotě a ke svým umouraným andělům.

Podivná postava Olivera Ganta začala již vrhat na město svůj pověstný stín. V noci a k ránu muži slýchali, jak vznešenými větami proklíná Elizu. Vídali ho, jak chvátá do dílny nebo domů, jak se sklání nad svými mramory, jak s klením, řevem, ale s vášnivou oddaností staví svýma velkýma rukama bohatý řád svého života. Smáli se jeho divoce překotným slovům, citům a gestům. Umlkali před šílenou divokostí jeho hýření, které propukalo pravidelně každý druhý měsíc a trvalo vždy dva tři dny. Pak ho zvedali umazaného a bezvědomého s dlažby a nosili domů – ať se k tomu naskytl bankéř, policista, nebo oddaný hřmotný Švýcar jménem Jannadeau, klenotník, který si najal ohrazené místečko mezi Gantovými náhrobky. Ale vždy mu pomáhali s tklivou péčí, jako by v této opilé ruině babylonské věže tušili cosi zvláštního, velebného a nádherného, cosi ztraceného. Byl jim cizincem. Nikdo – ani Eliza – neoslovil ho nikdy křestním jménem. Byl a i nadále zůstával „panem“ Gantem.

Nikdo netušil, co bolestí, strachu a extasí Eliza vytrpěla. Když se Gant opil, její bílá sevřená tvář a lepkavě pomalý postup jejího myšlení doháněly ho k šílenému vzteku. V takovou chvíli bývala ve vážném nebezpečí z jeho útoků, musila se před ním zavírat. Od prvního počátku, hlouběji, než kam dosáhne láska a nenávist, až v samém morku kostí života zuřila mezi nimi tajemná a nelítostná válka. Když proklínal,

25$

Eliza plakala nebo mlčela; když řečnil, hubatě odpovídala; když útočil, ustupovala – jeho útok vyzníval naprázdno jako rána do měkkého polštáře. Pomalu a zarputile spěla Eliza k vítězství. Rok od roku, nevěděl ani jak, přes jeho protesty, stávali se majetníky kousků půdy, platili nenáviděné daně a ukládali zbylé peníze do další půdy. Nad matkou, nad ženou uplatňovala se stále víc obchodnice, která byla jako muž.

Za jedenáct let porodila muži devět dětí, z nichž šest zůstalo naživu. První dítě, holčička, zemřelo ve dvanáctém měsíci na koliku; dvě děti zemřely při porodu. Ostatní přežily jako hromádka štěňat všechno strádání a zanedbávání. Nejstarší hoch se narodil roku 1885. Byl pojmenován Štěpán. O patnáct měsíců později přišla na svět holčička Daisy. Za tři léta se narodilo další dítě, rovněž dcera – Helena. Pak v roce 1892 přišla dvojčata, chlapci, kterým Gant se svou zálibou v politice dal jména Grover Cleveland a Benjamin Harrison. A konečně o dvě léta později, r. 1894, se narodil Lukáš.

Dvakrát za tu dobu, v pětiletých obdobích, prodloužilo se Gantovo pravidelné hýření v nepřetržitou několikatýdenní opilost. Byl stržen přílivem své žízně, topil se v něm. Eliza ho po každé poslala do Richmondu léčit se z alkoholismu. Přitom jednou Eliza a čtyři její děti ležely nemocny tyfem. Ale stiskla jen chmurně rty, a jak se trochu pozdravila, odvezla děti na Floridu.

Svou houževnatostí dopracovala se Eliza vítězství. Prožívala přitom bohatýrská léta lásky a ztrát, léta ozářená silnými barvami bolesti, pýchy a smrti a divokým plápoláním mužova cizího a vášnivého života, a její údy se přitom třásly ve spárech protivenství, ale ona sama procházela nemocemi a vysilováním k vítězné síle. Chápala velikost toho všeho. Ač byl Gant často necitelný a jako beze smyslů, cítila nesmírnou chvějivou barvitost jeho života, i to cosi ztraceného, raněného v jeho nitru, co se nikdy nemohlo vyhojit. Časem v ní vyvstával strach a nevyjádřitelná lítost, když viděla, jak jeho tichá, nepokojná očka tuhnou a temněji neukojitelným, tápavým hladem staré neukojenosti. Ó ztracený!

26$

III

V dlouhém průvodu let, jímž se vyvíjela historie Gantovy rodiny, málo jich bylo tak obtěžkáno trýzněmi, hrůzou a bídou a tak obdařeno významnými událostmi jako rok, kterým začínalo dvacáté století. Rok 1900! Náhlý přechod pro lidi, kteří vyspěli v předešlém století; tisíce citlivých duší zakusilo přitom chvíli trpkého stesku. Též pro Ganta a jeho ženu shodoval se tento rok příliš nápadně s jinými rozmezími jejich života, aby si toho nepovšimli.

Na tento rok připadla Gantova padesátka; věděl, že je stár právě půl toho století, jež zašlo, a že staletí mají delší život než lidé. Eliza pak, těhotná posledním dítětem, (které ještě měla mít, překročila tehdy poslední hranici strachu a zoufalství. V štědré temnotě letní noci, ležíc na zádech v lůžku a spínajíc ruce na vydutém břiše, začala osnovat životní plán na léta, kdy již nebude ohrožována mateřstvím.

Vyhlížela do rozvírající se trhliny, na jejíchž protilehlých krajích se zakořenily jejich životy. Vyhlížela s nekonečným klidem, s úděsnou trpělivostí, která dovede půl života věnovat čekání na jedinou událost, ani ne tak se záměrnou prozíravostí, jako spíše s instinktem hloubavě prorockým, Tuto vlastnost, tuto skoro buddhistickou pokornost, kterou Eliza nemohla potlačit ani zatajit, neboť byla tak zakořeněna až v základech jejího života – tu nemohl Gant vůbec pochopit, ta ho rozrušovala nejvíc. Jemu bylo padesát; tragicky si uvědomoval běh času – viděl, jak se vášnivá plnost jeho života tratí, a proto bil kolem sebe beze smyslů jako rozzuřené zvíře. Ona měla asi závažnější důvod ke klidu než on, vždyť prošla krutým počátkem života, nemocí, tělesnou slabostí, chudobou, ustavičnou hrozbou smrti a neštěstí. První dítě ztratila a ostatní bezpečně provedla pořadím nákaz teď, ve dvaačtyřiceti letech, s posledním dítětem, jež se už hýbalo v jejím lůně, dospěla konečné jistoty (tu jí vštěpovala skotská pověrčivost a slepá ješitnost jejího rodu, jenž vždycky předvídal záhubu pro jiné, jenom ne pro sebe), že byla vyvolena k zvláštnímu poslání.

27$

Když ležela na lůžku, plála velká hvězda v jejím zorném poli na západní čtvrti oblohy; zdálo se jí, že ta hvězda zvolna šplhá k vrcholu nebes. A ačkoli nedovedla vyjádřit, k jakým výšinám spěje její život, tušila v budoucnosti svobodu, jaké dosud nepoznala, vládu a bohatství a moc, po jaké vždy tak toužila, až jí touha přešla do krve. Přemýšlejíc o tom v temnotě, špulila rty v roztržité spokojenosti. V duchu se viděla, jak se vrhá do karnevalu života, jediný nerozjařený člověk mezi blázny, a lehce je obírá o to, co nedovedou svýma pošetilýma rukama udržet.

„Však já to dokážu,“ říkala si Eliza. „Dokážu to. Vilém to umí! Jakub to umí! A já jsem chytřejší než oni.“ A v lítosti, do níž bylo přimíšeno trochu trpkého hněvu, vzpomněla na Ganta:

„Ten! Kdybych nad ním nestála, neměl by ani vindry. Za to málo, co máme, jsem se musila rvát; jinak by nám dnes nepatřila ani ta střecha nad hlavou, žili bychom v najatém domě“ – což pro ni bylo znamením nejhlubší hanby a trestem pro nestálé a marnotratné lidi.

A znovu se rozhorlila: „Za to, co ročně propije, by mohla být krásná parcela; kdybychom se do toho byli dali hned od začátku, dnes jsme mohli být boháči. Ale on odjakživa nenáviděl každý majetek; myšlenka, že mu něco patří, byla mu vždycky protivná – sám mi to povídal. To od té doby, co tolik prodělal v Sydney. Měla jsem tam s ním tenkrát být, a to bych se vsadila, že by nikdo nebyl nic prodělal! A když, tak ti druzí! „ dodala chmurně.

Eliza ležela, a z jižních hor svištěly větry zatím počínajícího podzimu, zaplňovaly vzduch strženými listy a bouřily občasnými poryvy v korunách stromů; Eliza přemítala o cizinci, který v ní přišel k životu, a o tom druhém cizinci, původci tolika strastí, který s ní již žil málem dvacet let. A při pomyšlení na Ganta pocítila znovu, jak vzrůstá bolestný údiv nad těmi divokými rozbroji, v nichž žili, a nad tím skrytým zápasem v hloubce pod nimi, vyvěrajícím z lásky k majetku a z nenávisti k majetku, zápasem, o jehož výsledku nepochybovala, ale který ji přece jen tížil a mátl.

28$

„Na mou věru! „ šeptala Eliza, „na mou věru, takového člověka jsem ještě neviděla!

Zato Gant věděl, že ho čeká ztráta tělesných požitků – že přišel čas, kdy se jeho rabelaisovským výstřednostem v jídle, pití a milování přitáhne uzda –, a nedovedl si představit, že by ho něco mohlo utěšit za ztrátu bujných sil; bodal ho osten lítosti, když si uvědomoval své nevyužité schopnosti, zmařené příležitosti, jako bylo společnictví s Vilémem Pentlandem, jež mu mohlo přinést postavení a peníze. Věděl, že odešlo století, v němž prožil nejlepší část svého života; chápal silněji než kdy jindy podivnost a osamělost kratičkého dobrodružství člověka na zemi; vzpomínal na dětství na německé farmě, na dny baltimorské, na bezcílné toulání Amerikou, na děsivou závislost svého života na řadě náhod. Nesmírná tragédie náhody vznášela se nad jeho životem jako šedý mrak. Zřetelněji než dříve viděl, že je cizincem v cizí končině mezi lidmi, kteří mu vždy budou vzdáleni. A nejpodivnější, říkal si, je spojení s ženou tak cizí, tak vzdálenou celé jeho povaze. A přece to byla žena, s níž zplodil děti, stvořil životy na něm závislé.

Nevěděl, zda rok 1900 má pro něj značit konec nebo počátek; ale s obvyklým slabošstvím lidí sentimentálních se rozhodl, že k svému konci přispěje sám a svůj vyžitý život spálí v plápolajícím ohni. Počátkem ledna, věren svému novoročnímu předsevzetí, zplodil dítě. Na jaře, když bylo zjevné, že Eliza je opět těhotná, pustil se do orgií, jimž se nemohla vyrovnat ani jeho pamětihodná čtyřměsíční opilost roku 1896. Den za dnem se zpíjel do němoty, až se přivedl do stavu trvalé nepříčetnosti: v květnu ho Eliza poslala do sanatoria v podhoří na léčení, které prostě spočívalo v laciné a jednoduché stravě a ve zdrženlivosti od alkoholu po šest týdnů; taková životospráva nejen rozjitřila jeho žízeň, ale ještě ho důkladně vyhladověla. Vrátil se koncem června naoko vystřízlivělý, v nitru však prahnoucí jako žhavá pec. Den před jeho příchodem obešla Eliza všech čtrnáct městských hospod. Nedbala toho, že její těhotenství je již nápadné; s odhodlanou tváří vkročila dovnitř, zavolala si majitele nebo výčepníka a za

29$

zmlklého údivu otrlých hostů mu řekla přes pult zřetelně a nahlas:

„Poslyšte, chci vám říci, že se pan Gant zítra vrátí domů. Jestli někdy uslyším, že jste mu nalil třeba jen skleničku, dám vás zavřít do káznice.“

Byla to hrozba nesmyslná, to věděli; ale bílá kárající tvář, zamyšlené sešpulení rtů a gesto pravice, která se po mužsku lehce svírala v pěst s napřaženým ukazováčkem a klidně, ale významně dotvrzovala její prohlášení, to je zamrazilo obavou, jakou by nevyvolalo sebevětší láteření. Vyslechli její slova v pivním omámení, nanejvýš, když zase odcházela, něco zabručeli v polekaném souhlasu.

„Pro pána,“ polekal se jeden horal a vyplil nepřesně mířený hnědý žvanec do plivátka, „ona to taky udělá! Ta ženská to bere vážně.“

„Sakra,“ ozval se Tim O’Donnel a povystrčil komicky nad pult svou opičí tvář. „Teď bych nedal starému Gantovi ani líznout, ani kdyby čtvrtka kořalky stála patnáct centů a byli jsme spolu sami. Už je pryč?“

Rozlehl se kořaleční smích.

„Kdo je ta ženská?“ zeptal se někdo.

„Sestra Viléma Pentlanda.“

„A hrome, to by to teda udělala,“ zvolalo několik hlasů a místnost se znovu otřásala smíchem.

Vilém Pentland byl u Loughranů, vtom tam přišla Eliza. Ani si ho nevšimla. Když odešla, obrátil se k muži, který stál vedle, a řekl se svým ptačím pokývnutím a zamrkáním:

„Vsaď se, že bys to nedokázal!“

Když se Gant vrátil a byl veřejně odmítnut ve všech výčepech, šílel hněvem a pokořením. Obstaral si whisky zcela snadno, poslal si pro ni některého vozku nebo černocha; ale třebaže jeho zhýralost byla známa, ba stala se příslovečnou i u městských dětí, nechtělo se mu znovu na sebe upozorňovat. Rok od roku byl citlivější na svou pověst. Hanba a plazivá zkrušenost, která na něj přišla ráno po flámu (následek rozedrané pýchy a rozehraných nervů) poskytovala žalostný pohled. Trpce nesl, že ho Eliza schválně a zlomyslně pokořila

30$

před veřejností: od svého návratu na ni jenom hulákal výčitky a nadávky.

Po celé léto chodila Eliza uprostřed pohrůžek s netečným, sebejistým klidem. Nebála se hrůz, těšila se teď na ně s děsivou odhodlaností vyčkávala příchodu noci a nebezpečí. Neboť Gant, pohněvaný jejím těhotenstvím, chodíval teď skoro denně do nevěstince slečny Běty v Orlím oblouku. Odtud ho v noci přiváděl hlouček vyčerpaných a poděšených prostitutek a odevzdával ho péči jeho nejstaršího syna Štěpána. Štěpán se již znal skoro se všemi ženštinami celé čtvrti; mazlily se s ním s dobromyslnou vulgárností, smály se srdečně jeho dvojsmyslným narážkám, dovolovaly mu, aby je i řízně plácl po zadku. Pak se po něm sice rozehnaly, ale on jim vždycky hbitě uklouzl.

„ Synáčku, „ říkávala Běta Štěpánovi a rázně přitom zatřásla Gantovou kymácivou hlavou, „jen mi nevyváděj, až dorosteš, jako tenhle starý kohout. Ale jinak je to, když nemá roupy, hodný chlap.“ Políbila pak Gantovi kulatou lysinku na hlavě a vsunula chlapci obratně do ruky tobolku, kterou jí Gant daroval v návalu velkomyslnosti. Byla až úzkostlivě poctivá.

Na podobných pochůzkách doprovázeli chlapce obyčejně Jannadeau a černošský podomek Tom Flack; s trpělivým sebezapřením čekávali u laťkových dveří nevěstince, až jim blížící se povyk zvěstoval, že Ganta již přemlouvají k odchodu. A při odchodu Gant kolem sebe nemotorně tloukl a na své chlácholivé krotitelky vykřikoval výmluvné nadávky nebo rozmarně povolil a začal hulákat nechutnou písničku, kterou si pamatoval z mládí; v uličce se pak otřásaly okenice a ticho zamlklých silnic bylo to tam.

{„V tý komůrce, kamarádi,

v tý podkrovní komůrce,

vzpomínám já smutně na vás,

mám tu blechy, štěnice.}

31$

Doma ho vylákali po příkrých schodech na vysokou verandu a uložili ho do postele. Jindy vzdoroval všemu přemlouvání a hledal manželku, která se zavírala ve své ložnici; vykřikoval na ni všelijaké pošklebky a necudná obvinění, neboť v něm kvasila temná podezíravost, plod jeho pokročilého věku, jeho mizející energie. Bojácná Daisy, zbledlá strachem, prchávala do ochranného náručí sousedů, k Sudii Isaacsové nebo k Tarkintonovým; zkrotit ho dovedla desetiletá Helena, již tehdy jeho miláček. Nalévala mu do úst vřelou polévku, a když se vzpíral, přísně ho bila malou ručkou.

„Hned to spolkni! Nebo ti dám jednu!“

Nesmírně ho to těšilo: byli oba z jednoho těsta.

Jindy s ním zase nebylo žádné pořízení. Ve výstředních záchvatech rozdělával v obývacím pokoji hučící oheň, kropil vyskakující plaménky konévkou s petrolejem, s jásotem plival do výbuchů, které mu na to odpovídaly, a až do vyčerpání, třeba přes půl hodiny, dovedl si notovat rouhavou zpěvánku, několik stále opakovaných taktů, obyčejně v rytmu odbíjených hodin:

{„Sets sakra,

sakra, sakra,

sets sakra,

sakra, sakra.“}

Sandy a Fergus Duncanovi, Seth Tarkinton a někdy i sám Ben a Grover, kteří se připojovali k veselí svých kamarádů, stávali venku a zachycovali se jako opice o pletivo drátěného plotu a odpovídali mu zpěvem:

{„Gant starej, Gant starej,

přišel domů ožralej.“}

Daisy v bezpečném útočišti u sousedů plakala hanbou a strachem. Ale Helena, malá hubená furie, neustávala naléhat: konečně klesl do křesla a s úsměvem přijal vřelou polévku a svědící plácnutí. Nahoře ležela Eliza, bledá jako stěna.

32$

Tak uplynulo léto. V uschlých nebo přezrálých chomáčích na révě visely poslední hrozny; v dáli hučel vítr; skončilo září.

„Myslím, že to bude do zítřka do večera hotovo,“ řekl jednoho večera vytáhlý doktor Cardiac. Odešel a zanechal v domě jako porodní bábu obstárlou venkovanku s mozolovitýma rukama.

V osm hodin večer přišel Gant domů sám. Chlapec Štěpán zůstal doma, připraven běžet ve chvíli potřeby pro lékaře. Pánu domu nevěnoval v tu chvíli nikdo pozornost.

Zdola zazněl silný hlas prozpěvující oplzlosti; rozléhal se po celém sousedství. Eliza náhle uslyšela divoké zahučení plamenů v komíně, které otřáslo celým domem, a postrašena zavolala k sobě Štěpána. „Synáčku, vždyť on: nás vypálí,“ zašeptala na chlapce.

Dole se ozval těžký pád židle a bylo slyšet proklínání. Pokojem, pak chodbou vrávoraly dunivé kroky. Zábradlí schodů počalo vrzat, jak se o ně opíralo těžké tělo.

„Jde sem,“ zašeptala Eliza. „Jde sem. Zamkni dveře, synáčku!“

Chlapec zamkl.

„Jsi tam?“ zařval Gant a mocnou pěstí zaburácel na chatrné dveře. „Milostivá, jsi tam?“ vykřikl na ni ironický titul, kterým ji v takových chvílích oslovoval.“

A hotovil se k řečnickému přednesu kleteb a nadávek. „Kdo by to byl řekl,“ začal pathetickým tónem, kterého užíval půl vztekle, půl šaškovsky, „kdo by to byl řekl, když jsem ji poprvé uzřel před osmnácti zlými lety, když se ke mně přitočila jako had, co se kroutí po břiše – (tato slova, lahodící Gantově mstivosti, se již stálým, opakováním značně otřela) – kdo by to byl řekl, že – že to takhle dopadne,” skončil chabě. Čekal tiše v tíživém mlčení na nějakou odpověď, neboť věděl, že Eliza leží za dveřmi v zsinalém klidu, a jímala ho rdousivá vzteklost, že nedostává odpověď.

„Jsi tam? Povídám, ženská, jsi tam?“ zaječel Gant a začal si otloukat kotníky zuřivým bušením.

Nic než bílé živoucí mlčení.

33$

„Ach běda, běda,“ zasténal v lítosti nad sebou samým á pak vypukl v nucené funivé vzlyky, které tvořily doprovod jeho žalobám. „Milosrdný bože,“ zaplakal si, „to je hrozné, to je děsné, to je ukrutné. Co jsem jen spáchal, že mě pánbůh na stará kolena tak trestá?“ ‘

Žádná odpověď.

„Cynthie, Cynthie,“ zavyl pojednou, vzývaje památku své první manželky, vyzáblé souchotinářské ženštiny, které svým chováním nikterak nemohl prodloužit život, ale k níž se rád modlíval; věděl, jak tím popuzuje a zraňuje Elizu. „Cynthie! Ó Cynthie! Shlédni na mne ve chvíli mé bídy! Sešli mi pomoc! Bud mi útočištěm! Ochraň mě před touhle pekelnou bestií!“

Neustával s trapně komickým fňukáním: „Bé – hé – behehé. Sestup s nebe a zachraň mě, prosím tě, volám, zapřísahám, nebo zahynu.“

Odpovídalo mu ticho.

„Ó nevděčnosti, dravější než divé šelmy,“ spustil Gant z jiného konce, hýře zmrzačenými a popletenými citáty. „Však ty se dočkáš trestu, jako že je spravedlivý bůh na nebesích. Dojde na vás na všechny. Jen kopejte starce, bijte ho, vyžeňte ho na ulici: k čemu je na světě? Nedovede už uživit rodinu – do chudobince s ním. Tam patří! Ať mu drkotají kosti přes dláždění. Cti otce svého, abys dlouho živ byl! Ach bože, bože:

{Hle, tudy vjela dýka Kassiova,

ta trhlina je dílem Kaskovým a sem ho bodl milovaný, Brutus!

A když svou proklatou pak vytrh ocel,

hle, jak šla za ní Caesarova krev.“}

„Jeemy, „ obrátila se v tu chvíli páni Duncanová k svému muži.

„Měl bys tam na něj dojít. Už zas přebral, a ona je s outěžkem.“

Skot odstrčil židli, vytrhl se násilně z obřadné spořádanosti svého života, z teplého ovzduší nově napečeného chleba.

34$

U branky ke Gantovým potkal trpělivého Jannadeaua, pro kterého došel Ben. Rychle se domluvili a spěchali na verandu. Shora slyšeli třískání a ženský křik. Eliza jim přišla otevřít pouze v košili.

„Pojďte rychle,“ zašeptala na ně, „rychle!“

„Přisámbůh, já ji zabiju,“ řval Gant a řítil se se schodů tak divoce, že ohrožoval spíše život svůj nežli jiný. „Zabiju ji na místě a udělám svému trápení konec.“

Mával těžkým pohrabáčem. Oba muži se ho chopili; hřmotný zlatník mu s klidnou silou odebral pohrabáč.

„Odřel si hlavu o pelest,“ upozornil se schodů matku Štěpán. Měl pravdu, Gant krvácel. .

„Dojdi, synku, pro strýčka Viléma! Ale honem! „ Štěpán odpelášil jako pes.

„Tentokrát to myslel doopravdy,“ zašeptala.

Duncan zavřel dveře před pohledy zevlujících sousedů, „Ale takhle nastydnete, paní Gantová.“

„Jen ho držte dál ode mne! „ vykřikla nahlas. „Jen ho držte!“

„Však já ho udržím,“ odpověděl Duncan klidně po skotsku.

Obrátila se, aby vyšla do poschodí, ale na prvním schodě klesla těžce na kolena. Venkovská porodní bába se vynořila z koupelny, v níž se zamkla, a běžela jí na pomoc. Eliza, podporována ošetřovatelkou, a Groverem, pomalu vystoupila po schodech. Ben seskočil mrštně s okapu verandy do liliových záhonů. Seth Tarkinton, který se držel za drát plotu, vykřikl na něj pozdrav.

Gant, trochu vyjeven, nechal se poslušně odvést svými opatrovníky; rozvalil své mohutné údy do houpací židle a strpěl, aby ho svlékli. Helena se již chvíli otáčela v kuchyni, a nyní přinesla vřelou polévku.

Když ji Gant uviděl, jeho tupé zraky se rozsvítily poznáním.

„Ale holčičko,“ zvolal na dcerku a v tklivém vítání rozpínal ruce velikými kruhy, „jak se ti vede?“ Postavila polévku a on k sobě mocně přitiskl tenké tílko; začal jí zametat tváře a krk ježatými vousisky a vydechovat jí do tváře ohavný zápach žitné kořalky.

35$

„Jé, on se řízl! „ Děvčátko se div nerozplakalo.

„Podívej se, dceruško, co mi udělali,“ ukázal plačtivě na svou odřeninu.

Vtom vešel Vilém Pentland, pravý syn rodu, jehož příslušníci na sebe nezapomínali, ale vídali se jenom při nemocích, smrti a za krizí.

„Dobrý večer, pane Pentlande,“ přivítal ho Duncan. „Jak se vede?“

„ Jen tak tak, „ odpověděl Vilém a pozdravil oba muže svým ptačím pokývnutím a zamrkáním. Zastavil se před ohništěm a začal si zamyšleně čistit nehty tupým nožem. To bylo jeho obvyklé gesto ve společnosti; když si člověk vrtá v nehtech, nikdo neuhodne, co si myslí, usuzoval Vilém.

Pohled na něj ihned vyburcoval Ganta ze strnulosti; vzpomněl si na rozvázané společnictví; známý postoj Viléma Pentlanda před ohněm připomněl mu všechny znaky rodu, jež tak srdečně nenáviděl – jejich drzou spokojenost, jejich nekonečné vtipkování, jejich úspěch.

„Žebroto horácká,“ vykřikl na Viléma. „Žebroto jedna horácká! Jste spřež a banda!“

„Pane Gante, pane Gante! „ prosil Jannadeau.

„Co je vám, starý W. O.?“ zeptal se Vilém Pentland a vzhlédl k němu nevinně od svých nehtů. Něco jste snědl a teď vás bolí břicho?“ Mrkl lišácky na Duncana a obrátil pozornost zase k nehtům.

„Váš mizerný táta,“ rozeřval se Gant, „byl veřejně zmrskán na náměstí, že neplatil svoje dluhy.“ Byla to čirá urážlivá smyšlenka, ale v Gantově mozku se usadila jako pravda, stejně jako mnoho jiných jeho ustálených rčení, protože ho hřála do hloubi srdce.

„Zmrskán na veřejném náměstí – cože?“ Vilém znovu mrkl; nemohl odolat, aby neodpověděl. „Ale provedli to hezky diskrétně, takže o tom nikdo neví.“ Ale za napjatou dobráckou maskou jeho tváře zajiskřily mu tvrdě oči. Sešpulil zamyšleně rty a šťoural se dál v nehtech.

„Ale něco vám o něm povím, milý W. O.,“ pokračoval za chvíli s chladným, ale zlověstným rozmyslem. „Nechal

36$

svou ženu umřít přirozenou smrtí v posteli. Nedělal nic, aby ji zabil.“

„To ne, bůhví že ne! „ odsekl Gant. „Nechal ji umřít hladem: Jestli se stará paní kdy řádně najedla, bylo to pod mou střechou. Jedno je jisté: spíš by si byla mohla vyžebrat kus chleba od čerta než od starého Tomáše Pentlanda nebo od jeho synů.“

Vilém Pentland sklapl tupý nůž a zastrčil ho do kapsy.

„Starý major Pentland neudělal v životě kousíček poctivé práce! „ vykřikl Gant, šťasten, že ho napadla nová urážka.

„Jděte, jděte, pane Gante, „ ozval se káravě Duncan.

„Ticho, ticho, „ zašeptala holčička důrazně a předstoupila před otce s polévkou. Vstrčila mu kouřící sběračku do úst, ale on odvrátil hlavu stranou, aby vychrlil nějaké nové spílání. Pleskla ho řízně přes ústa.

„Hned to spolkneš!” nakázala mu tiše. Gant se na ni podíval a s pokorným úsměvem začal polykat polévku.

Vilém Pentland spočinul na chvíli pozorným zrakem na děvčátku, pak mrkl na Duncana a Jannadeaua. Beze slova vyšel z pokoje a namířil po schodech nahoru. Jeho sestra ležela tiše naznak.

„Jak se vede, Elizo?“ Pokoj byl prosycen těžkou vůní dozrávajících hrušek. V krbu plál nezvyklý oheň ze smrkového dříví. Vilém se usadil a začal si škrábat nehty.

„Nikdo neví, „ vyhrkla Eliza a vypukla v slzorodý pláč, „nikdo neví, co já zkusím.“ Otřela si oči cípem přikrývky. Její mocný, široký nos, vyvstávající červeně z bledého obličeje, byl jako plamen.

„Nemáš něco dobrého na zub?“ otázal se bratr a mrkl na ni s výrazem komické mlsnosti.

„Jen těch pár hrušek tamhle na polici, Vilíku. Dala jsem je tam minulý týden, aby došly.“

Zašel k přístěnku a vrátil se ihned s velikou žlutou hruškou; usadil se opět u krbu a otevřel menší čepel nože.

„Na mou duši, Vilíku,“ začala znovu za chvíli klidně. „Víc už to snášet nebudu. Nevím, co to do něho vjelo. Ale můžeš na to vsadit poslední dolar, že teď už je konec. Dovedu se

37$

protlouci světem sama,“ a Eliza kývla rázně hlavou. Bratr vytušil, co ten tón znamená.

Málo chybělo a byl by se zapomněl. „Poslyš, Elizo,“ začal, „kdybys chtěla někde stavět, já bych ti… Ale včas se vzpamatoval. „Já – já bych ti udělal cenu, dostala bys levnější materiál.“ Vstrčil hbitě; do úst kus hrušky. Eliza chvíli špulila rty.

„Ale kdepak, tak daleko ještě nejsem. Až něco bude, já ti řeknu.“ Oharky v ohništi se rozpadávaly.

„Já ti řeknu, „ opakovala. Zaklapl nůž a strčil ho do kapsy u kalhot.

„Dobrou noc, Elizo,“ rozloučil se. „Pett se jistě bude na tebe chtít podívat. Řeknu jí, že jsi v pořádku.“

Sešel tiše se schodů a vyklouzl předními dveřmi. Když sestupoval po vysokých schodech verandy, z dolejšího pokoje vyšli na dvorek Duncan a Jannadeau.

„Jak je starému W. O.?“

„Ale dobře,“ odvětil Duncan vesele. „Spí už jako dřevo.“ „Spánkem spravedlivého?“ zeptal se Vilém s mrknutím., Švýcarovi se nelíbil skrytý výsměch, namířený proti jeho titánovi. „To je velká škoda, že pan Gant tolik pije,“ začal Jannadeau hlubokým hrdelním hlasem. „S tou svou hlavou by to mohl přivést daleko. Není hodnějšího člověka, když je střízlivý.“

„Když je střízlivý?” řekl Vilém a mrkl na něj ve tmě. „A co když spí?“

„Když se ho ujme Helenka, hned se utiší,“ poznamenal svým sytým hlasem pan Duncan. „To je úžasné, co takový drobeček dokáže.“

„Věřte mi,“ a Jannadeau se rozesmál hrdelnou radostí, „ten capart už zná svého tátu skrz naskrz.“

Holčička seděla ve velké židli u vyhasínajícího ohně a četla; až plaménky vymřely a zbyly jen uhlíky – pak na ně nasypala popel. Gant, bůhvíkolik sáhů hluboko ve spánku, ležel na hladké kožené pohovce čelem ke zdi. Přikryla ho pěkně houní, přistrčila židli s polštářem a položila mu na ni nohy. Šel z něho alkoholický zápach; chrápal, až okna drnčela.

38$

Tak prospal-v zapomnění noc; když Elize ve dvě hodiny v noci začaly velké bolesti, byl bez vědomí; trpělivou námahu lékaře, porodní báby i rodičky, to všechno prospal.

IV

Dítěti to trvalo nemožně dlouho, než se narodilo. Když se Gant v deset hodin’ ráno probudil, s rozehranými nervy a s pronikavým pocitem hanby, způsobeným mdlou vzpomínkou, při pití horké kávy, kterou mu Helena přinesla, zaslechl shora dlouhé, hlasité zavřeštění z plných plic.

„Ach bože, bože,“ zasténal. A ukázal směrem, odkud se to ozývalo. „Je to kluk nebo holka?“

„Ještě jsem neviděla, tatínků;” odpověděla Helena. Nechtějí nás pustit dovnitř. Ale doktor Cardiac vyšel ven a řekl, budeme-li hodní, že nám možná ukáže malého chlapečka.“

Zaznělo hlučné zadusání na plechové střeše a hlas venkovské porodní báby zahuboval; Štěpán seskočil jako kočka s plechové střechy verandy do záhonu lilií před Gantovým oknem.

„Štěpo, ty kluku darebácká, „ zařval pán domu a okamžitě se vzpamatoval, „co tam pro krista pána děláš?“

Hoch již lezl přes plot.

„Já ho viděl, já ho viděl,“ doléhal zpátky jeho hlas.

„Já taky, já taky,“ zajásal Grover, který vrazil do pokoje, a již zas utíkal.

„Darebáci, jestli váš ještě jednou uvidím na té střeše,“ ječela venkovanka shora, „stáhnu s vás kůži.“

Když Gant slyšel, že jeho poslední dědic je pohlaví mužského, byl na chvíli-potěšen; ale za chvíli již zas chodil po pokoji a bez ustání naříkal:

„Ach můj bože, bože! Cos to na mne na stará kolena seslal! Zas jeden hladový krk! To je hrozné, to je strašné, to je ukrutné!” á začal strojeně plakat. Když sípák všiml, že nikdo není dost nablízku, aby byl jeho strastí dojat, zase umlkl, vrhl se ke dveřím a proběhl jídelnou i chodbou.

39$

„Elizo, má ženo! „ začal hlasitě bědovat, „děťátko moje! Řekni, že mi odpouštíš! „ Běžel po schodech nahoru a pracně vzlykal.

„Nepouštějte ho sem,“ vykřikla Eliza s úctyhodnou energií.

„Řekněte mu, že teď dovnitř nesmí,“ nařídil Cardiac porodní bábě suchým tónem, zíraje upřeně na váhy. „Stejně tu nemáme nic k pití než mléko.“

Gant stál přede dveřmi.

„Elizo, má ženo! Buď milosrdná, prosím tě. Kdybych byl věděl…“

„Jakpak by ne! „ dopálila se venkovanka, a otevřela hrubě dveře; „kdyby se pes nebyl zastavil, aby zvedl nožičku, byl by chytil zajíce! Jděte pryč! „ A zabouchla mu vztekle dveře před nosem.

Sešel po schodech s hlavou psovsky svěšenou, ale když si vzpomněl na ošetřovatelčinu odpověď, začal se lišácky uculovat. Olízl si hbitě jazykem svůj velký palec:

„Milosrdný bože,“ povzdechl si a ušklíbl se. Pak znovu spustil přiškrcený nářek.

„No, to by snad stačilo,“ prohlásil Cardiac; zvedl cosi červeného, lesklého a svraštělého za paty a plácl to řízně na hřbítek, aby to povzbudil.

Dědic trůnu se objevil; na světě se vším svým příslušenstvím, se všemi těmi přívěsky, šroubky, háčky, kohoutky, očky a hroty, které se v tom našem velechvatném, energickém, soutěživém světě považují za podmínku dokonalého vzhledu, vyvážené konstrukce a plné výkonnosti. Byl to úplný miniaturní mužíček, drobný žalud, z něhož má vyrůsti veliký dub; dědic všech věků, nápadník slávy posud nezískané, dítě pokroku, občan klíčícího zlatého věku, a co více, miláček Štěstěny a všech vil, které nejen div ho neudusily požehnáním, že náleží také rodině, ale určily jeho narození na dobu, kdy sláva pokroku již přezrávala.

„Nu, jak se to bude jmenovat?“ zeptal se doktor Cardiac. S takovou drsnou lékařskou neuctivostí se vyjadřoval o tomto jeho veličenstvu škvrněti.

Eliza byla k vesmírné důležitosti chvíle citlivější.

40$

Se záměrným, byť neuvědomělým smyslem pro vhodnost titulu dala dítěti Štěstěny jméno Evžen, což sice značí dobře „narozený“, nikoli však již, jak mnozí mohou dosvědčit, „dobře vychovaný.

Toto vyvolené světélko rozumu, kterému se již dostalo jména a v jehož paprscích musíme nazírat na většinu příběhů této kroniky, narodilo se ve vrcholném okamžiku dějin. Ty sis to ještě neuvědomil, vážený čtenáři? Pak ovšem dovol, abych osvěžil tvou dějepisnou paměť!

V roce 1900 Oscar Wilde a James A. McNeill Whistler zanechali již za sebou všechna vtipná rčení, která jim byla připisována a která měl Evžen slyšet opakována o dvacet let později; většina velkých Viktoriánů již zemřela, než bombardování začalo; William McKinley byl po druhé presidentem a námořníci zničeného válečného loďstva španělského připluli domů v malém parníčku.

V daleké cizině pochmurná stará Británie poslala roku 1899 Jihoafričanům ultimatum; Britové utrpěli několik porážek a vrchním velitelem byl pak jmenován lord Roberts („Bobeček“, jak mu láskyplně říkalo jeho mužstvo); v září 1900 byla Transvaalská republika zabrána Velkou Británií a právě v měsíci Evženova narození formálně anektována. O dvě léta později byla zahájena mírová konference.

Copak se mezitím dělo v Japonsku? Hned vám to povím: roku 1891 se sešel první parlament, v letech 1894 – 95 se válčilo s Čínou. Roku 1895 byla Japonsku postoupena Formosa. Ale to není všechno: Warren Hastings byl již obžalován a měl již po soudu; již předtím nastoupil a zemřel papež Sixtus Pátý; již předtím byla Dalmácie podrobena Tiberiem, Belisar oslepen Justiniánem, slaveny svatební a pohřební obřady Vilemíny Charlotty Karoliny Brandebursko-Ansbašské a krále Jiřího Druhého, kdežto tytéž obřady, vztahující se na Berengárii Navarrskou a krále Richarda Prvního, tehdy již vyšly téměř dokonale z lidské paměti; již předtím se vzdali trůnu Dioklecián, Karel Pátý a Viktor Amadeus Sardinský; Henry James Pye, korunovaný básník anglický, odešel již

41$

předtím k svým předkům; Cassiodorus, Quintilian, Juvenal, Lucretius, Martial a Albert Medvěd Brandeburský spali již posledním spánkem; bitvy u Antietamu, Smolenska, Drumclogu, Inkermanu, Marenga, Cawnporu, Killiecrankie, Sluysu, Actia, Lepanta, Tewkesbury, Brandywinu, Hohenlinden a Salaminy byly vybojovány na zemi i na moři; Hippias byl již vypuzen z Athén Alkainovci a Lakedaimonskými, Simonides, Menander, Strabo, Moschus a Pindar uzavřeli již své pozemské účty; blahoslavení muži Eusebius, Athanasius a Chrysostom odešli již do svých nebeských příbytků; Menkaura již vystavěl třetí pyramidu; Aspalta již skončil své vítězné výpravy; vzdálené Bermudy, Malta a Větrné ostrovy byly již kolonisovány. K tomu všemu byla již poražena Armáda španělská; president Abraham Lincoln byl již zavražděn a Velká Británie již získala pět a půl milionu dolarů náhradou za postoupení rybářských práv u Halifaxu na dvanáct let. Konečně to nebylo více než nějakých třicet nebo čtyřicet milionů let, co naši nejdávnější předkové vylezli z pravěkého bahna a pak, poněvadž se jim ta změna bezpochyby nelíbila, zalezli zase zpátky.

Takový byl stav dějin, když Evžen vstoupil roku 1900 na jeviště lidských událostí.

Škoda, že tu nelze podrobněji vypsat jeho svět za několik prvních let jeho existence, ukázat perspektivu a smysl, života, viděného z podlahy nebo z kolébky. Tyto dojmy nedojdou vyjádření ne snad chybou inteligence, ale z nedostatku svalové kontroly, možnosti artikulace a také proto, že v lidské dušičce, dokud jí nejsou aspoň tři čtyři léta, je řád neustále porušován vlnami osamělosti, únavy, sklíčenosti, poblouzeni a úplné prázdnoty.

Evžen ležel temně ve své kolébce, umyt, zapudrován a nakrmen. Přemýšlel o mnoha věcech, nežli upadl do spánku – do toho nekonečného spánku, který pro něj zrušil všechen čas a vnukal mu dojem, že se navždy vzdálil od třpytivého života dne. Chvílemi ho jímala tupá hrůza při myšlence na nepohodlí, slabost, němotu, na nesčetná nedorozumění, jež bude

42$

musit snášet, nežli získá aspoň tělesnou volnost. Bylo lilii zle, když si uvědomoval nezvládnutelný prostor před sebou, neukázněnost svých pohybů, svého darebného měchýře a bezmocnou podívanou, kterou skýtá svým chichotajícím se a mazlivým bratrům a sestrám, když je před nimi osušován, očišťován a přebalován.

Trápilo ho, že se mohl jen chudě vyjadřovat znameními; jeho rozum byl spoután, neměl slov, s kterými by mohl zacházet. Neměl ani jmen pro předměty kolem sebe, patrně si je uvědomoval v jakémsi žargonu, vzniklém ze zkomoleného vnímání řeči, která hučela kolem něho a které den za dnem pozorně naslouchal; chápal, že jeho nejbližší vysvobození musí přijít prostřednictvím řeči. Jak jen mohl nejdříve, dával najevo svou touhu po obrazech a tisku: někdy mu přinášeli veliké knihy, hojně ilustrované, a tu se jich zoufale doprošoval radostným pokřikem, bubláním, výstředními grimasami a podobnými projevy, kterým u něho mohli rozumět. V duchu si leckdy kladl barbarsky otázku, jak by jim asi bylo, kdyby věděli, co o nich soudí.

Jindy se jim musil smát, i té jejich pošetilé komedii omylů, když si kolem něho vykračovali pro jeho zábavu, kroutili na něj hlavami a drsně ho lechtali nutíce ho, aby proti své vůli divoce výskal. Byla to situace krajně směšná a trapná: sedal na podlaze uprostřed pokoje a díval se na ně, jak vcházejí; viděl, jak zkrucují tvář do přihlouplého úsměvu; slyšel, jak zněžňují hlas a šišlají, kdykoli ho osloví, jak mluví k němu slova, kterým sice nerozuměl, ale o nichž věděl, že je zkomoluji v nesmyslné touze usnadnit mu porozumění; a tu se musil přes svou rozmrzelost těm bláznům smát.

Byl ponechán o samotě, aby usnul, v pokoji se zavřenými okenicemi. Na podlahu se kladly husté pruhy slunečního světla: Zmocnila se ho nezměrná osamělost a sklíčenost: viděl svůj příští život jako ve slavnostním výhledu lesního stromořadí a pochopil, že navždycky bude smutný. Jeho život, uzavřený v malé kulaté kleci lebky, připoutaný k tomu bušícímu tajemnůstkářskému srdci,-vždycky se bude procházet ve své kobce osaměle. Ztracený! Pochopil, že člověk člověku je

43$

navždy cizincem, že nikdo nikdy nikoho nepozná, že uvězněni v temném lůnu matky přicházíme na svět, nepoznavše její tváře, že jí jsme vloženi do náručí jako cizinci, že polapeni v neúprosném žaláři bytí nikdy z něho neunikneme, nechť nás objímají číkoli ruce, nechť líbáme kterákoli ústa, nechť nás hřeje kterékoli srdce. Nikdy, nikdy, nikdy, nikdy.

Tušil, že veliké postavy, které chodí sem tam kolem něho, velké rozšklebené obličeje, naklánějící se ohyzdně nad kolébkou, hřmotné hlasy, které nad ním nesouvisle hučí, nemají pro sebe navzájem o nic jasnější význam než pro něj; že i jejich řeč, tak souvislá a lehko plynoucí, je jen chabým sdělováním jejich myšlenek a pocitů a leckdy ani nepřispívá k dorozumění, nýbrž jen prohlubuje a šíří spor, trpkost a předsudek.

Hrůzou se mu zakalil rozum. Viděl sebe, blábolícího cizince, zábavného šaška, vydaného na pospas těmto ohromným a vzdáleným postavám, které ho laskaly a ošetřovaly. Přešel ze záhady do záhady: kdesi v jeho vědomí, či snad mimo ně, vyzváněl tichounce, jakoby pod mořem, veliký zvon. Když ho poslouchal, prošel mu myslí stín vzpomínky, a na tu chvíli měl pocit, že zas téměř nabyl všeho, co ztratil.

Někdy se u vysokých stěn svého košíku vytáhl do stoje a se závratí zíral na vzorek koberce pod sebou. Svět mu plynul do mysli jako příliv, tu se mu vtiskl na chvíli jako ostrý obraz, tu zas vyprchal ospale a neurčitě; kousek po kousku skládal dohromady skládačku vnímání: všiml si tančícího odlesku ohně na pohrabáči, zaslechl záhadné zvuky – kdákání vyhřívajících se slepic někde daleko v neznámém pohádkovém světě. Když slyšel ranní budíček, jasné a hlasité kokrhání, okamžitě se stával čilým občanem, a účastníkem života; jindy, když Daisy hrála v salónku na piano, doléhalo, k němu v střídavých vlnách skutečnosti a představy čarovné hlučné hřmění hudby. Po mnoha letech, když znovu slyšel tu melodii, otevřelo se mu okénko v paměti: bylo mu řečeno, že je to Paderewského Menuet.

Jeho lůžkem byl velký pletený košík, uvnitř dobře vystlaný poduškami; když vyrůstal, dovedl v něm provádět neobyčejné

44$

akrobatické kousky, stavět se na hlavu, dělat mosty, snadno a pevněji stoupat; s trochou trpělivé snahy dokázal i vylézt přes stěnu na podlahu. Tam se plazil po rozlehlém vzorkovaném koberci a upíral zrak na velké dřevěné kostky rozházené sem tam po podlaze. Patřily jeho bratru Lukášovi, byla na nich vyřezaná a pestře omalovaná písmenka abecedy.

Držel je neohrabaně v drobných ručkách a celé hodiny si prohlížel symboly mluvy. Věděl, že to jsou kameny chrámu řeči, a zoufale se snažil najít klíč, podle kterého by vyčetl z této anarchie pořádek a smysl. Vznášely se nad ním veliké hlasy, obrovité postavy přicházely a odcházely, zvedaly ho do závratných výšek, nosily ho s nevyčerpatelnou silou. Pod mořem vyzváněl zvon.

Jednou, když se bujně rozvíjelo skvělé jižní jaro a na houbovité černé půdě dvorku vyrazila nenadále jemná travička s vlhkými květinami, když veliká třešeň kvasila ambrovou mízou a třešňové květy visely v přepychových chomáčích, vynesl Gant chlapečka z košíku na vysokou přední verandu na slunce; procházel se s ním pak kolem domu u liliových záhonů a podle stromů, rozeznělých skrytým ptactvem, odnesl ho až na nejzazší konec zahrady.

Tam nebyla země zastíněna, byla suchá, zbrázděná pluhem. Evžen poznal podle ticha, že je neděle; od vysokého drátěného plotu zavívala pronikavá vůně prohřátého plevele. Za plotem spásala Swainova kráva ve stínu chladnou hrubou trávu, zdvihla občas hlavu a silným hlubokým hlasem vyzpěvovala svou nedělní bujnost. V jasném teplém vzduchu vnímal Evžen dokonale přesně všechny zvuky ze sousedních dvorků, živě pociťoval, co se dálo kolem něho, a když Swainova kráva znovu zabučela, uzavřená brána se v něm pojednou rozletěla. Odpověděl jí: „Múúú.“ Řekl to bojácně, ale správně, a za chvíli, když se kráva zas ozvala, sebevědomě to opakoval.

Gantova radost neměla mezí. Obrátil se a uháněl zpátky k domu, co mu nohy stačily. V běhu lechtal drsnými kníry Evžena do měkkého krčku, svědomitě bučel a vždycky dostal od chlapečka stejnou odpověď.

45$

„Pomoz pánbůh,“ vykřikla Eliza, která ho zahlédla kuchyňským oknem, když závodním tempem utíkal po dvorku; „on to dítě ještě zabije.“

Gant se řítil po schůdkách ke kuchyni a Eliza se zamoučněnýma rukama a s nosem zčervenalým od plotny vyšla na postranní verandičku.

„Pro pána, Gante, co to děláš?“

„Múúú! On řekl múúú! Ano, řekl to! „ Gant mluvil spíše k Evženovi než k Elize.

Evžen mu okamžitě odpověděl: zdálo se mu to sice trochu hloupé a věděl, že mu teď nedají pokoj a několik dní ho budou nutit, aby napodoboval Swainovu krávu, ale přesto byl náramně vzrušen; cítil, že prolomil přehradu.

Eliza byla také nadšena, ale jak už bylo jejím způsobem, nedala to najevo, obrátila se jen k plotně a řekla: „Na mou duši, Gante, ještě jsem nikoho neviděla tak hloupě vyvádět s dítětem.“

O něco později ležel Evžen ve svém košíku na podlaze pokoje; nespal a pozoroval, jak členové rodiny horlivě pomáhají přinášet kouřící mísy na stůl. Eliza tenkrát vařila velkolepě a její nedělní oběd bylo něco, nač se nezapomíná. Celé dvě hodiny po návratu z kostela potloukali se hoši mlsně kolem kuchyně. Ben s hrdým úsměškem se držel důstojně stranou, jen občas podnikl po domě průzkum, aby zjistil postup kuchařských prací. Grover vlezl do kuchyně a očumoval s netajeným zájmem, až ho vyhnali. Lukáš rozšklebilsvou veselou tvářičku do širokého jásavého úsměvu a pobíhal domem s vítězným pokřikem:

{„Vény, vídy, víci,

Vény, vídy, víci,

Vény, vídy, víci,

vé, vé, vé! „}

Zaslechl totiž Daisy a Brownovic Josefku, jak se učí o Caesarovi, a tento zpěv byla jeho vlastní úprava Caesarova chlubného výroku: „Veni, vidi, vici.“

Ze své kolébky slyšel Evžen otevřenými dveřmi jídelny

46$

řinčení, pronikavý nadšený křik hochů, cinkot ocílky a nože, když se Gant hotovil krájet pečeni; slyšel, jak znovu a znovu stejně, ale stále s větším pochutnáním, opakuje ranní slavnou příhodu.

Brzy budu už sedat s nimi, pomyslil si, když silná vůně jídel pronikla až k němu. A představoval si již labužnicky tajemnou, šťavnatou stravu dospělých.

Celé odpoledne vypravoval Gant ten příběh na verandě, svolával sousedy a ponoukal Evžena, aby předváděl své umění. Evžen slyšel toho dne jasně, co se mluví; nedovedl ještě odpovídat, ale tušil, že řeč jemu již na dosah.

V takových jasných, ale osamělých záblescích viděl později první dvě léta svého života. Na své druhé vánoce vzpomínal matně jako na velikou slavnost: to ho připravilo na třetí vánoce, když přišly. Nadán zázračnou přizpůsobivostí, vlastní dětem, měl dojem, že zná vánoce již odedávna.

Byl si vědom sluneční záře, deště, kmitajícího ohně, svého košíku, krutého žaláře zimy. Jednoho teplého dne – bylo to jeho druhé jaro – díval se za Daisy, jak běží nahoru do vrchu ke škole; končila se polední přestávka, Daisy byla; doma na oběd. Chodila do dívčí školy slečny Fordové, byla to rohová stavba z červených cihel na vrcholku příkrého kopce. Díval se za sestrou; blízko školy se sešla s Eleanorou Duncanovou. Daisy měla vlasy zapleteny do dvou dlouhých copů, splývajících po zádech; byla skromná, panensky plachá, bojácná, stále se červenala; projevů její přízně se však obával, protože ho zuřivě ráda koupávala. Všechnu výbušnost a divokost, která byla skryta pod jejím netečným povrchem, vybíjela si na Evženovi. Odnášela to jeho kůže, sestra div mu ji nesedřela. Úpěnlivě se po každé rozeřval. Když za ní vyhlížel, jak jde do vrchu, vždycky si na to vzpomněl. Bylo mu divné, že je to táž osoba.

Měl již za sebou druhé narozeniny a v mysli se mu rozednívalo. Když pak nadešlo příští jaro, zdálo se mu, že si ho nějak méně všímají; dům byl hrobově tichý, Gantův hlas již v něm neburácel, hoši přicházeli a odcházeli po špičkách. Lukáš byl čtvrtý, kterého postihla nákaza, ležel nemocen tyfem; Evžena

47$

dali úplně na starost mladé špinavé černošce. Pamatoval se živě na její vysokou postavu v ucouraných šatech, na její rozšláplé líné nohy, usmolené bílé punčochy, na její pronikavý, černý a bzdivý zápach. Jednou ho vzala na postranní verandičku, aby si hrál; z roztálé země proudilo vlhce mladé jarní ráno. Černoška usedla na schůdky a zívala, zatím co se chlapeček v umouněných šatečkách batolil po stezce a liliových záhonech. Za chvíli černoška, opřena o sloup, usnula. Chlapeček se dovedně protáhl mezerou drátěného plotu a vykračoval si vozovou cestou, posypanou popelem, která se zatáčela k Swainovům a nahoru k zdobnému dřevěnému paláci Hilliardových.

Hilliardovi patřili k nejvyšší aristokracii města. Pocházeli z Jižní Karoliny, „ze sousedství Charlestonu“, a již to jim dodávalo nezastinitelného lesku. Jejich příbytek byl ohromná, ořechově hnědá stavba, plná štítů a rohů, zdánlivě beze všeho plánu; stála na vrcholu kopce, který se svažoval ke Gantovům. Horní plošina před domem byla osázena vznešenými věžovitými duby. Podle vozovky, která sousedila s Gantovou zahradou, sestupovaly vysoké zpěvné smrky.

Dům pana Hilliarda byl považován za nejpěknější obytnou stavbu v městě. Sousedství měl sice středostavovské, ale polohu velkolepou; Hilliardovi žili ve velkém stylu jako hradní páni, kteří sice sestupují do města, ale nemísí se s lidem. Všichni jejich přátelé k nim přijížděli z daleka povozy. Každé odpoledne přesně ve dvě hodiny vyjížděl točitou cestou starý černoch se dvěma klusajícími klisnami, zastavil před postranním vchodem pro povozy a čekal, až pán a paní vyjdou. Za pět minut pak je odvážel na dvouhodinovou projížďku.

Evžen pozoroval napjatě tento obřad z okna otcova pokoje a za celá ta léta mu to nezevšednělo. Sousedé a jejich život byli mu naivním znakem čehosi vyššího.

Onoho rána měl velikou radost, že jde po Hilliardově cestě; byl to jeho první únik na svobodu, a k tomu vpád do kraje zakázaného a pohádkového. Coural se prostředkem cesty, šlapat po popelu se mu nelíbilo. Hluboký zvon soudního dvora odbil jedenáct.

48$

Nuže, každé dopoledne, tři minuty po jedenácté – tak bezvadný a vychozený byl pořádek oné vznešené domácnosti – do vrchu kolem Gantových klusal velký šedý kůň; táhl těžký potravinářský vůz, omšelý, kořenně vonící jemným pachem smíšeného a koloniálního zboží, naložený jenom potřebami pro kuchyni Hilliardových. Vozka, mladý černoch, vždycky v tu dobu, v jedenáct hodin a tři minuty, jak se to k tomu obřadu patřilo, blaženě klímal. Nic se nemohlo stát: ani půda vystlaná ovsem by nesvedla koně, aby zradil své posvátné určení.

Kůň postupoval těžce do vrchu vyježděnou kolejí, až veliká podkova jeho pravého kopyta narazila na překážku; pohlédl dolů a zvolna zdvihl kopyto z čehosi, co ještě před chvílí mělo vzhled dětské tváře.

Pak s opatrně rozkročenýma nohama přejel s vozem nad chlapcovým tělem a zastavil se. Oba černoši současně procitli, v domě se strhl pokřik a Eliza s Gantem vyběhli ze dveří. Poděšený černoch zdvihl Evžena, který již nevěděl, že se stal středem děje, a podal ho do mohutného náručí doktora McGuirea, výmluvně svolávajícího na vozku hromy a blesky. Tlusté, citlivé prsty hbitě ohledaly zakrvácenou tvářičku kolem dokola, ale nenahmataly žádnou zlomeninu.

Na otázku jejich zoufalých obličejů řekl krátce: „Ten ještě bude poslancem. Tu smůlu a tu tvrdou lebku má, milý W. O., po vás!“

„Zatracený mizero, lumpe černá, „ zařval pán domu, obrátiv se s úlevou k vozkovi, „za tohle budeš sedět! „ A prostrčil prudce své dlouhé ruce skrz plot a začal černocha rdousit; ten jen chroptěl modlitby a nevěděl, co se s ním děje, vyjma to, že je středem divoké vřavy.

Rozvzlykaná černoška utekla.

„Vypadá to horší, než to je,“ poznamenal doktor McGuire a položil malého hrdinu na pohovku. „Trochu teplé vody, prosím! „ Přece to však trvalo plné dvě hodiny, než chlapečka přivedli k sobě. Kdekdo pochvaloval koně.

„Má více rozumu než ten negr,“ poznamenal Gant a olízl si palec.

49$

Eliza však v srdci věděla, že to bylo částí plánů temných sudic. Přadeno života bylo určeno odedávna: křehká skořepina lebky, chránící život, která přece mohla prasknout tak snadno, jako když člověk klepne do vajíčka, zůstala neporušena. Evžen jenom nosil po mnoho let na obličeji kentauří stopu, ale bylo to vidět jen při určitém osvětlení.

Když byl starší, byl by rád věděl, zda také Hilliardovi seběhli se své výšiny, když tak rouhavě porušil zámecký řád. Nikdy se na to nezeptal, ale myslil, že asi sotva. Dovedl si je představit, jak nanejvýš pyšně vyhlížejí za zastřenými záclonami, nevědouce, co se stalo, ale s pocitem, že je to něco ošklivého, krvavého.

Brzy potom (dal pan Hilliard postavit na svém pozemku kůly s nápisy: „Cizím vstup zakázán.“

V

Po celých několik týdnů proklínal Lukáš doktora, ošetřovatelku a celou rodinu, a pak se uzdravil. Byl to zarputilý případ tyfu.

Gant byl nyní hlavou četné rodiny, která stoupala jako schůdky od roběte až po jinošského Štěpána – kterému bylo osmnáct – a panenskou Daisy. Té bylo sedmnáct a studovala poslední rok na střední škole. Byla to bojácná citlivka, ve studiích přičinlivá a důkladná. Učitelé ji považovali za nejlepší žákyni, jakou kdy měli. Měla v sobě velmi málo ohně nebo odporu; poslušně vykonávala všechny příkazy a vydávala, co do ní bylo vkládáno. Na piano hrála sice bez vřelého citu pro hudbu, ale měla poctivý přednes s rytmicky půvabným vybroušením. Však také dovedla cvičit celé hodiny.

Zato Štěpán se učil špatně, to bylo zjevné. Když mu bylo čtrnáct ředitel si ho povolal do své maličké kanceláře, aby mu dal výprask za neomluvené hodiny a za neposlušnost. Nebylo však v Štěpánově povaze, aby se něčemu takovému podrobil. Vytrhl řediteli prut z ruky, zpřelámal ho, uhodil ředitele důkladně do oka a vyskočil oknem z výše šesti metrů.

50$

To snad byl také jeho nejlepší výkon, v jiných věcech již měl menší úspěchy. Chodil čím dál tím více za školu; byl vyloučen a rychle se zatvrzoval ve vzdorné zkaženosti. Roztržka mezi ním a Gantem byla stále hlubší a trpčí. Gant, se v synových neřestech asi poznával, ale syn neměl to, čím otec své vady vykupoval. Štěpán měl místo srdce kus ustydlého loje.

Pravda, Štěpán měl také z celé rodiny nejošklivější život. Od dětství býval svědkem otcových nejhorších prostopášností. A na to nezapomněl. Jako nejstarší syn byl také, když Eliza musila věnovat všechnu pozornost mladším dětem, ponecháván sám sobě. Kojila Evžena u prsu ještě dlouho potom, co Štěpán po prvé zanesl dva dolary dámičkám z Orlího oblouku.

Nad spíláním; které na něj vršil Gant, Štěpán se v duchu hnětl. Nebyl k svým chybám slepý, ale když stále jen slyšel, že je „ničemný lajdák“, „mizerný zvrhlík“, „hospodský povaleč“, schválně stavěl na odiv chlubnou drzost. Strojil se s nevkusnou okázalostí. Nosil žluté boty s vypouklými špičkami, křiklavé pruhované kalhoty a slaměný klobouk s širokým krajem a barevnou páskou. Tak si vykračoval po promenádě se směšným pohupováním, na tváři strojeně domýšlivý úsměv, a pozdravoval s otrockou srdečností každého, kdo si ho všiml. Když ho pozdravil někdo bohatší, jeho bolavá a přebujelá marnivost se vrhla na ten drobeček a doma se pak žalostně pyšnil: „Abyste věděli, vašeho Štěpána zná každý. Každý lepší člověk z města má ke mně úctu, každý má pro Štěpánka dobré slůvko, jenom jeho vlastní rodina ne!? Víte, co mi dnes řekl J. T. Collins?“

„Co řekl? A kdo to je? Kdo to je?“ vyptávala se Eliza s komickým chvatem a zanechala látání.

„J. T. Collins, ten to je! Má nějakých dvě stě tisíc. ,Štěpánku,‘ povídá, ,kdybych já měl tak za ušima jako ty!‘„ Tak a podobně vykládal Štěpán v chmurném uspokojení a maloval si obrázek svého příštího úspěchu, až všichni, kdo inu dnes. utrhají, budou se jednou hrnout pod jeho korouhev.

„Jen počkejte,“ říkal, „ještě budou rádi, když jim Štěpánek podá ruku.“

51$

Když ho vyloučili ze školy, Gant ho vztekle zbil. Na to Štěpán nezapomněl. Konečné mu doma řekli, aby šel pracovat a vydělávat si na živobytí. Měl různá přechodná zaměstnání, tu jako číšník v bufetu, tu jako roznašeč ranních novin. Jednou utekl s kamarádem Gusem Moodym, synem slevače, aby se podíval do světa. Jako umounění tuláci vylezli z nákladního vlaku v Knoxville v státu Tennessee, utratili hrstku svých peněz za jídlo á v nevěstinci a vrátili se za dva dny, černí jako kominíci, ale pyšní na své dobrodružství.

“Na mou věru,“ naříkala Eliza, „já nevím, co to do toho kluka vjelo.“ Tragickou chybou její povahy bylo, že si důležité obraty uvědomovala příliš pozdě. Potom v zamyšlení tiskla rty; vyhýbala se skutečnosti, a když přišlo neštěstí, plakala. Vždycky vyčkávala. Nadto cítila v hloubi srdce k nejstaršímu synkovi lásku, ne-li větší, tedy aspoň jinou než k ostatním dětem. Jeho nerozpačitá vychloubačnost a chvástavost hodná politování se jí líbily; pro ni to byly znaky jeho „chytrosti“. Často rozzuřila své dvě pilné dcery tím, že ho chválila. Tak na příklad, když uviděla ukázku jeho rukopisu, prohlásila: „Jedno je jisté, píše úhledněji než vy všichni s celými vašimi studiemi.“

„Již v dětství okusil Štěpán rozkoší alkoholu. Často, když býval svědkem otcových hýření, kradmo upíjel z nedopité láhve ostré whisky. Dělalo se mu z toho špatně, ale byla to zkušenost, kterou se mohl kamarádům vychloubat.

Když mu bylo patnáct, kouřili jednou s Gusem Moodym v sousedově stodole cigarety a našli láhev zabalenou do pytle na obilí, kterou tam ten důstojný občan schoval před pátravým zrakem své ženy. Když se o něco později přišel tajně napít a našel láhev poloprázdnou, se vztekem dolil zbytek krotonským olejem. Oba chlapci pak měli pěkných pár dní průjem.

Jednou padělal Štěpán podpis svého otce na šeku. Minulo několik dní, než to Gant objevil: šek zněl sice jenom na tři dolary, ale hněv otcův byl hrozný, V domácím kázáníčku, které bylo dost hlasité, aby rozneslo chlapcův poklesek po celém sousedstvu, mluvil o polepšovně, o zavření v káznici,

52$

o hanbě, způsobené starému otci – Gant sice ještě nebyl, příliš pokročilého věku, ale v takovém případě se tím dovedl, ohánět.

Šek sice uhradil, ale k jeho hanlivému slovníku ,se připojila nová nadávka – padělatel. Štěpán se vkrádal do domu a vykrádal se, ven jako zloděj a několik dní jedl o samotě. Když se setkal s otcovým pohledem, žádný nepromluvil, jen oči se jim měnivě leskly. Dívali se jeden druhému do duše, věděli, že nemohou před sebou nic skrýt, že v obou kvasí stejný hnis, že mají stejná dychtění; a pudy, že jejich krev kalí. stejně nízké chtíče. A poněvadž, to věděli, v obou se cosi odvracelo v bolestné hanbě.

Gant rozmnožil své tirády proti Elize; všechny, špatnosti zdědil prý hoch po matce.

„Horácká krev, horácká krev, vykřikoval Gant: Je celý strýček, celý Greeley Pentland.“ Pobíhal horečně po domě, huboval sám pro sebe a nakonec vrazil do kuchyně a zvolal: „Uvidíte, že na má slova dojde, ten kluk skončí, v káznici.

Eliza s červeným nosem, nakloněna nad praskajícím omastkem, jen špulila rty a téměř ani neodpovídala; až když byla vydrážděna, odsekla vhodným slovem, které ho ještě víc popudilo a rozvzteklilo.

„Kdyby byl nemusil chodit pro tatínka do všech možných zapadáků, mohl se vydařit lépe.

„Ženo, lžeš! Přisámbůh lžeš!“ hromoval, vznešeně, byť nelogicky.

Gant již pil méně; vyhodil si více z kopýtka jen každých šest sedm týdnů; to sice uvrhlo celou rodinu na nějaké dva dny do strachu, ale jinak neměla Eliza nač si stěžovat. Avšak pod každodenním spíláním její nesmírná trpělivost povolovala. Spali teď, nahoře, každý ve zvláštním pokoji. On vstával v šest nebo v půl sedmé, oblékl se a šel dolů rozdělat oheň. Když zatápěl v kuchyňských, kamnech a zapaloval hučící oheň v krbu obývacího pokoje, ustavičně si pobrukoval, při čemž řečnicky zvyšoval a snižoval hlas. Tak si připravoval a vybrušoval proud svých urážek; když byl spokojen

53$

s jejich plynností a důrazem, objevil se náhle před ní v kuchyni a spustil bez úvodu, jako když řezníkův černoch přinese vepřové kotlety nebo řízky.

„Ženo, kdyby nebylo mne, neměla bys dnes kam hlavu složit. Myslíš, že tvůj ničemný táta, Tomáš Pentland, by ti dal přístřeší? Nebo tvůj bratr Vilém, nebo tvůj bratr Jakub? Slyšelas, že by kdy komu co dali? Starají se o něco jiného než o svou mizernou kůži? Řekni! Dal by někdo z nich hladovému žebrákovi kůrku chleba? Jako je bůh nade mnou, nedal by! Ani kdyby měl pekařský krám! Ach, běda mi! Byl to pro mne nešťastný den, když jsem vkročil do tohoto prokletého kraje. Netušil jsem tenkrát, kam to povede. Horáci, darebáci!“ A příliv stoupal, až dosáhl vrcholu.

Občas, když odpovídala na jeho útoky, vybuchla v pláč. To mu lahodilo, když ji viděl plakat. Obyčejně ho však jen řízně odbyla; pravý boj mezi jejich slepě znepřátelenými dušemi zuřil ve vší ošklivosti a zoufalosti daleko hlouběji. Kdyby byl věděl, k čemu by ji takové denní dráždění mohlo dohnat, byl by užasl. Pro něj to byl jen projev horečné nespokojenosti ducha, zakořeněný pud svárlivosti.

Též jeho cit pro pořádek byl tak silný, že měl vášnivý odpor ke všemu neladnému, nepořádnému, rozptýlenému. K úplné divokosti ho popuzovalo, když viděl Elizu schovávat kousky provázků, prázdné plechovky a láhve, papír a všemožnou veteš. Dráždila ho u Elizy její chorobná hrabivost, tento ještě nevyvinutý zárodek šílenství.

„Pro pánaboha, „ volával v rozčilení, „pro pánaboha! Proč ty krámy nevyhodíš? A hnal se k nim s ničivým úmyslem.

„Jen toho, Gante, nech,“ okřikovala ho zhurta. „Nevíš, kdy se z toho něco hodí.“

Snad to byla výjimka z pravidla, že vyhladovělá toulavost byla údělem muže s velikou láskou k pořádku a obřadnosti, muže, který umně sestavoval i své denní spílání – a že rozbředlý chaos, oživený všemocnou žízní po majetku, byl přisouzen praktické všední ženě.

V Gantovi byla pravá tulácká vášeň, taková, jež potřebuje pevný bod, od kterého by mohla prchat. Potřeboval pořádek

54$

a závislost domova – byl nadšený otec rodiny. Jeho životem bylo teplo a síla houfu děti. Když skončil pravidelnou ranní přednášku Elize, chodil budit spící děti. Bylo to až směšné, jak nemohl snést pomyšlení, že je sám jediný vzhůru a čilý.

Jeho obvyklý probouzející pokřik, komicky hulákaný pod schody, zněl asi takto:

„Štěpáne! Bene! Grovere! Lukáši! Bando zatracená! Vstávat! Pro kristapána, co z vás bude? Jakživi to takhle nikam nepřivedete.

A vykládal mocným hlasem, jako by bedlivě poslouchali: „Když jsem byl jako vy, podojil jsem už touhle dobou čtyři krávy, poklidil v domě a prošlapal; už osm mil sněhem.“ Když popisoval doby svých školních let, předvedl jim vždycky krajinu zavátou na metr sněhem. Jako by nebyl chodil do školy jinak než za polárního počasí.

A za čtvrt hodiny později hulákal znovu: „Nikdy z vás nic nebude, lenoši líní! Kdyby na vás střecha, spadla, jen se obrátíte na druhou stranu.“

Za chvíli bylo nahoře slyšet cupot nožek, a polonahé děti, jedno po druhém, přibíhaly s chumlem šatstva v náručí; Před jeho hučícím ohněm se pak dooblékly.

U snídaně byl Gant málem v dobrém humoru, odpočítáme-li trochu občasného lamentování. Jedlo se náramně. Gant jim nakládal na talíře velké pláty řízků, krupky s míchanými vejci, horké vdolky, zavařeninu, pečená jablka. V devět hodin, když hoši, křečovitě ještě polykajíce horká sousta a i poslední doušek kávy, na třetí připomínku lahodně znějícího školního zvonce letěli z domu, odcházel do dílny.

Vracel se k polednímu jídlu, a tu se trochu; rozpovídal o denních novinkách večer, když se rodina znovu sešla, přišel domů, rozdělal velkým oheň a spustil svou nejmohutnější hanlivou řeč. To byl; obřad, který vyžadoval, k nastudování půl hodiny a k přednesu s různými přídavky a mnohým opakováním tři čtvrti hodiny. Potom šťastně povečeřeli.

Tak minula zima. Evženovi byla, tři léta. Koupili mu slabikář a obrázky, zvířátek s veršíky. Do šesti týdnů znal veršíčky nazpaměť.

55$

Koncem zimy a začátkem jara produkoval se Evžen mnohokrát sousedům: držel knihu v ruce a říkal tak, co znal zpaměti, jako by to četl. Ganta ten podvod těšil a všichni se divili, jak může takové malé dítě umět číst.

Na jaře začal Gant znovu pít, ale do nějakých dvou týdnů jeho žízeň pohasla a on se zahanben vrátil k všednímu životu. Ale Eliza se chystala na velkou změnu.

Bylo to roku 1904 a v Saint‘ Louisu se připravovala veliká světová výstava. Měla to být historie civilizace v obrazech, ale větší, lepší a dokonalejší než všechno, co bylo v tom směru kdy ukázáno. Mnoho altamontských lidí se chystalo, že se pojedou podívat. Elizu lákala vyhlídka na spojení příjemného s užitečným.

„Víš co?“ řekla jednou večer zamyšlena a položila noviny, „mám sto chutí sbalit kufry a jet!“

„Kam bys jela?“

„Do Saint Louisu,“ odpověděla Eliza. „Podívej se, kdyby to tam dobře šlo, přestěhujeme se tam všichni.” Věděla, že ho vždycky okouzlí plány na úplnou změnu zavedeného chodu životního, na cesty do nových zemí, na hledání nového štěstí. Od té doby, co zrušil obchodní spojení s Vilémem Pentlandem, mluvilo se o nich již léta.

„Co bys tam dělala? Co si počnou děti?“

„Ale to půjde jako nic,“ začala přesvědčivě a špulila rty a chytrácky se usmívala. „Najmu si pěkný velký dům a budu brát na byt krajany, kteří přijedou na výstavu.“

„Pro milosrdenství boží,“ zalkal Gant tragicky, „tohle mi přece neuděláte, paní Gantová!“

„Jděte, pane Gante, nebuďte blázen! Co je na tom zlého, brát si lidi na stravu a na byt? Dělají to i nejlepší lidé v městě.“ Věděla, jak zranitelná je jeho pýcha; nechtěl, aby se o něm mluvilo, že nestačí svou rodinu uživit sám, – vždyť jeho nejčastější chloubou bylo, že je dobrý živitel. Také nesnášel, aby se pod jeho střechou usídlil někdo, kdo nebyl z jeho těla a krve; to mu připadalo jako vpád do jeho zámku, šířilo to nepokoj ve vzduchu. A konečně měl zvláštní odpor proti strávníkům a nájemníkům; pociťoval to jako nesnesitelnou

56$

hanbu, když si někdo musil vydělávat na živobytí tím, že snášel jejich pohrdání a přijímal jejich peníze.

Eliza to věděla, ale jeho pocity nechápala. Částí jejího rodinného náboženství bylo nejen mít majetek, ale mít z něho důchod; předstihovala své sourozence tím, jak snadno byla svolná pronajmout část svého příbytku. Z Pentlandů vlastně ona jediná byla ochotna vpustit cizího člověka do hradu svého domova, ona jediná si necenila soukromí jeho zdí. A byla z nich jediná žena!

Kojila Evžena u prsu skoro do tří let; na zimu byl odstaven. Cosi v ní zaniklo, cosi se začalo.

Provedla konečně svou. Vykládala někdy Gantovi přesvědčivě a vypočítavě o svém výstavním projektu. Jindy se zas při jeho večerním horlení oháněla svým plánem jako vyhrůžkou. Co tím chtěla dokázat, sama nevěděla. Ale tušila, že to pro ni bude jakýsi začátek. A nakonec provedla svou.

Gant podlehl vábení nových zemí. Svolil, že zůstane doma; bude-li se všechno dařit, přijede za nimi později. Vyhlídka na nějaký čas volnosti ho rozjařovala. Ožívalo v něm dávné dychtivé mládí. Měl sice zůstat doma, ale pro slaměného vdovce je svět pln nevídaných odstínů. Daisy chodila již poslední rok do školy, proto měla zůstat s otcem. Ale zabolelo ho u srdce, že se musí loučit s Helenou. Té bylo skoro čtrnáct.

Na začátku dubna Eliza odcestovala a odvezla s sebou své rozjevené potomstvo; Evžena nesla v náručí. Divil se tomu ruchu a shonu, ale jen sršel zvědavostí a pohyblivostí.

Přihrnuli se Tarkintonovi a Duncanovi; to bylo slz a líbání! Paní Tarkintonová se dívala na Elizu s jistou úctou. Celé sousedství bylo poplašeno tímto nejnovějším vývojem událostí.

„No, člověk nikdy neví,“ vysvětlovala Eliza se slzavým úsměvem; vychutnávala sensaci, kterou způsobila. „Když všechno půjde dobře, třeba se tam ještě usadíme.

„Však vy se vrátíte,“ ujišťovala ji paní Tarkintonová, věrná místní vlastenka. „Není nad Altamont.“

Na nádraží jeli elektrikou. Ben a Grover seděli radostně vedle sebe a hlídali veliký koš s potravinami. Helena tiskla

57$

nervosně hromádku balíčků. Eliza mrkla na její dlouhé rovné nohy a napadlo ji, jak to bude s polovičním dětským lístkem.

„Řekni té holce,“ upozornila Ganta šťouchnutím a usmála se za dlaní, „že se bude musit skrčit! Konduktér by ani nevěřil, že jí není dvanáct, tak je veliká!“

Helena se nervosně zavrtěla.

„To by se nemělo dělat, „ zahučel Gant.

„Nesmysl,” odbyla ho Eliza. „Nikdo si toho ani nevšimne.“ Doprovodil je do vlaku a svěřil péči starostlivého černošského zřízence v Pullmanově voze.

„Mrkni na ně, Tondo, čas od času,“ požádal černocha a dal mu peníz.

Eliza se po penízi žárlivě podívala.

Všechny je důkladně zlíbal a popíchal knírem, jenom nejmladší holčičce poklepal velkou prackou na kostnatá ramínka a přitiskl si ji k sobě. Elizu bodlo něco u srdce.

Nastala chvíle rozpaků. Zmlkli pod dojmem neobvyklosti, nesmyslnosti celého plánu, obludné nejistoty celého života.

„No,“ promluvil pak, „doufám, že víš, do čeho se pouštíš.” „To ti tedy řeknu, „ odpověděla sešpulenými rty a zadívala se z okna, „ty nevíš, co z toho může jednou být.“

To ho jakž takž upokojilo. Vlak sebou trhl a zvolna se rozjížděl. Muž políbil neobratně ženu.

„Piš hned, jak přijedeš,” nakázal jí ještě a rychle vyběhl uličkou mezi sedadly.

„Sbohem, sbohem,“ volala Eliza a Evženovou ručkou mávala na pozdrav dlouhé postavě na nástupišti. „Děti, zamávejte tatínkovi na rozloučenou.“ Všichni se nahrnuli k oknu. Eliza se rozplakala.

Evžen se díval, jak slunce rudne a mizí za skalami nad řekou, za barevnými útesy tennesseeských roklí: uhrančivá řeka se vtiskla dítěti navždy do paměti. Ještě po mnoha letech se mu zjevovala ve snách, zabydlena tajemnou pohádkovou krásou. Zmlkl ve velkém úžasu a usnul za rytmického bušení těžkých kol.

58$

Usídlili se v bílém rohovém domě. Před vchodem byla malá plocha trávníku, za chodníkem ještě úzký pruh trávy. Evžen tušil, že jsou daleko od hluku a zmatku středu města – prý asi čtyři pět mil, zaslechl. Kde byla řeka?

Na chodníku před domem proháněli se ustavičně na trojkolkách dva chlapečkové, dvojčátka s dlouhými; plavými vlásky a s hubenými zlomyslnými obličejíčky. Měl. nejasný dojem, že jejich otec je nehodný člověk; však; prý spadl kdysi do šachty pro zdviž a zlomil si obě nohy.

Dvorek; domu byl úplně uzavřen červeným prkenným plotem. V jeho rohu byl dřevěný dřevník. Po mnoha letech, když přijel Štěpán ze Saint Louisu domů, vykládal: „Celá ta čtvrť je teď úplně zastavěna.“ Kde?

Jednou za vedra vynesli, dvě postýlky s matracemi na pustý dvorek, aby se provětraly. Evžen si na jednu požitkářsky lehl, dýchal pach horké matrace a líně se protahoval. Lukáš ležel na druhé postýlce. Pojídali přitom broskve.

Evženovi se přilepila na broskev moucha, Spolkl ji. Lukáš se rozřičel smíchem.

„Spolkl mouchu! Spolkl mouchu!“

Evženovi se udělalo špatně, začal vrhnout a nějakou chvíli nemohl jíst. Divil se, proč tu mouchu spolkl, když ji přece dobře viděl.

S létem přišlo žhoucí parno. Gant přijel na několikadenní návštěvu a přivezl s sebou Daisy. Jednou večer pili v Delmarových sadech pivo. Evženovi bylo horko, seděl u stolku a díval se žíznivě na pěnivou holbu; chtělo se mu vlézt celým obličejem do chladivé pěny a napít se zhluboka. Eliza mu dala ochutnat. Všichni se pak řehtali jeho kyselé překvapené tváři.

Později vzpomínal na otce, jak pil mohutnými doušky ze sklenice, až mu zůstávala, na vousech pěna. Velkolepá poživačnost, krásná, otcova žízeň budila v něm touhu, aby se mu vyrovnal. Byl by rád věděl, zda je každé pivo hořké či zda zasvěcení do rozkoší tohoto nápoje musí přijít až v určitém věku.

Čas od času se mu zjevovaly tváře ze starého polozapomenutého

59$

světa. Přijížděli někteří altamontští občané a bydlili v Elizině domě. Jednou před sebou uzřel brutální oholenou tvář Jakuba Lydy, a tu ho pojala hrůza, navozená vzpomínkou. Jakub Lyda byl altamontský šerif, bydlil na úpatí vrchu pod Gantovými. Jednou, když Evženovi bylo něco přes dvě léta, jela Eliza do Piedmontu svědčit před soudem. Byla dva dny pryč a svěřila ho do opatrování paní Lydové. První večer ho Lyda žertem krutě trápil a Evžen si to na něj pamatoval.

A tu se s ďábelským mámením ten netvor znovu objevil a Evžen se musil dívat na jeho široký zlobný obličej. Eliza stála vedle Jakuba, a když se na dětské tvářičce objevila hrůza, začal se Jakub tvářit, jako by chtěl na Elizu vložit násilně ruku. Když chlapec začal vyrážet skřeky bázně a vzteku, matka i host se smáli. Na dvě tři slepé vteřiny pojal k matce nenávist; bezmocně šílel žárlivým strachem.

Večer se Štěpán, Ben a Grover vraceli z výstaviště, kam je Eliza poslala hned po příjezdu, aby si našli zaměstnání. Hoši si povídali v živém vzrušení o svých zážitcích. Kradmo se pochichtávali a dělali narážky na jakési hučikuči. Evžen vyrozuměl, že to má být tanec. Štěpán si bzučel jednotvárný dráždivý nápěv a smyslně se kroutil. Hoši si tu písničku zpívali a její lkavá melodie mu zněla v uších.

Naučil se slovům:

{„Pojedeme na výstavu,

pojedeme do Saint Luuu – ííí,

vyřiď klukům, holkám z města,

ať se taky připravují.

Pojedeme na výstavu,

skočíme si hučí – kučíííí}

a tak dále.

Evžen lehával na houni prohřáté sluncem a někdy se mu přiblížil něžný obličej pátravého pohledu, jemné olivové

60$

pleti, černých vlasů a smolně černých očí – roztomilý obličej, laskavý a trochu smutný. Jeho hlas byl měkký, lichotný, nepodobný žádnému jinému hlasu. O Evženovu tvářičku se třel měkký obličej, laskaly a objímaly ho hebké ručky. Na hnědém krku bylo mateřské znaménko v podobě maliny. Evžen si na ně znovu a znovu sahal v údivu.

To byl Grover – nejmírnější a nejsmutnější z Evženových bratrů.

Eliza jim někdy dovolila, aby Evžena vzali s sebou na výlet. Jednou se vezli parníkem po řece. Evžen sešel do kabiny a okénkem se díval na velikého žlutého hada, který se pomalu a bez úsilí kmital vedle lodi.

Hoši našli zaměstnání na výstavišti: byli vyvolavači v hotelu zvaném Ráj srdce. To jméno ho okouzlovalo, probíhalo mu ustavičně myslí. Někdy jeho sestry, někdy Eliza ho vodily vířivou džunglí hlasů a lidí, sytým přepychem a rozmanitostí výstavy. Když šli kolem východoindické čajovny, když viděl vysoké muže s turbany, kteří se v ní pohybovali, když po prvé přičichl k východnímu kadidlu, na jehož vůni pak již nemohl zapomenout, zpíjel se obrazotvorností. Jednou zůstal stát jako do země vrostlý v ohromné budově, plné rachocení a řevu, před mohutnou lokomotivou, největší obludou, jakou kdy viděl; její kola se děsivě točila v drážkách, její planoucí pec ustavičně dštila dolů do jámy rudé oharky a hltala uhlí od dvou umouněných topičů osvěcovaných ohněm. Ta scéna se mu vpálila do mozku jako nějaká nesmírná nádhera pekla : byl jí uděšen i přitahován.

Jindy stával u ohromného, zvolna se otáčejícího kolotoče, zevloval uprostřed zmatku a světel hlavní cesty výstaviště a cítil, jak se mu jeho otřesené vědomí rozutíkává mezi bláznivými přízraky karnevalu, poslouchal Lukášovo vzrušující vyprávění o polykači hadů a křičel děsem, když mu hrozili, že ho vezmou s sebou, aby se také podíval.

Jednou Daisy povolila kočičí krutosti, kterou tajila pod svým pokojným zevnějškem, a provezla ho po nelidských hrůzách horské dráhy. Řítili se bezedně ze světla do hučící temnoty, a když se tempo zvolnilo a hoch přestal ječet, vjeli

61$

zvolna do obludného šera, zalidněného velkými malovanými groteskami, hlavami čertů s rudou tlamou, příšerami a kostrami. Nepřipravená dušička chlapcova se zmítala v šíleném strachu; vůz hrčel dolů a dolů z jedné osvětlené jeskyně do druhé. Srdíčko se mu scvrkalo jako suchá švestka a lidé kolem se zatím srdečně řehtali a jeho sestra s nimi. Evženova mysl, která, se sotva probrala z neskutečné divočiny dětské fantasie, byla výstavou vážně otřesena. Ochromilo ho přesvědčení, které se mu potom kolikrát vracelo v pozdějších letech, že jeho život je ošklivý báchorkový sen, že se proti němu spikli zlomyslní, oplzlí i démoni, maskovaní lidskou tváří, aby ho mučili a připravili o všechnu naději, víru a klid. Zpola bez vědomí, lapaje po vzduchu a rudý v tváři, vyšel konečně na teplé skutečné denní světlo.

Jeho poslední vzpomínka na výstavu byla z jednoho večera na počátku: podzimu. Seděl s Daisy vedle řidiče autobusu a s údivem; poslouchal pracné výbuchy motoru. Jeli šikmými proudy deště po lesklých cestách, podle fontán, které dštily svá vodstva před bílým palácem, vyšperkovanými deseti tisíci světel.

Minulo léto. Šustily podzimní větry, šeptající dech minulých radovánek. Maškarádě byl konec.

,,Dům nyní, velmi ztichl: hoch vídal, matku jen zřídka, nechodil z domu; sestry, jimž byl svěřen, ustavičně ho napomínaly, aby byl tiše. Grover onemocněl tyfem.

Brzy k nim přijel Gant, po druhé..

„Že prý snědl na výstavišti hrušku,“ opakovala Eliza již po sté. „Přišel domů a stěžoval si, že mu není dobře. Položila jsem mu ruku na čelo; jen hořel. Povídám; ,Ale synáčku, co tě to napadá stonat?‘„

V bílé tváři se jí leskly černé oči. Měla strach. Tiskla k sobě rty a mluvila optimisticky.

„Nazdar, kluku,“ pozdravil Gant, jakoby nic, když vstoupil do pokoje. Když hocha spatřil, sevřelo se mu srdce.

Po každé lékařově návštěvě sešpulila Eliza přemýšlivě rty; chytala se každého zrnečka naděje a zveličovala je, ale u srdce

62$

jí bylo mdlo. Jedné noci shodila náhle masku. Vyběhla z hochova pokoje.

„Pane Gante,” začala šeptem, rty sevřeny. Bílá tvář se jí třásla. Byla stěží schopna slova. Pak rychle dokončila: „Je mrtev, mrtev, mrtev.”

Evžen byl pohřížen v hluboký půlnoční spánek. Kdosi jím třepal, vytrhával ho z rozespalosti. Za chvíli si uvědomil, že je v náručí Heleny, která sedí na lůžku a dívá se na něho, nespouští s něho chorobný, sklíčený pohled. Promluvila k němu zvolna a zřetelně, hlasem ztlumeným, ale prosyceným jakousi strašnou dychtivostí:

„Chceš vidět Grovera?“ zašeptla. „Leží na prkně.“

Podivil se, proč na prkně: dům byl pln hrozeb. Helena ho odnesla mdle osvětlenou chodbou k pokoji v přední části domu. Za dveřmi slyšel tiché hlasy. Tiše otevřela; nad lůžkem zářilo jasně světlo. Evžen se podíval a krví mu proběhla hrůza jako jed. V té vyhublé mrtvolce poznal hocha s teplou hnědou tvářičkou, s měkkýma očima, které se na něj dívávaly: jako šílenec, který náhle nabude rozumu, vzpomněl si na zapomenutou tvář, kterou po týdny neviděl, na ten zvláštní jasný smutek, který se již nevrátí. Ó duchu, ztracený a vichřicí oplakávaný, vrať se!

Eliza seděla těžce na židli a podpírala si rukou obličej. Plakala, tvář měla zkroucenou směšnou a ošklivou grimasou, která je strašnější než všechny projevy tichého blaženství smutku. Gant ji nemotorně utěšoval, ale když se podíval na mrtvého syna, vyšel na chodbu a vztáhl ruce v mučivém údivu.

Pohřební zřízenci položili tělo do truhly a odvezli je.

„Bylo mu zrovna dvanáct let a dvacet dní,“ opakovala stále Eliza a toto zjištění ji zdánlivě nejvíc pobuřovalo.

„Vy, děti, běžte a hleďte se dospat,” poručila najednou. Při těch slovech si všimla Beria, který tu stál rozpačitě a zamračen s podivným výrazem dospělého člověka. Uvědomila si o něm, že je osiřelým dvojčetem; vstoupili do života dvacet minut po sobě. Při pomyšlení na Benovu opuštěnost otřáslo se jí srdce lítostí. Znovu se rozplakala. Děti šly spat. Nějakou dobu seděli Eliza a Gant sami v pokoji. Gant si opíral bradu

63$

mohutnou dlaní. „Nejlepší můj kluk,“ šeptal si přitom. „Bůh ví, že byl ze všech mých dětí nejlepší.“

Kolem nich odtikávalo ticho a oni vzpomínali. Svědomí je strašilo a vyčítalo jim, neboť to byl tichý hoch, a protože dětí bylo mnoho, ani si ho nevšímali.

„Na jeho znaménko já už nezapomenu do smrti,“ šeptala Eliza, „do nejdelší smrti.“

Pak se oba zamyslili sami nad sebou; pocítili náhle děs a podivnost svého okolí. Myslili na dům obrostlý révou ve vzdálených horách, na hučící oheň, na svůj zamotaný slepý život, na bludný osud, který je zanesl tak daleko do cizího města a přivedl k nim po skončení maškarády smrt.

Eliza se divila, proč sem vlastně jela; pátrala v zoufalých zátočinách minulosti po odpovědi.

„Kdybych byla věděla,“ vyhrkla najednou, „kdybych byla věděla, jak to dopadne

„Tím se netrap,“ a Gant ji neobratně pohladil. „Panebože,“ doložil hluše po chvíli, „je to divná věc, když tak člověk na to myslí.“

Seděli tu trochu uklidněni, a zaplavila je lítost – litovali jeden druhého, ne každý sebe. Želeli zmatku, promarnění života, tápavých náhod.

Gant vzpomněl v zkratce na svých čtyřiapadesát let, na zmizelé mládí, prchající sílu; jak mnoho z toho bylo ošklivé a špatné. Posedlo ho tiché zoufalství člověka, který ví, že ukutý řetěz nemůže být uvolněn, vyšitý vzor rozpárán, čin vykonaný odčiněn.

„Kdybych byla věděla, kdybych byla věděla,“ opakovala Eliza. A pak dodala: „Teď toho lituji.” On však věděl, že nelituje ani jeho, ani sebe, ba ani synáčka, kterého pitvorná náhoda vstrčila do cesty nákaze, ale že se v náhlém osvícení své jasnovidné skotské duše po prvé podívala přímo a bez vytáček na neúprosný příval nutnosti; že má lítost nade všemi živými, přítomnými, minulými i budoucími, kteří modlitbami rozdmýchávají plamen na oltáři, kteří si na hluchém nebi vyprošují uskutečnění svých nadějí, zapalují na vzdáleném

64$

pozadí věčnosti drobné rakety své víry a doufají na téhle roztočené a zapomenuté pozemské strusce v milost, prozřetelnost a vykoupení. Ó ztracení!

Jeli hned domů. Na každé stanici konal Gant s Elizou rozechvěnou výpravu do nákladního vagónu. Byl šedý podzimní listopad, horské lesy byly vysypány suchým hnědým listím. Altamontskými ulicemi poletovalo listí, hustě krylo dláždění i strouhy, skotačilo suše před větrem.

V ohybu na kopci elektrika hlučně zaskřípala. Gantovi vystoupili; rakev byla již vypravena z nádraží. Když Eliza stoupala do vrchu, ze svého domu jí vyběhla plačky naproti paní Tarkintonová. Před měsícem jí umřela nejstarší dcera. Když se spatřily, obě ženy hlasitě zavzlykaly a rozběhly se k sobě.

V Gantově salóně ležela již rakev na podpěrách. Sousedé s pohřebními tvářemi byli již shromážděni, aby je šeptem pozdravili. To bylo vše.

VI

Groverova smrt zasadila Elize nejhorší ránu jejího života: její odvaha byla přetržena, její pomalý, ale neodolatelný postup k svobodě se náhle zastavil. Když si vzpomněla na vzdálené velkoměsto a na výstavu, jako by jí usychalo tělo: trnula před skrytým nepřítelem, který ji srazil.

V zoufalém smutku se zaklínila do svého domu a rodiny, přimkla se k způsobu života, kterého se kdysi chtěla zříci, a snažila se najít zapomenutí v práci. Ale ztracená snědá tvář jí probleskovala v houštinách paměti jako zjevení nepostižitelného fauna; připomněla si znaménko na jeho krku a rozplakala se.

Zima byla krutá a stíny se zvedaly jen zvolna. Gant zase obnovil hučící ohně, vydatné krmě, pod nimiž se stoly prohýbaly, marnotratnou a bouřlivou obřadnost denního života. Stará chuť do života byla zase zpátky.

Když se zima končila, z Evženova mozku se začaly zvedat

65$

černé mlhy; dny, týdny a měsíce se počaly vynořovat ve svém jasném postupu, jeho mysl se vzpamatovala z otřesů výstavy, život zapadl do normálních kolejí.

Byl si nyní vědom svého bezpečí v střežené, pevné ohradě domova. Léhal s naplněným bříškem před divoce pálícím ohněm, hltal nenasytně veliké svazky z knihovny, radoval se z plesnivého pachu listů a z pikantní vůně kožených vazeb. Nejvíce ho bavily tři veliké svazky v teletině, s titulem Ridpathova historie světa. Jejich nesčetné stránky byly ilustrovány spoustami kreseb, rytin, dřevorytů; sledoval postup staletí v obrazech ještě dříve, nežli dovedl číst. Ze všeho nejvíc ho těšily obrázky bitev. Radoval se z vytí větrných poryvů kolem domu, z hučení velikých stromů, svěřoval se temné bouři, pouštěl uzdu ďábelskému šílenému hladu, jenž je všem lidem společný a dychtí po tmě, vichřici a nezměrné rychlosti. Minulost se před ním rozvíjela v oddělených nesmírných viděních; tvořil si nekonečné báje podle egyptských králů, vyobrazených, jak jedou na rychlých vozech tažených vzpínajícími se koňmi. Když se díval na báječné netvory, na rozčesané brady a ohromná zvířecí těla asyrských králů, na zdi babylonské, probouzelo se v něm cosi nekonečně starého a povědomého. Mozek se mu hemžil obrazy – viděl Kyra vedoucího útok, les kopí makedonské falangy, roztříštěná vesla a nahromaděnou změť lodí u Salaminy, Alexandrův kvas, strašlivé srážky rytířů, roztříštěné dřevce, sekery a meče, davy kopiníků, obležené zdi, obléhací žebříky ověšené šplhajícími muži a kácející se nazpátek k zemi, Švýcary vrhající se tělem proti bodcům, tlačenice jezdců i pěších, ponuré lesy Galie a Caesarovy výboje. Gant seděl opodál za ním, houpal se prudce sem a tam na houpacím křesle a plival mocně a přesně žvance rozžvýkaného tabáku přes synovu hlavu do syčícího ohně.

Nebo mu zase Gant předčítal zvučné a květnaté pasáže ze Shakespeara; z nich nejčastěji bylo slyšet pohřební řeč Marka Antonia, Hamletovu samomluvu, scénu hostiny z Makbetha nebo scénu Othella s Desdemonou, nežli ji zardousí. Jindy přednášel nebo četl básně, pro které měl širokou a trvalou paměť. Jeho oblíbené verše byly „Proč by se pyšnil smrtelníkův

66$

duch?“ („Lincolnova oblíbená báseň,“ říkával s oblibou), „Jsme ztraceni, tak vzkřikl kapitán, když přivrávoral dolů k nám“, „Znám, dobře znám svůj rodný dům“, „Devětadevadesát kromě kapitána vyjelo proti nepříteli vpřed, z devadesáti jenom devět v chladném světle rána jich vrátilo se zpět“, a „O míle půl jen postupte, o míle půl, míle půl jen dál! „ Někdy žádal Helenu, aby mu přednesla: „Školička sedí u cesty jak sešlý žebrák v lese; kolem je škumpou zarostlá a po ní réva pne se.“

A když došla k sloce o tom, jak čtyřicet let už tráva zarůstá dívčí hrob a jak stařeček poznal v trpké škole života, že několik jen duší jím nepohrdá a má ho rádo, Gant zhluboka vzdychal a pokyvoval hlavou:

„Ach ouvej, svatá pravda, bývá to tak!“

Rodina byla v největším rozkvětu soudržnosti. Gant ji zahrnoval hubováním, láskou a marnotratnými nákupy zásob. Těšívali se na jeho příchod, kdy se nedočkavými kroky zatočí kolem rohu, hlídali bedlivě každý jeho pohyb, když hodil v kuchyni na stůl přinesené potraviny nebo rozdělával větší oheň. Oheň se mu, když přišel domů, vždycky zdál malý; hned na něj začal klást dříví a uhlí a lít petrolej. Když to dodělal, svlékl si kabát a důkladně se myl v umyvadle a velkými dlaněmi si drhl oholený obličej s tuhým strništěm, až to vydávalo čistotný mužný zvuk jakoby skelného papíru. Když s tím byl hotov, vyprázdnil do vyjících plamenů novou půl bandasky petroleje s divokým rozmachem a s mnohou samomluvou.

Pak si ukousl pořádné sousto žvýkacího tabáku, který ležel na římse krbu připraven k použití, a začal přecházet pokojem, nedbaje svého rozesmátého potomstva, které se dívalo na ty ceremonie s radostným vzrušením, a skládal svou tirádu. Pak vrazil do kuchyně k Elize a s divokým pokřikem spustil proud proklínání.

Jeho bouřlivá a neukázněná rétorika nabyla pravidelným opakováním jakési klasičnosti; vytvářel nesmyslná přirovnání v duchu vulgárního veselí, a celá rodina od nejstaršího k nejmladšímu, která dovedla inteligentně oceňovat komiku, se

67$

nad nimi denně otřásala. Děti se naučily vyčkávat jeho večerního příchodu s rozjařenou netrpělivostí. Trochu to vzpružovalo i samu Elizu, která se zvolna a bolestně hojila ze své velké rány; bála se však jeho období opilosti a tajně v ní háraly zatvrzelé vzpomínky na minulost, které jí nedovolovaly odpouštět.

Ale v zimě se jí vrátilo trochu naděje. Myšlenky na smrt jim pomalu vyprchávaly ze srdcí, zaplašeny čilým a hojivým veselím dětí, které byly tou dobou jejich jedinými bůžky. Děti si žily svým vlastním životem – ani nepoznaly, jak jsou osamělé. Každý je znal, ale téměř nikdo se s nimi nepřátelil. Jejich postavení bylo zvláštní. Kdyby se byl měl označit jejich stav, byly by asi počítány k střední třídě, ale Duncanovi, Tarkintonovi, nikdo z jejich sousedů a nikdo z jejich známých po celém městě k nim nepřilnul. Gantovi jim také nedali sdílet svůj zvláštní, bohatě barevný život; pořádek života Gantových se neshodoval s běžnými zvyky, bylo v něm cosi bláznivého, samorostlého, rušivého, co ostatní lidé netušili. Společnost vyvolených – jako byli Hilliardovi – jim byla stejně nepřístupná, i kdyby po ní byli toužili. Oni však netoužili.

Gant pak byl člověk bouřlivý, ale ne zvrácený, protože zvrácenost se neshoduje s neutuchající oddaností k životu.

Bouřil domem a vypouštěl svá nastřádaná hromobití; děti chodily radostně za ním, a když na Elizu spustil, že ji po prvé viděl „vrtět se po břiše kolem rohu jako had“, anebo když se vrátil z mrazivého počasí a začal jí vyčítat, že Pentlandovi mají neblahý vliv na živly, mohly se uřehtat smíchy.

„Všichni tu pomrzneme,“ ječel Gant, „v tom pekelném, zatraceném, od pánaboha opuštěném podnebí musíme pomrznout. Dělá si z toho něco tvůj bratříček Vilíček? Dělá si z toho něco bratříček Kubíček? A co to staré čuně, tvůj tatíček? Milosrdný bože, padl jsem do rukou vtělených ďáblů, ďáblů divočejších, ukrutnějších, ohavnějších než jsou šelmy lesní. Pekelné stvůry to jsou; uštvou mě k smrti, a pak si nade mnou sednou a budou se pást na mé agónii!“

Přecházel chvíli vedlejší umyvárnou a brumlal něco sám pro sebe. Uchechtaný Lukáš natahoval za rohem uši.

68$

„Ale jíst – to dovedou! „ zahulákal pojednou Gant a vpadl do kuchyně. „Jíst dovedou – když přijdou vyžírat někoho jiného. Na to staré čuně já nezapomenu do smrti – ňam, ňam, ňam“ – Gant nastrojil v obličeji výraz divošské hltavosti, a tu všichni vybuchli smíchem; pokračoval pak kňouravým pomalým hláskem, který měl představovat mluvu bývalého majora: „ ,Lízinko, smím prosit ještě o porci kuřete?’ – a ten starý ničema se vám nacpal, že jsme ho musili od stolu odnést.“

Když jeho spílání přesáhlo meze výstřednosti, hoši již jen kvičeli smíchem a Gant, v nitru potěšen, rozhlížel se lišácky kolem a koutky tenkých rtů mu ohýbal slabý úsměšek. Eliza se sama krátce zasmála a pak drsně poručila: „Jdi už pryč! Pro dnešek mám už toho tvého kraválu dost.“

Někdy při té příležitosti vyvrcholila jeho dobrá nálada tak, že se nemotorně pokoušel ženu obejmout a ovíjel jí svou paži kolem pasu. Ona se ve zmatku kroutila, chtěla i nechtěla se mu vyvinout a říkala: „Dej pokoj! Nech mě být! Teď už je na to pozdě! „ Její bílý rozpačitý úsměv byl bolestný i směšný zároveň. Hned za ním hrozily vyhrknout slzy. Při těchto vzácných, nepřirozených projevech něžnosti se děti trapně vrtěly, nuceně se smály a říkaly: „Ale, tatínku, dej pokoj!“ Evžen viděl po prvé takový výjev, když mu šlo na pátý rok. Hanba se v něm srážela v husté chuchvalce a dusila ho v hrdle; natahoval nervosně krk a zoufale se usmíval jako v pozdějších dobách, když viděl v divadle ubohé šašky nebo limonádové scény. Nikdy již napříště nesnášel, aby se jeho otec a matka jeden druhého dotkli laskavým pohybem. Vždycky ten rdousivý pocit při tom! Tak si již všichni zvykli spílání, křiku a hrubosti, že když někdo trochu přešel do něžnosti, vypadalo to jako krutá strojenost.

Pomalé měsíce, zalepené smutkem, se pročišťovaly a v Elize začala oživovat mocná klíčivá touha po svobodě a majetku. Dávný skrytý boj mezi jejich povahami vzplanul znovu. Děti vyrůstaly – Evžen si našel kamarády, Jindru Tarkintona a Maxe Isaacse. Její pohlaví bylo vyhasínající oharek.

Každým obdobím propukaly staré tahanice o majetnictví

69$

a daně. Gant se vracel domů s daňovým předpisem v ruce a bez přetvářky šílel vztekem.

„Ve jménu božím, ženo, kam to dál povede? Než se rok s rokem sejde, postěhujeme se do chudobince. Ach bože, vidím dobře, jak to všecko skončí. Přimáčknou nás ke zdi, každý groš, co máme, půjde do kapes těch prokletých švindléřů a to ostatní přijde pod dražební kladívko. Proklínám den, kdy jsem bláhové koupil první kus dřeva. Uvidíte, že na má slova dojde, než bude konec téhle mizerné, ohavné, hrozné, pekelné zimy, půjdeme žebrat o polévku do kuchyně chudých.“

Eliza špulila rty a pročítala předpis, a on se na ni díval se zmučenou tváří.

„No, hezky nás přiškrtili,“ poznamenala potom. A pak dodala: „Škoda, Gante, že jsi mě v létě neposlechl, když jsme měli příležitost vyměnit ten owenbyovský bezcenný starý barák za dva domy v Carterově ulici. Mohli jsme z nich mít měsíčně čtyřicet dolarů činže.“

„Jakživ už nechci mít ani kousek pozemku,“ křičel Gant. „Udělaly ze mne žebráka, a až umřu, budete mě muset dát do společného hrobu na oddělení chudých.“ A filosoficky se zahloubal, rozpovídal se o marnosti lidských snah, o posledním odpočinku chudých i bohatých v chladné zemi, o význačném faktu, že „na onen svět si s sebou nevezmeme nic“, a skončil svým obvyklým: „Ach běda, se všemi to nakonec dopadne stejně.“

Anebo citoval několik slok z Grayovy Elegie a vybíral z této pokladnice melancholických frází, ať již se hodily k situaci, či nehodily:

{„Neb stezky slávy vedou k hrobu jen.“}

Eliza však zatvrzele seděla na tom, co měla.

Přes všechnu nenávist k majetnictví pozemků byl Gant pyšný, že žije pod vlastním krovem, ba velmi pyšný na posvěcené majetnictví všeho, co mu sloužilo a přispívalo k jeho pohodlí. Byl by měl rád pohotový a nezatěžující přepych – veliké částky peněz v bance a v kapse, možnost velkolepého

70$

cestování, okázalého vystupování před světem. Rád s sebou nosil značné částky peněz, což Eliza neschvalovala. Častokrát ho za to kárala. Několikrát ho, když byl opilý, okradli. Když mu whisky rozproudila krev, mával kolem sebe svazky bankovek a rozdával dětem velké částky – po deseti, dvaceti, padesáti dolarech – s plačtivým pobízením: „Jen berte, jen berte, ať to praskne! „ Ale druhý den naléhal neúprosně na vrácení; Helena obyčejně hned tahala bankovky z neochotných dlaní hochů a vracela je druhý den otci. Bylo jí teď mezi patnácti a šestnácti lety; měřila přes metr osmdesát. Byla vytáhlá, hubená, měla velké ruce a nohy, silné kosti a laskavý výraz, pod kterým ustavičně čekalo na výbuch hysterické vzrušení.

Svazek mezi dcerou a otcem se denně upevňoval; byla nervosní, popudlivá a řečná stejně jako on. Zbožňovala ho. Měl důvod k podezření, že její oddanost a cit, kterým jí zase splácel, Elizu čím dál tím víc rozčilovaly, a proto onen cit rád zdůrazňoval a přeháněl. Zvláště když byl opilý, byla jeho vzteklá nenávist k vlastní ženě, které oplzle spílal, v nechutném kontrastu se slabošskou poslušností, kterou projevoval k tomu děvčeti.

Elizu to hluboce zraňovalo; věděla, že ve chvílích, kdy ho popuzoval i její nejmenší pohyb, ukazovala se sama jeho podstata. Musila se mu vyhýbat, zamykat se v pokojí, kdežto její mladá dcerka ho dovedla vítězně zkrotit.

Napětí mezi Elizou a Helenou bylo často silné; mluvily na sebe příkře a úsečně, bolestně nesly svou vzájemnou přítomnost ve stísněném obydlí. I když si odmyslíme jejich nepřiznané soupeřství pro Ganta, dívku by byl stejně rozčiloval Elizin odlišný temperament – Elizin pomalý způsob řeči s ustavičným špulením úst, Elizina rozšafnost, spád jejího hlasu, její hluboká vyčkávající trpělivost doháněly ji časem až k běsnění.

V Gantově domě se úžasně jedlo. Evžen si začal všímat jídel a ročních období. Na podzim mívali ve sklepě soudky ohromných ojíněných jablek. Gant koupil leckdy od řezníka celého vepře a přicházel dříve domů, aby ho nasolil; oblékal

71$

si na to dlouhou pracovní zástěru a vyhrnoval rukávy na hubených, chlupatých pažích. Ve špižírně visela uzená slanina, velké kádě byly plny mouky, tmavé police ve výklencích se prohýbaly pod zavařenými višněmi, švestkami a broskvemi, kdoulemi, jablky, hruškami. Všechno, čeho se dotkl, vybujelo v bohatý, vonný život: co zasadil do černé vlhké prsti zahrady, vzrostlo v ohromné krabaté kapusty, tlusté červené ředkve, těžké brambory. Na trávě se válely popraskané šťavnaté švestky, veliké třešně byly ověšeny těžkými skvostnými plody, jabloně se ohýbaly pod tlustými chomáči zelených jablíček. Země mu plodila jako veliká žena.

Na jaře bývala studená rosná jitra, náhlé poryvy větrů a deště opojných květů; Evžen zakusil po prvé ve svém okouzlení osamělý stesk i příslib ročních dob.

Ráno vstávali v domě vonícím kuchyňskými přípravami a zasedali ke kouřícímu stolu, obloženému jídly: byla tam vejce s mozečkem, šunka, horké pečivo, pečená jablka syčící ve vlastní lepkavé šťávě, med, zlatové máslo, pečínka, vřelá káva. Nebo měli koláče ze šlehaného těsta a k tomu rumově tmavý syrup, pak hnědé vonné jitrničky, mísu orosených třešní, švestky, slaninu plovoucí v tuku, zavařeniny. V poledne jedli důkladně: hovězí pečeni, velké omaštěné fazole, měkké kukuřičné klasy, z nichž se kouřilo, silné plátky rozkrájených rajských jablíček, drsný chutný špenát, horký žlutý kukuřičný chléb, lehounké vdolečky, jablečnou a broskvovou směs kořeněnou skořicí, novou kapustu, ovocný kompot – višňový, broskvový, hruškový – v hlubokých skleněných miskách. Večer mívali pečeně, horké krupky s vejci, vepřová žebírka, smažená kuřata.

Na den Díkůvzdání a na vánoce koupili předem čtyři velké krůty a vykrmovali je po celé týdny. Evžen jim několikrát denně sypal z plechovek loupanou kukuřici a tak si zamiloval jejich veselé vzrušené hudrování, že pak nemohl být přítomen jejich popravě. Eliza pekla celé týdny předem. Celá energie rodiny se soustředila na veliký obřad hodů. Nějaký den předtím došly z potravinářského závodu v napěchovaných krabicích ještě různé pochoutky pomocné – pravidelný jídelní

72$

lístek rozmnožilo ještě kouzlo neobvyklých plodů a pochutin. Byly tam lesklé lepkavé datle, studené výborné fíky, namačkané bříško ke bříšku v malých krabičkách, zamžené hrozny, směs ořechů – vlašských, lískových, brazilských, mandlí, pytlíčky různých cukrovinek, hromady žlutých floridských pomerančů, mandarinek, samé ostré, kyselé, teskné vůně.

Gant zasedl nad pečení nebo nad nějakou drůbeží a zahájil obřad hlučným zacinkáním nože o ocílku; pak rozděloval obrovité porce na talíře. Evžen hodoval na vysoké židli vedle otce, plnil si rozpačitě bříško, až bylo jako bubínek, a ostražitý otec mu dovolil přestat jíst teprve tehdy, když se již pod dloubnutím jeho palce ani neprohnulo.

„Tady máš ještě prázdné místečko,” rozkřikoval se otec a zaplnil synkův vylízaný talíř novou těžkou porcí masa. Že jejich tělesná konstrukce vydržela takové cpaní, bylo důkazem jejich životnosti a Elizina kuchařského umění.

Gant jedl hltavě a neopatrně. Měl nesmírně rád ryby, a po každé bez výjimky, když je jedl, zaskočila mu kostička do krku. Stalo se mu to již stokrát, ale vždycky při tom vyskočil, zavyl ve smrtelné úzkosti, a začal sténat a chroptět, zatím co tucet pěstiček mu začalo bušit ze všech sil do zad.

„Milosrdný bože,“ vydechl konečně. „Už jsem si myslil, že je po mně.“

„Na mou duši, Gante,“ zlobila se Eliza, „že taky nedáš pozor. Kdybys nejedl tak rychle, nedusil by ses po každé.”

Děti kulily oči, ale upokojeny zasedly opět na místa.

Měl německou lásku k hojnosti: znovu a znovu vypravoval o velkých plných stodolách, žírném blahobytu pensylvánských Němců.

Když byl na cestě do Kalifornie, okouzlil ho v New Orleansu nadbytek laciného tropického ovoce. Jeden trhovec mu nabídl za pětadvacet centů veliký trs banánů. Gant je ihned koupil a pak na cestě přes celou americkou pevninu zoufale uvažoval, proč to udělal, co si s tolika banány počne.

73$

VII

Ta cesta do Kalifornie byla Gantovou poslední velikou poutí. Podnikl ji dvě léta po Elizině návratu ze Saint Louisu, když mu bylo šestapadesát. V jeho mohutném těle již jitřila chemie bolesti a smrti. Nevysloveno a nevyloženo, prochvívalo jím vědomí, že konečně je chycen v pasti života a nehybnosti, že podlehne v boji proti neúprosné vůli. To bylo poslední zažehnutí onoho starého hladu, kterým kdysi ztemněly jeho šedé oči a který odvedl malého chlapce do dalekých zemí a k něžnému kamennému úsměvu anděla.

Šedého zimního dne vrátil se z patnácti tisíc kilometrů pouti do chmurného, holého vězení hor.

Za těch více než osm tisíc dní a nocí života s Elizou kolikrát si byl mezi první a pátou hodinou noční střízlivě a peripateticky vědom okolního světa? Ne víckrát než celkem devatenáctkrát. Jednu noc při narození Leslie, Eliziny nejstarší dcery; jednu noc šestadvacet měsíců později, když Leslie umírala na dětskou choleru, jednu noc v květnu 1902 při smrti majora Tomáše Pentlanda, Elizina otce; jednu noc při narození Lukášově; jednu noc ve vlaku do Saint Louis na cestě ke Groverovu umírání; jednu noc (roku 1893) po tom, když v divadle náhle zemřel „strejda“ Tadeáš Evans, stařičký oddaný černoch; jednou v březnu 1897, když s Elizou bděli nad mrtvolou starého majora Isaacse; tři noci koncem června 1897, kdy se čekalo, že Eliza, vyzáblá na kost a kůži, zemře tyfem; stejně počátkem dubna 1903, když byl smrti tyfem blízek Lukáš; jednou, když umřel šestadvacetiletý Greeley Pentland, skrofulosní a tuberkulosní ubožák od narození, houslista, pentlandovský šprýmař, padělatel malých šeků a na šest týdnů obyvatel kriminálu; tři noci od jedenáctého do čtrnáctého ledna 1905 pro revmatická muka v pravé polovině těla, doprovázená proklínáním boha i celého světa; jednou v únoru 1896, když bděl nad ostatky Sandyho Duncana, zesnulého ve věku jedenácti let; jednu noc v září 1895, kterou kajícně a zahanben probděl v městské „base“; též 7. června 1896 v pokoji Keeleovy nemocnice v Piedmontu v Severní

74$

Karolíně; 17. března 1906 ve vlaku mezi Knoxville v Tennessee a Altamontem na konci sedmitýdenní cesty do Kalifornie.

Jak vypadal domovský kraj v očích Ganta, cestovatele do dalekých zemí? Světlo se šedě vkrádalo do skalnatého říčního údolí a rozplývalo se. Kouř lokomotivy vypadal v rozbřesku dne jako proud studeného dechu, hory byly vysoké, ale bližší, bližší, než jak si pamatoval. Altamont ležel šedivý a zkřehlý mezi kopci, ubohé, pusté zimní hnízdo. Vystoupil opatrně v tom malinkém městě, jakoby uteklém z hračkářského krámu. Šel tudy jako Gulliver, všechno mu bylo malé, blízké, sražené. Měl dojem, že sahá až po střechy a okapy. Když vcházel do vytopené hračkoví té tramvaje, obezřetně přitiskl k sobě lokty. S bolestí se díval na špinavou, z lepenky napodobenou mramorovinu hotelu Pisgah, na laciná skladiště z cihel a prken v Nádražní ulici, na omšelé dřevěné stěny Florentského hotelu (pro železničáře), které se div nezhroutily pod neřestným řáděním mohutných, vykrmených chlapů.

Tak malé všechno, tak malinké, pomyslil si Gant. Nikdy bych tomu nebyl věřil. I ty vrchy kolem! Brzy mi bude šedesát.

Jeho nažloutlá vpadlá tvář byla svěšena a ustrašena. Zahleděl se úpěnlivě před sebe na rákosová sedadla. Vůz zaskřípal ve smyčce a zastavil se. Řidič odsunul dveře a vstoupil dovnitř s klikou v ruce. Zavřel za sebou, posadil se k němu a zívl si.

„Kdepak jste byl, pane Gante?“ vypravil ze zakouřených hlasivek.

„V Kalifornii, „ odpověděl Gant.

„Však se mi zdálo, že jsem vás dlouho neviděl.“

Teplý elektrický zápach, zápach horké, připražené oceli.

Sotva dva měsíce mrtev! Sotva dva měsíce mrtev! Ach bože, tak to s námi dopadá. Milosrdný bože, to strašné, hrozné, příšerné podnebí! Smrt, smrt! Už pozdě? Země života, země rozkvetlá. To jasné zelené moře bylo tak průhledné. A co rybek tam plavalo! Santa Catalina. Lidé z Východu by se

75$

vždycky měli stěhovat na Západ. Jak to, že jsem se dostal k nám na Jih? A já dolů na Jih, pořád dolů – copak jsem věděl kam? Baltimore, Sydney – ve jménu božím, proč vlastně? Ten člunek měl skleněné dno, aby se dalo vidět dolů. Nadzdvihla sukně, když tam sestupovala. A teď? Pár kulatých jablíček.

„Víte, že co jste byl pryč, umřel Jakub Bowles?“ pokračoval řidič.

„Cože?“ zahulákal Gant. „Milosrdný bože.“ Sklopil žalostně hlavu. „Nač umřel?“

„Zápal plic,“ řekl řidič. „Ulehl, a za čtyři dny s ním byl konec.“

„Takový silák v nejlepších letech,“ podivil se Gant. „Mluvil jsem s ním ještě ten den, než jsem odjel, „ lhal s přesvědčením, že mluví pravdu. „Vypadal, jako by byl jakživ nezastonal.“

„V pátek večer přišel domů s nastuzením,“ vykládal řidič, „a v úterý byl na prkně.“

Z kolejí se ozývalo stále silnější hučení. Tlustým prstem rukavice seškrábl řidič s okna kus namrzlého ledového povlaku a zadíval se matným sklem ven do červené hlíny průkopu. Na druhém konci průkopu se náhle objevil druhý vůz a vjel se skřípáním do kličky.

„Ba, ba,“ povzdechl řidič a odsunul dveře. „Nikdo neví, kdy na něj dojde. Jsme tu dnes a zítra kdes. A ty nejzdravější to třeba vezme nejdřív.“

Zavřel za sebou dveře a třikrát vyplivl ven rozžvýkaný tabák. Vůz se rozjel jako natažená hračka.

V nejlepších letech, pomyslil si Gant. Zrovna tak jednou já. Ech, to je pro ty druhé! Mamince je skoro šestaosmdesát. A sní toho jako kůň, psala mi Augusta. Musím jí poslat dvacet dolarů. A ten chudák mrzne ve studené hlíně. Rakev vydrží do jara. Dešť, hniloba, konec. Komupak to zadali? Brockovi nebo Saulu Grudgerovi? Chleba by mi urvali od úst, k smrti by mě uštvali. Inu, nejsem zdejší. Z georgijského mramoru s pískovcovým podstavcem za čtyřicet dolarů.

76$

{„Odešel nám milovaný přítel,

zmlkl milovaný hlas,

ale víra, naděje a láska

praví: Pán ho vzkřísí zas.“}

Čtyři centíky za písmeno. Bůh ví, že je to za tu práci málo. Moje písmena jsou nejlepší. Mohl jsem být písařem. Kreslit jsem taky dovedl. Všichni moji kluci dovedou kreslit. Kdyby mi něco bylo, snad by mi to byl řekl. Já takhle neskápnu. Nad pasem všechno v nejlepším pořádku. Kdyby něco, nanejvýš dole. Prožraná střeva, propálená kořalkou. Cardiac má v ordinaci obrázek s rakovinou. Ale to by musilo potvrdit celé lékařské konsilium. Je to trestné, kdyby se obešli bez souhlasu více lékařů. Kdyby došlo k nejhoršímu, dá se to vyndat. Ven s tím, než to člověka sežere. A žije se dál. Děda Haight měl nádor v břiše, byl toho plný talíř, když to vyřízli. Zatracený řezník, tenhle McGuire. Ale dovede operovat všechno. Tady kus uřízne, tam přišije. Jednomu udělal nos z holenní kosti. Nedalo se to ani poznat. Proč by to nebylo možné? Ušmikne se, naváže se. Na počkání. Kuchat, to je něco pro MrGuirea! Jednou to budou umět líp. Až tu nebudu. Jak se teď věci mají, nic není jisté. Snadno taky člověka zabijí. Bull na to není. Bull, býk, Bull, býk. Brzy už pokvete třešeň. Jednou umřeš. Nevydržíš to. Všechny ty cévky v mozku. Fontána stříká býčí mlíčí. Jupiter a – jak se ta ženská jmenovala?

Směrem k západu viděl horu Pisgah a západní hřeben vysočiny. Tam bylo prostorněji. Hory se kupily vzhůru až k slunci. Pohled se prostíral do šíře, do mlhavé a slunečně prozářené rozlehlosti. Svět se vzdouval a rozvíral s výšinami i pláněmi na západ. Západ pro touhu, Východ pro domov! Východním směrem nízké a blízké kopce, sotva míli od města, halily se v ochranné zamlžení. Vyhlídka a Červánek. Kolmý sloup kouře se hustě valil z dřevěné, špinavě bílé vily soudce Bucka Seviera na elegantnější straně Pisgahské třídy, tenké kouřové proužky stoupaly z černošských chatrčí v rokli dole.

77$

Snídaně. Mozeček s vejci, pruhované plátky plihé slaniny. Vzhůru, vzhůru, vzhůru, horáci! A ona ještě spí, zabalená ve třech ušmudlaných dekách. Studený vydýchaný vzduch v nažloutlém šeru stažených rolet. Rozpraskané ruce, nechutně sladce vonící po glycerinu. Zazátkované lahvičky, vlásničky, kousky tkanic. Teď mi sem nikdo nechoďte! Stud.

Roznašeč novin č. 7 dokončil pochůzku Révovou ulicí, a právě když tramvaj zastavila, zamířil na východ od Pisgahské třídy směrem k městu. Hoch obratně stočil, přehnul a zploštil čerstvě potištěné listy a mrštil svitkem rovně dobrých třicet metrů na verandu klenotníka Shieldse. Svitek dopadl na prkna a odskočil s dalším plesknutím. Roznašeč pak se znavenou úlevou postoupil v časovém proudu dál do dvacátého století. Vděčně ještě pociťoval přízračný polibek minulé tíhy novin na osvobozeném rameni, dosud shrbeném.

Asi čtrnáct, pomyslil si Gant. To by tak bývalo na jaře roku čtyřiašedesátého. Tábor v Harrisburgu. Třicet měsíčně a stravu. Muži páchli hůř než mezci. Já spal v třetí kóji nahoře, Gil v druhé. Nestrkej mi to svoje zatracené kopyto do huby, máš je větší než mezek! Takový chlap to byl. Jestli tě s ním kopnu, mizero, povídá Gil, budeš vážně myslet, že tě. kopl mezek. Pak to šlo do tuhého. Máti nás poslala. Jste velcí, jděte pracovat, řekla. Narozeni v srdci světa, proč tedy zde? Dvacet kilometrů od Gettysburgu. Od jihu vyšli. Na hlavách cylindry, které ukradli. Bez bot. Dej mi napít, synku! To byl Fitzhugh Lee. Po třetím dnu jsme šli do toho. Ďáblova sluje, hřbitovní hřeben. Páchnoucí hromada uřezaných paží a nohou. Některé i pilkou na maso. Je tu bohatší kraj? Velké stodoly větší než domy. Všichni náramní jedlíci. Ukryl jsem dobytek v houští. Belle Boydová, krásná vyzvědačka vzbouřenců. Čtyřikrát odsouzena k zastřelení. Vytáhla mu depeše z kapsy, když spolu tančili. Asi běhnička.

Vepřové droby a horký křupavý chléb. Musím si něco sehnat. Celé prase nebo nic. Vždycky jsem je dobře zásoboval. Ale kdopak se kdy staral o mne?

Vůz stále stoupal, šplhal vzhůru chatrnou lacinou prkennou hnědošedou začazeností.

78$

Americké Švýcarsko. Krásná země oblohy. Kristepane! Starý Bowman povídal, že z něho jednou bude boháč. Všechno se to tu bude zastavovat až po Pasadenu. Abych prý se také svezl! Teď už je na to pozdě. Snad že byl do ní zamilován. Už je to jedno. Stáří. Chtěl by ji tam s sebou. Nejhorší blázen je starý – – Bílá rybí bříška. Ať někde jaro, aby mě omylo! Zas jednou čistý jako robátko. New Orleans, ten večer, kdy Jim Corbett porazil knokaut Johna L. Sullivana. A ten chlap, co mě chtěl okrást. Moje šaty a hodinky. Pět bloků Kanálskou ulicí za ním v košili. Ve dvě hodiny v noci. Všechno to zahodil na jednu hromadu – hodinky navrch. Ta rvačka v pokoji. Město plné lumpů a zlodějů, když je boxerský zápas. Policajt se objeví až za půl hodiny. Vycházejí z domů a zvou tě dovnitř. Francouzky. Kreolky. Krásné kreolské dědičky. Závody dvou parníků. Kapitáne, oni nás předhánějí. Nedám se porazit. Došlo dřevo. Topte slaninou, řekl hrdě. Nastal strašný výbuch. Dostihl ji, když už po třetí klesala pod vodu, a ploval s ní ke břehu. Pudrují se v okně a špulí na vás rty. Snad je to tak líp pro starce. Kdopak tu shrábne všecky zisky? Pohřbívají je nad zemí. Už půl metru pod povrchem prosakuje voda. Všecko hnije. Proč ne? Velké zakázky. Itálie. Carrara a Řím. A Brutus, toť se ví, je poctivec! Co je to vlastně kreolka? Francouzka a Španělka. Má v sobě černošskou krev? Máme se zeptat Cardiaca?

Vůz krátce postál u remisy, v dohledu svých ustájených bratří. Pak se neochotně rozjel kolem dynamického prostředí elektrárny a zabočil bez okolků na šedivou zmrzlou stužku Hattonské třídy. U jejího konce se mírně rozběhl do kopečku, aby dospěl k zmrazenému tichu náměstí.

Ach panečku! Jak bych se nepamatoval? Děda mi nabídl celou parcelu za tisícovku, třetí den po mém příchodu. Mohl jsem dnes být milionář, kdybych –

Vůz míjel hotel Tuskegee osmdesátimetrovou cestou do kopečku před náměstím. Bachratá, ošoupaná kožená křesla, nastavěná do řady a lemovaná linkou vycíděných mosazných plivátek, se krčila masivně po obou stranách vchodu. Silné okenní tabule přibližovaly vnitřek k chodníku až neslušně.

79$

Pár tlustých chlapů zadnicí na kožené lenošce. Jako ryby ve skleněném akváriu. Obchodní cestující s vlhkým, ožvýkaným doutníkem, se slinou na tučných rtech. Čumí na všechny ženské. Jen se po něm neohlížet, dává mu to převahu!

Černošský zřízenec ospale mával šedou prachovkou po kožených vycpávkách. Hlouběji uvnitř, před praskajícími a tančícími plaménky z hojně naložených dřev, rozvalil se noční vrátný do propadlých ochotných útrob koženého divanu.

Vůz dojel na náměstí, zadrkotal po křižovatce se severojižní tratí a zastavil se na severní straně čelem k východu. Gant odškrábal kus přímrazku na okně a vyhlédl ven. Ve zmrzlém, bledě šedém ránu tlačily se kolem něho čtyři stěny náměstí, nepřirozeně zmrzle maličké. Měl pocit ubohé stísněnosti: tohle bylo jediné místečko světa, jehož hemžení, změnu, vzrůst měl ustavičně na mysli. Zesinal chorobným strachem, srdce se mu zmrzle sevřelo, protože středisko jeho života vypadalo tak scvrklé. Měl neodbytný dojem, že kdyby rozhodil paže, narazil by o zdi ubohých třípatrových a čtyřpatrových cihlových domečků, které zubovitě vroubily náměstí.

Když konečně zakotvil na domácí půdě, zaplavily ho pojednou dojmy zrakové a pohybové, nahromaděné za dva měsíce, vzpomínky na jídlo, pití, chození a ježdění. Před zrakem se mu hrnuly bezmezné země, lesy, pole, vrchy, prérie, pouště, hory a pobřeží; představy gumbové polévky, ústřic, velkých rybích porcí v San Francisku, tropického ovoce hemžily se nepřeberným životem, nekonečným mihotáním moře. Při srovnání s neskutečnou skutečností vzpomínek mizela z obrazu jeho dvacetiletého domova všechna barva, rozmanitost a pohyblivost.

Náměstí mělo hrozivou hmotnost snu. Na vzdáleném jihovýchodním rohu viděl svůj závod, své jméno namalované přes cihlové průčelí velkými bílými písmeny, špinavými a oprýskanými:

{W. O. GANT

práce v mramoru, pomníky, náhrobní kameny}

80$

Bylo to jako sen o pekle, když člověk uvidí své jméno zapsané do Satanovy knihy zatracených; jako sen o smrti, když účastník pohřbu spatří sám sebe na márách, svědek popravy uzří sám sebe na šibenici.

Ospalý černoch, zaměstnanec Zámeckého hotelu, vyšplhal se těžce do vozu a dřepl si na jedno ze sedadel vzadu, vyhrazených pro jeho rasu. Za okamžik již vycházelo z jeho naběhlých rtů tiché chrápání.

Na východním konci náměstí sestupoval po radničních schodech veleznámý Vilda Messler. Vestu měl nad opásaným břichem zpola rozepjatou. Vykračoval si na umrzlém chodníku venkovansky pomalu. Kašna, obepjatá silným prstencem ledu, chrlila jenom čtvrtinu vody co jindy, několik lesklých, ledově modrých praménků.

Vozy se sjížděly jeden za druhým do středu města. Průvodčí dupali botami, hovořili spolu a od úst jim šla pára. Život se probouzel. Ve strážnici nad radnicí hasiči ještě spali nad svými vozy a stříkačkami; za dveřmi s velikou závorou kopala kopyta do dřeva.

Po východním kraji náměstí před radnicí rachotil nákladní vůz, stará herka se opatrně nakláněla zpátky, když sjížděla s vozem na tržiště šikmou uličkou, dlážděnou kulatými kameny, která oddělovala Gantovu dílnu od tržiště a městské „basy“. Když se tramvaj znovu rozjela k východu, Gant zachytil onou uličkou kosý pohled na černošskou čtvrť. Nad osadou jemně vlály nesčetné chocholy kouře z komínů.

Tramvaj zabočila prudce dolů do třídy Akademie, zahnula do Břečťanové uličky na místě, kde černošská osada vylezla po svahu až těsně k domům bělochů, a rozjela se k severu ulicí, vroubenou po jedné straně začazenými kamennými domky, po druhé straně hájem vznešených dubů, mezi nimiž se bělala veliká zchátralá stavba opuštěné vyšší dívčí školy starého profesora Bowmana. Vůz se zatočil a stanul na rohu Woodsonské ulice. Tam byl vrchol kopce, na němž stál Břečťanový hotel, veliká dřevěná studená chajda. Byl také opuštěn, nikdy se nevyplácel.

Gant nadnášel před sebou koleny těžký kufr. Nežli se pustil

81$

dolů po svahu, na rohu ho na chvíli postavil. Nedlážděná zmrzlá vozovka se prudce skláněla. Bylo to všechno příkřejší, menší, bližší, než jak si to představoval. Jen stromy byly veliké. Viděl, jak Duncan vyšel bez kabátu na verandu a zdvihl noviny. Promluvím si s ním později, abych se nezdržel! Jak očekával, z komínu toho Skota se vznášel hustý závit kouře, ale z jeho ne.

Sešel z kopce, otevřel si tiše železnou branku, a aby nemusil vylézat příkrými schody na verandu, šel postranními dveřmi ze dvora. Tuhé a holé kmeny révy se kroutily po domě jako šlachovité provazy. Vkročil tiše do pokoje. Byla v něm silná vůně studené kůže. Po krbu se řídce prostíral vychladlý popel. Gant položil zavazadlo a šel umyvárnou do kuchyně. Eliza, oblečena v jeho odložený kabát, na rukou bezprsté vlněné rukavice, rozhrabávala ze zbylých uhlíků plazivý ohýnek.

„Tak už jsem zase doma,“ ohlásil se Gant.

„Ale propána! „ zvolala, jak to čekal. Byla celá poplašena a rozhazovala neurčitě rukama. Muž jí položil nemotorně ruku na rameno. Chvíli tu stáli v rozpacích. Pak najednou Gant uchopil plechovku s petrolejem a vychrstl její obsah na dříví. Oheň vybuchl z kamen.

„Pro smilování, pane Gante,“ vzkřikla Eliza, „vždyť nás vypálíte!“

Ale Gant popadl hrst třísek a konévku s petrolejem, a již se řítil do svého pokoje.

Když z politého smrčí burácivě vyšlehl plamen a dechová trubice komínu se zachvěla tahem ohně, Gant se znovu zaradoval. Vždyť si přinesl domů rozlohu pouští, obraz žlutých hadovitých řek, v nichž se plavily vylouhované nánosy pevnin; vzpomínky na bohatě naložené lodi se stožáry trčícími nad přístavní hráze – na lodi budící stesk po dalekém světě, rozšiřující hutnou vůni země, smyslnou černošskou vůni rumu a sirupu, pachy dehtu, zrající guavy, banánů, mandarinek, ananasů – teplá skladiště tropických korábů, tak naplněná ovocem, tak překypující jako líná rovníková země i její ženy; přivezl si zvuk velikých jmen, Louisiany, Texasu, Arizony,

82$

Kolorada, Kalifornie; zprahly ďábelský svět pouští; tunely prosekané do ohromných stromů, aby jimi projel povoz; vodstva padající s horských výšin v kouřících, nehlučných bystřinách, vroucí jezera vyhazovaná k nebesům pravidelným oddechováním země; zmučené žulové oceány prohryzané bezednými hlubinami kaňonů, chameleonsky zářící všemi barvami duhy nad lidskou představu, nad přírodní možnosti, pod nelidskou září oblohy.

Eliza, dosud ještě vzrušená, nabyla řeči a přišla za mužem do pokoje. Své rozpraskané ruce v rukavicích držela sepjaty na břiše a spustila řeč.

„Jako bych to nebyla včera říkala Štěpánkovi: ,Víš, že by mě nepřekvapilo, kdyby se najednou objevil tatínek?’ – Takový jsem měla pocit, já nevím, jak bych to vyjádřila,“ začala vykládat s tváří svraštělou horlivým vymýšlením báchorky, „ale je to náramně divná věc, když si to člověk rozmyslí! Byla jsem zrovna u Garretových něco kupovat, trochu vanilkového prášku, sodu a libru kávy, a tu najednou přijede Alek Carter a povídá: Elizo, až pan Gant přijde, měl bych pro něj práci. To já nevím, Aleku, já na to, já bych ho nečekala před prvním dubnem. No, a prosím, co bys řekl? – jen vyjdu na ulici – určitě jsem myslila na něco jiného, protože si vzpomínám, šla kolem Ema Aldrichová a volala za mnou, a já si toho vůbec nevšimla a chtěla jsem jí odpovědět, až když byla pryč, tak za ní z plna hrdla volám ,Emo!‘ – a najednou mi to probleskne v hlavě – jako že tu stojím – a křiknu na ni: ,Víš, že pan Gant je už na cestě domů?‘„

Kristepane! pomyslil si Gant. Už to tu zas máme!

Její paměť se ploužila mezi událostmi jako velká chobotnice po dně mořském, slepě, ale neomylně si vyhmatávala cestu do každé sluje, hlubiny i zátoky; shrnovala všechno, co Eliza kdy činila, cítila a myslila, s pravou přilnavostí a hrabivostí Pentlandů. Jen pro Pentlandy svítilo slunce a stmívala se noc, padal dešť, rodilo se, mluvilo a umíralo lidstvo. Nicota vesmíru na chvíli ožila a vzala na sebe tvar pentlandovských představ, povah a záměrů.

Gant zatím nakládal na dříví veliké kusy lesklého uhlí,

83$

bručel si sám pro sebe a sestavoval v duchů útočné věty, vyrovnané a vyvrcholené periody, ostře vyhrocená slova.

Ano, chmýřité žoky bavlny, navrstvené pod dlouhými skladišti u vedlejších kolejí; a vonné jehličnaté lesy jižních rovin, prosycené hnědým pohádkovým světlem; ženská nožka pod elegantně nadzdviženou sukní, vystupující do povozu v Kanálské ulici (asi nějaká Francouzka nebo kreolka); bílá oblá ruka, vztahující se po okenní roletě; olivově francouzské obličeje rozmazané v okně; nevyčerpatelná rybnatá hojnost nezměrného, modrého, kočkovité líného Pacifiku; a žlutý veletok, ten vše vypíjející, zvolna mohutnějící had, jenž vysává celou pevninu. Gantův život byl jako řeka, zkalená vyluhovanou zemí, nezničitelně naplněná životem. A tento život vléval Gant nyní do přístavu svého domu, který mu byl dostatečným cílem cesty. To pro něj obepínala úponková réva dům třikrát kolem dokola, to pro něj vydávala země hojné ovoce, to pro něj bláznivě plápolaly ohně.

„Co máš k snídani?“ otázal se Elizy.

„Hm, „ a Eliza sevřela přemýšlivě rty, „nechtěl bys pár vajíček?“

„I proč ne, a pár proužků slaniny a nějakou malou jitrničku.“

Rozběhl se jídelnou a vrazil do předsíně.

„Stěpo! Lukáši! Bene! Kluci darebáci!“ zařval Gant. „Vstávat!“

Po podlaze okamžitě zadupaly bosé nohy.

„Tatínek přijel! „ To bylo křiku!

Pan Duncan se díval, jak se mu na horké, čerstvě pečené housce rozpouští máslo. Vzhlédl ven mezerami dřevěné rolety a spatřil nad Gantovým dvorem zavrtávat se do vzduchu hustou spirálu kouře.

„Už je zas doma, „ řekl si spokojen.

V témž okamžiku zabručel Tarkinton nad svými barvami: „Starý W. O. se vrátil.“

Tak přijel ze západních končin domů Gant, cestovatel po dalekých zemích.

84$

VIII

Evžen se nyní probíhal po nekonečných luzích dojmů: jeho smyslové ústrojí bylo již tak zjemnělé, že s každou jednotlivou věcí vnímal i celé její barevné, tepelné, čichové, zvukové a hmatové pozadí. Vzpomínka na vyhřátou pampelišku hned v něm vzbudila vzpomínky na teplý dech travnatých jarních břehů, stránka hnihy mu připomněla exotickou vůni mandarinek a zimní chuť velkých jablek; byla-li to stránka Gulliverových cest, přivolala mu jasné větrné dny březnové, závěvy tepla, crkot a pach tání, sálání ohně:

Vybojoval si první uniknutí z ohrady domova – nebylo mu ani šest, když začal z vlastní vůle chodit do školy. Eliza tomu nepřála, ale jeho jediný důvěrný přítel Max Isaacs, o rok starší než on, měl jít do školy, a Evženovo srdce zadrhl strach, že by měl zůstat doma sám. Eliza prohlásila, že ho nepustí; cítila jaksi, že školou se začíná to pomalé, neodvolatelné uvolňování všech pout, která drží syna u matky. Ale když jednoho zářijového rána viděla, jak vyklouzl ze vrátek, a co mu nohy stačí, utíká za roh, kde ho již čekal jiný chlapec, nezavolala ho zpět. Přetrhlo se v ní cosi napjatého: vzpomněla si, jak se kradmo ohlédl, a dala se do pláče. Neplakala pro sebe, ale pro něj; vždyť sotva hodinu po jeho narození se mu podívala do tmavých očí a spatřila v nich slib věčného zahloubání, nezměrnou studni vzdálené nepřístupné samoty; věděla, že v jejím temném, strastiplném lůně ožil cizinec, který ztratil styk se svým věčným domovem. Cizinec, přízrak, strašidlo ve vlastním domě, samotář před sebou i před světem. Ů ztracený!

Jeho bratři a sestry, zaměstnáni trampotami svého dospívání, měli pro něj málo času; byl skoro o šest let mladší než nejmladší z nich, Lukáš. Ale i tak ho občas trápili s krutou malicherností starších dětí. Bavili se a vzrušovali se jeho divokými vřeštivými záchvaty, které ho obyčejně popadaly, když byl posměšky vypíchán z nějakého hlubokého zasnění. Tu se pak chopil kuchyňského nože a vrhl se na ně nebo tloukl hlavou o zeď.

85$

Zdálo se jim, že to nemá v hlavě v pořádku. Oni se zbaběle drželi pohodlné průměrnosti dětského stáda; a když se jejich trapičství někdy prozradilo, vymlouvali se, že ho chtějí vychovat ve správného kluka. Zato Ben si získal Evženovu vděčnou lásku. Objevoval se jen zřídka, tiše procházel a zmizel, stále ve střehu; svraštěním obočí a mrzutou řečí střežil svůj vnitřní život. Ben byl cizinec; k mladičkému bratru ho přitahoval jakýsi hluboký pud: část svého malého výdělku z roznášení novin obětoval na dárky pro Evžena a na jeho pobavení, bručivě ho napomínal, občas ho rýpl do žeber, ale bránil ho před ostatními.

Gant viděl, že hoch je po celé hodiny zabořen do obrázkových knih, i řekl si, že z něho udělá advokáta a politika a že se třeba dočká jeho zvolení za guvernéra, senátora, presidenta. Čas od času rozvíjel před ním americké národní báchorky o venkovských hoších, kteří se proslavili, protože byli z venkova a byli chudí a usilovně pracovali. Ale Eliza si ho představovala jako učence, profesora, vědce a v jeho knihomolství spatřovala ovoce svého uvědomělého plánu. Byl to ovšem výklad až dodatečně připojený a Ganta velice popuzoval, ale sama mu pevně uvěřila.

„To léto, než se narodil, jsem četla a četla, jak jsem jen měla volnou chviličku,“ prohlašovala Eliza. A pak dodávala se zálibným a důvěrným úsměvem, který podle Gantovy zkušenosti vždycky předcházel každou zmínku o její rodině: „Víš, já si myslím tohle: nadání se vždycky dědí až ve třetím pokolení.“

„Jdi mi k Čertu s tím tvým třetím pokolením! „ vztekal se Gant.

„Ale jen si dej říci! „ Mluvila zamyšleně a potřásala ukazováčkem. „Lidé vždycky říkali, že z jeho dědečka mohl být ohromný učenec, kdyby …“

„Milosrdný bože!“ spustil Gant. Pak náhle vyskočil a jal se pobíhat s ironickým smíchem po kuchyni. „To se dalo čekat, jak to dopadne! To jsem mohl vědět napřed,“ vzkřikl rozčileně a olízl si hbitě palec jazykem, „že mi upřeš každou zásluhu. Kdepak ty abys měla pro mne uznání! To bys radši

86$

umřela! To spíš všechno přičteš tomu svému potrhlému tátovi, který jakživ neudělal kousek pořádné práce!“

„Víš to tak jistě?“ odsekla Eliza, a v koutcích úst jí zacukalo.

„Kristepane! „ pokřikoval Gant, s kterým nikdy nebyla rozumná řeč. „Kristepane! Taková potupa! Výsměch přírodě! Nad peklo divější je žena zklamaná,” zarecitoval sice nevhodně, ale tím důrazněji, a vyběhl na chodbu, kde se ještě dlouho nuceně chechtal.

Evžen se uzamykal do své temné duše. Zadumán sedal nad knihou, ozářenou plameny krbu, cizinec v hlučném hostinci. Brány jeho života se uzavíraly všednímu životu, za nimi se prostíral nesmírný vzdušný svět fantasie a tyčily se jeho mlhavé, křehké paláce. Evžen hltal proudy slov, plenil knihovnu, kde byly takové poklady jako Se Stanleyem v Africe – boje v tajemných džunglích, vrhaná kopí, černý hmyz, lesy s hadovitými kořeny, vesnice se slaměnými střechami, zlato a slonovina; nebo Stoddardovy Přednášky, na jejichž hladkých silných listech byly zobrazeny nejznámější pohledy asijské a evropské; nebo Kniha divů, a v ní okouzlující kresby všech zázraků nové doby – Santos Dumont stoupá v balóně, tekutý vzduch se vylévá z nádoby, všechny válečné lodi světa se dají vyzdvihnout nad vodu silou jediné unce radia (Sir William Crookes), stavba věže Eiffelovy, „žehličkový” mrakodrap, automobil, ponorka! Také tam byla knížka o nedávném zemětřesení v San Francisku, její chatrné zelené desky křičely padajícími věžemi, rozkymácenými střechami, mrakodrapy řítícími se do hltavých, plamenných rozsedlin v zemi.

A byla tu kniha Paláce hříchu aneb Ďábel ve společnosti, prý dílo zbožného milionáře, který vydal celé své jmění, jen aby mohl odhalit skryté vředy na zdánlivě hladké kůži velikého světa. Byly tam zajímavé obrázky autora ve fraku a cylindru, jak se prochází ulicí, plnou nádherných paláců hříchu.

Z této pomíchané sbírky obrazů sestavoval si Evžen představu světa: temní padlí andělé z Doréových ilustrací k Miltonovu Ztracenému ráji padali střemhlav do jeskynního pekla,

87$

nad nimi se klenula země strmících nebo padajících mrakodrapů, divů techniky a rytířské romantiky. A když si pomyslil na svou budoucí pouť do toho bohatýrského světa volnosti, kde čím dál od domova, tím jasněji planou barvy života, srdce mu vhánělo do obličeje celá jezera krve.

Znal už zvonění vzdálených kostelních zvonů nad krajinou za nedělního večera; naslouchal zemi, pohřížené v temném zadumání, a nesčíslným drobným nočním zvukům. Takto slýchal ze vzdáleného údolí mizející lkáni píšťaly a slabý rachot na kolejích. Ve svádivých zlomcích vteřiny prociťoval nekonečnou hloubku a šíři nádherného světa, poznával tisíceré mnohotné a smíšené tajemné vůně a dojmy, které se vzájemně pronikaly v oslepujícím spájení a hlučných výbuších.

Pamatoval si ještě z výstavy východoindickou čajovnu, santalové dřevo, turbany a řízy, chladné síně, vůni indického čaje. Znal už nostalgickou radost z oroseného jarního jitra, z vůně třešňových květů, z chladné břeskné země, z vlhké hlinitosti zahrady, z pikantních vůní snídaně, z opadaných vloček květů. Znal zmatené ostré vzrušení ze žhavých pampelišek v mladé jarní trávě; pach sklepů, pavučin a zastavěné skryté půdy; červnovou vůni melounů, uložených v čerstvém seně ve farmářově krytém voze; vůni kantalup a broskví v bedýnkách; sladce trpký pach pomerančové kůry před rozžhaveným uhlím. Znal dobrý mužný pach otcova obývacího pokoje, do hladka otřelé kožené pohovky s trhlinami, odkud vylézaly žíně; oprýskaného lakovaného dřeva kolem krbu; zahřátých knižních vazeb z teletiny; plochého vlhkého balíčku tabáku se zapíchnutou červenou vlaječkou; říjnového kouře ze dříví a spalovaného listí; hnědé, unavené podzimní země; nočního zimolezu; hřejivých řeřich; čistého ruměného farmáře, který dochází týdně s lisovaným máslem, vejci a mlékem; tučné plihé nedosmažené slaniny a kávy; pekařské pece za větru, velkých tmavobarevných fazolových lusků, kouřících horkem a pěkně upravených se solí a máslem; pokoje s podlahou ze starých smrkových prken, kde se uskladňovaly knihy a koberce a kde se dávno nebydlilo; hroznů z Concordu v dlouhých bílých košících.

88$

Ano, a vzrušující pach křídy a nalakovaných lavic; pach silných obložených chlebů s máslem a studenou pečení; pach nové kůže v sedlářově krámu nebo teplých kožených křesel, medu a neumleté kávy, nakládané zeleniny v sudech, sýrů a veškeré té vonné směsice u potravináře; pach uskladněných jablíček ve sklepě a vůni jablek v sadě; pach dužiny, z níž se tlačil mošt; hrušek dozrávajících na slunné polici; zralých třešní, klokotajících s cukrem na horké plotně před zavařováním; pach osekávaného dřeva, mladého stavebního dříví, pilin a hoblin; broskví nadívaných hřebíčkem a nakládaných v lihovině; borové smůly a zeleného borového jehličí; koňských kopyt; pečených kaštanů; misek s ořechy a rozinkami; horkého ovaru a mladého vepřového; másla a skořice, rozplývající se na horkých kandovaných jamech.

Ano, a pach líné, zahnívající řeky i rajských jablíček, shnilých na stonku; pach švestek, orosených deštěm, i rozvařených kdoulí; lilií v rozkladu; odporného býlí, hnijícího v zelené močálové pěně; znamenitý pach Jihu, neurážlivý, ale tělesný jako pach mohutné ženy; promočených stromů a země po silném dešti.

Ano, a pach horkých sedmikráskových lučin zrána; roztavené litiny ve slévárně; zimní pach koňských teplých stájí a kouřícího hnoje; starého dubového a ořechového dřeva; řeznický zápach masa, silného jatečného jehněčího, šťavnatých dnavých jater, mleté sekané a rudého hovězího; a hnědého cukru, rozpuštěného s nakrouhanou hořkou čokoládou; drcených mátových listů a vlhkých šeříkových keřů; magnolií pod jasným měsícem, dřínů a vavřínů; staré zanesené dýmky a bourbonské whisky, ustálené v soudcích ze sežehnutého dubu; ostrý zápach tabáku; karbolové a dusičné kyseliny; silný pěkný pach psa; starých uvězněných knih; chladný pach kapradin u pramene; vanilky v koláčovém těstě; rozkrojených těžkých bochníků sýra.

Ano, a železářského krámu, hlavně však příjemný pach hřebíků; vývojky ve fotografově temné komoře; a mladistvý pach laků a terpentinu; pohankové kaše a černého ciroku; společný pach černocha a jeho koně; rozvařené čokoládové

89$

pomazánky; solný pach beček na nakládání; a bujný pach porostu jižní vysočiny; sliznaté ústřice, mražené vykuchané ryby; uhřáté černošské kuchařky; petroleje a linolea; sarsaparilly a guavy; zralých podzimních černodrvů; a pach větru a deště; a štiplavého blesku; chladného třpytu hvězd a křehkolisté zmrzlé trávy; mlhy a zamženého zimního slunce; času setby, rozkvétání a lahodné, sklánějící se žatvy.

A tak, bezuzdně podněcován svými pocity, vrhl se ve škole do té širé romantiky, kterou je zeměpis. Dýchal smíšené výpary země, tušil v nakupení širokých soudků na přístavišti poklady zlatového rumu nebo hutného burgundského, čichal tropická houští džunglí, těžké vůně plantáží, solný rybí pach přístavů, cestoval v nesmírném, kouzelném, ale nekomplikovaném světě.

Nesčetná souostroví teď byla zmapována a on stál pevně rozkročen na neznámé, slibné pevnině.

Číst se naučil skoro hned. Silná zraková paměť mu stavěla okamžitě před oči tvary písmen. Ale trvalo ještě mnoho týdnů, než se naučil psát nebo i jen opisovat slova. Ještě za jasného školního dopoledne proplouvaly mu mozkem rozedrané cáry a mlhoviny fantasie ze ztraceného světa. Ačkoli jinak přesně poslouchal všech návodů učitelky, nemohl, když psali písmena, vykročit ze starého bezvědomého světa. Děti škrábaly abecedu pod řádkou vzorného písma, ale Evžen dokázal na papíře jen trhanou vlnitou linku, kterou nekonečně a nadšeně opakoval. Neviděl a nechápal žádný rozdíl.

„Já už umím psát,“ radoval se přitom.

Tu jednoho dne Max Isaacs vzhlédl od svého cvičení, podíval se do Evženova sešitu a uviděl trhanou čáru.

„Tohle přece není žádné psaní,” spustil na něj.

A usmolenou rukou, plnou bradavic, uchopil tužku a načmáral Evženovi do sešitu řádek cvičení.

Umná linie, živoucí obdoba lidské řeči, která plynula z kamarádova péra, rozťala v Evženovi uzel, jejž všechno poučování nedokázalo rozvázat. Vytrhl příteli tužku z ruky

90$

a napsal ta slova ještě hezčími a úhlednějšími písmeny než on. A s potlačovaným výkřikem se pustil do další řádky a opsal ji bez váhání, a další a další. Oba hoši se na sebe podívali s tím průzračným údivem, s kterým děti přijímají zázraky, a již o tom nemluvili.

„No tohle je přece psaní!“ řekl Max. Ale chovali to tajemství uvězněno mezi sebou.

Evženovi tanula na mysli ta příhoda i později; vždy znovu se upamatovával na to otevření bran zevnitř, to provalení proudu, to vysvobození; ale stalo se to tak v jediný den a jen jednou. Stále ještě skřítkovsky blízký živoucí pokožce země, vídal mnoho věcí, jež uchovával v bojácné tajnosti; dobře věděl, že prozrazení by se trestalo výsměchem. Jednou v sobotu, na jaře, zastavil se s Maxem Isaacsem nad hlubokým výkopem v Ústřední třídě, kde městští zřízenci spravovali poškozenou vodovodní rouru. Hliněné stěny jejich výkopu sahaly jim vysoko nad hlavu a za jejich shrbenými hřbety byla široká průrva, okno do země, vedoucí do jakési temné podzemní šachty. Hoši se zadívali dolů, a tu se úděsem chytli za ruce. Za rozsedlinou projela plochá hlava ohromného hada a za ní se sunulo šupinaté tělo málem tak silné jako člověkovo. Nekonečně klouzal netvor do hlubin země, až zmizel za pracujícími muži, kteří nic netušili. Chlapci rozrušeni strachem odešli a ještě si o tom kolikrát povídali přitlumeným hlasem, ale nikomu to neprozradili.

Snadno se teď vpravil do obřadností školního života. Ráno zároveň s bratry polykal při snídani velká sousta a lil do sebe vřelou kávu, a když se ozvalo poslední výhružné znamení školního zvonce, řítil se z domu, svíraje v hrsti promaštěný pytlík se svačinou. Natahoval nohy, aby nezůstal pozadu za bratry, srdce mu bušilo rozčilením až v hrdle, a když vbíhal do údolí pod Ústřední třídou, strachem pod ním klesala kolena, neboť zvonec již dozníval a do jeho umírající ozvěny znělo jen pleskání volného provazu.

Ben se zle ušklíbl, opřel se mu dlaní o maličká záda a tlačil ho do vrchu. Evžen křičel, ale nemohl odolat síle, která se do něho opřela.

91$

Začal udýchaně zpívat ranní školní píseň; vpadl do poslední sloky, kterou zpívala poslední čtvrtina třídy:

„… Vesele, vesele, vesele, vesele, život je jak sen.“

Anebo za mrazivých podzimních jiter:

{„Vzbuďte se, krásní pánové a dámy,

nad vrchy svítá jasný den!“}

Nebo zpívali o hádání severáku se západním větrem. Anebo zazněla Mlynářská:

{„Já nezávidím nikomu,

a nikdo nezávidí mně! „}

Četl rychle a lehce; pravopis znal dobře. Vyznal se v počtech. Ale nenáviděl hodiny kreslení, ačkoli ho palety a krabičky s pastelkami těšily. Někdy šla třída na vycházku do lesa Vrátili se s ukázkami květů a listů – s plápolavě rudými listy javoru, prohnědlým chvojím, hnědými listy dubu. Pak to malovali; na jaře jim byl modelem třešňový květ nebo tulipánek. Evžen seděl uctivě před autoritou tlusté ženy, která byla jeho první učitelkou. Bál se, aby neprovedl něco v jejích očích všedního nebo nízkého.

Třída se vrtěla; kluci trápili holky, posílali jim neslušná psaníčka. Největší divoši a největší lenoši užili každé příležitosti, aby se dostali ze třídy. „Prosím, slečno učitelko, smím jít ven?“ A courali se na záchod s věčným otálením a pochechtáváním.

Evžen by to nebyl dokázal říci. Nechtěl upozorňovat na hanbu své přirozenosti.

Jednou, když mu bylo strašně zle, vrhl do dlaní, ale mlčel.

Bál se přestávek; nenáviděl je a třásl se před hlučným zmatkem davu a hřiště. Ale pýcha mu zakazovala, aby se schoval ve třídě nebo aby se ulil. Matka mu nechávala růst

92$

dlouhé vlasy; navíjela je každé ráno kolem prstů, aby mu udělala silné kadeře, jako měl malý lord Fauntleroy. To mu působilo hrozná muka a pokoření, ale ona tomu nedovedla nebo nechtěla rozumět. Zamyšleně špulila rty a ke všem jeho prosbám, aby se směl dát ostříhat, byla hluchá. Schovávala si v krabičkách ustřižené kadeře Benovy, Groverovy a Lukášovy; když se podívala na Evženovu kudrnatou hlavu, leckdy se rozplakala. Jeho kučery jí byly symbolem jeho dětství; nechtěla se s nimi ve svém smutném srdci, tak citlivém na všechno loučení, rozloučit. Ani když se Evženovi rozbujela v hustých kadeřích kolonie vší, získaných od Jindry Tarkintona, nesvolila k ostříhání. Přidržela si chlapcovo vrtivé tílko mezi koleny a dvakrát denně mu brázdila kštici hustým hřebenem.

Když k ní vznášel chvějné a vášnivé prosby, usmívala se s předstíraným - laskavým humorem, žertovně pobrukovala a říkala: „Ale co tě vede, ty mi ještě nesmíš vyrůst. Vždyť jsi moje malé děťátko!“ Před její povolnou nepovolností, nad kterou nezvítězilo ani neustálé rozčilující naléhání, byl Evžen bezmocný. Křičel bezradným vztekem a chápal příčinu Gantovy zuřivé nenávisti.

Ve škole byl zoufalým pronásledovaným zajícem. Nesmyslný pud klukovské smečky poznal ihned, že mezi ně zabloudil cizinec. Kluci byli pronásledovateli nemilosrdnými. Když nastala polední přestávka, musil Evžen, svíraje mastný balíček s chlebem v ruce, prchat na hřiště, a vyjící smečka se hnala za ním. Vedli je dva nebo tři klackové, pokročili věkem, ale chudí duchem, a škemravě na něj volali: „Dej nám kousek, Evžo, vždyť jsme kamarádi!” Hoch v úprku otevřel balíček a hodil jim kus chleba s masem, a to je na chvíli zadrželo; vrhli se na toho, kdo chléb sebral, a roztrhali mu ho na kousky; ale za chvíli již byli zas Evženovi v patách se stejnou skučivou prosbou. Zahnali ho do kouta u plotu a tísnili ho vztaženými prackami a divokým žadoněním. Hodil jim všechno, co měl. Někdy v okamžitém návalu zlosti vytrhl z některé lupičské ruky půl krajíce a hltavě ho snědl. Když viděli, že již nic nemá, nechali ho být.

93$

Stále zbožně věřil v nádhernou fantasii vánoc. Gant mu v tom byl neúnavným kamarádem; koncem podzimu a v zimě psal Evžen večer jak večer psaníčka do nebe s nekonečnými seznamy dárků, které by si nejvíc přál, a s dokonalou důvěrou je házel do hučícího krbu. Když mu plamen odvál psaníčko z ruky a vyfoukl jeho zpopelněné pozůstatky do komína, Gant běžel s chlapcem k oknu a ukazoval mu na bouřlivou severní oblohu: „Tamhle letí, vidíš?“

Evžen viděl. Viděl svou prosbu, jak letí na spolehlivých perutích větru k severním končinám až do veselé mrazivé země vil, do stověžatého města hraček. Slyšel stříbrné zvuky kladívek na kovadlinách, hluboký smích trpaslíčků, křik nebeského spřežení sobů ve stáji. A Gant to všechno viděl a slyšel s ním.

O vánocích býval Evžen štědře obdarován vesele pomalovanými hračkami; nenáviděl ze srdce ty, kdo hlásali, že se mají dávat dárky „užitečné“. Gant mu kupoval vozíky, sáňky, bubny, trubky – nejhezčí ze všeho byl malý hasičský žebřík. Ten se stal divem a později kletbou celého sousedství. Po mnoho měsíců trávil Evžen ve společnosti Jindry Tarkintona a Maxe Isaacse s tím žebříkem všechny své volné chvíle. Vytahovali ho a zase skládali, hráli si na hasiče, kteří dřímají ve svých kotcích, a když někdo z nich napodobil zvuk zazvonění: „Cinglingling“, vyskočili a oživli k činu. Jindra a Max se zapřáhli jako spřežení, Evžen usedl na místo vozky a již se jako blázni vyřítili úzkými dveřmi z domu, uháněli o překot k sousedovu domu, vytáhli žebřík, vnikli oknem dovnitř, uhasili neexistující plameny, a nedbajíce křiku a hubování hospodyně, šli zase zpátky.

Celé měsíce žili tak ve světě fantasie a napodobovali městské hasiče, a zvláště Jannadeaua, který byl jejich podvelitelem a byl na to dětsky pyšný. Vídali ho, jak při zvonění na poplach vybíhá jako šílenec ze svého krámku v Gantově dílně, součástky hodinek nechá roztroušeny na stolku a dorazí na místo povinnosti právě ve chvíli, když hasičský vůz vyjede z vrat a zahýbá plnou rychlostí na náměstí. Hasiči při tom rádi předváděli před udiveným občanstvem nejodvážnější

94$

kousky. Nádherné helmy na hlavě, viseli s vozu v tělocvičných posicích, jeden muž držel druhého nad fičícím prostorem, a ten druhý chytal ve vzduchu těžké tělo Švýcarovo, provádějící skok, neboť když skákal do jedoucího vozu, vydával se Jannadeau vědomě v nebezpečí, že si srazí vaz. Tak na jediný vzrušující okamžik visel ve vzduchu vyvážený lidský trojúhelník, unášený divokou rychlostí. Celé město napjatě trnulo.

A když zvonění přehlušilo burácející noční větry, Evženovi se vzpíral v srdci démon, přetrhával vazby, které ho poutaly k zemi, sliboval mu osamělou vládu nad mořem i zemí, přebývání v temnotách; shlížel na vymrštěný disk temných lesů a polí, přehoupl se nad zpěvnými borovicemi ke schoulenému městu a rozdmychal střežené ohně jeho krbů až nad střechy, zasvištěl a zaútočil osedlanou bouří na odsouzené planoucí zdi domů, zavyl ječivým smíchem nad zděšenými hlavami sousedů a ďábelským hlasem přivolával střelnou vichřici.

Anebo – což držet v poddanství bouři a všechny mocnosti černé magie a jít nahlédnout strašidelnou tváří skrze okno, bouří bičované, a mžikem zasadit nevýslovnou hrůzu do shluknutých, chráněných životů! Anebo – pouze v lidské podobě, ale zachvácen v nadlidském srdci běsovským vytržením – přikrást se k osamělému, bouří šlehanému domu a podívat se úkosem skrze sklo, vodou oblévané, na ženu anebo na nepřítele, a zatímco ještě trvá jásot nad vítěznou temnou vševidoucí osamoceností, pocítit na rameně dotek a zřít, sám děsitel vyděšený a stihatel stíhaný, do zelené, nahnilé, pekelné tváře zlovolné Smrti!

Ano, a svět ženských ložnic, nádherné záblesky v černé, sténající tmě, zatímco vichřice otřásala domem a chlapec se vracel z pouti světem mezi vonnými sloupy rozkoše. Temně a tápavě začalo Evžena pronikat záhadné tajemství ženských těl – ale brzy našel ve škole hochy, kteří ho poučili; byli to zvláště ochmýření klackové z Doubledaye. Ti naháněli hodnějším malým hochům strach a budili v nich podiv. Doubleday byla neblahá čtvrť poměštělých horalů, kteří se neřestně

95$

potulovali nocí a o dušičkových zábavách rozbíjeli členům jiných tlup hlavy kamením.

Ve škole byl Otto Krause, německý hoch s bambulovitým nosem, s obrostlou tváří, hustým obočím, hubený a hbitých nohou, překypující idiotským smíchem; ten mu ukazoval zahrady rozkoše. Byla tam i Bětka Barnesová, černovlasá dívka vysoké pyšné postavy, třináctiletá, ale již si vydělávala jako modelka. Ottovi Krausovi bylo čtrnáct, Evženovi osm, a byli teď v třetí třídě. Němčík seděl vedle Evžena, kreslil mu na obálky neslušné obrázky a Bětce posílal kradmo přes uličku psaníčka s necudnými návrhy.

Mladičká víla odpovídala chlípným úsměvem a posměšným plesknutím do své úhledné, vyšpulené zadničky. Otto si vykládal ten posuněk jako slib a hrubě se pochichtával.

Evženovi se v mysli procházela Bětka.

V nestřežených chvilkách bavili se ve škole s Ottou kreslením nemravných obrázků do zeměpisu; obmýšleli domorodé ženy tropů houpavými prsy a ohromnými lůny. A skládali oplzlé veršíčky o učitelkách a řediteli. Jejich učitelka byla hubená červenolící stará panna s prudce jiskrnýma očima. Evženovi připomínala vždycky báchorku o vojákovi a křesadle, jak voják musel projít kolem psů, kteří měli oči jako talíře, jako větrné mlýny, jako měsíc. Její příjmení bylo Grundy, a Otto měl na to hned s pitomou chlapeckou vulgárností pohotově rým.

Evžen zas útočil nejvíc na ředitele, mladého, obtloustlého, změkčilého elegána, který se jmenoval Armstrong a nosil vždycky v knoflíkové dírce karafiát. Kdykoli vyplatil provinilého chlapce, přidržel si delikátně karafiát k nosu, čichal k němu citlivými nozdrami a blahem přimhuřoval víčka. To podnítilo Evžena k bohaté tvůrčí činnosti veršotepecké, která měla Armstronga, jeho původ a jeho vztahy k slečně Grundyové prostě zostudit.

Byl jako posedlý, trávil celé dni skládáním básniček – kluzkých variací na jediné thema. Jeho přihrádka v lavici byla plná zmačkaných papírových kuliček, nemohl se přimět,

96$

aby je zničil. Jednou při zeměpise ho učitelka chytila. Kosti se mu div neproměnily v rosol, když se na něj vrhla, zabodla se do něho očima a vytáhla mu ze skrýše knihy papírek, na který psal. O přestávce mu vyklidila přihrádku a se zlověstným klidem nařídila, aby po škole přišel do ředitelny.

„Co z toho bude? Co myslíš, že z toho bude?“ šeptal z vyschlého hrdla Ottovi.

„Jéje, teď si to vypiješ,“ postrašil ho Otto Krause a hrubě se rozchechtal.

Spolužáci ho mazaně trápili, když se na ně podíval, třeli si zadek a bolestně kroutili obličej.

Dělalo se mu v útrobách špatně. Měl nepřekonatelný odpor k tělesnému pokoření, který nevyplýval ze strachu. Záviděl hochům jejich otrlou netečnost, ale nedovedl ji napodobit: když byli trestáni, řvali z plných plic, aby se jim trest zmírnil, a za pět minut již stavěli na odiv pyšnou lhostejnost. Evžen však myslil, že by od obtloustlého mládence s květinou v knoflíkové dírce výprask nesnesl. Ve tři hodiny šel do ředitelny, bílý jako stěna.

Armstrong přimhuřoval oči a úzce svíral rty. Když Evžen vešel, začal si pošvihávat rákoskou. Za ním na psacím stolku se vršil stoh rýmovaných provinění.

„Psal jsi tohle?“ zeptal se ředitel a zúžil oči na malé otvůrky, aby svou oběť poděsil.

„Ano,“ přiznal se Evžen.

Ředitel rozsekl vzduch rákoskou. Byl už několikrát na návštěvě u Daisy Gantové, jedl několikrát z Gantovy hojné tabule. Měl to dobře v paměti.

„Co jsem ti, chlapče, udělal, že mi tohle provádíš?“ přešel náhle do plačtivé velkomyslnosti.

„N-n-nic,“ odpověděl Evžen.

„Už to nebudeš dělat?“ A znovu si nasadil výhružný výraz.

„N-ne, pane řediteli,“ zajektal Evžen.

„Tak dobře,“ a bůh položil vznešeně rákosku. „Můžeš jít.“

Evženovi se přestaly klepat nohy teprve, když byl u hřiště.

97$

Ale ach, ten krásný podzim, a co se nazpívali písniček!

O žních a o rudnoucím listí, a „Dnes máme volno“, a „Vysoko ve vzduchu”, a ta o vlaku – „stanice sviští kolem nás“! Ty blahé dny, otvírání bran touhy, zamlžené slunce, šelestivý dopad mrtvého listí.

„Každá malá vločka se liší tvarem od jiných vloček.”

„No ne, panečku! Každá, slečno Prattová?”

„Každičká vločka, co jich je. Příroda se neopakuje.”

„No ne!”

Ben se již začal holit: rostly mu vousy. Hrával si s Evženem celé hodiny. Povalil ho na koženou pohovku, dřel jeho měkkou tvářičku svým strniskem. Evžen křičel.

„Až budeš takhle píchat, bude z tebe muž,” říkal Ben. A bzučivě si prozpěvoval tichým, přízračným hlasem:

{„Rozkloval datel topoly,

začal nám klovat do školy.

Do dveří kloval ze všech sil,

až si svůj zobák pokřivil.

Sedl si na zvon, kloval dál,

až si zas zobec narovnal.“}

Smáli se tomu, Evžen z plna hrdla, Ben se jen tiše pochichtával. Ben měl vodnatě šedé oči a nažloutlou pleť. Hlavu měl pěkně modelovanou, čelo vysoké a kostnaté, vlasy kučeravé, javorově hnědé. Pod věčným zamračením se kryla malá tvářinka, soustřeďující se k jedinému ohnisku: k neobyčejně citlivým ústům, které se usmívaly nepozorovaně v kratičkých záblescích – jako světélko hrající po ostří nože. Místo aby pohladil, vždycky dloubl; bylo v něm plno pýchy a něžnosti.

IX

Ano, a v tom měsíci, kdy se Proserpina vrací na zem a Cereřino vyhaslé srdce se znovu rozžehuje, kdy všechny lesy splývají v jedinou měkce rozmazanou mlhu, kdy

98$

ptáčkové o nic větší než je list v rozpuku, létají mezi rozezpívanými stromy, kdy klukům bubřejí kapsy káčami a kuličkami; kdy v noci přicházívá bouřka a prosakující dešť poťape všechno miliony svých stop a ráno člověk vyhlédne oknem na bouřlivou oblohu a rozedrané trosky mračen; kdy horalští chlapci nosí vodu členům rodiny, kteří stavějí ploty, a přes šelest větru mezi trávou rozeznávají tlumené lkáni píšťaly a z daleka, z hloubi údolí cinkot zvonce lokomotivy; kdy veliká modrá číše hor se zdánlivě kolem dokola zužuje; tehdy Evžen zaslechl nezřetelný slib: byl proboden jarem, jeho ostrým ostnem.

Příroda strhuje svou kůži, olysalou větrem, země kypí něžnou, nevyčerpatelnou silou, muži přetéká pohár srdce bezčasým očekáváním, nevyjadřitelným příslibem, nepojmenovatelnou touhou. Něco ho tlačí v hrdle, něco mu oslepuje oči a zemí zaznívají tlumené bohatýrské lesní rohy.

Holčičky s copánky chodí poslušně do školy a cestou upejpavé pohopsávají; ale mladí bohové chodí za školu: slyší rákosové píšťaly, slyší dupot kozlích kopyt po houbovité lesní půdě, zde, tu, všude! Loudají se, naslouchají; jsou nejhbitější, když naoko vyčkávají; putují nevědomky za svým jediným domovem, protože země je plna pradávných šepotů a oni zabloudili. Všichni bohové se zatoulali.

Proti barbarům si hájili své. Evžen, Max a Jindra vládli svým malým sousedstvím: válčili proti černochům a židům, kteří jim skýtali zábavu, a proti dětem ze Zakroucené uličky, kterými nenávistně pohrdali. Plížili se jako kočky slibnou noční tmou, sedávali na zdi ve vzrušujícím světle rohové lampy, jejíž plynový plamen chvíli co chvíli hlasitě škytl.

Anebo se skrčili v křoví Gantova dvora a číhali na romantické černošské párky, stoupající směrem k domovu. Když se jejich oběti přiblížily, zatáhli za provázek a vyskočila černá vycpaná punčocha, vypadající jako had. Tmou otřásl pronikavý smích, hlučné melodické hlasy směšně koktaly, jektaly, pištěly.

99$

Nebo když černý poslíček, který jezdil na kole do trhu, ladně zahýbal do uličky, házeli po něm kamením. Ne že by je byli nenáviděli, vždyť i šaškové jsou černí! Věděli, že se sluší černochy si vlídně dobírat, bez hněvu jim nadávat a velkomyslně je krmit. Muž ať je k věrnému lísavému psu vlídný, ale pes ať se nestaví na zadní nohy! Věděli, že si černoch k nim nesmí nic dovolit; kdyby chtěl uplatňovat svůj názor, nejlépe je odpovědět mu klackem a rozbít mu hlavu. Jenže černochovi hlavu nerozbiješ, dělej co dělej.

Vesele plivali po židech. Žida utop, negra mlať!

Kluci si vyčíhali žida, chodili za ním a hulákali: „Husí sádlo, husí sádlo! „ Věřili, že je to hlavní prvek semitské diety; jindy se slepou dětskou lehkověrností, která ochotně přijímá každou tradiční nebo zkomolenou nebo smyšlenou nadávku, pokřikovali za svými hubujícími, ztrápenými obětmi slovo: „Víšamadaj! Víšamadaj! „ v pevné důvěře, že pronášejí urážku pro židovský sluch nejsprostší.

Evžena pogromy nebavily, ale tím větší náruživost měl pro ně Max. Hlavním předmětem jejich trapičství byl Izák Lipinski, klučík s potměšilou tvářičkou. Přepadávali ho s kočičí lstivostí, kdykoli se objevil, štvali ho uličkami, přes ploty a dvorky, do stodol, do stájí a až do jeho vlastního domu. Izák utíkal úžasně rychle a pružně, neuvěřitelně jim unikal, dráždil je k pronásledování, dělal na ně dlouhý nos a posmíval se jim ustavičným židovským pošklebkem.

Nebo se neřestnou tmou plížívali po sousedství, seskupovali se tiše do houfu pod okny židovských domů a naslouchali zvučným rozčileným hlasům, hrdelným tónům žen; nebo se chvěli vzrušením při hysterických hádkách, které večer jak večer otřásaly zdmi židovské čtvrti.

Jednou byli svědky honění a rvačky mezi mladým židem a jeho tchánem. Když střídavě jeden bil a honil druhého, křičeli smíchem. A toho dne, kdy se Louis Greenberg, bledý žid, který nedávno přijel z university, otrávil kyselinou karbolovou, stáli zvědavě před špinavým domem, z kterého se neslo lkáni, a když spatřili jeho otce, bradatého orthodoxního žida, oblečeného v zašlé, umaštěné černé šaty, s pomačkaným tvrďákem

100$

na hlavě, jak běží do vrchu domů, lomí ve vzduchu rukama a rytmicky naříká

{„Oj, joj, joj, joj,

oj, joj, joj, joj,

oj, joj, joj, joj,“}

tu se najednou začali chechtat.

Ale bez humoru a bez milosti nenáviděli bělohlavé děti ze Zakroucené uličky; ty pro ně byly bezprávnými, bezcennými cizinci. Zakroucená ulička byla bahnitý výmol, táhnoucí se s kopce od dolejšího kraje Woodsonské ulice a končící neurčitě v zeleném povlaku páchnoucího močálu. Na jedné straně té ohavné cesty byla křivolaká řada obílených chatrčí, v nichž bydlila bělošská chudina. Jejich děti byly skoro všechny bělovlasé. Kostnaté ženy s ústy potřísněnými od tabáku i muži žvýkající tabák se povalovali tupě v zapáchajícím vedru na hrubých prkenných verandách. Večer hořely v temném vnitřku brlohů začazené lampičky, bylo cítit spálený omastek a nečisté maso, rozléhaly se řezavé pokřiky babic, opilé, třeštivé, po horalsku protahované hlasy mužů, skřeky a kletby.

Jednou v době zralých třešní pozval si Lukáš svou družinu sousedních kluků, židovských i křesťanských, aby pomáhali česat. Obsadili kdekterou větev, až se jimi velká Gantova třešeň černala; čtvrtinu všeho načesaného ovoce si nechávali od práce. A tu se jeden z těch bělovlasých hošíků bázlivě vloudil do dvora a smutně se na ně díval.

„Pojď dál, mládenče,“ zavolal na něj srdečně Lukáš, kterému bylo patnáct let. „Vezmi si košík a polez nahoru!“

Klučík vylezl po kmenu jako kočka. Evžen se houpal na nejvyšší útlé větvi. Radoval se z pružnosti stromu, ze své lehkosti, ze zvučné, vonné, ranní nálady. Hošík ze Zakroucené uličky natrhal zázračně rychle plný košík, seskočil dovedně na zem a vysypal košík do nůše. Byl již zase v polovici kmene na cestě vzhůru, když tu za ním přišla na dvůr jeho hubená matka.

„Hééj, Reese,“ zavřískla na něj, „co tam děláš?“ Strhla ho

101$

hrubě dolů a sekla ho proutkem po hnědých lýtkách. Kluk se dal do řvaní.

„Jedeš mi domů! „ A švihla ho znovu.

Hnala ho před sebou, hubovala ho skřípavým hlasem, a když furiantsky zvolňoval krok nebo se paličatě vzpíral a řval v zoufalé pokořené pýše, šlehala ho chvílemi proutkem. Vždy uběhl několik kroků na krátkých nožkách, když ho zasáhl prut.

Hoši na stromě se řehtali, ale Evžen, který viděl bolest v tvrdé, vyhublé ženině tváři a vzteklou lítost v jejích planoucích očích, cítil, jako by se v něm cosi roztrhlo, jako by v něm pukl vřed.

„Ani třešničku si nesměl vzít, „ požaloval si svému bratru.

Často pokřikovali za Loney Shytlovou. Kudy chodila, zůstával po ní pronikavý zápach. Na špinavých vlasech nosila široký klobouk s péry, z ucouraných bílých punčoch jí koukaly paty. Kvůli ní se znepřátelil její otec s bratrem – krvesmilní nápadníci – a na krku měla jizvu po ráně břitvou, kterou jí způsobila matka. Chodila v ošlapaných botkách rozkročenou chůzí pohlavně nemocných.

Jednou zahnali hocha z uličky do pasti. Zvolna, bojácně a nerad ustupoval ke zdi. Vilík Isaacs, Maxův mladší bratr, ukázal na něj s poťouchlým smíchem:

„Jeho maminka si bere domů prádlo.“

A prohýbaje se smíchem nad svou vtipností dodal:

„Pere prádlo starým černochům.“

Jindra Tarkinton se chraplavě zasmál. Evžen se chvíli nerozhodně ošíval, vrtěl křečovitě hlavou a pak si najednou prudce dupl.

„Vždyť to není pravda! „ vykřikl udiveným kamarádům do očí. „To není pravda!“

Rodiče Jindry Tarkintona byli z Anglie. Byl to nemotorný, těžký, svalnatý hoch, asi o tři léta starší než Evžen. Ustavičně páchl otcovými barvami a oleji; měl hrubé rysy, širokou skleslou čelist a kolem nosu a úst znamení silné rýmy. Takový byl ten ničitel snů, navaděč k neřestem. Jednou večer po západu slunce, když leželi v chladné husté trávě Gantova dvorku

102$

a hovořili, rázem zničil Evženovi všechno kouzlo vánoc: výměnou za to přinášel zápach barev, puch vlastních plynů, neozdobený, přízemní, upocený chtíč vulgárních povah. Evžena nelákala taková křupanská vášeň: odpuzoval ho zápach kurníku, tarkintonovský pach barev, bahenní smrad dvorku, těchto špinavých jatek, na nichž se vraždila drůbež.

Jednou za osamělého odpoledne, když s Jindrou podnikali výzkumnou výpravu po prázdném horním poschodí Gantova domu, našli poloplnou lahvičku přípravku pro vzrůst vlasů.

„Máš už na břiše chlupy?“ otázal se ho Jindra.

Evžen si odkašlal; zprvu se chtěl chlubit, jak je huňatý, pak se přiznal. Rozepjali si knoflíky, roztírali olej rukama po břiše a několik nadšených dní čekali na objevení zlatého rouna.

„Chlupy dělají z kluka muže, „ vysvětloval Jindra.

Teď, když jaro pokročilo, chodíval častěji do Gantovy dílny na náměstí. Líbilo se mu její prostředí: v dáli, pod chladným sluncem, klenuly se jasné vrchy, vítr strhoval proudy z kašny a postřikoval okolí, hemžilo se to tu rozpovídanými hasiči, na dřevěných schodech otcovy verandy se povalovali líní vozkové, zručně práskali biči a rozvinovali je po chodníku jako hady a občas se v hrubém žertu porvali. Za špinavým oknem, potřísněným od much, seděl Jannadeau se sklíčkem na oku a opatrně a napjatě se páral v útrobách hodinek. Gantova fantastická cihlová chajda vydechovala plesnivý zápach; velká zaprášená přední síň se prohýbala pod náhrobními kameny. Byly tam leštěné desky z Georgie, ošklivé hrbolaté balvany vennontské žuly, skromné pomníčky s urnou, cherubínkem nebo ležícím beránkem a těžký anděl se skvrnami od much, zhotovený v Carraře v Itálii, kterého Gant koupil za značnou cenu a nechtěl prodat – to vše bylo radostí jeho srdce.

Za dřevěnou přepážkou byla jeho umyvárna, zanesená vrstvami kamenného prachu. Měl tam dřevěné kozy, na nichž do kamenů tesal nápisy; police s nástroji – dláta, vrtáky, kladívka; brusičské kolo, na jehož pedál dovedl Evžen šlapat celé hodiny, protože se mu líbilo jeho hučení; malá litinová

103$

kamínka, zprohýbaná žárem, uhlí nasypané na hromadu a zásoby dříví.

Nalevo ode dveří, mezi dílnou a skladištěm, chodilo se do Gantovy pisárny, malého brlohu, pokrytého dvacetiletým prachem. Byl tam staromódní psací stolek, na něm svazky špinavých papírů, čtverhranné vzorky mramorů a žuly. Špinavé okno, jež se nikdy neotvíralo, vedlo na tržiště, které se svažovalo šikmo od hlavního náměstí a bylo ustavičně plné povozů a stánků. Na jeho dolním konci bylo několik chatrčí chudých horalů, za nimi skladiště a kanceláře Viléma Pentlanda.

Evžen nacházel otce, bud jak se nebezpečně opírá o Jannadeauův špinavý skleněný výklad nebo jak sedí na rozviklaném plotě svého pozemku a vykládá o politice, válce, smrti a bídě, jak útočí na demokratickou stranu a přičítá jí všechno špatné počasí, všechny daně a podpůrné akce, které doprovázely její vládu, a jak zato vychvaluje všechny činy, slova i nařízení Theodora Roosevelta. Jannadeau uváděl proti tomu svým hrdelným hlasem soudné a rozumné důvody, oháněl se statistikami, a mluvilo-li se o nějakém místě, hned se o něm informoval ve své knihovně – v umaštěném výtisku Světového kalendáře, tři léta starém. Chvíli v něm převracel špinavým palcem listy a pak zvolal vítězně: „Aha – vždyť jsem si to myslil: za správy demokratů v roce 1905 činily městské dávky v Milwaukee jenom dvě a čtvrt procenta; nejnižší, jaké byly za mnoho let. Jen mi nejde do hlavy, proč tu taky neudávají celkový důchod.“ A pustil se do vzrušené debaty; šťoural se v nose tlustými černými prsty, a když se hrdelně smál Gantovým nerozumům, jeho široký žlutý obličej se mu varhanil do chabých záhybů.

„Jen si pamatujte, co vám říkám,“ řečnil Gant, jako by nebyl býval přerušen a neslyšel jeho nesouhlas, „jestli přijdou zas k vládě, budou z nás ze všech žebráci, odkázaní na polévku chudých, banky udělají krach, a než se rok s rokem sejde, bude z vás jen kost a kůže.“

Jindy našel otce skloněného v dílně nad kamenem, spočívajícím na dřevěných kozách. Těžká dřevěná palice dopadala s jemnou přesností a dláto se proplétalo čarami a úhly

104$

nápisu. Gant nikdy nenosil pracovní šaty; odíval se v černý, dobře vykartáčovaný oblek, jenom si svlékl kabát a uvázal dlouhou pruhovanou zástěru. Dívaje se na něj, měl Evžen dojem, že to není pouhý řemeslník, ale umělec, který užívá svých nástrojů k vyhotovení mistrovského díla.

„Tohle dovede tatínek jako nikdo jiný na světě,“ říkal si Evžen, a na vteřinu v něm zaplápolalo temné vidění; představil si, že otcovo dílo bude nesmrtelné – podle lidské míry smrtelnosti – že tato písmena zůstanou neporušena v pustinách zapomenutých hřbitovů, i když jeho velká kostra bude již ležet zpráchnivělá v zemi pod spletitými kořeny.

Vzpomínal s lítostí na všechny ty potravináře a pivovarníky a soukeníky, kteří přicházejí a odcházejí a jejichž pomíjející dílo přejde v zapomenutý výkal neb ztrouchnivělý cár, vzpomínal na klempíře, jako byl Maxův otec, jejichž dílo rezaví pod zemí, nebo na malíře, jako otec Jindrův, jejichž dílo postupem času odprýská nebo se zakryje novým svěžím nátěrem. V srdci mu bouřila hrůza ze smrti a zapomenutí, z rozkladu života, paměti i touhy v nesmírném pohřebišti země. Truchlil po všech těch lidech, kteří odešli a nevryli do kamene jméno, nevtiskli do skály značku, nevynašli si něco nezničitelného a neučinili si z toho památník, aby nebyli zapomenuti.

Jindy zastihl Evžen otce, jak měří budovu dlouhými kročeji, prohání se divoce v skladišti uličkou mezi nakupenými mramory, skloněn kupředu a s rukama za zády, a hrozivě si pro sebe mumlá. Evžen vyčkával. Za nějakou dobu, když Gant přeměřil dílnu třeba osmdesátkrát, vyskočil s divokým zavytím k domovním dveřím, vířítil se na verandu a spustil jeremiádu na provinilé vozky:

„Vy nejničemnější z ničemů, nejohavnější z ohavů! Vy mizerní, všiví darmochlebové! Vy jste mě přivedli na pokraj smrti hladem, odradili jste těch pár zákazníků, kteří mi mohli dát vydělat na chleba, zahnat bídu od mých vrat. Přisámbůh, nenávidím vás, podlí zvrhlíci, prokletí zhovadilci, páchnete na míli daleko. Ukradli byste i penízek, kterým zatlačili oči mrtvému chudákovi, stejně jako okrádáte mne, vy hrozní, hnusní, krvežízniví horáci!“

105$

A vběhl zase s mnohým bručením zpátky do dílny. Po chvíli se vrátil s předstíraným klidem, který brzy zanikl v divošském pokřiku:

„A říkám vám to jednou provždy, víckrát už vás varovat nebudu! Ještě jednou vás tu najdu na schodech, a dám vás všecky zavřít!“

Vozkové se schlíple rozešli ke svým spřežením; pošlehávali rozpačitě biči o dláždění.

„Mordyje, dědu něco píchlo!“

Za hodinu slezli se již znovu k širokým schodům jako bzučící mouchy. A když Gant vycházel z dílny na náměstí, zdravili ho vesele a s jistou láskou.

„Brý večer, pane Gante!“

„Dobrý večer, hoši,“ odpovídal jim přívětivě a roztržitě. A již zmizel dlouhými kvapnými kroky.

Jestliže byl Gant, když Evžen přišel, v plné práci, zabručel jenom: „Nazdar, synku,“ a pracoval dál, až pemzou a vodou vyleštil povrch mramoru. Pak si odvázal zástěru, navlékl kabát a okounějícího, nedočkavého chlapce vybídl: „Tak pojď! Jistě už máš žízeň!“

A šli přes náměstí do chladných hlubin drogerie, usadili se před onyxovou nádherou zmrzlinářského pultu pod otáčející se vrtule větrníků. Pili chlazené bublavé nápoje, limonádu tak studenou, až je po ní bolelo v krku, nebo zmrzlinu v pěnící sodovce, která se jim v ostrých slastných výdeších vracela zpátky do nozder.

Evžen, bohatší o pětadvacet centů, opustil pak Ganta a strávil zbytek dne v městské knihovně na náměstí. Četl teď rychle a zběžně, polykal s nenasytným hladem romantické a dobrodružné romány. Doma hltal Lukášovy nacpané police pětníkových románů; zabořil se do týdenních dobrodružství Mladého divokého Západu, fantasíroval v noci v posteli o hrdinných a ctnostných stycích s krásnou Ariettou, následoval Nicka Cartera všemi zátočinami velkoměstské zločinnosti, prožíval atletické triumfy Franka Meriwella nebo Freda Nebojsy a nekonečná vítězství bojovníků za svobodu z roku 1776 nad nenáviděnými červenokabátníky.

106$

Zprvu neměl tolik zájmu o lásku jako spíše o hmotný úspěch. Dokonce ho uspokojovaly postavy žen v knihách pro dospívající chlapce – slaměné figurky s ulízanými vlasy, čtveračivýma očima a ctnostnými názory, bezvadně dobré a duchaprázdné. Byly odměnou hrdiny, který je ranou pěstí nebo výstřelem vysvobodil z moci bídníků a mohl se pak těšit jejich společnosti a tučnému věnu.

Vydrancoval v knihovně celé oddělení pro chlapce, neunaven se probrodil nekonečnou jednotvárností všech spisů Algerových – Chytrost a štěstí, Plavej nebo se utop, Vytrvalost, Jackova svěřenka, Nalezenec – a tucty jiných. Pásl se na rychlém bohatnutí hrdinů těchto knih (jedna z rozkoší chlapecké četby, která není dostatečně známa!). Nesčetné jsou záludy štěstěny – uvolněná kolej, dané znamení přijíždějícímu vlaku, bohatá odměna mladému hrdinovi; nebo tlustá peněženka, nalezená a odevzdaná zákonitému majiteli; nebo stoupnutí akcií, které byly považovány za bezcenné; náhlé vyskytnutí bohatého dobrodince; touha po zbohatnutí přešla Evženovi do krve, nezbavil se jí do smrti.

Lahodily mu všechny finanční podrobnosti – cena statku, jehož se zmocnil darebácký poručník a jeho nešlechetný syn; nebyla-li udána výše ročního důchodu, sám ji odhadoval; a byla-li, dělil příjem za rok na měsíční a týdenní částky a snil o jejich kupní hodnotě. Jeho choutky nebyly skromné – jmění pod 250 000 dolarů ho neuspokojovalo, šestiprocentní důchod ze 100 000 dolarů byl by mu bránil v rozmařilosti ; a když odměna ctnosti byla pouhých dvacet tisíc, cítil trpké zklamání, existence s takovým jměním se mu zdála nejistá.

Zavedl si se svými přáteli úplnou půjčovnu knih – půjčoval a vypůjčoval si v složitých sestavách; vyměňoval si knihy s Maxem Isaacsem, s „nosáčem“ Schmidtem, synem řezníkovým, který měl všechna bohatá dobrodružství Hochů tuláků; doma se zmocnil knihovny otcovy, četl překlady Iliady a Odysseje v stejný čas jako Diamantového Dicka a Buffalo Billa a Algerovy knihy, a to ze stejných důvodů. Když potom prošel prvními lety četby a erotické hledání bylo již znatelnější, obrátil se náruživě k milostné romantice, vyhle-107$

dával v knihách ženy, jejichž krev prudce proudila a dech voněl jako med, jejichž měkký dotek projížděl mužovi v žilách jako oheň.

To rabování přetížených polic s knihami ho opětovně zavlékalo do toho groteskního typu protestantského písemnictví, které udílí potomkům Jana Kalvína dionysovské odměny, které jediným dechem milostně oddychuje i modlí se a překonává zbožnou děvkou i samy pohanské kurtizány.

Ano, říkal si Evžen, nakousnu svůj koláč, a přece si ho schovám – jenže to bude koláč svatební! Měl zbožnou touhu být dobrým mužem. Neuštědří dar své lásky žádné jiné než Panně, neožení se s jinou než s Čistou Ženou. Jak zvěděl z knih, nebude to znamenat zmenšení slasti, neboť čisté ženy jsou tělesně nejpřitažlivější.

Poučil se bezděčně o tom, co vybraný rozkošník pozná až mnohem později po tíživých strastech – že totiž přísně ukázněný chod života nejspíše ho vede k radosti. Všechny zvyklosti a předpisy jeho obce v něm vzbuzovaly dětsky vášnivou věrnost a všechen usazený nános presbyteriánského učení, získaný za nedělních dopolední, projevoval svůj účinek.

Vtěloval se do tisícerých románových hrdinů, prodlužoval ve snění jejich život mimo hranice knižního děje; viděl se jako bojovný duchovní, který usiluje o zlepšení osudu chudiny a popudí proti sobě bohaté příslušníky své elitní farnosti. Ale v hodině největší tísně je podporován krásnou dcerou milionáře, majetníka mnohých činžáků v chudé čtvrti, a dosáhne konečného vítězství pro boha, chudinu a sebe.

… Stáli chvíli mlčky v rozlehlé pusté lodi kostela svatého Tomáše. Kdesi daleko v hloubi kostela sáhl starý Michal útlýma rukama do klávesnice varhan. Západními okny lily se dovnitř zlatým proudem poslední paprsky zapadajícího slunce a ozářily na okamžik oblakem slávy Mainwaringovu unavenou tvář.

„Odcházím,“ oznámil po chvíli.

„Odcházíte?“ otázala se šeptem. „Kam?“

Hudba varhan mohutněla.

108$

„Tam, do světa, „ ukázal prostě k západu. „Tam – mezi Jeho lid.“

„Odcházíte?” Nemohla zatajiti chvění svého hlasu. „Odcházíte? Sám?“

Smutně se usmál. Slunce již zapadlo? Houstnoucí šero zakrylo podezřelou vláhu v jeho očích.

„Ano, sám. Neodcházel sám před devatenácti sty lety Někdo větší než já?“

„Ale sám, sám?“ Vzlyk jí uvázl v hrdle.

„Dříve však nežli odejdu,” pravil po chvíli hlasem, kterému se marně snažil dodati pevnosti, „chtěl bych vám ještě

říci …“

Odmlčel se na chvíli, aby mohl ovládnouti své city.

„Ano?” zašeptala.

„… že nikdy na vás, děvčátko, nezapomenu, co budu živ. Nikdy! „ Obrátil se prudce k odchodu.

„Ne, nepůjdete přece sám. Neodejdete přece sám.”

Trhl sebou, jako by ho někdo střelil.

„Co tím míníte? Co tím míníte?” zvolal chraptivě.

„Což nechápete? Oh, což nechápete?” Vztáhla k němu prosebně své malé ručky a její hlas se zlomil.

„Grace, Grace, probůh, vy to myslíte vážně?”

„Vy hloupý! Ach ty můj drahý, slepý, hloupý hochu! Což již dávno nevíš – od toho dne, kdy jsem tě prvně slyšela kázat v útulku v Murphyově ulici?“

Přitiskl ji k sobě v prudkém objetí; když se k ní skláněl, její štíhlé tělo se vzdávalo jeho stisku; a její oblé paže se mu ovinuly kolem širokých ramen, kolem krku, přitáhly jeho černou hlavu níže, a tu začal zasypávat její zavřené oči, sloupec její šíje, rozpuklé květinové plátky jejích svěžích mladých rtů dychtivými polibky.

„Nikoli sám,” zašeptala, „navždy spolu.“

„Navždy,” odpověděl slavnostně. „Tak mi dopomáhej bůh!”

Hudba varhan vzkypěla ve vítězný chvalozpěv, plníc celou chrámovou prostoru jásavou melodií. Starý Michal vkládal do té hudby celé své srdce, po svraštělých lících tekly mu

109$

nezadržitelně slzy, ale když starýma očima nejasně viděl ty dvě mladé postavy – vtělení prastaré pohádky o mládí a lásce, usmíval se šťastně mezi slzami a zašeptal:

„Já jsem vzkříšení a život, alfa a omega, první i poslední, začátek i konec

Evžen obrátil zvlhlý zrak ke světlu, které proudilo okny knihovny, zamrkal, polkl slinu a zvučně se vysmrkal. Ach ano! Ach ano!

… Horda domorodců, vidouc, že již nemá se čeho báti, a zdivočelá vztekem nad ztrátami, které utrpěla, začala zvolna postupovati k patě útesu, vedena Taomim, který ohavně pomalován válečnými barvami tančil jako běs a povzbuzoval ostatní pronikavým hlasem k dalšímu postupu.

Glendenning tiše zaklel, když se znovu podíval na prázdný nábojnicový pás, a pak zíraje na skučící hordu dole, odhodlaně vsunul do svého revolveru dva poslední náboje.

„Pro nás?“ otázala se klidně. Přikývl.

„To tedy znamená konec? „ zašeptala, ale beze stopy strachu.

Znovu přikývl a zahleděl se na chvíli stranou. Potom k ní obrátil svůj bledý obličej.

„To znamená smrt, Veroniko,“ řekl, „a teď smím konečně promluviti.“

„Ovšem, Bruce,“ odpověděla klidně.

Po prvé tak vyslovila jeho křestní jméno. Srdce se mu zachvělo.

„Miluji vás, Veroniko. Miluji vás od té chvíle, kdy jsem vás našel na břehu polomrtvou. Miloval jsem vás, když jsem ležel před vaším stanem a naslouchal vašemu tichému oddechování uvnitř. A nejvíc vás miluji v této hodině smrti, kdy mě již neváže povinnost mlčeti.“

„Nejdražší, nejdražší,“ zašeptala na to; viděl, že její oči jsou zality slzami. „Proč jsi nic neřekl? Milovala jsem tě od první chvíle.“

Přivinula se k němu, pozdvihla chvějící se pootevřená ústa,

110$

z nichž vycházel horký trhavý dech, a když jeho nahé paže ji prudce stiskly, jejich rty se setkaly v jediném dlouhém, úchvatném okamžiku, v nejvyšší konečné chvíli života a extase, kterou ve stínu vítězné smrti došla naplnění všechna touha jejich životů.

Vzduchem otřásl vzdálený výbuch. Glendenning teď rychle vzhlédl a protřel si oči úžasem. Do malého ostrovního přístavu zvolna zatáčel štíhlý torpédoborec. A již tu byl nový výbuch plamene a kouře, a svištící pětipalcový granát se rozletěl čtyřicet stop od místa, kde se domorodci zastavili. S řevem strachu a vzteku se obrátili a dali se na útěk ke svým kanoím. A již od boku torpédoborce odrazil člun, obsazený statným mužstvem v modrých kazajkách, a mířil ke břehu.

„Zachráněni! Jsme zachráněni!” zvolal Glendenning a vyskočiv dával znamení přijíždějícímu člunu. Náhle se zarazil.

„K ďasu! „ zamumlal hněvivě. „Vem to ďas!“

„Co je ti, Bruce?“ podivila se.

Odpověděl jí chladným, drsným hlasem:

„Do přístavu vjel právě torpédoborec. Jsme zachráněni, slečno Mullinsová. Zachráněni! „ A trpce se zasmál.

„Bruce, nejdražší! Co je? Ty se neraduješ? Proč se chováš tak podivně? Teď nás přece čeká štěstí spolu!“

„Spolu?“ opakoval s drsným smíchem. „Ó ne, slečno Mullinsová. Znám snad svoje postavení. Myslíte, že by starý J. T. Mullins dovolil, aby si jeho dcera vzala Bruce Glendenninga, mezinárodního tuláka, mistra devíti řemesel a desáté žebroty? Ne, ne, tomu snu je konec. Sbohem.“ A pak dodal s hořkým úsměvem: „Myslím, že časem uslyším o vaší svatbě s nějakým lordem nebo vévodou. Tedy sbohem, slečno Mullinsová. Mnoho štěstí. Napříště musíme jíti každý svou cestou.“ Odvrátil se.

„Ty blázínku! Drahý, zlý, hloupý hochu! „ Objala ho kolem krku, těsně ho k sobě přitiskla a něžně ho plísnila: „Myslíš, že ti nyní dovolím odejíti?“

„Veroniko,“ vydechl, „ty to myslíš vážně?“

Chtěla mu pohleděti do očí, plných zbožňování, ale

111$

nemohla, vlna ruměnce jí zaplavila líc. Přivinul ji u vytržení k sobě po druhé, ale tentokráte s nadějí na konečný šťastný život ležící před nimi. Jejich rty se setkaly v sladkém zapomnění …

Ach, ach! Srdce se Evženovi rozplývalo radostí a smutkem – smutkem, že kniha je u konce. Vytáhl z kapsy zmuchlaný kapesník a zplna hrdla zatroubil mocnou, vítěznou triumfální fanfáru slávy a sentimentálnosti. Ach, ach! Chudáku BruceEvžene!

Zdvižen fantasií do závratných sfér vnitřního světa, setřásl ihned ohavný pach všedního života: přebýval ušlechtile v hrdinském světě s líbeznými a ctnostnými pannami. Viděl se s Bětkou Barnesovou v povýšeném světě, její čisté oči byly zaroseny slzami, její sladké rty rozechvěny touhou. Cítil silný stisk ruky počestného Jacka, jejího bratra. Oba muži se dívali na sebe zamženýma očima, z nichž promlouvala srdečná věrnost, nerozlučné sbratření dvou statečných duší, spojenectví v nebezpečí, mlčelivý, ale nesmiřitelný vzdor proti všem úkladům hrůzy a smrti.

Evžen chtěl dvojí, po čem prahnou všichni muži: chtěl být milován a chtěl být slavný. Jeho sláva byla chameleonsky mnohotvárná, ale její plod a triumf měl dozrát doma, mezi altamontskými krajany. Jeho rodné horské město mělo pro něj ohromnou autoritu: s dětským sobectvím viděl v něm střed země, malý, ale dynamický zdroj životní síly. Viděl se jako nějakého Napoleona, jak získává triumfy v bitvě, jak napadá s vybranými bojovnými muži nepřítelův bok jako bleskovým úderem, obklíčí ho, zatlačí, zničí. Viděl se v podobě velkého průmyslníka, mocného, vítězného, bohatého; v podobě slavného advokáta, který svou čarovnou výmluvností převádí celý soudní dvůr na svou stranu – ale vždycky se viděl, jak se s vavřínovým věncem na skromném čele vrací ze světa domů.

Svět mu byl přízračnou pohádkovou zemí za mlhavou hradbou hor, zemí, kde se dějí veliké věci, kde džinové střeží sady,

112$

kde jsou fantastická města, moře nachová jako víno, ale odkud se jednou vrátí se zlatou kořistí do rodného města.

Rozechvívalo ho slastné pokušení – udržel svou ohroženou čest bez poskvrny, i když ji předtím podroboval nejsvůdnějším zkouškám: hle, ta pěstěná kráska, žena bohatého muže! Byla veřejně uražena hrubým manželem, ale BruceEvžen se jí zastal a ona se k němu upjala čistou touhou osamělého ženského srdce a celý svůj truchlivý úděl svěřila jeho soucitnému sluchu nad bohatou intimní tabulí, kde se na vinných sklenicích lámala záře svící. V tlumeném světle se k němu vinula, oděna v přiléhavou róbu z měkkého sametu, ale on jemně odtrhl její kulaté paže od své šíje, oddálil pevné plné tělo, které k němu lnulo. Anebo ta plavá kněžna báječné balkánské říše – vládkyně stověžatých měst z pohádky, velitelka vyšňořených vojáčků! I té se zřekl po úchvatném rozloučení na hranicích, zavrhl její nabídku, že odstoupí, a na věky se s ní rozloučil polibkem na rudá ústa – ale když pak revoluce srovnala jeho stav s jejím, pojal ji za ženu jako svobodnou občanku.

Ale když se ponořil do starých pověstí a bájí, které nehledí černě na vůli a čin, vrhal se na zlatých lukách nebo v zeleném světě hvozdů do orgií lásky. Ach, být tak králem, zahlédnout svůdnou širokobokou židovku, jak se koupe na střeše svého domu, a zmocnit se jí! Nebo být baronem v zámku na skalním útesu, a v rytířském sále, profukovaném hučícími větry a osvětleném šíleným tancem plamenů z obrovských polen, využívat práva první noci na sličných dcerkách a žínkách svých poddaných.

Ale ještě častěji, když již jednou prorazil skořepinou mravnosti, přehrával si v duchu necudné scény školáckých výmyslů. Představoval si své milostné pletky s hezkou učitelkou. Ve čtvrté třídě byla jeho učitelkou mladá nezkušená dívka, nezkrotný smíšek, plné postavy a vlasů barvy syrové mrkve.

Sám sebe viděl jako chlapce dorostlého věku zralosti,

113$

silného, hrdinského, chytrého, jedinou zářivou výjimku v zapadlé venkovské škole, plné ochmýřených klacků a dětí se zkaženými zuby. Teplý podzim dozrává a její zájem o něj sílí. Nechává ho po škole pro smyšlené poklesky, dává mu trochu zmateně různé úkoly, a když si myslí, že se na ni nedívá, pozoruje ho toužebným pohledem.

On dělá, jako by si s úkolem neuměl poradit: ona mu ochotně přijde na pomoc, usedne vedle něho, nakloní se, až ho pramének jejích mrkvových vlasů zalechtá na chřípí, až se ho dotknou pevné teplé paže v bílých rukávech a oblá stehna v těsné sukni. Všechno mu podrobně a zdlouha vysvětluje, a když on dělá, jako by nemohl najít správný řádek, vede mu ruku teplými, lehce vlhkými prsty.

„Pročpak jsi takový nehodný?“ anebo jindy tiše: „Myslíš, že ti to už půjde lépe?“

A on předstírá klukovskou stydlivost a odpovídá: „Na mou duši, slečno Edito, já už budu hodný!“

A když zlaté slunce již rudne a školní místnost voní křídou a zní silným bzukotem starých říjnových much, chystají se oba k odchodu. On si nedbale navléká svrchník, ona ho plísní, volá si ho k sobě, upravuje mu límec a kravatu, uhlazuje mu rozcuchané vlasy.

„Jsi hezký hoch. Vsadila bych se, že děvčata po tobě blázní.“

On se panicky začervená a ona roznícena zvědavostí naléhá:

„Řekni pravdu! S kterou chodíš?“

„S nikým, slečno Edito, na mou duši, že ne!“

„Ty bys neměl chodit s těmi hloupými holkami, Evžene,“ říká mu lichotivě. „Tebe je pro ně škoda, jsi na svá léta příliš vyspělý. Zasloužíš si pochopení, jaké ti může dát jen zralá žena.“

A tak spolu vyjdou proti zapadajícímu slunci na kraj lesa, kráčejí stezkami vystlanými javorovým listím, podle velikých, dozrávajících tykví, v líbezné podzimní vůni černodrvu.

Ona žije sama u staré hluché matky v domku vzdáleném od cesty a skrytém u lesa šumících smrků; na dvoře,

114$

zapadalém listím, roste jenom několik velikých dubů a javorů.

Nežli přijdou do domku, musí jít polem a přelézt po stupních plůtek. On přejde napřed, pomáhá jí, hledí dychtivě na půvabnou křivku dlouhé, úmyslně poodhalené nohy v hedvábné punčoše.

Dny se krátí, a oni chodí domů tmou nebo ve svitu nízkého, podzimního měsíce. Když jdou kolem lesa, ona dělá, jako by se bála. Tiskne se k němu, při smyšlených zvucích se ho chytá za ruku, až se jednou, když přelézají plůtek, směle rozhodne. Předstírá, že se jí špatně sestupuje, on ji zachytí do náručí. A tu ona zašeptá:

„Jakou máš sílu, Evžene! „ On ji drží, nadzdvihuje ji pod koleny. Odnáší ji a pokládá na zmrzlou hrbolatou půdu, ona ho vášnivě líbá, zas a zas, tiskne ho k sobě, hladí, a pod opadalým kmenem černodrvu se mu vzdá a ukojí jeho panickou touhu.

„Ten kluk už zhltal celé stovky knih,“ chlubil se Gant po městě. „Už mi přečetl celou knihovnu.“

„Poslouchej, W. O., dej ho studovat na advokáta, na to je jako dělaný! „ radil mu major Liddel pištivým hláskem; vyplivl přesně přes dláždění, uvelebil se zas do židle pod oknem knihovny a začal si ochromenou rukou hladit svou špičatou, poslintanou bílou bradku. Major byl veterán.

X

Ale tato svoboda, toto knižní poustevnictví, ten neomezený život ve snové fantasii neměl trvat bez přerušení.

I Gant i Eliza byli výmluvnými hlasateli hospodářské nezávislosti; posílali všechny své hochy již v raném mládí na výdělek.

„Hoch se tak naučí být samostatný a znát cenu peněz,“ prohlásil Gant. Měl dojem, že to již někde slyšel.

„To je toho!“ říkala Eliza. „To jim přece neublíží. Když nezvyknou práci v mládí, potom nebudou chtít ani hnout

115$

prstem. A taky si vydělají nějaké kapesné.” To byl ovšem důvod nejdůležitější.

A tak, ač byli ještě velmi mladí, chodili hoši po školních hodinách a o prázdninách do práce. Jakou práci jejich děti dělají, o to se bohužel Gant ani Eliza příliš nestarali; spokojili se mlhavě pohodlnou zásadou, že každá práce, která nese peníze, je počestná, chvalitebná a výchovná.

Zasmušilý, mlčelivý, samotářský Ben uzavřel se tehdy ještě úže ve svém srdci; objevoval se v rámusivém domě jako tichý duch, jen se kmitl, a již zas o něm nevěděli. Vstával každé ráno ve tři hodiny, když jeho křehké, nedorostlé tělo ještě mělo být prosyceno spánkem; pod ranními hvězdami odcházel tiše ze spícího domu a ubíral se k burácejícím rotačkám a k tiskařské černi, kterou miloval, aby začal roznášku. Gant a Eliza si téměř ani nevšimli, že přestal chodit do školy; když vyšel z osmé třídy, přibral si v administraci ještě další povinnosti a s trpkou pýchou poustevníka žil ze svých výdělků. Spal doma, někdy tam jednou denně pojedl a vracel se za noci. Chodil dlouhým, klátivým krokem, podobně jako otec, měl tenká ramena, předčasně shrbená váhou těžkého nákladu papíru. Svou vyzáblostí byl dojemně gantovský.

Hluboko v sobě, jako nádor, nosil svědectví jejich viny: sám chodil v temnotách, obletován smrtí a černými anděly, a nikdo ho neviděl. O půl čtvrté ráno sedal s ostatními roznašeči novin u pultu jídelny, vedle sebe nacpanou brašnu, v pravici šálek kávy a v levici cigaretu; smál se tiše, skoro nezvučné, jenom roztažením jemných citlivých úst. Jeho šedé oči se neustále mračily.

Pokud byl doma, tiše se věnoval celé hodiny Evženovi; hrál si s ním, dloubl ho občas bílou tvrdou rukou, byl s ním v tajném srozumění, z kterého byla ostatní rodina vyloučena. Ze své malé mzdy dával hochovi kapesné, kupoval mu k narozeninám a vánocům a k podobným zvláštním příležitostem cenné dárky. Dojímalo ho a těšilo, když viděl, že Evženovi připadá jako bohatý mecenáš, že se jeho chudé prostředky zdají mladšímu bratříčkovi nevyčerpatelnou hojností. Výši svých příjmů i způsob svého života mimo domov udržoval v žárlivé tajnosti.

116$

„Do toho nikomu nic není. Bůhví, že od vás od nikoho nic nechci, „ říkal zatvrzele a popudlivě, když na něj Eliza zvědavě naléhala. Celou rodinu hluboce miloval, ale jako nedůtklivý bručivý medvěd. Nikdy nezapomněl, když měl někdo narozeniny. Kupoval malé, nepříliš drahé dárky, ale vybíral je s nejpřísnějším vkusem; pokládal je na nějaké místo, kde je snadno našli. Když s obvyklou nadsázkou pronášeli dlouhé obdivné řeči a zdobili své díky květnatými slovy, pohodil Ben hlavou, jakoby k nějakým neviditelným svědkům, a tiše a zlostně se zasmál:

„No, pro pánaboha! Tohle si poslechněte!“

Když Ben klusal nočními ulicemi, prsty smáčknuty v nových botách, kalhoty s nažehlenými puky, vlasy přihlazeny, na krku bílý límeček – anebo když se potuloval tiše a neklidně místnostmi domu, jeho černý anděl plakal, ale nikdo neviděl, nikdo nevěděl. Byl cizinec, a když se tak plížil po domě, snad pátral po nějakém vchodu do života, snad toužil najít nějaký tajný neobjevený vchod – kámen, lísteček – kudy by vnikl na slunce, do lidské družnosti. Jeho vášnivá láska k domovu byla jako skalní základ, jeho zasmušilý a zdrženlivý klid byl v této hašteřivé, křiklavé domácnosti uklidňujícím lékem pro nervy. S tichou autoritou zahlazoval bělostnýma dovednýma rukama staré jizvy, s jemnou truhlářskou dovedností spravoval poškozený starý nábytek, rozbíral spálené pojistky, nefungující elektrické zásuvky.

„Ten hoch je rozený elektrotechnik,” říkával Gant. „Mám vážnou chuť poslat ho do odborné školy.“ A začal kreslit romantický obraz blahobytu Karlíka Lidella, důstojného syna majorova, který svým elektrickým čarodějstvím vydělává tisíce, a ještě přilepšuje svému otci. Spustil trpké výčitky, rozpovídal se o vlastních zásluhách a o nehodnosti svých synů.

„Jiní synové otce v stáří podporují – ale moji synové ne! Moji ne! Ach bože – budou to zlé časy, až budu někomu z nich na obtíž. Tarkinton mi onehdy povídal, že mu Rafe od svých šestnácti let dává na stravu pět dolarů týdně. Myslíte, že já bych mohl čekat od svých dětí něco takového?

117$

Myslíte? To by dříve musilo zamrznout peklo – ale ani potom ne! „ Vykládal o svých útrapách v dětství, kdy ho prý vyhodili, aby se sám živil – ve věku, který se měnil podle jeho nálady od šesti do jedenácti let.

„Mně nikdo nic nedaroval,“ hulákal potom. „Zato vy se máte jako v peřince. A jakou vděčnost za to mám? Vzpomenete si někdo na starého tátu, který se dře jako otrok ve studené dílně, aby vám zajistil stravu a střechu nad hlavou? Víte o něm? Ó nevděčnosti, vzteklejší než divá zvěř (digrv1)!“ Vyčítané sousto uvázlo Evženovi za trest v hrdle.

Evžen byl zasvěcován do mravouky úspěchu. Nestačí, aby člověk pracoval, ačkoli práce je nezbytnou ctností; důležitější je, aby člověk vydělával – mnoho peněz, mělo-li z něho něco být, nebo alespoň tolik, aby „se uživil“. To bylo pro Ganta a Elizu hlavním měřítkem hodnoty. O lidech se vyjadřovali takto:

„Ten ani nestojí za to, aby ho nabil a vystřelil. Jakživ se nedovedl pořádně uživit.“ A pak ještě leckdy následovalo, ovšemže z úst Eliziných, nikoliv Gantových:

„Nemá ani kousek majetku.“ To již byl vrchol hanby.

Na jaře burcoval otec Evžena každého svěžího krásného jitra o půl sedmé ze spánku, sešel s ním do chladné zahrady a tam mu pomáhal plnit košíčky velkými krabatými saláty, ředkvičkami, později zelenými jablíčky, třešněmi a slívami. Naložil košíčky do velké košatiny a roznášel své zboží po sousedství; v době vonného ranního kuchaření prodával je snadno a příjemně, košíček po pěti nebo deseti centech. Radostně se vracel domů s prázdnou košatinou ještě včas k snídani; líbilo se mu to, jak práce sama, tak vůně zahrady a svěží vlhké zeleniny; líbilo se mu, jak je to na světě pěkně zařízeno.

Výtěžek svých obchodů si směl nechávat, ačkoliv Eliza protivně naléhala, aby ho neutrácel, ale aby si ukládal do banky a jednou si z něho koupil pěknou realitu nebo založil obchod. Koupila mu i pokladničku; vsunoval do ní neochotnými prsty část výdělku, a když si jí chrastil u ucha, poskytovala mu jistou chmurnou radost. Dychtivě přemítal o všech

118$

požitcích, které by si mohl koupit, ale které jsou před ním uzamčeny v tomto malém cinkavém vězení. Byl sice od něho klíč, ale ten měla Eliza.

Měsíce míjely a vlivem vnitřní chemické expanse protahovalo se Evženovo statné dětské tělo rychle do výšky. Evžen zútlel, zhubl, zbledl, ale neobyčejně na svůj věk vyrostl a Eliza počala říkat: „Ten hoch je už dost veliký, aby taky mohl trochu pracovat.“

Každý čtvrtek, pátek a sobotu odpoledne posílali ho v školních měsících do ulic, aby prodával Sobotní večerní poštu. Lukáš měl totiž pro město zastoupení toho časopisu. Evžen nenáviděl svůj úkol smrtelnou, křečovitou nenávistí; na příchod čtvrtka čekal vždycky nemocen hrůzou.

Lukáš dělal agenta od svých dvanácti let. Jeho pověst výborného prodavače se již roznesla městem; dovedl se k lidem přitočit s širokým úsměvem, s překypujícím srdcem, s neúnavným a vtipným jazykem. Celou svou nespoutanou energii vložil do vnějších činů: nebylo v něm skrytého místečka, soukromého a střeženého koutku – měl prudký odpor k samotářství.

Nade všechno chtěl být oceňován a milován světem, uznání a přízeň rodiny mu byly nezbytné. Neskrblivá chvála, srdečná sdílnost slovem i činem, volné projevování citu bylo mu dechem života. U zmrzlinářského pultu v drogerii dovedl vždycky přinutit celou společnost, aby se od něho dala hostit, Elize přinášel domů balenou zmrzlinu a Gantovi doutníky; čím víc ho Gant veřejně chválil, tím víc toužil Lukáš po chvále – vytvářel o sobě legendu jako o dobrém hochu, vtipném, nesobeckém, snad trochu zbrklém, ale všemi milovaném. Ejhle, Lukáš dobrák, zlaté srdce! A lidé mu věřili.

Mnohokrát v příštích letech, když měl Evžen prázdnou kapsu, vstrčil mu do ní Lukáš drsně a nakvašeně peníze. Ale ať byl mladší bratr v sebevětší tísni, vždycky nastala trapná scéna – bolestné a rozpačité protesty, žalostný zmatek, protože Evžen pudově přesně vytušil bratrův hlad po vděčnosti a úctě; nechtěl se vzdát své samostatnosti a být zavázán této vtíravé citlivce.

119$

Při Benově štědrosti mu nikdy nebylo hanba; jeho zjemnělá prozíravost ho již dávno poučila, že od Bena může čekat nedůtklivé zaklení nebo hněvivé dloubnutí, ale že se nebudou vytahovat na světlo minulá dobrodiní. Ben se při pouhé myšlence, že někomu něco daroval, v duchu styděl. A v tom se Evžen Benovi podobal: při myšlence, že někomu prokázal dobrodiní a že by za to mohl čekat díky, se přímo svíjel.

Evženovi nebylo ani deset, a již se jeho hloubavý duch zamotal do spletitých vztahů mezi pravdou a zdáním. Nenacházel slov, nenacházel odpovědi na hádanky, které ho mátly a rozčilovaly: dospěl tak daleko, že si znechutil každý projev ctnosti, zošklivil si vše, co se považovalo za ušlechtilé. V osmi letech byl postaven před mučivý paradox nešlechetné šlechetnosti, sobeckého nesobectví, nedobré dobroty. Jak by byl dovedl změřit nebo určit skryté popudy lidské duše, která předstíráním ctnosti hledí dosáhnout veřejné pochvaly? Zkrušovalo ho vědomí vlastní hříšnosti.

Byla v něm jakási divoká poctivost, jejíž vládě se musil bezmocně podrobovat. Tak třeba na pohřbu jakéhosi vzdáleného příbuzného nebo známého rodiny, k němuž nemohl mít hlubší cit, jeho obličej vzal na sebe za slavnostního řečnění kazatele nebo za truchlivého zpěvu sboru výraz necítěného, předstíraného smutku: hned se pak hluboce zastyděl. Začal se nevážně vrtět, zkřížil si nohy, díval se usměvavě z okna, až jeho chování vzbudilo pozornost a lidé kolem se na něj začali pohoršené dívat. Skýtalo mu to jakési chmurné uspokojení, jako by si tím, že ztratil úctu cizích, vykoupil úctu vlastní.

Zato Lukáš v tom směšném mumraji maloměsta bujaře vzkvétal. Dal si záležet na každém předstíraném projevu náklonnosti, žalu, soucitu, dobrosrdečnosti a skromnosti – nebylo citového výstřelku, aby ho přepjatě nezdůraznil, a neprozíravé oči světa hleděly na něj se zalíbením. V neustálém překypění se obracel nitrem navrch; srdečně a zaujatě se míchal do všeho. Neměl v sobě spletité zábrany, které by ho pozdržely, neměl rovnováhu a těžiště – zato měl nesmírnou energii, dychtivou družnost, náruživou touhu se rozdávat.

120$

V rodině, kde na hrubé označení všech jemných myšlenkových rozdílů stačilo prosté názvisko, byl Ben znám jako „nemluva“, Lukáš jako „pašák“, Evžen jako „student“. To postačilo. Pašák, který jakživ nedovedl na hodinu připoutat mysl k tištěné stránce nebo k nějakému výpočtu, hloubavou zamyšlenost nejmladšího bratra nenáviděl. Kolébal se směšně z nohy na nohu, koktal, dohvízdával slova, která mu uvázla v hrdle.

„Tak pojď, pojď, není kdy na snění s otevřenýma očima,“ zadrhával posměšně. „Ranní ptáče dál doskáče – je čas vyjít na ulici!“

Ačkoli zmínka o snění s otevřenýma očima byla jen jednou z jeho zásobnice frází, Evžena to polekalo a zmátlo. Domníval se, že jeho vnitřní svět, tak bojácně střežený, byl vydán světu na posměch. A Lukáš, kterého mrzely vlastní ubohé výkony ve škole, přemlouval sám sebe, že bratrovo hluboké vnitřní zaměření ducha je jakousi leností, neboť uznával jen takovou práci, při které se napínaly svaly nebo mlel jazyk. Evženův mlčelivý ústup do tajných skrýší byl mu sobectvím a zanedbáváním rodiny. Byl odhodlán nepustit na trůn dobroty již nikoho jiného.

Evžen tak musel slýchat, nepřesně sice, ale vtíravě, že se jiní hoši jeho věku nejen sami živí, ale že již po léta ze svých výdělků vydržují své rodiče v blahobytu jako elektrotechničtí inženýři, presidenti bank a poslanci. Nebylo útoku na cit, kterého by byl Gant u svého nejmladšího syna nepoužil. Již dlouhou dobu pozoroval, že se chlapec pod každým návalem citu rozechvívá jako mnohotónný hudební nástroj. Těšilo ho, když viděl, jak se dítě ošívá, polyká sliny, svíjí se výčitkami svědomí. A když hochovi vrchovatě nakládal na talíř šťavnaté maso, říkával sentimentálně:

„Tohle ti řeknu: málokterý kluk se má tak jako ty. Co s tebou bude, až ti starý táta umře?“ A začal malovat hrůzný obraz, jak leží ztuhlý a vystydlý, jak ho spouštějí neodvolatelně do vlhké hnilobné země – což, jak truchlivě naznačoval, nedá na sebe dlouho čekat.

„Pak si vzpomeň na tatínka,“ vykládal Gant. „Ach bože,

121$

bože! Člověku se stýská po vodě, až když studně vyschne.“ Se silným potěšením si všiml, jak se dítěti svírá hrdlo, jak mu mžikají oči a obličej se protahuje.

„Ale, ale, pane Gante,“ ozvala se Eliza, také potěšena, „takhle se přece s dítětem nemluví.“

Smutně hovořil o malém Jakoubkovi, beznohém chlapci, který bydlil na nábřeží za řekou. Často ho Evženovi ukazoval a spředl kolem něho dojímavou pověst o chudobě a osiřelosti, kterou syn považoval za krutou skutečnost. Když bylo Evženovi šest let, Gant mu neopatrně slíbil k vánocům živého koníčka, aniž měl v úmyslu slib splnit. Když se již vánoce blížily, začal tklivě mluvit o malém Jakoubkovi a o tom, jak šťastný osud má proti němu Evžen. Po vnitřním boji se hošík koníčka zřekl v Jakoubkův prospěch a naškrabal to v psaníčku vílám. Nikdy na to nezapomněl: ještě když dospěl v muže, vracela se mu vzpomínka na podvod s malým Jakoubkem, i když již bez hněvu a ošklivosti; bolela ho jen všechna ta slepá, hloupá prolhanost, nemyslivá bezectnost, mrzačivá hloupá ošidnost.

Lukáš papouškoval všechna otcova kázání, ale vážně a nechápavě, bez Gantova humoru, bez jeho provokací, jen s jeho sentimentálností. Žil ve světě symbolů, velkých, neforemných a pestře natřených, ocedulkovaných: „otec“, „matka“, „domov“, „rodina“, „štědrost“, „humor“, „nesobeckost“, vyrobených z cukru a melasy, slepených upatlaně syrupovými slzami.

„To je hodný hoch, „ chválili ho sousedé.

„Roztomilý chlapec,“ říkaly dámy, okouzleny jeho koktáním, jeho bystrostí, dobrosrdečností, ochotou, s jakou se jim věnoval.

„Ten kluk má za ušima, ten se neztratí,“ povídali muži z města.

To se mu líbilo; tak chtěl, aby ho všichni znali. Četl zbožně všechny oběžníky, které posílalo Curtisovo nakladatelství svým agentům, nutil se do různých póz, kterými lze přimět zákazníka ke koupi – studoval nejlepší oslovení zákazníka, nejlepší gesto, jakým vytáhnout časopis z brašny, nejlepší způ-

122$

sob, jak vylíčit obsah, jejž by měl podle předpisů znát nazpaměť. „Dobrý prodavač,“ pravily oběžníky, „má znát předmět, který prodává skrz naskrz.“ Takové znalosti se Lukáš vyhýbal, nahrazoval ji vynalézavou řečností.

Jinak se řídil těmi pokyny doslova a vzniklo z toho nejfantastičtější prodávání časopisů, jaké svět kdy viděl. Obrněn neomezenou drzostí a zbožnou poučkou, že „dobrý prodavač se nemá nechat odbýt“ a „má se držet svého vyhlédnutého zákazníka“, připojil se k chodci nic netušícímu, vpadl s ním do kroku, rozestřel mu pod nos široké archy Pošty a spustil bystřinu výmluvnosti. Koktání, žerty a lichotky zaplavily nešťastníka tak překotně, že nemohl časopis ani přijmout, ani odmítnout. Lukáš pronásledoval oběť celou ulicí, zahnal ji ke zdi a přijal z její ruky pěticentovou minci, kterou si vykupovala svobodu.

„R-račte, prosím! Račte, prosím! „ volal zvučným hlasem a přizpůsoboval se dlouhým krokům vyhlédnutého zákazníka. „Nejnovější vydání Sobotní večerní pošty, za pěťák, za nikláček, týdně ji k-k-kupují d-d-dva miliony čtenářů. V tomto čísle najdete šestaosmdesát stránek zábavy a p-p-poučení, n-n-nemluvě o inserátech a reklamách. Jestli n-n-neumíte číst, p-p-pořád se vám to vyplatí, co je tam obrázků. Na třinácté stránce je k-k-krásný článek od Isaaka F. Marcossona, slavného c-c-cestovatele a politika. Na stránce dvacet devět máte povídku od Irvina S. Cobba, n-n-největšího amerického humoristy. Je tam nová boxerská povídka od Jacka Londona, kdybyste si ji koupil v knížce, zaplatíte za ni p-p-půl druhého dolaru.“

Kromě náhodných obětí měl množství stálých odběratelů z měšťanstva. Svižně a vesele si vykračoval po ulici, rozdílel pozdravy a vtipná odseknutí, oslovoval smějící se muže po každé novým titulem:

„Jak se vede, pane plukovníku? Prosím, pane majore, četba na týden, ještě horká z rotačky. Pane kapitáne, jak se daří synovi?“

„Jak se vede tobě, mládenče?“

„Jako čuněti v louži, pane generále!“

123$

Muži se prohýbali hekavým jižním smíchem, až rudli v tváři.

„Ten je dobrý. Tu máš, synku, dej sem tu pitomou plachtu. Já to nepotřebuji, ale koupím to od tebe, jen abych tě slyšel mluvit.“

Oplýval štiplavou, kořeněnou vulgárností; měl více než kdo jiný z rodiny rabelaisovskou zemitost, která se v něm vzpínala neomezenou energií a přinášela mu na jazyk neočekávaná přirovnání, gargantuovské metafory. Aby se jeho obraz dokreslil: každou noc se v posteli pomočil, a Eliziny žalostné nářky nic nepomohly. Taková to byla osobnost, koktavá, hvízdavá, veselá a svěží a směšná – to byl ten Lukáš, jedinečný, neporovnatelný Lukáš. Přes všechnu svou žvanivost a nervosní těkavost byl velmi milý – opravdu měl v sobě nevyčerpatelný zdroj laskavosti. Vyžadoval za své činy hojnou chválu, ale byl opravdu vlídný a účinný.

Každý čtvrtek svolával do Gantovy zaprášené pisárny rozšklebenou družinu kluků, kterým dodával Sobotní večerní poštu, a nežli je rozeslal za povinností, pronášel k nim řeč.

„Tak už jste si vymyslili, jak na ně půjdete? To víte, když si sednete na ocásek, nikdo se na vás nepodívá. Co jim budeš povídat, ty?“ a obrátil se prudce na malého nesmělého chlapečka. „Mluv, p-p-povídej, hrome, n-n-nestůj tu a nevyvaluj na mne kukadla. Hehe! „ zachechtal se divošsky, nepříčetně, „podívejte se na něj, jak vypadá!“

Gant se na to díval z dálky s Jannadeauem a šklebil se.

„Tak spusť, Kryštofe Kolumbe,“ hlaholil Lukáš bodře, „jak jim to řekneš?“

Hošíček si bázlivě odkašlal: „Pane, chtěl byste si koupit Sobotní večerní poštu?“

„Kvak, kvak, kvak,“ posmíval se Lukáš a hoši se pochichtávali. „Kňoury, kňoury, kňoury! Na tohle, myslíš, že je chytíš? Kam jsi dal, prosím tě, rozum? To se musíš do nich navézt! Otokem na ně! A nedat si říci ,ne‘! To se jich nesmíš ptát, jestli chtějí či nechtějí koupit! Rovnou do nich:

,Račte, prosím! Nové číslo přímo z rotačky!‘ – Pro kristapána,“ zaječel, pohlédnuv na hodiny protějšího soudu, „už

124$

jsme měli být hodinu venku! Honem, nestůj tady – tu máš svoje čísla. Kolikpak jich chceš, židáčku?“ Měl mezi svými zaměstnanci několik židů. Milovali ho, i on je měl velmi rád. Líbil se mu jejich bodrý humor.

„Dvacet.“

„Dvacet, „ zaječel Lukáš. „Ty lenochu – vezmeš si p-p-padesát. Jdi, do odpoledne je všechny prodáš. N-na mou duši, tati, „ obrátil se ke Gantovi, vstupujícímu do pisárny, a ukázal mu na židy, „že to tu vypadá jako večeře páně? No tak!“ dodal a plácl přes zadničku jednoho, který se nahnul pro svůj příděl. „Nevysazuj ji na mne! „ Všichni zavřískli smíchem. „Hrňte se teď na ně! Ať vám neupláchnou! „ Všecek vzrušený a rozesmátý je pak vyslal do ulic.

Do takového zaměstnání a vykořisťování byl nyní uváděn i Evžen. Nenáviděl svou práci smrtelným, nevysvětlitelným záštím. Při myšlence, že své zboží odbude jen tehdy, bude-li tak dlouho nesnesitelně obtěžovat lidi, až si časopis koupí, jen aby se ho zbavili, všechno se v něm jitřilo. Svíjel se hanbou a pokořením, ale vydržel při svém úkole. Užaslé oběti vídaly podivného kučeravého tvorečka, který podle nich poklusával a z temného dychtivého obličeje vysílal uragan slov. Muži, očarováni výmluvností u malého chlapce tak neobvyklou, Poštu kupovali.

Někdy si ho přivedl domů břichatý federální soudce, někdy státní zástupce nebo bankéř; musil předvádět svůj výkon jejich ženám a členům rodiny. Pak mu dali pětadvacet centů a propustili ho. „No, co tomu říkáte?“ dovolávali se pak jejich svědectví.

Když rozprodal v městě, co mohl, dal se na dlouhou pochůzku po horách a lesích na obvodu, navštěvoval sanatoria pro tuberkulosní a prodával časopis, snadno a rychle – „jako horké koláče“ podle Lukášova rčení – doktorům a ošetřovatelkám, bílým neholeným židům rozcitlivělých tváří, vyzáblým zhýralcům, kteří vyplivovali do nádobky své shnilé plíce, hezkým ženám, které chvíli co chvíli pokašlávaly, ale usmívaly se na něj, sedíce v křesle, a když platily, lehce se dotýkaly jeho dlaně teplými měkkými prsty.

125$

V horském sanatoriu vzali si ho jednou do pokoje dva židé z New Yorku, zamkli dveře a převalili ho na postel. Jeden z nich vytáhl kapesní nožík a prohlásil, že chlapce vyklestí. Byli to dva mládenci unudění městem, horami i tuhou kázní a dietou léčení, a teprve po letech ho napadlo, že si to nejspíš smlouvali dlouho předem a těšili se ve svém únavném životě, jak ho poděsí. Jeho leknutí bylo hroznější, než čekali. Šílel strachem, řval, nepříčetně kolem sebe mlátil. Neměli sílu; vyklouzl jim z rukou, bil, kopal, škrábal a kousal v slepém, vzrůstajícím vzteku jako tygr. Vysvobodila ho ošetřovatelka, která odemkla pokoj a pustila ho na sluneční světlo. Oba mladí souchotináři zůstali v pokoji, vyčerpáni a zděšeni. Bylo mu z toho leknutí špatně, dotek jejich malomocných těl, povolujících pod úderem jeho pěstí, se mu hnusil.

Ale v kapsách mu příjemně cinkaly hromádky pětníků, desetníků a čtvrtdolarů: všecek ušlý a bez dechu zapadl do drogerie a u lesklého zmrzlinářského pultu zabořil horkou tvář do ledového nápoje. Někdy ho trýznilo svědomí; ukradl si hodinku z pochůzky únavnými ulicemi a zasedl v knihovně na chvíli okouzlení a zapomenutí. Ale brzy ho tam objevil bedlivý a přičinlivý bratr a vyhnal ho do práce s mnohými jizlivostmi a pobídkami, aby se rozhýbal:

„Probuď se! Pečení holubi ti do úst lítat nebudou, musíš je chytat!“

Evžen si nedovedl udělat z tváře masku: byla to černá tůň, která se rozčeřila každým hozeným oblázkem citu i myšlenky – jeho stud a nechuť k tomuto zaměstnání byly zřejmé, ač se je snažil zakrýt. Obviňovali ho z falešné pýchy, hubovali, že „se bojí poctivé práce“, připomínali mu dobrodiní, kterých se mu dostalo od štědrých rodičů.

Utíkal se zoufale k Benovi. Klusaje ulicemi města, potkal ho leckdy Ben uříceného, znaveného, špinavého, obtíženého nacpanou plátěnou brašnou; zle se na něj zamračil, pokáral ho za neúpravný vzhled, zavedl ho do jídelny a objednal mu něco k snědku – tučné kouřící fazole, tlustý jablečný koláč, k zapití pak husté pěnivé mléko.

Ben i Evžen byli od přírody aristokrati. Evžen právě začal

126$

pociťovat své společenské postavení – či spíše to, že žádné nemá; Ben to cítil již po léta. Snad by se ten pocit dal v jádře převést na touhu po společnosti elegantních a půvabných žen: ale to snad netušili nebo by se k tomu aspoň nebyli přiznali. Evžen nechtěl dát najevo, že ho tíží společenské přezírání, bolí společenská méněcennost. Kdyby se byl zmínil jen slovem, že přátelství s lepšími lidmi by bylo vhodnější než kamarádství s Tarkintonovými kluky a Tarkintonovými dcerkami ve špinavých blůzkách, byl by zasypán výsměchem skoro celé rodiny. Byli by v tom viděli další ukázku jeho pochybené a nedemokratické pýchy. Byli by mu říkali „pan Vanderbilt“ nebo „princ waleský“.

Ben se však nedal zastrašit jejich pokrytectvím, ani oklamat jejich tlachy. Viděl je všechny s trpkou prohlédavostí, odpovídal na jejich náročnost tichým posměšným smíchem a letmým pohozením hlavy směrem ke svému nerozlučnému důvěrníku a posluchači všech opovržlivých poznámek – k černému satirickému andělu: „No, tohle je! Tohle si poslechněte! „ Za jeho zamračenýma, nehybnýma očima bylo cosi podivného, divokého, nejistého, co je děsilo: a poněvadž se domohl té jediné svobody, kterou si cenili – svobody po stránce finanční – mohl mluvit, jak chtěl, a odpovídat na jejich pohoršené námitky vzteklým tichým pohrdáním.

Jednou ráno stál před ohněm; šel z něho pach nikotinu. Temně se chmuřil na špinavého a rozcuchaného Evžena, který si již přehodil přes rameno těžkou brašnu a chystal se k odchodu.

„Pojď sem, ty obejdo! „ zavolal ho. „Kdy sis myl naposled ruce?“ Ošklivě se zakabonil, pak se rozehnal, jako by chtěl hocha udeřit, ale místo toho mu tvrdými útlými prsty opravil uzel kravaty.

„Prosím tě, maminko,“ vybuchl pohněván k Elize, „copak pro něj nemáš čistou košili? Mohl by se převlékat do čistého aspoň jednou za uherský měsíc!“

„Co to povídáš?“ zabreptala překotně Eliza a vzhlédla od košíku punčoch, které zašívala. „Dala jsem mu přece čisté prádlo v úterý.“

127$

„Ty raubíři! „ zahučel Ben a hodil po Evženovi očima. „Maminko, pro kristapána, proč ho nepošleš k holiči a nedáš mu ty jeho všivé chrouny ostříhat? Na mou duši, já to zaplatím, jestli je ti líto peněz.“

Stiskla hněvivě rty a zašívala dál. Evžen se na něj podíval s němou vděčností. Když Evžen odešel, „nemluva” ještě chvíli v zamyšlení kouřil; dlouhými doušky vtahoval do chabých plic vonný kouř. Eliza látala; nezapomínala, co musila vyslechnout, a byla uražena.

„Jaké máš plány s tím klukem, maminko?“ ozval se po chvíli tvrdým hlasem. „Chceš z něho udělat otrapu?“

„Jak to myslíš? Jak to myslíš?“

„Tobě se to zdá správné, posílat ho do ulic mezi největší lumpy z celého města?“

„Ale kdybys nepovídal! „ vyhrkla netrpělivě. „Poctivá práce není přece žádná hanba, to ti řekne každý.“

„Ach bože, bože,“ povzdechl si k svému černému andělu. „Tohle stojí za poslechnutí!“

Eliza špulila rty a chvíli nemluvila.

„Pýcha předchází pád,“ pravila potom. „Pýcha předchází pád.“

„To na nás neplatí,“ odsekl Ben. „My už přece nemáme kam spadnout.“

„Já nejsem horší než každý jiný,“ prohlásila důstojně. „Já se mohu každému, kdo ke mně přijde, podívat do očí.“

„Ach bože,“ obrátil se Ben ke svému andělu. „Vždyť k tobě nikdo nechodí! Ještě jsem tu neviděl na návštěvě ani jednoho z tvých podařených bratrů nebo ženu některého z nich.“

Bylo to pravda a bolelo to. Eliza stiskla rty.

„Ne, maminko,“ promluvil po chvíli mlčení, „tobě a tatínkovi je, co děláme, všecko jedno, jen když se vám zdá, že na tom ušetříte krejcar.“

„No ne, ty máš ale řečí, hochu! „ odpověděla Eliza. „Mluvíš, jako bychom byli boháči. Žebrák si nesmí vybírat.“

„Pro kristapána,“ rozesmál se hořce. „Děláte s tatínkem, jako byste třeli bídu, a zatím máte punčochy plné peněz.“

„Já ti, chlapče, nerozumím,“ řekla na to Eliza.

128$

„Ne,“ začal se svým obvyklým negativním úvodem, když se probral ze zamyšlení, „jsou v městě lidé, kterým nepatří ani pětina toho, co nám, a mají se dvakrát lépe. Z nás dětí ani jeden nic neužil, ale z toho kluka mi nesmíš udělat obejdu.“

Nastalo dlouhé ticho. Uražená Eliza zašívala, špulila ustavičně rty, chvěla se na okraji pláče.

„No, tohle jsem nikdy nečekala,“ spustila najednou, a ústa se jí roztřásla trpkým, raněným smíchem, „že se od vlastního syna dožiji takových slov. Ale ty si dej pozor,“ dodala výhružně, „však přijde den odplaty! Jako že tu stojíš, ty si své nezdárné …“ – hlas jí přešel v plačtivý šepot – „nezdárné chování odpykáš trojnásob. „ Rozplakala se snadno.

„Ach bože, bože! „ povzdechl Ben a obrátil svou hubenou, šedivou, smutnou zbrázděnou tvář k naslouchajícímu andělu, „tohle si poslechněte!“

XI

Eliza viděla Altamont nikoli jako tolik a tolik kopců, budov, lidí: viděla ho v podobě obrovského katastrálního plánu. Znala historii každého kousku cenného majetku – kdo ho koupil, kdo ho prodal, komu patřil v roce 1893 a jakou cenu má dnes. Bystře sledovala pouliční ruch; věděla, kolem kterých rohů projde za den, ba za hodinu největší počet lidí; cítila každou bolest růstu mladého města, rok od roku měřila jeho šíření na všechny strany a odhadovala pravděpodobný směr jeho budoucí rozlohy. Kriticky posuzovala vzdálenosti, a když si všimla, že vychozená cesta k důležitému středisku má nesmyslné zatáčky, podívala se přímo napříč mezi domy a parcelami a řekla:

„Tudy povede jednou ulice.“

Její vidění země a obyvatelstva bylo jasné, podstatné, pronikalo k ohnisku; nebylo v něm nic odbornického, bylo spíše přímo věštecké. Pudově toužila skupovat lacino místa, kudy chodí lidé; vyhýbala se zákoutím a slepým uličkám, vyhlížela

129$

si parcely při cestách směřujících do středu, kde se jistě jednou bude stavět.

Tak začala uvažovat o Dixielandu. Byl pět minut od náměstí na mírném svahu středostavovské uličky s malými rodinnými domky a pensiony. Dixieland byl veliký chatrný dřevěný dům s nějakými osmnácti či dvaceti vysokými pokoji, v nichž ustavičně táhlo. Vypadal neforemně, jako bez plánu, a měl špinavě žlutý nátěr. Před ním byl hezký zelený dvorek, nehluboký, ale široký, vroubený řadou javorů s mocnými kmeny; svah měl hloubku šedesáti metrů a délka průčelí byla asi čtyřicet metrů. Eliza odtud vyhlížela k městu a říkávala si: „Tudy jednou povedou ulice.“

V zimě fičely skučící vichřice té barabizně pod sukně. Zadní část čněla vysoko nad zemí na vlhkých sloupech z drolivých cihel. Veliké pokoje se vytápěly malou pecí ústředního topení, která vysílala do přízemních místností suché únavné vedro a do hořejších poschodí již jen plynovité studené sálání.

Ten dům byl na prodej. Jeho majitel byl pán středních let a koňského obličeje: byl to důstojný pán Wellington Hodge. Začal svou životní dráhu v Altamontu docela slibně jako metodistický duchovní, ale když začal sloužit dvěma pánům, hospodinu a panu Ječmínkovi, začal se řítit do neštěstí. Jedné zimní noci jeho kazatelská kariéra náhle skončila. Ve dvě hodiny ráno, když ulice ztichly pod padajícím sněhem, Wellington, oděn pouze trikotovým prádlem, vyběhl z Dixielandu a hnal se v divokém maratónu ulicemi; zastavil se až před poštou, bez dechu, ale vítězně, neboť ohlásil příchod království božího na zemi a vyhnání ďábla. Od té doby vydělával si těžce s pomocí své ženy na živobytí tím, že pronajímal pokoje. Teď byl již unaven a vyčerpán, znechucen Altamontem.

A pak v něm ochranné zdi Dixielandu vzbuzovaly hrůzu – měl dojem, že do neštěstí ho přivedl zhoubný vliv toho domu. Byl přecitlivělý, na procházkách po svém majetku se vyhýbal některým místům: koutku dlouhé verandy, kde se jednou za svítání oběsil nájemník; místu v předsíni, kde se v záchvatu chrlení krve zhroutil jeden souchotinář; pokoji, v němž si jeden stařec podřízl hrdlo. Toužil, aby se mohl vrátit do rod-130$

ného kraje, kraje rychlých koní, trávy poléhající ve větru a dobré whisky – do Kentucky. Byl ochoten Dixieland prodat.

Čím dál tím zamyšleněji špulila Eliza rty a čím dál tím častěji chodila do města Jarní ulicí.

„Jednou to bude krásná realita,“ řekla jednoho dne Gantovi.

Ani proti tomu nereptal. Pochopil najednou, že by to bylo marné, kdyby se její nesmiřitelné, neúprosné touze protivil.

„Ty bys to chtěla?“ otázal se Elizy.

Kousla se několikrát do rtů. „Je to dobrá koupě.“

„Jakživ toho nebudete litovat, milý W. O.,“ ujišťoval ho agent Richard Gudger.

„Ten dům je její,“ prohlásil Gant znaveně. „Papíry vystavte na její jméno.“

Eliza se na něj podívala.

„Jakživ už nechci mít víc, než mám,“ vysvětloval Gant. „Majetek je kletba a starost, a nakonec člověku všecko shrábne berní úřad.“

Eliza stiskla rty a přikývla.

Koupila dům s pozemkem za půl osma tisíce dolarů. Její úspory stačily na zaplacení patnácti set. Ostatek se měl splácet ročně po patnácti stech dolarech. Věděla, že na to musí sehnat peníze především z výnosu domu.

Eliza se přistěhovala do Dixielandu časně na podzim. Javory byly ještě plně zelené a vlaštovky, chystající se k stěhování, hlučely schovány ve stromech a za večera se v černých vířících hejnech, podobných smršti mrtvého listí, slétaly ke komínům. To bylo nad tou koupí hluku v rodině, zvědavosti a rozčilování, ale nikdo neměl jasné ponětí o tom, jaký to má pro ně význam. Gant a Eliza hovořili o svých plánech mlhavě, ačkoli oba mlčky cítili, že dospěli k rozhodnému mezníku v životě. O Dixielandu mluvili vyhýbavě jako o dobré investici, neříkali nic určitého. Ve skutečnosti však tušili, že se blíží rozluka: Elizin život tíhl poloslepou, ale nevyhnutelnou přitažlivostí k ohnisku její touhy – smysl svého podnikání

131$

by nebyla uměla přesně vyjádřit, ale byla přesvědčena, že ono tápavě nutkání, které ji v Saint Louis tak slepě zavedlo do neštěstí a ztráty dítěte, obrátilo ji nyní správným směrem. Její život byl již postaven na koleje.

Jenom neradi, zmateně, jakoby nic – tak se přibližovali k roztržce dosavadního společenství, k vyvrácení svého halasného domova. Ale když přišla hodina rozchodu, prvky se vzájemně oddělily bez nejistoty, bez váhání.

Eliza si vzala s sebou Evžena. Byl posledním poutem, které ji pojilo k mateřským strastem prsu a kolébky; dosud s ní v noci spával; byla jako plavec, který se odváží do beznadějně temného moře, nedůvěřuje svým silám a osudu, a nechce proto přetrhnout tenkou šňůru, spojující ho s břehem.

Beze slova vysvětlení, jako by to bylo odjakživa a navždy samozřejmé, Helena zůstala s Gantem.

Blížil se již čas Daisiny svatby. Nejprve se o ni ucházel nemladý již, vysoký a vyholený pojišťovací agent. Nosil „psí dečky“ a bezvadně naškrobené límce, úžasně vysoké. Mluvil s potrhle mazlivým broukáním a občas mu docela bezdůvodně zachrčelo v hrdle. Jmenoval se McKissem. Daisy potřebovala hodně odvahy, aby odmítla jeho vroucí námluvy; její soukromé mínění bylo, že je blázen.

Zaslíbila se mladému muži z Jižní Karoliny, který byl v jakémsi nejasném spojení s potravinářským obchodem. Měl nízké čelo a uprostřed vlasů pěšinku, protahoval slova měkkým a vlídným hlasem, byl bodrý a vytrvalý a jeho štědrost byla velkorysá. Za svých návštěv nosil Gantovi doutníky a chlapcům veliké krabice nejjemnějších bonbonů. Každý o něm soudil, že má před sebou krásnou budoucnost.

Ostatní – totiž Ben a Lukáš – ti setrvávali v nevyjasněné situaci. Štěpán trávil od svého osmnáctého roku většinu času mimo domov, býval po měsíce polovičním tulákem, měnil nahodilá zaměstnání a vypomáhal si paděláním otcova podpisu. Hned byl v New Orleansu, hned zas v Jacksonville nebo v Memphis; sklíčené rodině se ohlašoval po dlouhých přestávkách telegrafickým oznámením, že je na smrt nemocen, nebo vzkazoval po příteli, který si pro tu příležitost osvojil

132$

doktorský titul, že umírá, a nepošlou-li si včas pro jeho vyhublé tělo, vrátí se domů v truhle.

Tak nežli mu bylo osm let, přesídlil Evžen do nového bytu, a navždy ztratil hlučné, ne sice šťastné, ale teplé ohnisko domova. Den jak den mu chyběla jistota, odkud se mu dostane jídla, přístřeší, lůžka, ačkoli věděl, že mu to asi dají. Jedl tam, kdekoli náhodou pověsil klobouk, bud u Ganta, nebo u matky; někdy, ač zřídka, spával s Lukášem v zadním pokojíku, hrubě omítnutém, se šikmým stropem a bez oken. Vedly z něho strmé schody ke kuchyňské pavlači a dveřmi silně táhlo. Mísil se tam pach starých knih, nacpaných do beden, se sladkou vůní ovocné zahrady. Byly tam dvě postele; radoval se, když nečekaně měl pro sebe celou žíněnku, a snil o dnech mužné samoty. Eliza mu to nedovolovala často; byl pro ni částí jejího těla. V denním chvatu na něj zapomínala, ale večer ho sháněla telefonem. Žádala, aby se vrátil, a vyčítala Heleně, že ho zdržuje v starém domově. Mezi Elizou a její dcerou vznikl o něj urputný skrytý zápas. Eliza byla po celé dny zaujata správou Dixielandu, ale najednou se rozpomněla, že ho již dlouho neviděla u stolu. Zlostně pro něj telefonovala.

„Ale pro pána, mami,“ odpovídala Helena podrážděně, „vždyť je to tvoje dítě, a ne moje. Mám se dívat, jak ho utrápíš hladem?“

„Co to říkáš? Co to říkáš? Vždyť utekl, když už byl oběd na stole. Mám pro něj přichystáno něco dobrého. Mmm! Báječné papání!“

Helena položila ruku na mikrofon a udělala na hocha grimasu. Evžen se přikradl vedle jako kočka a tiše se pochichtával. Helena začala posměšně napodobovat matčin pentlandovský způsob řeči a výslovnosti: „Mmm, na mou duši, dítě, to je ale dobrá polívčička!“

Evžen se otřásl tichým smíchem.

Nahlas pak řekla: „Ostatně, mami, to je tvoje věc. Nechce-li u tebe být, já za to nemohu.“

Když se vrátil do Dixielandu, Eliza se ho vyptávala trpce zkormoucenými rty. Aby ho udržela, chtěla působit na pýchu.

133$

„Copak si myslíš, když takhle utíkáš k tatínkovi? Na to já bych byla na tvém místě příliš hrdá. Já bych se styděla! „ Její obličej se zkroutil hořkým úsměvem. „Nemůžeš přece být Heleně na obtíž. Ta tě tam nechce!“

Ale mocné kouzlo Gantova domu, svrchovaná rozmarnost, která se k němu pojila, jeho mužská vůně, jeho bohatě se pnoucí réva, jeho velké pryskyřičné stromy, jeho hlučnost a vnitřní uzavřenost, popraskaný nátěr, teplá kůže křesel, pohodlí a nadbytek, to vše ho lehce odvádělo od prostorného mrazivého hrobu, jakým byl Dixieland zvláště v zimě, ježto Eliza nadmíru šetřila uhlím.

Gant dal Dixielandu přezdívku „Stodola“. Časně ráno, když doma bohatě posnídal, vykročil Jarní ulicí klátivě k městu a vymýšlel si cestou spílání, jaké si dříve schovával pro doma. Prošel rozlehlou ledovou předsíní Dixielandu a vrazil k Elize, která se s dvěma či třemi černoškami zabývala vařením snídaně pro hladové nájemníky; ti se zatím energicky houpali na verandě. Chrlil teď všechny námitky, všechny urážky, které, když ten dům kupovala, zůstaly nevyřčeny.

„Ženská, odešla jsi od mého lože a stolu, zesměšnilas mě před světem a děti jsi ponechala záhubě. Jaká tys ďáblice, udělala bys všecko, jen abys mě potýrala, pokořila, ponížila. Opustilas mě na stará kolena, necháš mě umřít opuštěného. Ach bože, byl to pro nás pro všecky neblahý den, když tvé chtivé oči po prvé padly na tuhle zatracenou, hroznou, vražednou, mizernou stodolu. Není hanby, k jaké by ses nesnížila, jen když ti přidá do kapsy šesták. Tak nízko jsi klesla, že ani vlastní bratři se nechtějí k tobě hlásit. ,Pod úroveň lidí tak kleslas, ba i bestií.’“

Ve špíži, nad plotnou, v jídelně se chechtaly zvučné hlasy černošek.

„Ten náš pán ale umí mluvit!“

Eliza s černoškami vycházela špatně. Měla k nim rodovou horalskou nenávist a nedůvěru. Také nebyla zvyklá na služebnictvo a neuměla je vlídně ovládat ani přijímat jeho služby. Stále hubovala, ustavičně paličaté černé dívky za něco kárala, týrala se myšlenkou, že jí kradou zásoby a příbory, že maří

134$

čas, za který jsou placeny. Platila jim nerada a z malé mzdy po každé ještě utrhla nějaký cent a vytýkala jim lenost a hloupost.

„Co pořád děláš? Už jsi uklidila nahoře zadní pokoje?” „Eště ne, m’los’paní,“ odpověděla černoška zatvrzele a šinula se plochýma nohama po kuchyni.

„Na mou duši,“ zuřila Eliza, „takovou ničemnou a loudavou černou osobu jsem ještě v životě neviděla. Jen si nemysli, že já ti budu platit a ty že mi budeš procourávat čas!“

Tak to šlo celý den. Výsledek toho byl, že Elize často začínal den bez služky: děvče večer odešlo se vzdorovitým bručením a druhý den ráno se neobjevilo. Nadto se pověst o její hašteřivé malichernosti roznesla daleko široko po černošské čtvrti. Čím dále tím hůře nalézala někoho, kdo by chtěl u ní sloužit. Když procitla a zjistila, že je bez pomocnic, všecka poplašena ihned telefonovala Heleně, aby jejímu sluchu svěřila svou nepříjemnou historii, a prosila ji o pomoc:

„Jak ti říkám, Helenko, já nevím, co si počnu. Já bych jí, té mizerné holce, zakroutila chřtán. Nechá mě tady docela samotnou, a dům je plný lidí.“

„Proboha, mami, co to jen s tebou je? Copak si nedovedeš v domě udržet černošku? Jako všichni ostatní? Co to s nimi, prosím tě, děláš?“

A třebaže se zlobila a hubovala, opustila Gantův dům a šla k matce; posluhovala pak u stolu s velkou, nervosní srdečností a s dobrou náladou. Všichni nájemníci ji měli rádi. Říkali, že je skvělá. Říkal to každý. Rozdávala se velkoryse, nesobecky. Přímo sršela živostí, která až sžírala její slabé zdraví, její nepatrnou zásobu sil, takže ji otřesené nervy leckdy přiváděly do hysterie a někdy k úplnému tělesnému zhroucení. Měřila asi metr osmdesát, měla veliké ruce a nohy, tenká rovná lýtka, ušlechtilý obličej s mohutnými kostmi a dlouhou, plnou, poněkud skleslou bradu, která odhalovala zlaté zuby v horní čelisti. Ale přes všechnu pohublost nepůsobil její obličej dojmem tvrdých rysů ani hrubých kostí. Zářil srdečností a oddaností, byl citlivý a oduševnělý, bolestně trpký a hysterický, ale občas průhledně světelný a sličný.

135$

Bylo jí tělesnou i duševní potřebou vyčerpávat se ve službě bližním, vyžadovala nutně za tuto službu velikých dávek chvály a obzvlášť potřebný jí byl pocit, že její námaha není dost oceněna. Od samého počátku Dixielandu skoro zuřila, když vypravovala o svých strastech, když zdrsnělým a hysterickým hlasem líčila, jak tam Elize otročí.

„Jak se jí sebemenší věc nepodaří, už je u telefonu. Jako by to byla moje starost, chodit tam a dřít se jako kůň pro několik mizerných neplatících strávníků. Ty to chápeš, viď! Viď!“

„To víš, že ano,“ přitakal jí Evžen, trpělivý posluchač.

„Ale ona by radši umřela, než by se k tomu přiznala. Slyšels někdy, aby se slůvkem poděkovala?“ Náhle se rozesmála, a hysterii zaplašila vlna humoru. „Kdyby mi za to aspoň řekla: Jdi mi už k čertu!

„Ale co tě vede!“ zapištěl Evžen v záchvatu nejapného smíchu.

„Na mou duši, dítě, to je ale dobrá polívčička,“ napodobovala se svou drsnou burleskností.

Chlapec si trhnutím až rozepjal límec a vyvlekl si šle z knoflíků, jak se v záchvatu smíchu válel po zemi.

„Dost už! Už dost! Vždyť mě zabiješ!“

„Opravdu dítě, na mou duši,“ pošklebovala se Helena, jako by opravdu chtěla, aby se usmál k smrti.

Ale ať byla Eliza beze služky nebo ne, Helena k ní přicházela poledne co poledne posluhovat u oběda, často i večer, a pak Gant a hoši jedli místo doma u Elizy. Chodila tam proto, že měla mocnou touhu sloužit, že to uspokojovalo její potřebu dávat víc, než lze vrátit. Ačkoli se spolu s Gantem „ stodole „ a jejím laciným strávníkům posmívala, měla ráda náladu a vzrušení při jídle, řinčení talířů a mnohonásobně propletený hluk hovoru.

Jako Gantovi, jako Lukášovi, i jí byl životní potřebou hluk, pohyb, rozpětí, vzrušení. Chtěla vládnout, chtěla bavit, chtěla být duší společnosti. Když ji strávníci jen slovem požádali, zpívala jim, tloukla těžkým a přesným úhozem do laciného piana a zpívala silným, hlaholivým, poněkud tvrdým soprá-

136$

nem písně klasické, sentimentální i komické. Evžen se pamatoval na hebké, příjemně chladné letní noci, na shromážděné hosty, na písničku „Kdopak mou milou líbá dnes?“, kterou si vždy znovu a znovu žádal Gant. Jiné oblíbené písně byly „Miluj mě, a svět je můj“, „Žár pouště nikdy nevychladne“, „Moje znejmilejší, tobě zpívá slavík“, „Bože, byl to krásný den“ a konečně „Alexander hraje ragtime“, kterou Lukáš cvičil k všeobecnému utrpení po celé týdny a zazpíval pak s bouřlivým úspěchem na koncertě školního pěveckého sboru.

Když se pak již docela setmělo a vzduch zchladl, Gant stále ještě vysedával na verandě, prudce se houpal v houpací židli a jeho mocný hlas se rozléhal po klidném sousedství. A strávníci, uhranutí jeho spádnou výmluvností, jeho řešením státních problémů, jeho odvážnými, byť stranicky zabarvenými názory na současné události, zůstávali tam s ním.

„A co jsme udělali my, pánové? Potopili jsme jim celé jejich loďstvo po dvacetiminutovém bombardování. Teddy Roosevelt a jeho Divocí jezdci vzali útokem kopce u Santiaga – a za pár měsíců, jak víte, bylo po všem. Vyhlásili jsme válku bez postranních úmyslů, bez ziskuchtivosti; šli jsme do toho, protože útisk malého národa vzbudil rozhořčení našeho velkého národa. A potom s velkomyslností, hodnou největšího národa na světě, zaplatili jsme ještě poraženému nepříteli dvacet milionů dolarů. Tomu se už, prosím, říká velkodušnost! Myslíte, že by to byl udělal nějaký jiný národ?“

„Kdepak! „ souhlasili strávníci nadšeně.

Nesouhlasili vždycky s jeho politickým přesvědčením – podle něho byl Roosevelt nesporným potomkem Julia Caesara, Napoleona Bonaparta a Abrahama Lincolna – ale byli přesvědčeni, že Gant má dobrou hlavu a že by to byl v politice někam přivedl.

„Ten člověk měl být advokátem,“ prohlašovali strávníci.

Ale i do těchto kopců pronikaly silné útoky okolního světa, jako milostný příliv, který se líně valí, puzen neodolatelným tlakem vod, ustupuje zpátky od oné stále vzrůstající síly, která ho zrodila, a je jí zase znovu vrhán kupředu.

137$

Základním prvkem Elizina primitivního rozumování bylo přesvědčení, že muži i ženy, vyprahlí cestou po poušti, půjdou hledati oasu, že žízniví budou hledat vodu a ti, kdo trpí pobytem v rovině, přijdou do hor za úlevou a osvěžením. Měla tu přesnou vypočítavost, kterou, když pak vynesla hojný zisk, pozdější doby oslavovaly jako „jasnovidnost“.

Již se dláždily ulice, které před deseti lety byly syrovou půdou; Gant zuřil na dlažební dávky, proklínal zemi a den svého narození a úklady dětí Satanových. Zato Evžen chodil rád za vozíky vřelého dehtu, pozoroval, jak parní válec – obluda, která mu byla ve snách noční můrou – drtí navrstvený štěrk na prach, a při pohledu, jak se páchnoucí zválcovaný jazyk měkkého dehtu prodlužuje, pociťoval výbušnou slast.

Kolem Dixielandu zafuněl občas ze všech válců vysoký cadillac, vyjíždějící do vrchu. Evžen mu držel palec, aby vyjel. To si Jakub Sawyer, mladý švihák, přijížděl pro slečnu Gutlerovou, krásku z Pittsburghu; otevřel jí dvířka a oba vstoupili do tlustého červeného břicha vozu.

Občas, když se Eliza vzbudila a viděla, že služky jsou pryč, posílala Evžena do černošské čtvrti, aby tam polapil nějakou novou: prolézal v této křivičnaté čtvrti páchnoucí chatrče, dýchal mdlý zápach tekoucí špíny a močůvky, hledal v smradlavých sklepech, v celém tom nepřehledném bludišti osady rozlezlé po kopci. Vstupoval do černošských ložnic, podobajících se dusně uzavřeným kobkám; viděl černošky, provalující na postelích divokou nádheru svých těl; slyšel jejich smích, poznal jejich pach tropické džungle, mísící se s výpary smažení a vyvářejícího se prádla.

„Nechcete do služby?“

„Čípak jsi, chlapečku?“

„Paní Elizy Gantové.“

Ticho. Potom: „Támhle nahoře u paní Corpeningový, tam je holka, která hledá práci. Di tam za ní.“

Eliza je střežila orlím zrakem, aby nekradly. Jednou pro—

138$

hledala s detektivem v černošské čtvrti byt děvčete, které od ní odešlo, a našla tam prostěradla, ručníky a lžíce, které jí ukradlo. Děvče šlo na dva roky do žaláře. Eliza milovala vzruch soudního řízení, vůni a napětí soudů. Měla-li příležitost jít k soudu, nenechala si ji nikdy ujít: byla stejně nadšena, když mohla někoho žalovat, jako když někdo vedl proces proti ní. Vždycky vyhrála.

Když jí nájemníci zůstávali dlužni, zabavila jim vítězně všechen majetek, a nejvíc ji těšilo, když je s pomocí poslušného strážníka a za asistence pozorné luzy z města mohla v hodině jedenácté zadržet na nádraží.

Evžen se za Dixieland styděl, jenže se bál dát najevo svůj stud. Cítil, že ho zaskočili, stejně jako tenkrát s Poštou, chytili do sítě, lapili do pasti. Nenáviděl trapnost svého života, ztrátu důstojnosti a samoty. Trápilo ho, že musil vydat hlučné chásce ony čtyři stěny, které nás před ní chrání. Spíše tušil než chápal, jak si jeho rodina slepě a nemilosrdně maří a zaplétá svůj život. Když stále více dospíval k přesvědčení, že si nemohli zoufaleji zničit život, oklestit ho a zbavit všeho pohodlí, prostoty a štěstí, ani kdyby ho úmyslně zamotali a s rozvahou zašmodrchali jeho osnovu, bývala jeho mysl napjata na skřipci zoufalství a odporu. Dusil se zlostí: připomínal si, jak Eliza pomalu mluví, jak se do nekonečna rozpomíná na minulost, jak špulí rty; a bledl utajovanou zlostí.

Tehdy již přišel na to, že všechno to povídání o jejich chudobě, vyhrožování, že přijdou do chudobince a budou pohřbeni na obecní útraty, má původ v šíleném pudu hrabivosti; hněv nad jejich odporným lakocením ho pálil jako vypálené znamení. Nic jim nebylo svaté, ani místečko jim nebylo vyhrazeno k soukromému obývání, jediný koutek nebyl bezpečný před vpádem nájemníků.

Když se dům naplňoval, stěhovali se z pokoje do menšího pokoje, až se postupně dostali na zcela nízkou životní úroveň. Věděl, že tím strádají a hrubnou. Již tehdy měl pevné přesvědčení o důležitosti pořádné stravy a slušného bydlení. Cítil, že tím vlastně začíná civilisovaný život. Věřil, že když

139$

duch živoří a odumírá, příčinou toho nejsou dokonalé koupelny a dostatek jídla.

Když se dům v letní sezóně naplňoval a Evžen musil čekat, až strávníci dojedí, nežli se pro něj našlo místo, procházel se mrzutě pod zadní verandou, podepřenou sloupy, a zuřivě prozkoumával temný sklep nebo ony dvě vlhké místnosti bez oken, které Eliza, kdykoliv to jen bylo možné, pronajímala černoškám.

Zakoušel nyní malicherné krutosti venkovského kastovnictví. Již po několik let se každou neděli vykoupal, učesal, oděl očištěné tělo do nového prádla a vydal se na cestu příjemným ruchem nedělního rána do presbyteriánské nedělní školy. Byl již tehdy vysvobozen od svých prvních učitelek, několika starých panen, které doplňovaly jeho dětskou víru výklady o katechismu, o boží dobrotě a prvcích nebeské architektury. Také se již ochotněji vzdával při kostelní sbírce svého pěticentu, s kterým se dříve loučíval nerad, neboť přitom myslil na koláč nebo limonádu. Teď mu již vždycky něco zbylo na nějaký ten studený šumivý nápoj.

Vykročil do svěžího nedělního vzduchu za svou kostelní povinností. Blízko krámu, kde seřaděný proud chlapců z vojenské školy se dělil na šiky baptistů, metodistů a presbyteriánů, se po každé zastavil.

Děti se shromáždily v sále, přiléhajícím ke kostelu, a byly roztříděny napravo i nalevo do malých učebních skupin. Po skončení předběžné bohoslužby odebraly se tyto skupiny do zvláštních tříd. Ze stupínku k nim nabádavě promlouval superintendent, skotský zubní lékař s prošedivělými vousy a kůží jakoby nabalzámovanou, jehož buňky, tkáně a chemické šťávy patrně nepodléhaly stárnutí, protože již po mnohá desítiletí vypadal stále stejně.

Četl text nebo podobenství, připadající na ten den, vyložil jej s caesarskou stručností a suchostí a postoupil vedení bohoslužeb svému zástupci, taktéž Skotovi, který se svými brejlemi a oholenou tváří vypadal jako Wilson. Ten se na ně usmíval přes svůj vysoký límec, s chladnou vlídností je vedl nápěvem veršů, a když měl vpadnout sbor, zdvíhal ruce a povzbudivě

140$

se šklebil. Ramenatá stará panna mlátila těžce do piana, které se chvělo jako list.

Evženovi se líbily vysoké křišťálové hlásky malých dětí, vedené hlaholem starších hochů a dívek. Když byl výtěžek sbírky určen misionářům, zpívali:

{„Člověk se topí, člověk se topííí,

hoďte mu záchranný pás.“}

Jindy zase zpívali:

{„U řeky se shromáždíme,

u té kráásnéé řekýýý.“}

Tato píseň se mu velmi líbila. A líbil se mu i vznešený spád chorálu: „Vpřed, křesťanští bojovníci!“

Potom odešel se svou třídou do jedné z malých učeben. Kolem dokola zaklapaly vysunovací dveře. Za chvíli již zněl celou budovou tichý zvuk hlasů.

V jeho skupině byli sami chlapci. Učil je vysoký shrbený mladý muž s bílým obličejem; hochům byl znám jako sekretář Ymky. Měl souchotiny, ale hoši se mu obdivovali pro jeho dřívější výkony v baseballu a košíkové. Mluvil smutným, sladkým, táhlým hlasem. Bylo to až nepříjemné, jak se chtěl podobat Kristu. Vykládal jim důvěrně o nedělní kapitole z Písma, ptal se, čemu by je mohla naučit pro všední život, co by mohla znamenat pro jejich poslušnost, pro lásku k rodičům a přátelům, pro povinnost, zdvořilost a křesťanské milosrdenství. A napomínal je, aby se vždycky, když jsou o svém chování na pochybách, tázali sami sebe, co by tomu řekl Ježíš. O Ježíšovi mluvil svým truchlivým, jaksi nespokojeným hlasem často. Evžen byl vždycky nešťasten, když ho poslouchal – měl nejasný dojem čehosi měkkého, chlupatého, s vlhkým jazykem.

Znervosňovalo ho to a tísnilo. Ostatní chlapci se mezi sebou znali důvěrně – bydlili v třídě Montgomerijské nebo blízko ní.

141$

Byla to nejvznešenější část města. Někdy za Evženem výsměšně volali: „Nechcete si, mladý pane, koupit Sobotní večerní poštu?“

Během týdne se Evžen s nikým z nich nesetkal, ani vzdáleně se nedotkl jejich života. Jeho představa o jejich vznešenosti byla značně upřílišená, vždyť město vyrostlo překotně z roztroušené vesnice a mělo málo tak starých rodin, jako byli Pentlandovi. Jak to již bývá ve všech městech s cizineckým ruchem, společenská soustava se měnila podle bohatství, ctižádosti a drzosti občanů.

Jindra Tarkinton a Max Isaacs, jako většina Gantových sousedů, Skoty vyjímaje, byli baptisté. Na společenském žebříčku byli baptisté nejpočetnější a stáli nejníže. Jejich farář byl tlustý pán s červeným obličejem a s bílou vestou, který dosahoval velikých kazatelských efektů tím, že řval jako lev, cukroval jako hrdlička, a aby se posluchačstvo smálo, připletl často do řeči i svou ženu. Ostatní církve považovaly jeho sloh za málo slušný. Nejvyšší společenskou úroveň měli episkopaliáni; méně skvělí, ale solidní, byli presbyteriáni. Metodisté byli tak uprostřed mezi ctihodností a vulgárností.

Tento naškrobený a čistě vykartáčovaný svět nedělního ranního presbysteriánství, jeho střízlivá slušnost, jeho smysl pro zdrženlivost, jeho náznak neokázalého bohatství, pevného postavení, spořádaných obřadů, odlišných zřízení, to vše se svým klidem hluboce dotklo Evžena. Hmatavě cítil své osamocení ; přicházel do tohoto světa jednou týdně z rozháraného nepořádku svého života, po léta se na něj díval a zase odcházel se smutným srdcem cizince.

A měkké šero chrámu, vzdálený zvuk varhan, tichý nosový hlas skotského kněze, nekonečné modlitby a malované obrázky z křesťanského bájesloví, které sbíral jako dítě, když ho ještě vyučovaly staré panny – to pro něj znamenalo bolest a tajemství, smyslnou krásu náboženství, něco ještě hlubšího a většího, než je přísná slušnost.

142$

XII

Nejvíce v Dixielandu nenáviděl zimu a sychravý, skomíravý podzim, když blikavě hořely lampy potřísněné mouchami, když každý chodil zoufale po domě, aby našel trochu tepla. Eliza se nevzhledně balila do starého svetru, špinavého šálu a odloženého mužského kabátu. Rozpraskané ruce si mazala glycerinem. Studivé zdi jim hnily vlhkem: vpíjeli z ovzduší smrt. Jedna žena zemřela na tyfus; její manžel vyběhl do předsíně a svěsil ruce. Byli z Ohia,

Nahoru na verandu, kde spali, pronikal nekonečnou tmou kašel Žida s hubeným obličejem.

„Proboha tě prosím, mami,” zuřila Helena, „proč přijímáš takové lidi? Cožpak nevíš, že je to souchotinář?”

„Opravdu?” podivila se Eliza a sešpulila rty. „Říkal, že má jen slabý zánět průdušek. Ptala jsem se na to, a on se mi náramně rozesmál a povídal: ,Ale, paní Gantová, co vás to napadá‘, „ začala hned vyprávět nekonečnou anekdotu, zkrášlenou mnohými přikroucenými ozdobami. Helena zuřila; základním rysem Eliziny povahy bylo, že hájila slepě všechno, co bylo zdrojem příjmů.

Ten Žid byl hodný člověk. Při kašli si způsobně zakrýval ústa bílou rukou a jedl chléb, usmažený s rozkloktaným vejcem na másle. Evženovi to velmi zachutnalo; nazýval to nevinně „židovský chléb” a vždycky si říkal ještě o trošku. Lichenfels se mile usmíval a kašlal, jeho žena překypovala hlasitým temným smíchem. Chlapec mu prokazoval všelijaké drobné služby; dostával za to každý týden nějaký šesták. Lichenfels byl obchodník se sukny z jakéhosi městečka ve státě New Jersey. Na jaře odešel do sanatoria a později tam umřel.

V zimě sedalo u rozpáleného krbu v salóně několik promrzlých nájemníků: náleželi k lidem, jejichž tváře a osobnosti se častým opakováním stávají bezvýraznými. Nekonečně se houpali, měli omrzelé hlasy a pohyby a byli nepochybně sami sebou i Dixielandem neméně znudění než Evžen pohledem na ně.

143$

Léto měl raději. Tu přicházely tělnaté ženy z horkého a bohatého Jihu, tmavovlasé dívky bílé pleti z New Orleansu, blondýny z Georgie, jejichž vlasy měly barvu obilí, a pomalé, smyslné mulatky Jižní Karoliny; byli tu unavení malaričtí tvorové z Mississippi se slabě nažloutlou pletí, ale s bílými, ostrými zuby. Jedna červenolící dívka z Jižní Karoliny, která měla prsty zbarveny od nikotinu, brala hocha denně na baseballové zápasy; vytáhlý žlutý plantážník, který si od Mississippi přinesl malárii, lezl s ním do kopců a toulal se s ním vonnými horskými údolími. Za nocí slýchal zvučet na tmavých verandách něžný a krutý smích žen, slyšel vychloubavé hrdelně zvuky mužů; viděl, jak se pokradmu oddávají jižnímu smilnění, jak o půlnoci jejich těla temně splývají a jak nevinně se tváří ráno. Žádostivost se mu zarývala do srdce krvavým zobákem jako žárlivá ctnost: měl mravní zásady proti tomu, co mu zůstávalo odepřeno.

Ráno zůstával s Helenou u Ganta a hrál míčem s Busterem Isaacsem, Maxovým bratrancem, nemotorným a veselým hochem, který bydlil hned vedle; dopoledne ho vábila domů kadidlově bohatá vůně Heleniny kaše s čokoládou. Helena ho také posílala do malého židovského hokynářství v ulici pro kyselé mlsky, které tak ráda jedla: k dopolední přesnídávce mívali kyselé okurky, tlusté řezy zralých rajských jablíček s majonézou, čerstvě uvařenou zlatožlutou kávu, horkou čokoládovou kaši, posypanou oříšky a politou máslem, chlebíčky s jemnou šunkou a s plátky okurek a pili šumivé limonády od ledu.

Důvěřoval neomezeně jejímu gantovskému bohatství: tato bohatá zásoba požitků pocházela ze zdrojů nevyčerpatelných. Teplé, čilé slepice šířily ráno své kdákání po veškerém sousedství; statní černoši přinášeli z kouřících vozů v železných nádobách kapající led; stával vedle nich pod vrčící pilou a chytal do rukou odletující úlomky ledu; opájel se vůní jejich mohutných těl, která se mísila s pachem ledu a s olejovými výpary linolea z jídelny. V ořechovém salóně s vycpaným nábytkem, kde všechno měkce vonělo klavírem a starým lakovaným dřevem, Helena v poledne hrávala a on s ní zpíval

144$

„Viléma Tella“, „Mé srdce a tvůj sladký hlas“, „Píseň beze slov“, „Božskou Aidu“, „Ztracenou strunu“. Když zpívala poslední zvučný tón, její dlouhý, hubený krk se vždycky natahoval.

Měla v něm nenasytné zalíbení; krmila ho kyselými a sladkými pochoutkami; ve chvílích náhodné podrážděnosti mrštila jím leckdy v Gantově pokoji o zem, přidržela si ho a velikou rukou mu sázela do zkrouceného obličeje ostré políčky.

Někdy ho ve vzteklém nervovém záchvatu doopravdy zbila. Nenáviděla jeho záhadný, hloubavý obličej, jeho plný vykrojený spodní ret, jeho zabrání do snů. Jako Lukáš a jako Gant hledala ve světě pro svou nepokojnou hryzavou živost ustavičné vyražení. Přivádělo jí k zuřivosti, když viděla, že jiní hledají uspokojení sami v sobě – nenáviděla ho po každé, když zahlédla jeho záhadný obličej upoután knihou nebo nějakou představou, zatím co se její nervy chvěly neklidem. Vytrhla mu knihu z ruky, tloukla ho, šlehala ho svým nelítostným, ostrým jazykem. Špulila posměšně rty a s hloupě vyjeveným obličejem na skleslém krku napodobila výraz omámeného idiota; tak si na něm vylévala hrozný proud své zlosti.

„Ty zrůdo – s takhle vytřeštěným obličejem běhat po světě! Jsi opravdový malý Pentland – ty jedna směšná zrůdo! Každý se ti směje! Cožpak to nevíš? Opravdu ne? Převlékneme tě za děvče a necháme tě tak chodit. Nemáš v sobě kapku gantovské krve, i tatínek to říká. Jsi celý strýček Greeley; učiněné ťululum. Se všech stran z tebe čouhá pentlandovské idiotství.“

Někdy ji sálající zuřivost strhla tak daleko, že ho srazila na zem a kopala do něho.

Z útoků tělesných si nedělal tolik jako z jejího jedovatě nenávistného jazyka, který mu s šílenou obratností metal do tváře nejbolestnější urážky. Šílel hrůzou, z ráje se náhle ocital přímo v pekle, a když viděl, jak se jeho dobrotivý anděl v okamžiku změnil ve fúrii s vlasy z hadů, dával se do nepříčetného vřeštění. Ztrácel veškerou vznešenou víru v lásku a dobrotu. Narážel na stěnu jako poplašené kůzle, rozbíjel si s ječením

145$

hlavu a zoufale si přál, aby jeho stísněné a přetížené srdce puklo, aby se v něm něco rozbilo, aby nějakým způsobem, třeba krvavým, mohl z toho dusivého vězení života uniknout.

To uspokojovalo její přání; toho si tak hluboce žádala – divoký útok na něho jí přinesl úlevu a očištění, a nyní se mohla vydat ze vší lásky, která ji dusila. Uchopila ho, a ať se jak chtěl vzpíral a křičel v jejích dlouhých pažích, zlíbala mu po každé celý jeho rudý a vzteklý obličej a konejšila ho srdečným lichocením v třetí osobě:

„Přece si chlapeček nemyslí, že to bylo doopravdy! Cožpak nepoznal, že to byl jen žert? Ale sílu má jako mladý býček! Na mou duši, opravdový mladý obr! Ale podívejme se, on se vzteká! Oči má navrch hlavy. Už jsem myslila, že tou hlavou prorazí zeď, kdo by to do něho řekl! No ne, dítě, tohle je ale dobrá polívčička!“ Uchylovala se pak k napodobovacímu umění, aby ho rozesmála. A smál se skutečně, proti své vůli a mezi vzlyky, ale tato muka lásky a smíření mu působila větší utrpení než předcházející spílání.

Jakmile se uklidnil, poslala ho do krámu pro okurky, cukroví, studené lahvové pivo; odcházel s červenýma očima, s tváří umouněnou slzami, a cestou po ulici se zoufale ptal sám sebe, proč se to tak zběhlo; prudce zdvíhal nohy od země a křečovitě kroutil hlavou, jak v něm pálil stud.

V Heleně bylo neutuchající záští k nudné počestnosti. Ale v srdci byla úplně konvenční, přes občasnou sprostotu, která byla jen projevem neúnavné energie. Byla vlastně velmi naivní a dětinsky nevědomá – nevěděla nic ani o veřejně známých hříších svých spoluobčanů. Ve své družině měla několik oddaných mladých mužů – nebyli zvlášť hezcí, rádi hodně pili – zkrátka obyčejné venkovské typy. Jeden z nich, altamonský rodák, hubený chlapík s obličejem rudým od alkoholu, byl městským geometrem a zbožňoval ji; jiný byl statný pompésní blondýn z uhelné pánve v Tennessee; jiný mladý muž z Jižní Karoliny byl z téhož města jako snoubenec její starší sestry.

Tito mladí muži, Hugo Parker, Jakub Phelps a Joe Cathcart, byli jí upřímně oddáni; líbila se jim její neúnavná

146$

a panovačná energie, její ostrý jazyk, její veliká upřímnost a neobyčejná laskavost. Hrála jim a zpívala – vynakládala na jejich zábavu veškerou energii. Přinášeli jí krabice cukroví a drobné dárky, svářili se žárlivě mezi sebou, ale shodovali se v tvrzení, že je „skvělá dívka”.

Přiměla Jakuba Phelpse a Huga Parkera, aby jí také přinášeli whisky: začala se spoléhat na malé dávky alkoholu, které jí povzbuzovaly horečné tělo – trochu alkoholu dostačilo, aby jí zelektrisovalo krev: oživilo ji to, dodalo jí to síly a přechodné vybičované veselosti. Nepila sice nikdy mnoho najednou a mimo obnovenou jarost a veselí nikdy neprojevovala příznaky opilosti, ale ulízávala si stále.

„Když si mohu líznout, co bych si nelízla,“ bylo její úsloví.

Téměř bez výjimky se jí líbily lehkomyslné mladé ženy. Milovala jejich ztřeštěnou radost ze života, jejich smysl pro nebezpečí, jejich humor a svobodomyslnost. Magneticky ji přitahovaly všechny ty nevěrné manželky, které přijížděly do Altamontu na letní byt, aby unikly nedělní kázni jižních městeček a sobotnímu chtíči opilých manželů. Měla v oblibě lidi, kteří si, jak říkala, „tu a tam rádi trochu přihnou

Měla ráda Mary Thomasovou, vysokou, veselou lehkou dívku, která pocházela z Kentucky. Byla v altamontském hotelu manikýrkou.

„Já vidím ráda dvě věci,“ říkávala Mary, „kohoutí ,ty víš co‘ a slepičí ,co je to’. „ Vnucovala celému okolí svůj hlasitý smích. Měla nahoře v přední části domu malý pokojík s verandou na spaní. Jednou jí Evžen přinesl cigarety: stála u okna v tenké spodničce, nohy široko rozkročeny, a proti světlu se rýsovala její dlouhá smyslná lýtka.

Helena nosila její šaty, klobouky i hedvábné punčochy. Někdy spolu pily. A hájila ji se sentimentálním humorem.

„Víte, není aspoň pokrytecká. To se jí musí nechat. Je jí úplně jedno, jestli se to o ní ví.“

Nebo:

„Není konec konců o nic horší než spousta lecjakých svatoušků. Jenomže je upřímnější.”

147$

Nebo zase, rozhořčena, když někdo kritisoval její přátelství s tím děvčetem, zlostně se utrhla:

„Co o ní víte? Jen si dejte pozor, když mluvíte o lidech. Jednou z toho budete mít nepříjemnosti.“

Přesto se na veřejnosti Mary opatrně vyhýbala a v okamžicích nerozumného rozčilení útočila docela nedůsledně na Elizu:

„Proč si bereš takové lidi do domu? Vždyť to o ní ví celé město. Tvůj pension bude mít brzy po celém městě pověst opravdového vykřičeného domu.“

Eliza tiskla zlostně rty.

„Toho já si nevšímám. Já se mohu každému směle podívat do očí. Ať si každý zametá před vlastním prahem. Já se s nimi přece nekamarádím.“

Taková byla její ochranná politika. Předstírala, že na všechny nepříjemnosti spojené s vyděláváním peněz umí hrdě zamhouřit oči. Výsledek toho byl, že se Dixielandu dostalo oné zvláštní neslyšné reklamy, jaká se šíří mezi lehkými ženštinami. Znaly ho a příležitostně v něm bydlily všechny poloveřejné i tajné prostitutky turistického města.

Většině svých přítelkyň ze střední školy se Helena odcizila – učitelské dcerce Jenovefě Prattové, nehezké dříčce, Týně Duncanové, Gertrudě Brownové. Její nynější kamarádky byly veselejší, byť trochu hrubší dívky, jako Grace Deshayeová, dcera klempíře, nápadná blondýna, a Pearl Hinesová, dcera baptistického sedláře, která měla hranaté tělo i obličej, ale zato mohutný hlas pro kabaretní zpěv.

Její nejdůvěrnější družkou byla Nana Gudgerová: byla to prudká živá dívka, štíhlá, s pasem tak ušněrovaným, že by ho muž objal dlaněmi. Byla spolehlivou, přesnou, neomylnou účetní v jednom potravinářském závodě. Přispívala značně k vydržování své rodiny – totiž matky, na kterou se Evžen nemohl podívat bez nevolnosti, protože jí z chabého krku viselo vole jako pytel, mrzáčka sestry, která se pohybovala po domě jen o berlích silou svých mocných ramenou, a dvou bratrů, těžkopádných mladých raubířů, osmnáctiletého a dvacetiletého, kteří byli stále plni řezných ran, modrých podlitin,

148$

otoků a jiných stop po rvačkách v hráčských doupatech nebo nevěstincích; před vážnějším úrazem jako by chránilo jejich těla nějaké kouzlo. Bydlili v Clingmanově třídě v jednopatrové chajdě z drobivého dřeva; ženy pracovaly beze stesku, aby podporovaly mladé muže. Heleně se líbila jejich obhroublost, humor, vzrušující život a často k nim chodila a brala Evžena s sebou. Zvláště ji bavilo poslouchat oplzlé a zemité výklady chromé Marie.

Na prvního dávaly po každé Nana a Marie bratrům část svého výdělku jako kapesné a na každoměsíční návštěvu u žen z Orlího oblouku.

„Ale snad ne, Marie, pro pána,“ žasla Helena nedůvěřivě. „No, a proč ne, milánku,“ protáhla Marie svým hrubým hlasem a ušklíbla se. Vytáhla žvýkací tabák z hnědého koutku úst a podržela ho ve své silné dlani. „To my už dycky dáváme našim chlapcům, aby měli jednou za měsíc na ženskou.”

„Ale ne! To ty žertuješ,“ smála se Helena.

„Pro pána, jsi ty mi ale nemluvně! To ty nevíš?“ A Marie plivla nezcela přesně do ohně. „To je jim přece zdravý. Dyť by z toho, dyby to neměli, mohli dostat nemoc.“

Evžen spadl smíchem bezmocně s židle. Najednou se mu odestřel výhled na úžasné panoroma humoru a vážně brané pověry: jak ty ženy v zájmu zdraví a hygieny dvou rozšklebených, ježatých, zakouřených mladých šviháků přispívají svými penězi na jejich prostopášnosti.

„Čemupak se směješ, synáčku?“ a Marie ho, jak tu ležel zničen a popadal dech, dloubla silně do žeber. „Ani si eště neodrost krátkým kalhotkám.“

Byla v ní divoká horalská vášnivost; protože sama byla chromá, hřála se v nečistém žáru rozkoše svých bratří. Byli drsní, bodří, nevzdělaní a nebezpeční. Zato Nana se uměla chovat s puntičkářskou důstojností; měla tlusté, vyšpulené rty jako černoška a srdečný tropický smích. Otlučený nábytek jejich příbytku nahrazovala novými lesklými židlemi a stoly z moderních továren. Měli i lakovanou knihovnu, věčně zamčenou, nacpanou tuhými řadami nečtených knih – Harvardských klasiků a svazků laciného naučného slovníku.

149$

Když paní Selbornová přijela z horkého Jihu do Dixielandu po prvé, bylo jí teprve třiadvacet, ale vypadala starší. Pořekadlo, že zralost je všechno, platilo právě na ni; byla to vysoká, statná blondýna, pěstěná a elegantní. Chodila zvolna se smyslným kolébáním těla, její úsměv byl něžný a tajemně vábivý; její hlas melodický; její náhlý smích, který se perlil půlnoční skrytností, byl zvučný a hlasitý. Byla to jedna z několika veselých a rozpustilých dcer zchudlé dobré rodiny z Jižní Karoliny. V šestnácti letech si vzala zarudlého těžkopádného muže, který přicházel k jejímu skvělému stolu, rychle a hltavě se najedl a zas odcházel. Když ho přinutila, zabručel i několik plachých a zarputilých slov, a již zas zmizel v malé kancelářičce své nájemné stáje, kde bylo plno dusného zápachu kůže a koni. Měla s ním dvě děti, obě dívky. V jihokarolinském průmyslovém městě marně se hleděla vyhnout klepům o špatné pověsti; opatrně se dopouštěla cizoložství, s továrníkem, s bankéřem a s dřevařem, obezřetně míjela všechny kluzké úšklebky města, vlídně se usmívajíc, neboť věděla, že se jí půda boří pod nohama a že její jméno dává kdejakému úředníčkovi a obchodníčkovi podnět k tajnému smíchu. Tamější lidé, obzvláště muži, jednali s ní ještě obřadněji a uctivěji, nežli se obyčejně v jižních městech jedná s ženou, ale zpod jejich masky zdvořilosti v očích se jim blyštěly milostné návrhy.

Když ji Evžen po prvé spatřil a vyslechl všechno, co se o ní povídalo, uvědomil si, že ji lidé budou vždycky podezírat, ale nikdy ji nepřistihnou. Jeho láska k ní byla zoufalá. Byla mu živým symbolem žádostivosti, temným, nádherným zosobněním lásky a mateřství. Bez určitého stáří, podzimně nehybná a vyčkávající, s vlasy barvy obilí, s velikými prsy a bledými údy, byla mu obrazem zralých polí o žních, byla Démétrou, byla Helenou, zářila zralou, nevyčerpatelnou a stále znovu se rodící energií, byla chůvou, konejšitelkou únavy a zklamání. Kdykoli pocítil útok jara, které bodalo jako ostrý nůž, nebo z temnoty zaslechl hlasy mladých dívek, zapalovala se v něm neuhasitelně prudká žádostivost; ale cosi ho zase vždycky vábilo k starším ženám.

150$

Když se paní Selbornová po prvé objevila v Dixielandu, bylo jejímu staršímu dítěti sedm let, mladšímu pět. Každý týden dostávala od manžela šek na malou částku a od dřevaře na velkou. Přivezla s sebou černošku: dávala jí i dětem štědré dary. Ta její marnotratnost, její umění lehce žít a její perlivý, svůdný smích Helenu okouzlovaly a přitahovaly ji k zralé ženě.

A v noci, když Evžen naslouchal hlubokému a sladkému hlasu této ženy, když z temné verandy, kde seděla s obchodním cestujícím nebo s nějakým obchodníkem z města, zaslechl její zvučný a smyslný výbuch smíchu, hořkla mu krev žárlivou morálkou. Vysilovala ho bolest. Myslil na její malé spící děti a s vřelým pocitem bratrství i na jejího podváděného manžela. Snil o sobě jako o hrdinovi, který ji zachrání v hodině velkého nebezpečenství, vážnými výčitkami ji přiměje k pokání a čistě od ní přijme lásku, kterou mu nabídne.

Ráno, když šla kolem něho, vdechoval semennou vůni jejího čerstvě vykoupaného těla, bolestně zíral do její něžné, smyslné tváře a říkal si, zda ten její skrytý obličej nedává nic na sobě znát ani za tmy.

Po ročním tuláctví vrátil se Štěpán z New Orleansu. Jakmile se pevně a bezpečně usadil doma, spustil staré hloupé vychloubání a brzy je vystřídal svým známým kňouráním.

„Štěpánek nemusí pracovat. Je dost chytrý, aby za sebe nechal pracovat jiné. „ To byla jeho obrana proti výčtu drobných podvodů, které spáchal na svém otci. Považoval se za prohnaného podvodníka, ačkoli neměl odvahu ošidit někoho kromě Ganta. Byly tehdy v módě povídky o Wallingfordovi, který si snadno a rychle pomáhal k bohatství; všichni se tomu romantickému zločinci nesmírně obdivovali.

Štěpánovi teď bylo něco přes dvacet. Byl spíše vyšší než střední postavy, měl hrbolaté rysy, žlutavou pleť a příjemný slabý tenor. Kdykoli se nejstarší bratr vrátil, Evžen měl pocit strachu a hnusu: věděl, že ti, kdo jsou nejméně schopni fysického odporu, nevyjímaje Elizu ani jeho, budou snášet záchvaty jeho fňukavé, malicherné, chvástavé opilé sprostoty. Z týrání si ani tolik nedělal, jako ze zbabělé prolhanosti, slabosti a uslintaných smiřovaček.

151$

Jednou učinil Gant opět pokus, aby syna připoutal k práci, a poslal ho na venkovský hřbitov, aby tam postavil malý pomník. Evžena poslali s sebou. Asi hodinu pracoval Štěpán v horkém slunci poctivě, ale čím dál tím více ho rozčilovalo horko, vzrůstající mrtvolný zápach hřbitova i jeho hluboká nenávist k práci. Evžen čekal napjatě na záchvat, o němž s jistotou věděl, že se dostaví.

„K čemu tu stojíš?“ vzkřikl konečně starší bratr a pohlédl úplně rozvzteklen. Těžkým svěrákem, který právě držel v ruce, uhodil chlapce do lýtka tak prudce, že ho srazil k zemi a na okamžik ochromil. Ihned zbledl, nikoli výčitkami svědomí, nýbrž strachem, že ho těžce poranil a že to vyjde najevo.

„Nestalo se ti nic, maličký? Viď, že se ti nic nestalo?“ začal chvějícím se hlasem a položil na Evžena své žluté, špinavé ruce. Čeho se Evžen nejvíce obával, stalo se. Štěpán se pokoušel o smíření, kňučel a bratrův odvrácený obličej ovíval svým páchnoucím dechem, zapřísahal ho, aby o tom, až přijde domů, nic neříkal. Evžen byl jako omámen. Ztuchlý zápach Štěpánova těla, pach lepkavého a nezdravého potu smíšeného s nikotinem, dotek jeho špinavých rukou ho naplňoval hrůzou.

V jeho pyšném vztyčení hlavy a vychloubavém kroku jevil se dosud ohlas zničeného chlapectví: vábilo to k němu někdy ženy. Měl štěstí, hned první léto, když přišla do Dixielandu paní Selbornová, získal právě ji za milenku. Z temné verandy rozléhal se v noci její zvučný smích; procházeli se tichými alejemi listnatých stromů, chodili spolu na nábřeží, uchylovali se z rušných a osvětlených částí města na tmavé písčité stezky u řeky.

Ale když uzrálo její přátelství s Helenou a když viděla nechuť všech Gantů k Heleninu bratru, když také počala poznávat, že jí poměr s takovým žvanilem, který jako důkaz své neodolatelnosti vláčí její jméno všemi městskými hospodami, velice škodí, nenápadně ho zapudila, jemně, ale nesmiřitelně. Když pak v příštích letech přijížděla do Dixielandu, přijímala jeho sprosté narážky, mnohomluvné hrozby i zlomyslná odhalení, která vykládal za jejími zády, s nevinným

152$

a nevědomým úsměvem. Její náklonnost k Heleně byla upřímná, ale zároveň, jak věděla, i strategická a užitečná. Helena ji seznamovala s hezkými mladými muži, pořádala pro ni u Elizy a u Ganta večírky a taneční zábavy, byla vlastně účastnicí jejích pletek, zajišťovala jí ticho, temnotu a diskrétnost, a když se začal ozývat zlověstný šepot, zlostně ji hájila.

„Co o ní vlastně víte? Víte, co dělá? Měli byste si dát pozor, když o ní mluvíte. Nezapomínejte, že má muže, který se jí dovede zastat. Jednoho dne vám ještě ustřelí hlavu. „ Anebo méně jistě:

„Nu což, ať si o ní říkají co chtějí Mně se líbí! Je moc milá. Konečně, co jistého o ní můžete říci? Nikdo jí nemůže nic dokázat.“

V zimě pak jezdila na krátké návštěvy do jihokarolinského města, kde žila paní Selbornová, a vracela se s nadšenými popisy slavností a zábav, pořádaných „na její počest“, jídel a skvělého hoštění. Paní Selbornová žila v témž městě jako Joe Gamball, mladý úředník, s nímž byla zasnoubena Daisy. Dělal na ni plno narážek, ale v její přítomnosti se choval poníženě, zmateně a uctivě, a bez námitek přijal dary potravin i šatstva, které mu poslala po svatbě. Daisy se vdávala v červnu, rok poté, co Eliza koupila Dixieland: byla to svatba marnotratná a konala se ve velké jídelně domu. Gant a dva starší synové šklebili se hloupě v nezvyklém smokingu. Pentlandovi, vždy věrní účastníci svateb a pohřbů, poslali dary a přišli. Vilém a Pett věnovali těžkou soupravu nožů na pečeně.

„Doufám, že budete vždycky mít nač jich upotřebit,“ a Vilém mávl rukou a zamrkal na Joe Gambella.

Evžen se pamatoval na týdny ztřeštěných příprav, na zkoušení šatů i obřadů, na hysterickou Daisy, která si prohlížela nehty tak upřeně, až jí začaly modrat, na závěrečnou nádheru posledních dvou dnů, když přicházely dary a dům se nepřirozeně rozveselil bohatstvím koberců a květin, na onen nebezpečný okamžik, v němž se spojovaly jejich životy, na velikou přeplněnou jídelnu, na nekonečně jednotvárný, bzučivý hlas a skotský přízvuk presbyteriánského duchovního, na

153$

vrcholný triumf hudby v oné vznešené chvíli, když kupecký příručí byl oddán se svou nevěstou. Pak byl ruch a zmatek, blahopřálo se, ženy nemohly potlačit hysterické vzrušení. Daisy bezmocně vzlykala v náručí Běty Pentlandové, vzdálené sestřenice, která přijela i se svým zarudlým dobráckým mužem, majitelem mnoha sériových potravinářských krámků v jednom jihokarolinském městě, a mimo jiné dary přinesla obrovský meloun. Běta měla ke smutku jeden osobní důvod: po svatbě zpozorovala, že si šaty, které si na tu příležitost chystala týdny předem, oblékla v rozčilení na ruby.

Tak Daisy zmizela skoro úplně z Evženova života; vídal ji pak jen za krátkých návštěv, které byly s postupujícími lety stále vzácnější. Kupecký příručí se odvážil jednou v životě velikého gesta. Rozešel se s bavlnářským městem, kde prožil všechna svá mladá léta, i s dlouhými a líně se vlekoucími hodinami svého hokynářského povolání, se zdlouhavými klepy loudavých pěstitelů bavlny a měšťanů, na které si zvykl. Dostal místo obchodního cestujícího u potravinářské společnosti; jeho sídlo mělo být město Augusta v Georgii, ale měl cestovat až na dálný Jih.

Vytrhl svůj život z kořenů, podnikl dobrodružnou výpravu do cizích krajů, pokusil se zlepšit své příjmy a postavení – to byl jeho svatební dar ženě, podnik troufalý, ale již z počátku podlomený nedůvěrou, bojácností, venkovskou podezíravostí k novým tvářím, novým cestám, novému prostředí a ke všemu, co se lišilo od života v jeho rodném městečku.

„Není nad Henderson,“ říkával se samolibou a protivnou setrvačností, kdykoli přišla řeč na ten přístav loudavosti, nevědomosti a pověrčivosti, v jehož výparech vyrostl.

Ale přece šel do Augusty a začal tam v pensionu s Daisy nový život. Daisy byla jedenadvacetiletá, štíhlá a ostýchavá dívka. Hrála na piano, krásně, přesně, školsky, s plavným úhozem, ale bez fantasie. Evžen si ji nikdy nedovedl jasně vybavit v mysli.

Brzy na podzim po její svatbě zajel Gant do Augusty a vzal Evžena s sebou. Byli oba nesmírně vzrušeni. Žíznivě objevitelskýma očima vpíjeli každou podrobnost krajiny, čekání

154$

v parnu na ospalé křižovatce v Spartanburgu, jízdu v chatrných vagonech lokálky na trati do Augusty, horký, vyprahlý podzimní kraj, zvlněná předhoří i jehličnaté lesy. Gantův tulácký duch usychal touhou po cestování. Pro Evžena byl Saint Louis jen matnou neskutečností, ale hořela v něm touha po nádherném Jihu, touha ještě podivnější než jeho vášnivý zimní stesk po zasněženém Severu, jejž v něm vzbuzoval krátký sněhový poprašek v Altamontu; nezvyklé chvíle bruslení a sáňkování na strmých kopcích vyvolávaly v něm severskou touhu po temnotě, po bouři a větru, burácejícím přes celou zemi, po jásavém pohodlí teplých zdí, touhu, jakou zná snad jen obyvatel Jihu.

Proto poznal město Augustu nikoli v šerých barvách skutečnosti, nýbrž zrakem člověka, který vyrazil okno s vyhlídkou na pohádkovou scenérii světa; jako člověk, žijící ve vězení, který je pojednou propuštěn do života, do volného kraje v růžovém svítání; jako člověk, který již prožil v knihách zázraky všech bájí, a na cestě nyní vyhledává jejich ověření a rozšíření. Tak viděl Augustu svěžím, nezakaleným okem dítěte, plnou kouzelnosti a nádhery.

Byli tam čtrnáct dní. Pamatoval se nejvíc na hnědý kal od nedávné povodně, která se prolila městem a zatopila spodní části domů. Vzpomínal na širokou hlavní třídu, na zářivou a vonnou drogerii, vydechující vůni všeho koření, jaké si jeho obraznost mohla představit. Na kopcích a polích Aikenu v Jižní Karolíně marně hledal Johna D. Rockefellera, pohádkového prince, který tam prý jezdil provozovat sport. Žasl nad tím, jak stát přechází v druhý stát bez viditelného rozhraničení. Viděl stroje na čištění bavlny, jejichž lisy stěsnávaly ohromné svazky surové bavlny do pevných, úhledných žoků s polovičním rozměrem.

Jednou na něj začaly děti na ulici pokřikovat pro jeho dlouhé vlasy, a tu začal nadávat a dostal záchvat; jednou se v hádce se sestrou rozzlobil a utekl pryč do světa. Kráčel rozzuřen několik hodin po silnici podle řeky a bavlníkových polí, až ho konečně dopadl Gant, který se za nim vypravil v najaté bryčce.

155$

Byli také v divadle: bylo to jedno z prvních představení, jež viděl. Hra byla založena na biblickém příběhu o Saulovi a Jonathanovi; od scény k scéně šeptal otci do ucha, co se bude dít dál – taková předčasná vyspělost se otci velmi líbila a vyprávěl o ní ještě po měsících.

Právě než se vrátili z divadla, vzdal se Joe Gambell v strojeném výbuchu uraženosti svého místa a ohlásil, že pojede zpátky do Hendersonu. Jeho dobrodružství trvalo tři měsíce.

XIII

V následujících letech, až do svého jedenáctého nebo dvanáctého roku – potom již nemohl cestovat na poloviční lístek – jezdil Evžen rok co rok na úchvatný, tajemný Jih. Hned první zimu dostala totiž Eliza v Dixielandu těžký záchvat reumatismu, způsobený prý ledvinovou chorobou; otékaly jí údy a lékař mluvil o Brightově nemoci. Od té doby podnikala dlouhé, ale přitom nenákladné cesty na Floridu a do Arkansasu, za zdravím a nejasně i za bohatstvím.

Plna naděje mluvívala často o možnosti, že si na zimní sezónu vždycky otevře pension na některé tropické pláži se zimní sezónou a v létě zas v Altamontu. Zatím na několik zimních měsíců, někdy i na celý rok, Dixieland pronajímala, ač si jenom nerada nechávala uniknout výnosnou letní sezónu. Zpravidla více méně úmyslně pronajímala dům pochybným dobrodružným podnikatelkám, o kterých tušila, že budou mít jen asi na dvouměsíční nájem, ale na delší dobu že sotva budou umět pension udržet. Když se vrátila z cesty a zjistila, že činže nebyla úplně zaplacena anebo že smlouva byla porušena jinak, použila toho jako zbraně a vítězoslavně zahájila bitvu. Násilím vnikla do domu, s policií, detektivy, plnou mocí, předvoláním, obsílkou, příkazy a nálezy, zkrátka s veškerou výzbrojí právnického válečnictví, a plna škodolibé radosti ujala se znovu veškeré moci nad svým majetkem.

156$

Ale mířila vždycky jenom na Jih. Často sice vykládala, že se pustí na Sever, ale potají měla Sever v podezření. Ne že by proti němu měla zakořeněnou zášť pro onu dávnou válku; spíše měla strach, nedůvěru, pocit cizoty. „Yankeeové“, o kterých mluvila s humorem, byli jí cizí a vzdálení. A tak se obrátila vždycky k Jihu, k tomu Jihu, jenž plál Evženovi v krvi jako tajemná Helena. Evžena brala vždycky s sebou. Spali stále ještě pohromadě.

Pro Evžena neměl Jih ani tak přitažlivost dějinnou, jako spíše byl samou dření a touhou jeho romantismu. Taková je ona bezmezná a nevysvětlitelná opilost, magnetická polarita v krvi některých lidí, že je vábí do nejpalčivějších končin a odtud ještě dál do polární a smaragdové zimy jižní točny tak neodvratně, jak zaujala srdce onoho kdysi nesrovnatelného romantického básníka, který vytvořil Skládání o starém námořníku, nad něž není. Evženova touha byla nesporně rozněcována vším, co četl a v duchu vídal, i onou romantickou září, kterou nad tímto úsekem Spojených států rozestřel školní dějepis, veškerým tím zkrucováním pravdy o době před občanskou válkou, kdy lidé prý žili v zámcích a otroctví bylo dobročinným zřízením, kdy plukovník-statkář za stálého doprovodu bandža rozhazoval dary a jeho šťastní černí poddaní tancovali šlapáka, kdy všechny ženy byly cudné, něžné a krásné, všichni muži byli stateční kavalíři a vzbouřenecké tlupy byly společností chlubných rytířů, pohrdajících smrtí. Ještě po letech nemohl bez nechuti ani pomyslit na neplodnou duchovní prázdnotu Jihu, na to, jak nepřátelsky a vražedně se tam lidé bránili všemu novému životu – svíjel se odporem k laciné legendě o půvabu jižních mravů, o aristokratické životní kultuře a o sladkosti protáhlého tónu jižní mluvy – návrat k tamějšímu pověrčivému životu nemohl si představit bez hrůzy a zdrcení. A přece měl z té zakořeněné legendy takový strach, tak se bál nepřátelství jižních lidí, že stále předstíral fanatické jižní vlastenectví a svůj pobyt na Severu vykládal omluvně nutností, nikoli svobodnou volbou.

Dlouho to trvalo, než si uvědomil, že mu ti lidé nic nedali, že mu ani jejich láska ani jejich nenávist neublíží, že jim

157$

není nic dlužen. Rozhodl se, že jim to řekne a jejich drzou vypínavost splatí nadávkou. A také to učinil.

Tak se hraníce Evženova světa rozšířily o kouzelnou jižní říši – o báječný samotářský ráj ducha, porušovaný jenom Elizinou praktickou šetrností, jejím nedostatkem velkoleposti ve velkolepém světě: buchtami, mlékem a máslem, pojídanými v neuklizeném pokoji; obědy v krabicích od bot, které si nosili do vlaku a otvírali potom v jídelním voze, když zdlouhavé prohlížení jídelního lístku skončilo tím, že se objednala jen káva; nekonečnými hádkami o ceně a útratách téměř v každém místě, kam přišli; rozkazováním, aby se přikrčil, když průvodčí přišel pro lístky, hezky přikrčil, neboť Evžen byl chlapec vytáhlý a hubený a mohl vzniknout spor o jeho právo na poloviční lístek.

V zimě po Gantově návratu z Augusty vzala matka Evžena s sebou na Floridu. Jeli nejdřív do Tampy a za několik dnů do Saint Petersburgu. Evžen se ploužil ulicemi sypkým hlubokým pískem, na konci dlouhé přístavní hráze nekonečně lovil s veselými staříky ryby, spolykal bednu plnou šestákových románů, nalezenou v bytě, jejž matka najala v jednom soukromém domě. Odjeli odtud náhle, po hrozné hádce se starým Crackerem, který vedl správu domu a domníval se, že ho ošidili o nájemné za nejlepší část sezóny. Spěchali do Jižní Karoliny, protože dostali od Daisy hysterický telegram, aby matka „ihned“ přijela. Přispěchali do špinavého městečka, rozmočeného deštěm. Na boty se jim lepila hlína. Byl konec března; den před jejich příchodem se narodilo Daisy první dítě, chlapeček. Eliza se rozčilila. Daisy jí podle jejího názoru zkazila prázdniny. Již asi za dva dny se s dcerou zle pohádala a s prohlášením, že sem již nikdy nepřijede, odjela do Altamontu; Daisy její úmysl posměšně uvítala. Ale Eliza přijela zase.

Příští zimu jela o masopustě do New Orleansu a opět s sebou vzala svého nejmladšího. Evžen se pamatoval na ohromné nádrže na dešťovou vodu ve dvoře za domem tety Marie, na tetino mocné chrápání, které v noci otřásalo

158$

okenicemi jako hrom, na obrovské masopustní slavnosti v Kanálské ulici: nahromaděné vory, usmívající se krásky, pochodující zástupy a groteskní a fantastické masky. A na konci Kanálské ulice viděl opět zakotvené lodi, jejichž vysoké kýly vykukovaly přes mořskou hradbu do ulice. Na hřbitovech byly všechny hroby vyvýšeny nad zemí, „protože jinak by,“ jak vykládal Gantův synovec OH, „vzaly zkázu od spodní vody“.

A pamatoval se na zápach francouzského trhu, na těžkou vůni kávy, kterou tam pil, a na nezvyklou nedělní čilost městského života – divadla byla otevřena, ozýval se zvuk kladiva i pily, bylo plno lidových veselic. Navštívil Boylovy, bývalé hosty z Dixielandu, kteří bydleli v rozsáhlé tmavé světnici, matně ozářené svíčkou: za kuchařku měli starou černošku, která mluvila pouze francouzsky a časně ráno přicházela z trhu s velikým košem plným zeleniny, tropického ovoce, drůbeže, masa. Vařila zvláštní výtečná jídla, jakých dosud neokusil – těžkou gumbovou polévku, obkládané řízky, drůbež s omáčkou.

A díval se na nesmírnou žlutou řeku, vinoucí se jako had, a snil o jejích dalekých březích, o nesčetných ústích, porostlých tropickou flórou, o veškerém romantickém životě plantáží a třtinových polí u řeky, o měsíčním světle, o černoších tančících na hrázi, o pomalých světlech zlacených člunů, o vonných tělech černovlasých žen, o melodických přeludech pod strašidelně splývajícími větvemi stromů.

Brzy potom, když se vrátili z masopustu, jedné skučící zimní noci probudil se celý dům hrozným Gantovým křikem; Evžen právě spal u otce. Gant se den co den hrozně zpíjel. Evžen za ním často musil k večeru do dílny, aby ho přivedl domů. Často se mu to podařilo až po západu slunce jen s Jannadeauovou pomocí, když Ganta, zpitého do němoty, naložili na kulhavého koně, kterého si vypůjčili od černocha. Pak následoval obvyklý obřad krmení polévkou a svlékání. Největším uměním bylo udržet ho v šachu až do příchodu doktora McGuira. Ten pak zabodl Gantovi do žilnaté ruky hluboko jehlu, nechal mu nějaké prášky pro spaní a odešel. Helena byla vyčerpána; i sám Gant přepjal své síly a po

159$

dvou třech bolestných záchvatech revmatismu musel ulehnout.

Teď se probudil ve tmě a byl zachvácen hrůzou a děsem, neboť mu celá pravá strana těla ochrnula bolestí, o jaké ani netušil, že vůbec existuje. V mukách a zuřivosti střídavě proklínal a vzýval boha. Po mnoho dní s ním zápasili lékař a ošetřovatelka a doufali, že přeskakující zánět nezasáhne srdce. Napuchl, zkřivil se a shrbil prudkým revmatickým zánětem. Jakmile se dostatečně zotavil, aby se mohl vydat na cestu, odjel pod Heleniným dozorem do Hot Springs. Téměř divoce zamítla veškerou jinou pomoc a věnovala se celé dny jeho ošetřování. Byli pryč šest neděl – občasné pohlednice a dopisy, líčící život v hotelu, minerální lázně, Gantovu chorobu a zmrzačení, jakož i sporty krevnatých boháčů, přinášely do Evženova obzoru nové barvy. Po návratu domů mohl Gant zase chodit; revmatismus mu z údů vyvařili, ale jeho zkroucená a ztuhlá pravice byla nadobro ochromena. Už nikdy nemohl zavřít dlaň a do jeho chování se vloudilo cosi podivně plachého, v očích se mu leskla obava a hrůza.

Svazek mezi Gantem a jeho dcerou byl zpečetěn s konečnou platností. Před Gantem ležela napolo tušená cesta bolesti a hrůzy, cesta vedoucí k smrti, ale když se jeho veliká síla na této cestě zeslabovala, otupovala a lámala, Helena s ním šla krok za krokem a pouto, které je spojovalo, utužovala na dosah života, smrti i vzpomínky.

„Nebýt toho děvčete, byl bych už nebožtík,“ říkal stále a stále. „Zachránila mi život. Nemohl bych se bez ní obejít.“ A chvástal se znovu a znovu její věrností a oddaností, penězi, které projezdili spolu, hotely, bohatstvím a životem, který spolu viděli.

A jak vzrůstala pověst o Helenině dobrotě a oddanosti, jak se dále zesilovala otcova závislost na ní, špulila Eliza rty čím dál tím zamyšleněji, plakala někdy nad rozpáleným omastkem na pánvi a pod svým širokým červeným nosem se usmívala chvějivým, trpkým, hrozně vyčítavým úsměvem.

„Však já jim ukážu,“ plakávala Eliza. „Já jim ukážu,“ a zamyšleně si drbala červenou svědící skvrnu, která se jí během roku objevila na hřbetu levé ruky.

160$

Příští zimu se vypravila do Hot Springs. Zastavili se na nějaký den v Memphisu, Štěpán tam byl zaměstnán v malířském závodě; když prováděl Evžena městem, každou chvíli vklouzl narychlo do kořalny a nechal chlapce čekat venku; Šel prý se podívat na „jednoho kamaráda“ – Evžen si pomyslil, že ten „kamarád” mu vždycky zvýší kuráž a drzost. Jeli po vysokém mostě přes řeku: v noci viděl malé špinavé arkansaské chatrče, rozhozené po maláriovém kraji.

V Hot Springs ho Eliza posílala do jedné z tamních obecných škol: ponořil se celou tíhou do ohromujícího nového světa – byl skvělým žákem a získal si náklonnost mladé ženy, která ho učila, zato však všem klučíkům ze třídy, kteří se proti němu nepřátelsky spikli, platil daň cizince. Nežli uplynul první měsíc, zoufale zkoušel za neznalost jejich zvyků.

Eliza se denně vyvářela v koupeli; někdy ji Evžen doprovázel. Opouštěl ji s pocitem opilé samostatnosti a odcházel do mužského oddělení a svlékal se v chladné místnosti. Odtud vcházel do jiné, horké místnosti s řadou lehátek, zavíral se do parní lázně, kde se mu chvílemi zdálo, že se úplně rozplyne v kaluž potu u svých nohou. Vyšel s chvějícími se koleny a pak ho mohutný, rozšklebený černoch válel a nádherně hnětl v ohromné vaně. Potom se unaven, ale s pocitem hlubokého očištění položil na jedno z lehátek. Připadal si vítězně jako muž ve světě mužů. Ti hovořili s lehátka na lehátko nebo se procházeli, tlustá břicha cudně opásána třecími ručníky. Byli tam malaričtí obyvatelé Jihu s táhlým malarickým způsobem řeči, alkoholici s naběhlýma očima, karbaníci s rudými tvářemi a zkrachovaní zápasníci. Ten zápach páry a zpocených mužů měl rád.

Eliza ho poslala do ulic prodávát Sobotní večerní poštu. „Trochu lehké práce po škole ti neublíží.” A když odcházel s brašnou, zavěšenou přes rameno, volala za ním:

„Narovnej se, hochu! Hezky se narovnej! Ramena dozadu! Ať si lidé myslí, že přece jsi někdo!“

A nacpala mu kapsu lístky s natištěným textem:

161$

{Nejlepší letní byt najdete

V DIXIELANDU

v překrásném Altamontu,

americkém Švýcarsku.

Mírné ceny. Pro turisty i letní hosty.

Informace podá Eliza E. Gantová, maj.}

„Musíš mi, hochu, pomáhat shánět hosty, ať máme z čeho být živi,“ připomínala mu stále znovu; tiskla rty a ústa se jí chvěla žertovným veselím, které Evžena tak hluboce zraňovalo. Jasně viděl, že je to pouhá maska očividné neupřímnosti.

Byl z toho zoufalý, když pozoroval, jak pro věci Elizina světa dostává i on sám hroší kůži – jak se důvěřivě narovnává, jak pyšně dává ramena dozadu, „aby lidé myslili, že je někdo“; jak se k lidem, když vytahuje tiskopis, líčící radosti života v Altamontu a v Dixielandu, srdečně hlásí jako ke známým; jak se chápe každé příležitosti k navázání společenských styků, jen aby „se zvýšil obrat“. Evžen nenáviděl profesionální žargon, který matka kdysi dávno pochytila a od té doby ustavičně a samolibě užívala – pomlaskávajíc rty, když mluvila o „krátkodobých“ hostech nebo o „zvýšení obratu“. Tkvěla v něm, stejně jako v Gantovi, hrůza z toho, že má prodávat chléb u vlastního stolu, že má za peníze poskytovat přístřeší pod vlastním krovem hostům, cizincům, neznámým přátelům z vnějšího světa, lidem churavým, unaveným, opuštěným a zničeným, ničemům, nevěstkám a bláznům.

Zahleděn do vzdálených Ozarských hor, toulal se po Ústřední třídě, vroubené po obou stranách strmými kopci, které byly pro něho hranicemi kouzelné říše, branami, za nimiž hned začíná země bez času a kouzlo bez konce. Mohl se upít vodou, která ještě kouřící vyvěrala ze země. Doufal, že se tím nějak očistí od veškerého poskvrnění; neustále si před—

162$

stavoval zázračné prameny nebo koupele až po krk v léčivém bahně, které z lidských žil vytáhnou každou kapku zkažené krve, vysuší vzrůst rakoviny, zničí a vystřebají všechny nádory, odstraní všechny rány, vzniklé kurdějemi, vyškrabou, vysají a vyplaví vláknité hleny všech nemocí a propustí člověka s tělem tak dokonalým, jaké má jenom zvíře.

Hodiny a hodiny stál a zevloval na vchody do elegantních hotelů, díval se na nohy dámám na verandě, pozoroval velikány své země při jejich zábavách a říkal si s bolestným údivem, toto že jsou osoby takových spisovatelů společenských románů, jako Chambers nebo Phillips, osoby, které zde vedou svůj bohorovný život proto, aby romanopisci měli živý vzor. Měl hlubokou úctu před vysokým stylem těchto knih, zejména před vysokým stylem anglických románů: lidé v nich milovali, ale ne jako jiní, nýbrž elegantně; jejich řeč byla vznešená, jemná, zvláštní; ani v jejich vášních nebylo hrubého rozkošnictví a smyslné touhy – byli neschopni špatných myšlenek nebo nízkých pudů obyčejných lidí. Když se díval na pěkná lýtka mladých žen na koni a byl okouzlen pohledem na jejich půvabně utvářené nohy, obkročmo nad silným libým pachem koně, tázal se v duchu, zda je vzrušuje teplé a žilnaté chvění mohutného hřbetu. Jak asi dovedou milovat? Měl posvátnou úctu k přepjaté eleganci jejich mravů, popisované v knihách: viděl, jak svádění postupuje v glazé rukavičkách, doprovázeno vtipnou konverzací. Takové myšlenky v něm vzbuzovaly hanbu nad vlastní nízkostí – představoval si, že láska těchto lidí je mimo veškeré přirozené hranice; domníval se, že pociťují rozkoš ne jako zvířata a obyčejní lidé, nýbrž jen elektrickým dotekem prstu, mrknutím oka nebo přízvukem věty – vznešeně a nezkažené.

A oni, když se podívali na jeho roztržitý obličej, ještě podivnější od té doby, co mu ostříhali jeho bujně kučeravé kadeře, kupovali od něho a platili mu s línou dobročinností rozmařilců mnohem víc, než mu patřilo.

Ve skleněných nádržích v oknech restaurací plavaly velké ryby – úhoři se kroutili jako hadi, pstruzi s bílými bříšky se otáčeli a klesali: snil o cizokrajných krmích tam za okny.

163$

Někdy se mužové vraceli od vzdálené řeky na vozech s nákladem velikých ryb; Evžen se sám sebe tázal, uvidí-li kdy tuto řeku. Vše, co leželo kolem něho, co bylo blízké, ale neprozkoumané, naplňovalo ho žádostivostí a touhou.

A později zase, když s Elizou jezdil po písčitých březích Floridy, tu se zatoulal úzkými uličkami Saint Augustinu, běhal o závod po silně obsazené pláži daytonské, na zelených trávnících palmbeachských hledal před hotely kokosové ořechy, které si Eliza přála na památku, a plnil jimi hnědou kabelu z voskového plátna. S brašnou, zavěšenou přes ramena, byl terčem posměchu, pohoršení a zábavy pro chudáky i prince. Ve volných hodinách přecházel prostranné a stinné palmové cesty, přetínající poloostrov, aby viděl, jak se v sypkém písku smyslně, rozvalují hedvábné nohy dam. Díval se na hnědá štíhlá těla mužů, potápějící se do nekonečného vlnění smaragdového bezmezného oceánu, jenž mu zníval v uších již z otcových mušlí, jenž si již dávno zahrával s jeho srdcem horala, ale jejž spatřil teprve nyní. V sluneční záři, přerušované stínem, palem, jezdily princezny s lordy po upravených cestách. Ve výčepech za okny z mléčného skla pili muži z vysokých sklenic ledové nápoje a nad nimi bzučely větráky.

Zavítali také do Jacksonvillu a bydlili tam několik týdnů blízko Pett a strýčka Greeleyho. Evžen se učil u malého chromého studenta z Harvardu. Chodil s ním na oběd do bufetu; dávali si tam pivo a preclíky. Eliza, když odjížděla, upřela studentovi část honoráře. Mrzák pokrčil rameny a vzal, co mu nabídla. Evženovi bylo hanba. Vrtěl rozpačitě hlavou a třel si nohu o nohu.

Takto spatřil Evžen báječný Jih. On, jenž byl od narození uzavřen mezi kopce a klenbu nebes, on, jehož vládci byly hory! Míhavá vzpomínka na horská pole, lesy a vrcholy zůstala mu v srdci již nerozlučně; ale když projížděl neznámým temným krajem, celou noc nemohl na svém lůžku ve spacím vagoně zamhouřit oko – musí se dívat, jak se kolem něho kmitají stíny a přízraky Jihu. K ránu přece jen usnul,

164$

a když procitl, uzřel za svítání chladná floridská jezera, tichá a nehnutá, jako by čekala na toto setkání již celé věky.

Na jiné cestě, když za temného jitra vjížděl vlak do savannského nádraží, slyšel neznámé tiché hlasy jako slabé ozvěny nebo předzvěsti stanice. Anebo zahlédl v bledém svítání úsek lesa, vyježděnou cestu, krávu, chlapce, chudou ženu tupých zraků, opřenou o dveře chalupy; sbíral obrazy, které mu předváděl okamžik prchajícího času a které mu byly předurčeny celým během života. Jen se zableskly v okně a zmizely.

Obzvláště přesně mu utkvívala v paměti obyčejnost všech věcí na zemi, snil o tichých cestách, o lesních krajích zalitých měsíčným svitem a říkal si, že k nim jednoho dne dojde pěšky a najde je tam nezměněny v celém zázraku rozpomenutí. Pro něj existovaly již od pradávna a na věky.

Bylo mu již téměř dvanáct let.

Díl druhý

XIV

V zimním větru ztuhle se houpe černá a křehká koruna slívy. Její větvičky zmrzly na milion ledových bodců. Na jaře však, pružná a těžká, bude se prohýbat pod zatížením květů. Znovu omládne. Potom budou zrát rudé slívy, budou se divoce třást na tenounkých stopkách. Dopadnou prasklé na jílovitou, teplou vlhkou zem; až zahradou budou vát větry, plno jich spadá, noc se bude ozývat klepáním jejich pádu a veliký strom, oblíbené hnízdiště ptáků, bude zpívat, bude doprovázet tlukot sliv, rozezvučí noc notami z teplých hrdélek.

Drsná horská půda mokvavě roztála a změkla, padá hojný prosakující dešť, pruhy země porůstají tu a tam jemnou svěží travičkou jako měkkými vlásky.

Bratr Ben, řekl si Evžen, má tvář jako kus bledé slonoviny; jeho obličej na vysoké bílé hlavě se vrásčí stařeckým úsměvem; ústa má jako čepel nože, úsměv hraje na nich jako třpyt ostří. I tvář má jako nůž, jako čepel, jako třpytné světélko; je výbušná a něžná a vždycky krásně zamračená. Když něco uchopí do svých tvrdých bílých prstů, když na něco upře svůj zachmuřený zrak, zasupí po každé v zamyšlení ostře svým dlouhým špičatým nosem. Když se ženy zahledí do té hranaté, špičaté, věčně zamračené tváře, zaplavuje je proud něžných pocitů. Vlasy se mu lesknou jako malému děťátku, je kudrnatý a krabatý jako hlávka kapusty.

Je dubnová noc, časně k ránu, a Ben vychází do ulic. Noc je zářivě probodána chladnými a laskavými hvězdami. Ovocný sad se listnatě roztřásá v krátkých, studených pohybech. Ben tiše vyklouzne ze spícího domu. Jeho hubený rozsvětlený obličej je do temna zastíněn ovocnými stromy. Pod mladými květy zavane pach nikotinu a kožených bot. Hnědé boty

169$

s širokými špičkami melodicky klapou prázdnými ulicemi.

V kašně na náměstí líně pleská voda; všichni hasiči spí – jen Velký Merrick, statečný policista, červený a buclatý, naklání se v noční jídelně chlemtavě jako čuně nad kávou a ovocným koláčem. Na ulici se valí bohatými vlnami teplá vůně. Prostorem jarního Jihu hučí pískající vlak.

Podle studených štěpnic vykračují si tmou roznašeči novin.

V temných pelíšcích rozvalují se měděné nohy černošských žen. Čistotně brumlá potůček.

Nový roznašeč, číslo šest, slyšel chlapce mluvit o Lišákovi.

„Kdo je Lišák?“ ptal se číslo šest.

„Lišák je potvora, šestko. Nedej se od něho nachytat!“

„Mne ten mizera čapl třikrát za minulý týden. Pokaždé u Řeka. Proč nám ani to sousto nepřeje?“

Číslo tři myslil na páteční ráno – měl obchůzku po černošské čtvrti.

„Kolik jich máš, trojko?“

„Stodvaašedesát.“

„A kolik z nich jsou neplatové, synku?“ zeptal se cynicky pan Randall. „Jestlipak je vůbec pořádně upomínáš?“ dodal a počal obracet palcem listy v knize.

„On si to od nich vybírá v drogách,“ řekl Lišák s pošklebkem. „Týdenní předplatné za dávku.“

„Co vy můžete povídat?“ namítl číslo tři bojovně. „Vy jste se do nich navážel šest let.“

„Můžeš je třeba vyrážet, když chceš,“ řekl Randall, „jen když z nich vyrazíš peníze. Poslyš, Bene, obejdi to s ním v sobotu!“

Ben se neslyšně a cynicky zasmál do vzduchu.

„Panebože,“ řekl, „co byste všecko nechtěl? Já abych vám hlídal toho malého otrapu? Ten vás převáží už aspoň přes půl roku.“

„Dobře, dobře,“ odsekl pan Randall mrzutě, „to máš právě zjistit.“

„Pro kristapána, Randalle,“ řekl Ben pohrdlivě, „vždyť on si nechává v seznamu negry přes pět let mrtvé! To máte

170$

z toho, že přijmete každého lotříka, který se vám přihlásí.“

„Číslo tři,“ hrozil Randall, „jestli sebou nemrskneš, dám tvůj obvod jinému klukovi.”

„Dejte ho, komu chcete, mně je to jedno,“ řekl trojka drze.

„Propána, tohle si poslechněte!“ řekl Ben s přiškrceným smíchem. A dovolávaje se svého anděla, ukázal hněvivým trhnutím hlavy na roznašeče číslo tři.

„Taky že ano, jen si to poslechněte! Jak jsem to řek, tak to je! „ odpověděl číslo tři vyzývavě.

„Hele hele, chlapečku! Běž roznášet, než se ti něco stane! „ pravil Ben a obrátil pomalu k němu zamračený pohled. Chvíli se na něho černě zadíval. „Ach, ty lotříku, „ řekl s hlubokým odporem, „mám malého bratra, který stojí za šest takových, jako jsi ty.“

Jaro se položilo lehounce na zem jako vonný průhledný závoj. Noc byla chladná mísa šeříkové tmy, provoněná dechem ovocných sadů.

Gant ještě tvrdě spí, nedovřené okenice rachotí jeho hlubokým řezavým chrápáním. S hromovým rachotem, rozdírajícím šeříkovou noc, plazí se do Saludského vrchu vlak č. 36. Lokomotiva hopsá bezmocně jako koza, kola se jí na kolejích divoce roztočila. Tomáš Cline se zahleděl vážně dolů do mléčně kypícího potoka a vyčkával. Lokomotiva sklouzla, zavířila koly, zabrala a jako obtížený mezek začala pomalu lézt nahoru do tmy. Tomáš se spokojeně vyklonil ze strojvůdcovské kabiny a díval se: na kolejích se matně třpytilo světlo hvězd. Občas si ukousl ze silného přeloženého krajíce s pomazánkou a studenou pečení; utrhával z něho velkými černými prsty lepkavé a zašpiněné kusy. Krajina, kterou pomalu projížděl, voněla dřínem a vavřínem. Vozy se řinčivě přehupovaly přes výhybky; u páky stál zasmušilý výhybkář, zalitý kalně žlutým, teplým světlem z oken strážního domku, nebezpečně posazeného na samý kraj výkopu.

Tomáš přemýšlivě žvýkal, a opřen lokty v okně, obrejlenýma očima si výhybkáře svrchu důkladně prohlížel. Ani na sebe nezavolali. Tomáš se pak mlčky obrátil a vzal z rukou

171$

topiče nabízenou láhev na, mléko, zpola plnou studené kávy. Velkými žbluňkavými doušky, jako nějaký biskup, splachoval sousta do žaludku.

V Údolní ulici č. 18 nahnile zapraskala červená veranda dřevěného domku, zanesená mastným žlutavým bahnem, které tam našlapaly černošské nohy. Složené noviny, ještě páchnoucí tiskařskou černí, hozené na verandu roznašečem č. 3, uhodily do dveří a postavily se na hranu jako kus lehkého prkénka. Uvnitř převalovala May Corpeningová svou obnaženost; mumlala ze spaní jako omámená a za doprovodu hedvábného šustění, protahovala v teplém puchu postele své silné hnědé nohy.

Harry Tugman si zapálil cigaretu, vtáhl kouř hluboko, do plic zanesených tiskařskou černí, a zadíval se na rotačku, jež se zastavovala. Paže s vyhrnutými rukávy závodily v mohutnosti s rotačkou. Roztáhl se pohodlně v poddajném, skřípavém křesle a naklonil se dozadu, prohlížeje si arch novin, ještě vonný a teplý. Blahobytný kouř mu zvolna stoupal z nozder. Odhodil arch.

„Panebože, „ řekl. „To ale je úprava.“

Ben sestoupil se schodů, zamračený a zadumaný. Shrbil se nad ledničkou.

„To by člověk z kůže vyletěl, Maku! „ zavolal popudlivě na metéra, když vrhl mračný pohled pod zdvižené víko. „Máš tu vůbec kdy něco lepšího než kyselé mléko nebo kořínkové pivo?

„A co bys rád, člověče?“

„Aspoň tak jednou za čas koka-kolu. Starý Candler v Atlantě ji přece pořád vyrábí, ne?“ řekl pichlavě.

Harry Tugman odhodil cigaretu.

„Co tě vede, Bene! „ vmísil se do řeči. „Do Atlanty taková novinka ještě nedošla. Musíš počkat, až se tam vzpamatují ze sensační porážky generála Leea. Pojďte, mládenci!“ zahlaholil a prudce povstal, „jde se k Mastné lžíci!“

Strčil velkou hlavu hluboko do vodovodní mísy a nechal stékat. vlažný proud vody osvěživě po mocné, šíji a silném, tuhém, veselém obličeji, z nočních směn namodrale bledém.

172$

Omýval si ruce hustou mýdlovou pěnou a svaly se mu zvolna kroutily pod kůží jako velicí hadi.

Pěl mocným barytonem:

{„Pozor, pozor, pozor,

mrtvola hrdiny

klesá do hlubiny,

tož pozor, pozor, pozóóóór!“}

Odpočívali pohodlně v teplé a ukončené vyčerpanosti ztichlé tiskárny. V horních patrech, zaplaveny žlutozeleným světlem, rozvalovaly se kanceláře jako muži po práci. Roznašeči se rozešli po svých obvodech. Celý dům jako by zvolna a znaveně oddychoval. Líbezný ranní vzduch chladivě ovíval tváře. Nebe se slabounce perlilo na obzoru.

Nezvykle, v ostrých rozbitých úlomcích, procital život z šeříkové temnoty. Zvolna klopýtajíc ozvučnou ulicí, velká hnědá klisna paní Goulderbiltové s číslem šest táhla neodvratně za sebou smetanově žlutý vůz, rachotící lahvemi a vysoko naložený výběrovým plnotučným mlékem za zvýšenou cenu. Vozka byl mladý venkovan, bohatě páchnoucí čerstvým potem a mlékem. Po osmi mílích cesty zarosenými poli a biltburnskými lesy pod světlem hvězd vjeli do města vysokou cihlovou branou anglického slohu.

V hotelu Pisgah naproti nádraží cvakly naposledy tiše dveře; kradmé noční kroky již utichly. Slečna Bernice Redmondová dala černošskému vrátnému osm dolarových bankovek a odebrala se na lůžko, tentokrát definitivně, a vyžádala si, aby před jednou hodinou odpoledne nebyla vyrušována. Po nádraží hlučně šukala posunovací lokomotiva; u biltburnské křižovatky pískal Tomáš Cline rovnoměrnými, smutnými výdechy. V tu dobu roznesl již roznašeč č. 3 sto dvaačtyřicet ze svých výtisků; potřeboval jen vyjít do chatrných dřevěných schodů, aby se dostal na svah Orlího oblouku a v domech točité uličky doručil posledních osm kusů. Vzhlédl

173$

úzkostně přes černošskou čtvrt, rozlezlou po vrších i údolích, nad východní horský hřeben. Obloha tam byla perlově šedá, hvězdy se utápěly. Musím sebou hodit, řekl si rozvážně. Měl bledou masitou tvář blondýna, mladé husté vlasy. Olízl si jazykem plný, rozpraskaný spodní ret.

Ze zatáčky u nádraží opile vyrazil čtyřválcový hudson pro sedm pasažérů, model 1910, a vrhl se do rovného úseku Jižní třídy, říše spících černochů, kde hasiči mívali cvičení. Rychlostí osmdesáti kilometrů odfičel k městu. Nádraží se tiše probouzelo ze spánku; zpod střech prázdných nástupišť vycházely slabounké dunivé zvuky, venku čile ťukala kladiva na kola vagonů, na dlaždicích čekáren kovově cvakaly podpatky. Ospalá černoška vylila vodu na dlaždice a zarputile línými pohyby začala po podlaze smýkat špinavým hadrem na tyči.

Bylo teď pět třicet. Ben vyšel z domu do zahrady už v pět dvacet pět. Asi za čtyřicet dalších minut se vzbudí Gant, oblékne se a pustí se do ranního zatápění.

„Bene,“ řekl Harry Tugman, když vycházeli ze ztichlé kanceláře, „jestli mi Jimmy Dean ještě jednou přijde čumět do tiskárny, ať si najde někoho jiného, aby mu tiskl ten jeho mizerný plátek! Sakra, já přece můžu dostat místo u Atlantské konstituce, kdy chci, jen říct!“

„On tu zase byl na visitě?“ ptal se Ben.

„Ano,“ odpověděl Harry Tugman, „a šel zase pryč. Protože jsem mu naznačil, aby stáhl ocas a zmizel.“

„A jemine! „ řekl Ben. „A co on na to?“

„On? Já jsem tady redaktor! Já jsem redaktor těchhle novin!“ A já mu povídám: ,Kdybyste byl třeba presidentův šnuptychl, mně je to jedno. Jestli chcete dnes mít číslo venku, pakujte se z tiskárny!‘ A víš, že šel?“

V chladném, perlově modrém šeru zahnuli kolem pošty a zamířili napříč přes ulici k bufetu. Byl to malý lokál (specialita fazole) sotva čtyři metry zšíři, vtěsnaný mezi optika a řeckého čističe bot.

Uvnitř seděl na stoličce doktor Hugo McGuire a napichoval

174$

na vidličku velké fazole, po jedné. Vzduch kolem něho nasákl silným pachem žitné whisky. Jeho silné, zručné, řeznické ruce, na hřbetě chlupaté, svíraly těžce vidličku. Obličej s mocnou sanicí měl posypán hnědými skvrnami. Otočil se a zadíval se jako sova na vstupujícího Bena, až konečně na něm ustálil nejistý pohled vypoulených očí.

„Bud zdráv, synku!“ řekl vlídným bručivým hlasem. „Co bys potřeboval?”

„A pro pána, tohle si poslechněte! „ řekl Ben s pohrdlivým úsměvem a pohodil významně hlavou k Tugmanovi.

Usadili se na konci místnosti. V tu chvíli vešel „valach” Hines, majitel pohřebního ústavu. Ačkoliv nebyl vyzáblý, působil dojmem kostry, oděné v černý šosatý kabát. Jeho dlouhá huba se koňsky rozvírala k profesionálnímu úsměvu, který odhaloval velké koňské zuby v bílé, jakoby naškrobené tváři.

„Pánové, pánové,” řekl jaksi bezdůvodně a hbitě si mnul hubené ruce, třebaže nebylo zima. Maso jeho dlaní skřípalo jako staré kosti.

Coker, plicní lékař, který neustával pozorovat se sarkastickým zájem McGuireův lov fazolí, vytáhl teď dlouhý doutník z úst v ďábelské tváři a držel jej mezi prsty zhnědlými do tabáku. Poklepal svému společníku na rameno.

„Pojďme odtud!” ušklíbl se klidně a ukázal na Hinese. „Špatně to vypadá, když se doktoři dají vidět s funebrákem.“

„Dobré jitro, Bene,” řekl „valach” Hines a usadil se za ním u vedlejšího stolu. „Vaši doma zdrávi?” dodal tiše.

Ben na něho mračně pohlédl úkosem a pohodil hlavou k muži za pultem, s rychlým a trpkým pohybem rtů.

„Doktore,” ozval se Harry Tugman s pokornou úctou, jaká se sluší před doktorem, „kolik účtujete za operaci?”

„Podle toho za jakou,” vyštěkl McGuire po chvilce, když se mu podařilo proklát fazoli.

„No, třeba za slepé střevo,” řekl Tugman, protože si na nic jiného nemohl vzpomenout.

„Jak se jde do břicha, tak to je na tři sta dolarů,” odvětil McGuire. Dusivě si odkašlal stranou.

175$

„Vy se zalknete vlastní šťávou, „ řekl Coker se svým žlutým úšklebkem. „Jako stará madam Sladenová.“

„Panebože,“ řekl Hary Tugman, žárliv, že mu ušla novinka. „Kdypak se odporoučela?“

„Dnes v noci,“ řekl Coker.

„Božíčku, to je smutné,“ pravil Harry Tugman, ale značně se mu ulevilo.

„Zrovna jsem uložil starou dámu do rakvičky,“ hlásil „valach“ Hines jemně. „Uzlíček kůže a kostí.“ Soucitně povzdychl a na okamžik se mu bělmo zarosilo. ,

Ben otáčel kolem mračivý pohled s výrazem nechuti, i

„Joe,“ řekl „valach“ Hines žertovně profesionálním tónem, „nalej mi odmírku balzamovací tekutiny! „ A kývl svou koňskou hlavou směrem ke konvici s kávou.

„A bože,“ dal Ben výraz svému odporu. „Jestlipak si, vy čuně, myjete po práci ruce, než sem přijdete?“ vybuchl popudlivě.

Benovi bylo dvacet, ale muži na něj nehleděli jako na dospělého.

„Objednej si studené vepřové, synáčku! „ řekl mu Coker se zlomyslným nažloutlým úšklebkem.

Ben vydal z hrdla zvuk jakoby zvracení a přitiskl si ruku na žaludek.

„Copak ti nevoní, Benoušku?“ zasmál se hlučně Harry Tugman a plácl ho po hřbetě.

Ben slezl se stoličky, vzal do rukou šálek kávy a kus vypečeného ovocného koláče, který si objednal, a odnesl si jídlo na druhou stranu vedle Harryho Tugmana. Všichni se dali do smíchu. Ben s hbitým pošklebkem trhl hlavou směrem k McGuireovi.

„Na mou duši, Tugu,“ řekl „ti nás zahnali do kouta!“

„Slyšíte ho?“ řekl McGuire Cokerovi. „Tříska ze starého špalku, což? Toho kluka jsem přivedl na svět, vytáhl jsem ho z tyfu, sedmsetkrát jsem mu ošetřil tátu po opici a dostal za to vynadáno, co se do mne vešlo. Ale jak někoho z rodiny začne bolet břicho,“ dodal pyšně, „můžou se strhat, jak běží ke mně o pomoc. Že je to tak, Benoušku!“ obrátil se na něj.

176$

„To si poslechněte! „ zasmál se podrážděně Ben a ukryl špičatý obličej, do šálku s kávou. Z jeho trpkého nádechu vyzařovala kolem životnost, něžnost, krása. Muži na něho hleděli vlídnými opilými zraky – na jeho zšedlou pohrdlivou tvář a démonický, samotářský záblesk úsměvu.

„A ještě něco vám řeknu,“ prohlásil McGuire a těžce se otočil na židli ke Cokerovi. „Když je třeba někoho z nich kuchat, ptejte se, od koho si to dají dělat! Co myslíš, Bene?“ otázal se ho.

„Na mou duši, McGuire,“ odsekl Ben, „až vy mě budete kuchat, dám si zatraceně pozor, jestli jste schopný stát rovně, než se pustíte do práce.“

„Jdeme, Hugo! „ vyzval Coker McGuirea a dloubl ho do podpaždí. „Přestaň lovit fazole po talíři! Slez nebo spadni s té židle – mně je to jedno, co si vybereš.“

McGuire, ztracen v opilém zasnění, díval se tupě na talíř od fazolí a vzdychal.

„Pojď, blázne! „ naléhal Coker a vstal. „Za tři čtvrtě hodiny máš operovat! „

„A propána,“ řekl Ben a zdvihl hlavu od lepkavého šálku, „kdo je ta příští oběť? Ať jí můžu poslat věnce!“

„…na každého dojde,“ broukal si funivě McGuire odulými rty. „Na boháče i chudáka stejně. Jsme tu dnes a zítra kdovíkde. To je marné – všecko je marné!“

„Pro všechno na světě,“ vybuchl vztekle Ben na Cokera, „v takovém stavu ho necháte operovat? Proč nezastřelíte pacienta rovnou?“

Coker vyškubl doutník ze štěrbiny v dlouhém malarickém sešklebeném obličeji. „Ale vždyť on se teprv rozehřívá, synku! „ řekl.

Perleťový přísvit lehýnce obeplouval lem šeříkové temnoty. Obrysy kopců vroubily rozmezí světla a tmy. Jitro se valilo jako perlově šedý příliv přes pole a po svazích, rozpíjejíc se v tekuté tmě.

U chodníku teď zastavil mladý doktor Jefferson Spaugh svého krytého buicka, stáhl si rukavice a švihácký smetl

177$

prášek s hedvábné klopy smokingu. Jeho alkoholicky zrudlý obličej byl hezký, vyčnělých lícních kostí. Rty měl rovné, kruté, smyslné. Zděděná aura potu z horských kukuřičných polí se vznášela kolem něho jen telepaticky, cítit ji nebylo. Byl to zpanštělý horal, obroušený v golfových klubech a na pensylvánské universitě. Čtyři léta ve „Filince“ dovedou změnit člověka.

Zasunul nedbale rukavice do kapes a vešel. McGuire se svezl jako medvěd se stoličky a zaostřil na něj zraky. Pak na něj začal mávat krouživými pohyby tlustých rukou.

„Podívejte se laskavě na to!“ řekl okolním. „Co myslíte, že to je?“

„To je milionář Percy,“ řekl Coker. „Znáš přece Percyho Van der Goulda!“

„Protančil jsem celou noc u Hilliardů,“ děl elegantně Spaugh. „K ďasu, ty nové lakýrky mi zmrzačily nohy. „ Usedl na stoličku a elegantně vystavil na odiv velká venkovanská šlapadla, až trapně široká a hranatá v lakýrkách.

„Cože dělal?“ řekl pochybovačně McGuire a obrátil se ke Cokerovi pro objasnění.

„Provířil celou noc u Hilliardů,“ pronesl Coker unylým tónem.

McGuire si zastínil upejpavé dlaní napuchlou tvář.

„To by mě zdrtilo,“ pronesl. „Tančil u Hilliardů, horák jeden! Nebyl jsi spíš u černochů na flámu? Chlape, budeš nás lakovat?“

Smích z tuřích plic se rozlil perleťovým jitrem.

„Lakýrky mu omačkaly nožičky,“ naříkal McGuire. „Víš, Cokere, že je to deset let, co k nám přišel do města bosý? Nevěděl, že se na chodidlech ještě něco nosí. Museli ho obouvat násilím.“

Ben se uzounce zasmál k svému andělu.

„Dvě topinky s máslem bych prosil, nepříliš opečené,“ žádal Spaugh delikátně muže za pultem.

„Vepřové droby s jáhlami, to si máš dát, pancharte! Vždyť jsi vyrostl o kukuřičném chlebě a soleném vepřovém!“

„My jsme pro něho moc sprostá společnost, Hugo,“ řekl

178$

Coker. „Teď když se párkrát ožral v nejlepších rodinách, stoupl společensky v ceně. Tak si ho všude považují, že ho volají jako módního porodníka ke všem těhotným pannám.“

V „Taky že ano,“ řekl McGuire. „Není nad něj. On jim pomůže od toho a hned jim zas pomůže do toho.“

„A co má být?“ namítl Spaugh. „Ať je to pořád v rodině! No ne?“

Řehot mužů zaburácel do tichého jitra.

„To jsou řeči! Už mi to začíná být trochu hrubé! „ pronesl žertovně „valach“ Hines, vstávaje se stoličky.

„Podej ruku Cokerovi, než půjdeš, ,valachu‘!“ řekl McGuire. „Ten ti přeje jako nejlepší přítel. Měl bys mu dávat provisi.“

Svět byl nyní zaplněn světlem jemným a nesvětským, jako je přísvit, jenž prozařuje mořské mělčiny u Cataliny, kde plují veliké ryby. Na plochých nohou, s bolestivými zády od ledvin, ploužil se podmořským perlovým světlem strážník Leslie Roberts, všecek rozepjatý. Zastavil se, mírně mávaje obuškem v sepjatých rukou za zády, a obrátil vpadlý nažloutlý obličej k otevřeným dveřím.

„Tady ti jde pacient, „ zašeptal Coker. „Zácpovitý zástupce zákona!“

Velmi bodře pronesli všichni nahlas: „Lese, jak se daří?“

„A jde to, jde to,“ odvětil strážník truchlivě. Byl celý ucouraný jako jeho kníry. Přešel dál, zašlápl do bahna slizký chrchel.

„No tak na shledanou, pánové,“ řekl „valach“ Hines a měl se k odchodu.

„Pamatuj ,valachu‘, co jsem ti povídal! „ McGuire ukázal palcem na Cokera. „Bud hodný na Cokera, lepšího přítele nenajdeš.“

Pod povrchem bodrosti skryl „valach“ Hines pocit uražení.

„Pamatuju,“ řekl pohřbívač vážně. „Jsme oba členy ctihodných povolání. V hodince smrti, když bouří otřásaná loď dospěje do přístavu odpočinku, jsme plnomocníky Všemohoucího.“

179$

„No ne, ,valachu’,“ zvolal Coker, „tomu říkám výmluvnost!“

„Posvátný obřad zatlačení očí, srovnání údů a jiné přípravy k pohřbení neživé schránky odešlé duše – to je náš posvátný úkol. Je na nás živých lít balzám do zlomeného srdce Žalu, konejšit bolest vdovy a setřít slzy sirotka. Je na nás živých se slavně zavázat –“

„Že vláda lidu, lidem a pro lid, doplnil Hugo McGuire. „Ano, valachu přitakal Coker, „máš pravdu. Jsem dojat. A co víc, děláme to všechno zadarmo. Aspoň, já, „ dodal ctnostně, „nikdy nic neúčtuju za konejšení bolesti vdovy.“

„A co u vás stojí nabalzámovat zlomené srdce Žalu?“ ptal se McGuire.

„Řekl jsem lít balzám,“ poznamenal „valach“ Hines chladně.

„Poslyš, ,valachu’,“ řekl Harry Tugman, který poslouchal s velkým zájmem, „žes to všechno vzal z řeči, kterou jsi loni měl na sjezdu majitelů pohřebních ústavů!“

„Co bylo pravda tenkrát, je pravda i dnes,“ řekl „valach“ Hines trpce a odešel.

„Panečku,“ řekl Harry Trugman, „to jsme ho naštvali! Já myslel, doktore, že prasknu, když jste přišel s tím nabalzámováním zlomeného srdce Žalu.“

V tu chvíli zastavil dr. Ravenel svůj hudson na protější straně ulice u poštovního úřadu a rychle zamířil k nim, svlékaje rukavice. Byl bez klobouku. Stříbrné aristokratické vlasy měl tence rozčechrány. Operatérské šedé oči neklidně pátraly sem tam za silnými čočkami brýlí. Jeho obličej, každému známý, byl klidný, hluboce zaujatý. Oholená tvář, popelavá a vpadlá, se občas rozsvítila zábleskem humoru.

„A bože,“ řekl Coker. „Prorok přichází.“

„Dobré jitro, Hugo,“ zdravil Ravenel při vstupu. „Už zas trénuješ pro cvokárnu?“

„A koukejme, kdo to přišel! „ zaburácel McGuire pohostinně. „Neomylný Dick, kultivovaný řezník, co má nejlepší soukromou sbírku žlučových kamínků na světě. Kdypak ses trhl, kamaráde?“

180$

„Zrovna včas, - jak vidím,“ pravil: Ravenel., Držel cigaretu čistotně v dlouhých prstech chirurga. Podíval se na hodinky. „Tuším, že máš asi za půlhodinku malý zákrok v Ravenelově nemocnici. Je to tak?“

„Na mou duši, Dicku, máš vždycky pravdu,“ ječel McGuire nadšeně. „A cos jim tam vzkázal, kamaráde?“

„Vzkázal jsem jim,“ pravil Dick Ravenel, jehož city byly jako květina ve stínu za zdí, „že, nejlepší americký chirurg v střízlivém stavu je mizerný rošťák McGuire, který je věčně opilý.“

„Počkat, počkat! Ne tak honem! „ volal McGuire a zvedl buclatou dlaň. „Protestuju, Dicku! Myslel jsi. to dobře, kamaráde, ale spletl sis to. Chtěl jsi; říct nejlepší americký chirurg, když není v, střízlivém stavu.“

„Neměl jsi odbornou přednášku?“ řekl Coker. ,

„Ano, „ řekl Dick Ravenel. „Přednášel jsem o karcinomu jater.“

„Měl jsi přednášet o zpocených nohou;“ řekl McGuire; Harry Tugman se hlaholně zasmál, aniž věděl proč. Do nastalého ticha zaříhal McGuire a chvíli se bezmyšlenkovitě odmlčel.

„Literatura, Dicku, literatura,“ dodal káravě, „to je pro chirurga mor! Moc čteš, Dicku. Ten Kassius vypadá tak hladově a vychrtle! Moc toho znáš. Litera zabíjí ducha, to je známá věc. Podívej se na mne, Dicku, vyndal jsem někdy z někoho něco, abych to zas nedal zpátky? Nebo aspoň nenechal jsem v něm toho dost, aby mohl dál fungovat? Já nejsem učenec, Dicku. Neměl jsem takové výhody -jako ty. Já jsem jen samorostlý řezník. Jsem tesař, Dicku. Jsem čalouník. Jsem instalatér, montér, elektrikář, řezník, krejčí, klenotník. Jsem klenot, drahokam, nebroušený démant, Dicku! Jsem praktik. Vytáhnu z lidí kolečka, plivnu na ně, vycídím jim špinavé zoubky a znovu je zasadím, aby jela. Já pracuju šetrně, Dicku, zahodím, co není k potřebě, a upotřebím všecko, co zahodím. Kdo udělal papeži kostrč z kotníku? Kdo zařídil, aby pes mohl výt? Ahá – proto starý pán vypadá tak mladě. Máme v sobě plno neužitečných součástek, Dicku! Výkonnost,

181$

úspornost, síla! Máš plivníka v domě? Nemáš! Tak ať se činí dvojčata! Zeptej se Bena – ten se vyzná!“

„Bože! „ chichotal se Ben tenounce, „tohle si poslechněte!“

O dva domy níže, zrovna naproti poště, vytahoval Pete Mascari s hlomozem vlnitého plechu mříž svého ovocnářství. Perlové světlo dopadalo chladně na ovocné stavby, pyramidové zdivo třpytných hroznů, ostrou žluť floridských pomerančů, na purpurové Tokaje, uložené v pilinách. Z krámu vycházel ustálý ovocný pach dozrávajících banánů, jablek v košících, a štiplavý dech prachu. Okna byla plná římských svíček, křížových raket, nejrůznějších druhů ohňostroje, červených prskavek a drobných čpavých balíčků výbušných kapslí. Světlo dopadlo okamžikem na popelavou mrtvolnost jeho obličeje a vlhkou sicilskou jedovatost jeho zraků.

„Nešahat na ten víno! Šahat jenom na banána!“

Tramvaj jako hračka zelená novým jarním nátěrem projela k náměstí.

„Dicku,“ řekl McGuire vystřízlivěle, „převezmi tu operaci, jestli myslíš.“

Ravenel zavrtěl hlavou:

„Můžu asistovat,“ řekl, „ale operovat nebudu. Takových operací se bojím. Tohle je tvoje práce, ať jsi opilý nebo střízlivý.“

„Co to je, vyoperovat ženské nádor?“ řekl Coker.

„Ne,“ řekl Dick Ravenel. „Vyoperovat nádoru ženskou.“

„Vsaďme se, že neváží pod pětadvacet kilo,“ řekl McGuire v náhlém profesionálním zájmu.

Dick Ravenel se neznatelně ošíval. Chladný závěv mladého čistého vánku proudil kolem něho. McGuire cukl masitými rameny, jako by ho polil studenou vodou. Patrně se probudil.

„Rád bych se vykoupal a oholil,“ řekl Dicku Ravenelovi. Mnul si dlaní napuchlý chlupatý obličej.

„Zajdi si ke mně do hotelu,“ nabízel Jeff Spaugh a hleděl naléhavě k Ravenelovi o svolení.

„Půjdu radši do nemocnice,“ řekl Hugo.

„Máš nejvyšší čas,“ souhlasil Ravenel.

182$

„Tak propána, co nejdeme?“ volal netrpělivě. „Viděl jsi Kelly ho dělat takovou operaci, u Hopkinse?“

„Viděl,“ odvětil Dick Ravenel. „Nejdřív se předtím dlouho modlil. To aby mu dal pámbu sílu. Pacient stejně umřel.“

„Dej pokoj s modlením!“ řekl McGuire. „To naší pacientce moc nepomůže. Včera mi vynadala mizerných ožralých parchantů. Jestli má i dnes takovou kuráž, snad se z toho vylíže!“

„Tyhle horalky neodpravíš jen tak lehko,“ přitakal moudře Jeff Spaugh.

„Chceš se jít podívat?“ vyzval McGuire Cokera.

„Ne, děkuju. Musím se trochu vyspat,“ odmítl Coker. „Moje bába mě zdržela věčnost. Už jsem myslel, že nikdy neumře.“

Měli se k odchodu.

„Bene,“ vrátil se McGuire k dřívějšímu způsobu chování, „pověz tátovi, že ho řádně zmaluju, jestli nedopřeje Heleně trochu klidu. Zůstává střízlivý?“

„Pro pánaboha, McGuire, jak to můžu vědět?“ vybuchl Ben popudlivě. „Co myslíš, že mám na práci? Hlídat tvoje ochlasty?“

„Máš báječnou sestru, chlapče,“ dotvrzoval McGuire sentimentálně. „Z milionu najdeš takovou jednu!“

„Hugo, prosím tě, pojď už!“ volal Dick Ravenel.

Čtyři lékaři vyšli do perlového světla. Město se vynořilo z šeříkové temnoty v omlazené umyté čistotě. Celý svět vypadal mladě jako jaro. McGuire přešel ulici k Ravenelovu vozu a sklesl úlevně s pocitem osvěžení do chladných kožených podušek. Jeff Spaugh odstartoval prudce s kavalírským máchnutím ruky a za trhavých výbuchů motoru.

Harry Tugman se obdivně ohlížel po skleslé zavalité postavě Huga McGuirea.

„Na mou duši,“ holedbal se, „sázím se, že ten chlap dnes provede zázračnou operaci!“

„Sakra,“ prohlásil muž za pultem uznale, „ten není v ráži, dokud neuloží aspoň čtvrtku žitné pod pás. Dejte mu napít, a on vám uřízne hlavu a znova přišije, ani nemrknete!“

183$

Když Jeff Spaugh odfrčel, Harry Tugman povídal žárlivě: „Heleďte toho parchanta! Úplný Vanderbilt. Co si myslí, že je? Fůra prachů? Bene, myslíš, že byl vážně u těch Hilliardů?“

„Pro kristapána,“ odsekl Ben nakvašeně, „jak to hrome můžu vědět? A co na tom vůbec záleží?“ dodal zuřivě.

„Myslím, že Malá Maudie zas vyplní zítřejší sloupek obvyklým žvaněním,“ uvažoval Harry Tugman. ,Mladá pára’ je její specialita. Bože! ,Mladá pára‘ podle ní začíná vyžlaty, která sotva odrostla plenám, a končí dědkem Redmondem. Jestli Saul Gudger patří k malé páře, tak my dva, Bene, chodíme ještě do třetí třídy. No ano, k čertu,“ prohlásil přesvědčeně k šklebícímu se muži za pultem, „byl už holý jako prasečí koleno, když vypukla španělsko-americká válka.“

Muž za pultem se zasmál.

Harry Tugman začal bublat efektní nonšalantní improvisaci. Zadeklamoval:

„Členové naší ,Mladé páry’ byli roztomile hoštěni minulé noci na večeři a taneční zábavě, pořádané panem Clarence Firkinsem a chotí v jejich krásné residenci Snotwoodu na počest nejmladší dcery Gladys, která tuto sezónu debutovala. Pán a paní Firkinsovi s dcerou vítali každého přicházejícího hosta na prahu způsobem, obnovujícím nejušlechtilejší tradice jižního plantážnictva, zatím co skvělá sestra, slečna Kateřina Hipkissová, známá členům místní zlaté mládeže důvěrným přízviskem Káča Flamendr, organizovala šatnu pro kabáty, večerní přehozy, pásky od kalhot a šperky.

Večeře se podávala přesně v osm hodin, následovala černá káva a minerálky v osm pětačtyřicet. Vybrané pohoštění o devíti chodech sestavil Artaxerxes Papadopolos, prvotřídní lahůdkář a cukrář, majitel Bijou Café pro panstvo a dámsťvo.

Hostům poskytl první pomoc a důkladné lékařské vyšetření populární džin-ekolog dr. Jefferson Reginald Alfonso Spaugh, načež se odebrali do plesového sálu, kde obstaralo taneční hudbu smyčcové kvarteto pana Zeke Bucknera z Horního Zapadákova. Pan Buckner sám zastal buben a tamburínu.

Mezi tančícími byly slečna Alina Titsworthová, Lena Gin—

184$

sterová, Ofelia Leggová, Gladys Firkinsová, Beatrice Slutská, Mary Whitesidesová, Helena Shockettová a Lofta Barnesová.

Rovněž pánové I. C. Bottom, U. B. Freely. R. U. Reddy, O. I. Lovett, Cummings Strong, Sanson Horney, Preston Updyke, Dows Wicket, Pettigrew Biggs, Otis Goode, J. J. Broad Stern.

Ben se nehlasně zasmál a sklonil špičatý obličej, znovu do šálku. Pak rozpřáhl tenké paže, protáhl rozkošnicky vzhůru tělo a v širokém zazívání vydal ze sebe celonoční nahromadění únavy, nudy a nechuti.

„Á-á-á-á bože!“

Do ulice se vkrádalo v mladistvých bezprašných proudech panenské denní světlo. V tuto chvíli se Gant probudil.

V příjemném nažloutlém šeru svého pokoje ležel chvíli tiše na zádech a poslouchal tikání a pípání: ptačího jitra. Zhluboka zívl a vztáhl pravou ruku, aby se poškrábal v houštině na prsou.

Neodbytné kdákání smyslných slepic. Přijď nás oloupit! Celou noc pro tebe, pane, pracujeme; Židovsky hašteřivé, poddajné hlasy. Ano, ne. Kam mám to vajíčko dát?

Probuzen, sedě zpříma, čilý, s přikrývkou rozestřenou přes hubené nohy, poslouchal protestující ji a přitom, zvoucí hlasy slepic.

Vstávají: z vyhřátého prachu, třepají tlustými pernatými těly, odkolébají se s protestem, ale spokojeny. To všechno pro mne. I země a réva pro mne. Pluh. odkrajuje vlhkou novou zemi jako slaninu. Nebo jako když příď lodi řeže vodu. Houbovitá hrouda se čistě krájí odklopuje se jako maso. Zkypřená země, opatrně okopaná kolem kořínků. Země přijme mé sémě. Pro mne ty veliké hlávky kapusty. Na omak měkké á šťavnaté jako tělo ženy. Hustý porost révy– v srpnu těžké chomáče hroznů – cože právě tam? jako mléko u prsu. Anebo jako krev v žilách. Vykrmuje, vytučňuje.

Celou noc opadávání květů. Brzy se začnou nalévat třešně. Zelená jablíčka koncem května. Isaacsova červnová jablka visí napůl přes můj plot. Slanina a pečená zelená jablíčka.

185$

S ostře podrážděným hladem pomyslil na snídani. Odhrnul čistotně přikrývku, otočil se vsedě čtvrtkruhem a spustil na podlahu bílé, trochu souchotinářské nohy. Opatrně vstal, přešel ke své kožené lenošce a navlékl si čisté bílé ponožky. Pak si přes hlavu svlékl noční košili, podíval se do zrcadla toaletního stolku na svou velkou kostnatou postavu, na dlouhé, provazovité svaly paží a plochá, huňatá prsa. Břicho mu viselo chabě dolů. Hbitě vstrčil změklá bílá lýtka do scvrklých nohavic trikotu, roztáhl pružně trikot pohodlným rozpětím ramen a zapjal ho. Pak vkročil do svých prostorných, sochařsky monumentálních kalhot a obul si perka z měkké kůže. Navlékl si přes ramena šle, vešel do kuchyně, a za tři minuty praskal již v kamnech pěkný ohníček z petroleje a smrčí. Byl v té svěží bdělosti jarního rána rád na světě.

Za Vyhlídkovým průsmykem, v rosné šťavnatosti Lunnovy zátočiny, procitl v sytém mahagonovém přítmí své ložnice soudce Webster Tayloe, významný, zámožný a noblesní finanční poradce (na odpočinku, ale výjimečně udílí konsultace); černými čočkami brýlí, které dávaly dlouhému, vytříbenému a pohrdlivému obličeji výslednou povznešenost nad davem, pozoroval samolibě, jak jeden z jeho nemehlovitých čeledínů přichází z třetí pastviny s přetékajícím vědrem čerstvého mléka, jiný si ostří kosu za mladého slunečního třpytu, a ještě jiný pod vedením svého inteligentnějšího druha, koně, couvá zvolna s vozíkem do kolny.

Uznale pozoroval svého mulatského synka, jak se blíží po trávníku líným, hbitým, kočičím krokem. Pochvalně se zadíval na jeho elegantní rychlé pohyby, útlá, ale pevně vyklenutá prsa, pružnost drobných kostí. Rovněž krásně utvářenou inteligentní hlavu, dychtivé černé oči, citlivý oválný obličej a sličnou měděně olivovou barvu pleti. Vypadal jako Španěl z vyšších, vrstev. Quod potui perfeci. Z takového míšení asi vznikají muži, kteří vypadají jako muži.

Podle řeky v rákosí. Rákosové flétny. Chrám múz, opět posvátný les. Proč ne? Jako v té zátočině. Též já jsem žil v Arkádii.

186$

Odložil na chvíli brýle a zadíval se na zlovolný výraz ochrnutého levého oka a velkou paňácovskou bradavici na líci pod okem. Černá skla působila dojmem, jako by byl zpola maskován, a dávala nádech neproniknutelného tajemství subtilní, smyslné a znepokojující inteligenci jeho obličeje. V tu chvíli se objevil černošský sluha a ohlásil, že lázeň je připravena. Soudce přehodil dlouhý tenký župan přes pihovaté tělo a vstoupil odhodlaně do vlažné vody. Pak se dal deset minut třít, drhnout a masírovat na dlouhém stole mocnýma plastickýma rukama černochovýma. Oděl se v čerstvě vyprané prádlo a nově vyžehlený černý oblek. Nedbale si zavázal černou stužku pod široký pruh škrobeného límce a zapjal si na dlouhé přímé postavě šosatý kabát, sahající mu po kolena. Vzal z krabice na stole cigaretu a zapálil si ji.

Malé autíčko titěrně drkotalo křivolakou cestou, jež vedla z města průsmykem. Chvíli co chvíli prokmitlo listím stromů. Seděli v něm dva muži. Soudcův obličej se zatvrdil proti tomu pohledu. Díval se, jak vůz projíždí jeho bránami na cestě v oblacích prachu. Nejasně viděl sprosté horalské rudé tváře mužů a doplnil si představu potem a mančestráky. Stejné bratránky mají v městě. Cihly a malta, bílá vyrážka předměstí. Sdružení míšenci světa.

Za chvíli do mého údolí se strojky na stříhání trávníku. Zamáčkl život cigarety o popelník a počal zběžně z okna kalkulovat počet svých koní, oslů, krav, vepřů a slepic; nahromaděné zásoby ve velkých stodolách, těžkou váhu plodin na polích a sadech. K domu kráčel muž s košíkem vajec v jedné ruce a vědrem másla v druhé; každá hrudka měla vtisknutou značku pšeničného snopu a byla volně zabalena do čistého bílého plátěnka. Chmurně se usmál. V případě útoku by mohl snést dlouhé obležení.

V Dixielandu Eliza tvrdě spala v temné světničce s okénkem vedoucím do nejistého světla zadní verandy. Její pokojík byl ověnčen visící změtí provazů a provázků; v koutech se povalovaly haldy starých novin a obrázkových časopisů, každá polička byla nacpána zapatlanými, ocedulkovanými,

187$

poloprázdnými lahvičkami od léků. Ve vzduchu páchl menthol, Vickovo mazání proti plicním neduhům a sladký glycerin. Pod sloupy, na kterých trčela zadní část domu, vešla černoška a líně vylezla strmým tunelem zadních schůdků. Zaklepala

na dveře.

„Kdo je to?“ vykřikla ostře Eliza. Ihned se probudila a přistoupila ke dveřím. Přes teplé vlněné tričko, které Ben již zahodil, měla na sobě šedou flanelovou noční košili. Když černoška otevřela dveře, visící provázky začaly jemně povívat sem tam, jako divné mořské řasy plovoucí pod hladinou moře. Nahoře, v malém předním pokojíku, vedoucím do zasklené verandy, spala slečna Billie Edwarsová, čtyřiadvacetiletá dívka z Missouri, odvážná mistryně v krocení lvů z cirkusu J. L. Jonese, který se právě produkoval na rovině kopce za školou ve Švestkové ulici. Vedle v prostorné rohové ložnici ležela pohřížena v hluboký alkokoholický spánek paní Marie Pertová, jedenačtyřicetiletá žena obchodního cestujícího s drogami. Na kraji římsy krbu stály dvě fotografie v stříbrných rámečcích – obrázek její nepřítomné osmnáctileté dcery Luisy a obrázek Benjamina Ganta, jak leží, opřen o loket, na trávě před domem, na hlavě široký slaměný klobouk, který mu stínil celý obličej kromě úst. V ostatních pokojích vpředu i vzadu leželi pan Conway Richards, prodavač cukroví v cirkuse J. L. Jonese, slečna Lily Mangumová, šestadvacetiletá diplomovaná ošetřovatelka, třiapadesátiletý pan Vilém H. Baskett z Hattiesburgu v Mississippi, majitel bavlníkových plantáží, bankéř a trpitel malarik, jakož i jeho žena; ve velké ložnici u schodů spala devatenáctiletá slečna Anna Mitchellová z Valdasty v Georgii, jedenadvacetiletá slečna Thelma Cheshirová z Florence v Jižní Karolíně a osmadvacetiletá slečna Rose Levinová z Chicaga v Illinoisu, vesměs členky baletního sboru „Kandisového Evanse“ a jeho „Broadwayských krásek“, které si sem Piedmontská zábavní agentura pozvala z Atlanty v Georgii.

„Hej, děvčata, jsou k nám na cestě vévoda z Gorgonzoly a hrabě Limburský. Radím vám všem, abyste byly na ně vlídné a hezky je zabavily, až přijdou!“

188$

„Samo sebou!“

„A pozor na toho mrňavého – ten má fůru prachů!“

„No samo sebou, že ano! Hurá, hurá, hurá!“

„My jsme ty dívky pro zábavu,

každému popleteme hlavu;

hledáš-li žert a vtip,

kde pochodil bys líp?

A proto v rej

se s námi dej!“}

Za velkou ohradou, polepenou plakáty, na horní Odolní ulici, proti Středisku mladých mužů (barevných), v samém srdci přelidněného zábavního i obchodního střediska černošského obyvatelstva Altamontu, spal posledním spánkem bílých i černých Mojžíš Andrews, šestadvacetiletý, barevný. Kapsy, které měl ještě předešlý večer plné peněz, jež mu dal zastavárník Saul Stein výměnou za jisté předměty odcizené z domu pana George Rollinse, advokáta (jako např. osmnáctikarátové walthamské zlaté hodinky s těžkým řetězem ze splétaného zlata, démantový zásnubní prsten paní Rollinsové, troje nejjemnější hedvábné punčochy a dvoje pánské spodky), měl nyní prázdné. Nedopitá láhev Staré kentucké žitné s jetelovým čtverlístkem, s kterou se uchýlil za prkna k odpočinku, ležela neupotřebena v chabém sevření jeho levice. Jeho široké černé hrdlo zelo rozříznuto přesně od ucha k uchu jakožto následek dovedného zacházení s břitvou, jaké bylo vlastní jeho nenáviděnému a nenávidícímu soupeři Jefersonu Flackovi, osmadvacetiletému, jenž nyní ležel spokojeně, nepodezírán a nepronásledován, se svou i Andrewsovou společnou milenkou, slečnou Molly Fiskovou, v jejím bytě na východní Jedlové ulici. Vražda Mojžíše Andrewse byla spáchána, ještě když svítil měsíc.

V horní Údolní ulici přelézal tiše plot vyhladovělý kocour; zvon soudní budovy odbíjel mohutných šest úderů; osm černošských nádeníků šlapalo řadou jako jeden muž. Každý si nesl v plechovce od sádla oběd. Kraje modráků měli ztuhlé od naneseného cementu.

189$

Mezitím se současně odehrávaly v sousedství tyto události:

Dr. H. M. McRae, osmapadesátiletý, farář Prvního presbyteriánského chrámu, umyl si hubené skotské tělo, navlékl si škrobenou bílou košili a černé šaty, oholil si vpadlé, hladké nestárnoucí líce a sestoupil z ložnice svého domu v Cumberladské třídě do jídelny k snídani ovesné kaše, suchých topinek a svařeného mléka. Srdce měl čisté, mysl přímou, víru i život jako vymyté prkno, vydrhnuté pískovcem. Modlíval se třicetiminutové modlitby beze vší domýšlivosti za všechny lidi a za úspěch všech dobrých počinů. Byl jako bílý nepalčivý oheň, prozařující lásku i smrt; jeho řeč zněla klidným nadšením jako ocel.

Doktora Franka Engla zdravotní ústav, spojený s tureckými lázněmi, hostil pana J. H. Browna, bohatého sportovce a vydavatele Altamontského občana. Brown klesl v bezesný spánek po pěti minutách parní lázně, deseti ve vaně a třiceti v odpočívárně, kde se podrobil znalecké masáži „plukovníka“ Andrewse (jak byl přátelsky nazýván Englův obratný černošský masér) od chodidel dnavých nohou až po žilkovitý hedvábný lesk poněkud purpurové tváře.

Naproti, na rohu ulice Svobody a Spolkové třídy a na úpatí Bateriového kopce, černoch v bílé kazajce ospale skládal do krabic rozházené pokerové známky, jež se válely po ústředním stole v horním středním sále Altamontského městského klubu. Hosté, kteří právě odešli, byli pan Gilbert Woodcock, pan Reeves Stikeleather, pan Jindřich Pentland mladší, pan Sidney Newbeck z Clevelandu v Ohiu (na odpočinku) a řečený již pan J. H. Brown.

„A na mou duši, Bene,“ chechtal se Harry Tugman, který se v tu chvíli vynořil z bufetu číslo tři, „já myslel, že mě raní mrtvice, když našeho starého vytáhli z šatníku. Po tom všem kázání, které tiskl v novinách o umravnění našeho města!“

„Vůbec bych se nedivil, jestli tu prohlídku nespískal soudce Sevier! „ řekl Ben.

„Ale to se ví, Bene,“ mínil netrpělivě Harry Tugman, „to

190$

je to nejmenší, ale spíš za tím vězí královna Alžběta. Ta přece má prsty ve všem. Božíčku, týden ani necekl. Bál se vystrčit hlavu z kanceláře.“

V klášterní škole svaté Kateřiny na cestě sv. Klementa kráčela tiše internátní ložnicí sestra Tereza, matka představená. Vedle každého lůžka povytáhla roletu, aby sadová vůně třešňových a jabloňových květů mohla jemně vproudit do dlouhého chladného údolí růžově dřímajících děvčátek. Dech jim jemně vycházel ze zrosených pootevřených úst, světlo růžově dopadalo na polštářově oblou křivku paží, útlé mladé boky a svěží načervenalá poupata ňader. Na vzdáleném konci ložnice leželo tlusté děvče rozvaleno naznak, paže i nohy roztažené, a řádně chrápalo pofukujícími rty. Zbývala jim ještě hodinka spánku.

S jednoho bílého stolku mezi lůžky zdvihla Tereza otevřenou knihu, která tam nedopatřením zůstala ležet otevřena z předešlého večera. Přečtla její název – Obecné právo Roberta W. Chamberse. Vnitřní úsměv jí zahrál na velké kostnaté tváři pod šedými vousky. Širokou, od hlíny zbarvenou rukou uchopila tužku a načmárala stručně trhaným mužským písmem: „Hloupost, Bětuško – ale přesvědč se sama! „ Pak tichým mohutným krokem sešla po schodech a vkročila do své pracovny, kde již čekaly na ranní poradu sestra Louisa (franština), sestra Marie (dějepis) a sestra Bernice (klasické jazyky). Když se vzdálily, usedla k psacímu stolu a pracovala na rukopisu knihy, jež byla sice skromně určena školním dětem, ale později proslavila její jméno všude, kde se oceňuje ušlechtilá výstavba prózy – na své velké Biologi.

Pak zazvonil v noclehárně zvonec, bylo slyšet vysoký smích mladých děvčat. Tereza vstala a viděla, jak podle zahradní zdi přichází od švestkového stromu mladá jeptiška, sestra Anežka, s květy v náruči.

Dole v Biltburnské úžlabině, kryté stromovím, duněl hrom na kolejích a lkala plačtivě píšťala.

Pod radnicí byly otevřeny kóje v ohromném svažujícím se sklepení. Řezníci v zástěrách rozpřahovali sekyry na čerstvé studené kýty, odsekávali silné plátky na pevné kropenaté

191$

balicí papíry a házeli je zhruba zabalené čekajícím černošským roznašečům…

J. H. Jackson, přičinlivý a slušný černoch, stál ve svém čtvercovém zelinářském stánku, maje za pomocníky dva vážně se tvářící; syny a obrýlenou, obchodnicky schopnou dceru. Byl obklopen širokými nakloněnými policemi s ovocem a zeleninou, páchnoucí ještě zemí a jitrem – velkými kadeřavými saláty, bujnými ředkvičkami, ještě vlhce zamazanými od černé hlíny, mladými cibulkami dlouhých stonků, čerstvě vytrhanými ze záhonu, novým; celerem, mladými bramborami a citrusovými plody tenkých slupek z Floridy.

Výše nad ním prodavač ryb a ústřic pan Sorrell vybíral ústřice na odkapávající lopatce z hlubin emailované nádoby vystlané ledem a sypal je do silných kartónových krabic. Na ledových podnosech ležely těžké vykuchané mořské ryby s širokým břichem – kapři, pstruzi, okouni.?

Řezník pan Michal Walter Creech dojedl řádnou snídani, skládající se z telecích jater, vajec, slaniny, horkých sucharů a kávy. Pokynul jednomu z čekajícího hloučku černošských chlapců. Hlouček se vyřítil kupředu jako smečka psů, ale řezník je zastavil kletbou a napřaženým sekáčkem. Šťastný jinoch, který byl vybrán, předstoupil a vzal od něho tác s hojnými ještě zbytky jídla a zpola plnou konévkou kávy. Protože však spěchal na roznášku, postavil si jídlo do pilin vedle lavice, a důkladně je poplival, aby je uchránil pro sebe před závistivými kamarády. Pak odkvapil se zvonivým, smíchem a vítěznou škodolibostí. Pan Creech se temně podíval na své negry.

Město již natolik zapomnělo, co má pan Creech sám v sobě černošské krve (osminu po otci, starém Waltru Creechovi, synu Snědé Jenny), že mu bylo ochotno nabídnout politickou kariéru. Ale pan Creech nezapomínal! Zahleděl se kysele na svého bratra Jaye, ,který – v šťastné nevědomosti o bratrově záští, tom hadím jedu, který dokáže prýštit i z bratrského srdce – nadšeně rozporcovával žebírka na velkém řeznickém špalku a přitom zvučným tenorem pěl počáteční takty „Rodné chýše na Západě „:

192$

{„Ty její modré oči

stále se za mnou točí –}

Pan Creech zíral nenávistně na Jayovy žlutosnědé čelisti, na mocné vibrování jeho žloutenkového hrdla, na jeho tuhé kučery jakoby želízkem napálené.

Přisámbůh, pomyslil si v trýzni ducha, mohl by se vydávat za Mexikána.

Zlatový hlas Jayův dospěl k vrcholnému triumfu, když s delikátní ukázněností přešel na poslední notě ve vysokou líbeznou fistuli, kterou vydržel plných dvacet vteřin. Všichni řezničtí pomocníci ustali v práci. Někteří – statní siláci a otcové dospělých rodin – stírali slzu s oka.

Posluchačstvo bylo jako přimraženo. Ani človíček se nepohnul. Ba ani pes nebo kůň se nepohnul. Když poslední sladký tón se rozplynul v pavučinovém tremolu, zavládlo hluboké ticho, jako hrobové, jako mrtvé – nejvyšší uznání, jakého může umělec dosáhnout na tomto světě. Kdesi v davu zavzlykala žena a klesla v mdlobách. Byla ihned vynesena dvěma přítomnými skauty, kteří jí poskytli ošetření první pomoci, při čemž jeden spěšně vykřesal dvěma oblázky praskající oheň z borových větví, kdežto druhý připravil obvaz navázáním několika uzlů na kapesníku. Pak vypuklo davové šílenství. Ženy si snímaly prsteny s prstů, perlové šňůry s hrdel, chryzantémy, hyacinty, tulipány a sedmikrásy s drahocenných živůtků, zatím co módní elegáni v nebližších řadách vytrvale bombardovali pěvce rajskými jablíčky, saláty, novými brambory, hovězím lojem, vepřovými kolínky, rybími hlavami, telecí ledvinou a prejtovými jitrnicemi.

Mezi řadami tržnicových Stánků se procházely altamontské hospodyně z pensionů. Jejich nosy čenichaly a oči vyzvídaly, kde by co nejlaciněji nakoupily. Byly různé velikosti i věku, ale vesměs měly vryt výraz hádavé odhodlanosti a bojovné sevření rtů. Slídily mezi rybami a zeleninou, ohmatávaly kapustu, potěžkávaly cibule, rozvíraly salátové hlávky. Na lidi si musíte dát pozor, nebo vás odřou z kůže. A svěříte-li nákup líné, nespolehlivé černošce, ta vám víc prohospodaří,

193$

než vyvaří. Dívaly se ledově jedna na druhou, paní Barrettová z Grosvenoru na paní Nevillovou z Odolní vyhlídky, paní Amblerová z Koloniálu na slečnu Mamii Featherstonovou z Havraní peruti, paní Ledbetterová z Beldeveru na paní – –

„Prý máte všechno obsazeno, paní Colemanová,“ dotazovala se.

„A copak já, já mám pořád obsazeno,“ děla paní Colemanová. „Já beru jen stálé nájemníky, kdopak by se babral s turisty! „ dodala pyšně.

„No jo,“ odsekla paní Ledbetterová nakysle, „to já bych si taky mohla nabrat do domu plno tuberáků, co dělají, že jim nic není, ale takové já neberu. Jak jsem jednou povídala –“

Paní Michalovová z Oakwoodu na paní Jarvisovou z Waverley, paní Cowanová z Ridgemontu na paní – –

Naše město je skvěle vybaveno, aby vyhovělo všem požadavkům značného a stále rostoucího proudu turistů, kteří zaplavují naši metropoli v rušných měsících červnu, červenci a srpnu. Kromě osmi přepychových hotelů nejvyšší třídy bylo r. 1911 zapsáno u obchodní komory přes 250 soukromých hotelů, pensionů a ozdravoven, jež jsou k disposici všem, kdo k nám zavítají za obchodem, rekreací nebo léčením.

Zavazadla se dopravují přímo z nádraží.

V tu chvíli dokončil roznašeč č. 3 svou pochůzku; obezřetně vystoupil teď na zablácenou verandu v Údolní ulici a tápal černým miasmatickým vzduchem k posteli, kde ležela May Corpeningová. Když se jí dotkl, zamumlala cosi jako omámená, obrátila se k němu, a ospale probuzena, stáhla si ho k sobě těžkým smyslným laskajícím pohybem a vložila mu na hrdlo jho svých těžkých měděných paží. Tomáš Cline stoupal dunivými kroky do svého bytu v Bartlettově ulici a mával plechovým pouzdrem v umaštěné ruce. Ben se vrátil do administrace s Harrym Tugmanem. A Evžen, v pokojíku hledícím dozadu do Woodsonské ulice, na Gantův hlučný povel zdola procitl a rozevřel oči na vteřinovou vidinu zardělé modré oblohy a oblaku něžných květů, kanoucích zvolna k zemi.

194$

XV

Jeho pány byly hory; obkličovaly život. Byly pohárem skutečnosti, neúčastnily se růstu, neúčastnily se zápasu a smrti. Byly mu absolutní jednotou uprostřed věčné změny. Z paměti se mu vynořovaly dávné obličeje s posedlýma očima. Vzpomínal si na Swainovu krávu, na výstavu v Saint Louisu, na smrt bratrovu, na sebe v kolébce. Na chvíli se proměnil ve svůj přízrak, pokoušel se obnovit minulost, jejíž býval součástí. Nemohl pochopit změnu, nemohl si vysvětlit růst. Zahleděl se v salóně na svou zarámovanou podobiznu z dětských let a odvrátil se; ze strachu a ze snahy aspoň na chvíli se zvládnout, proniknout k sobě, být sám svým majetkem, udělalo se mu zle.

Strašlivě jasně, s šílenou určitostí vidin zjevovaly se mu ty beztělé přízraky jeho minulosti. Co zmizelo před pěti lety, přicházelo mu nyní na dosah ruky, a v takové chvílí přestával věřit ve svou vlastní jsoucnost. Čekal, že ho někdo vzbudí. Zdola zpod obtížené révy slyšel Gantův mocný hlas; vyhlédl ospale z verandy na nízký, mocný, sytě žlutý měsíc a šel poslušně spat. Ale to, nač si před chvílí vzpomněl, zůstalo s ním. Což kdyby…? Příčiny se. přelévaly neustále v nové příčiny.

Slýchal nezvučné odtikávání života; jeho silná jasnovidnost, zděděná po Elize a po jejích divokých skotských předcích, propalovala se uvnitř něho k přízrakům minulých let a vrhala na mrtvé stíny miliony světelných záblesků – tu osvětlila malé nádražíčko za svítání; tu cestu prosekanou smrčím, pozorovanou za soumraku; hocha, který běžel za poskakujícími telátky; rozcuchanou babu stojící ve dveřích; zamoučněné černochy, skládající pytle z nákladního vagonu do skladiště; muže, který v Saint Louisu řídil autobus jedoucí k výstavišti; chladný polibek jezera za svítání.

Jako drát elektrického vedení zatáčel se jeho život do kalného šera minulosti. Oživovaly v něm, pořádaly se a rozhýbávaly miliony dojmů, které utkvěly v jeho pozornosti náhodou, jako zisk či ztráta okamžiku, otočením hlavy nebo nesmírným a bezcílným nutkáním shody okolností. Jeho mysl

195$

vytrhávala ze souvislosti živoucí bílý jas oddělených vjemů, a tím příšernější mu pak připadala přízračnost všech věcí. Mnoho představ, které se vracely, aby otvíraly přízračné vyhlídky fantasii obraznosti, pocházelo ze vzpomínek na krajiny, které ubíhaly podél oken vlaku.

A to ho právě nejvíc lekalo – tajemné kombinace stálosti a změny, strašlivé okamžiky nehybnosti, do kterých byla vtištěna celá věčnost, jako by pozorovatel i pozorovaný byli vytrženi z třeštícího života a zamrzli v čase. Taková byla ona chvíle zastavení času, kdy se nehýbala země, nehýbal se vlak, nehýbala se babice ve dveřích, nehýbal se on. Bůh snad zvedl nad nekonečnou hudbou sfér svou taktovku, a odvěký pohyb se zastavil, přerušen v nekonečnému plánu všehomíra. Bylo to podobno filmům, znázorňujícím skok plavce do vody nebo skok závodního koně přes překážku – pohyb náhle zkamení ve vzduchu, nevyhnutelné dokončení děje se pozdrží. Pak visící tělo dokončí svou parabolu a žbluňkne do nádržky. Jenomže v něm existovaly tyto obrazy bez začátku a konce, bez nezbytného připojení v čase. Babice – výjev z bezčasého světa – zmizela bez chvíle přechodu.

Čas a pohyb mu vnukaly pocit neskutečnosti. Představoval si tu ženu, když jeho vlak odjel, jak vchází zpět do domu, zdvíhá kotlík zavěšený nad uhlíky v krbu. Tak se mu život obracel ve stín, živé světlo zase zpřízračňovalo. Ten chlapec běží za telátky! Kam potom? Kde teď?

Jsem, přemítal, částí všeho, čeho jsem se dotkl a co se dotklo mne; to všechno nemá pro mne jiné existence kromě té, kterou jsem tomu dal; změnilo se to v něco jiného, protože se to smísilo s tím, čím jsem tehdy býval; a dnes se to již zase pozměnilo, protože se to rozplynulo v tom, čím jsem teď; a to zase není nic jiného než souhrn všeho, co se se mnou dělo. Proč zde? A proč tam? Proč teď? A proč tenkrát?

Slití dvojího silného sobectví, vnitřního sobectví Elizina a Gantova sobectví obráceného navenek, učinilo z Evžena fanatického vyznavače náboženství osudu. Nad veškerou špatné využitou příležitostí, marností, bolestí, tragedií, smrtí a zmatkem pohybovala se po vytčené koleji nutnost. Ani vrabec ne—

196$

spadl ze vzduchu, aby odraz toho nezasáhl jeho život, a osamělé světlo, dopadající na kluzký povrch nekonečných moří na úsvitě, vzbuzovalo změny v pohybu moře, které vynášelo na břeh živoucí tvory. Z hloubek vyplouvaly ryby.

Sémě naší zhouby zraje na poušti, lektvar k našemu uzdravení vyrůstá na horském útesu, a baba z Georgie nám otravuje život, protože jakýsi londýnský hmaták kdysi ušel šibenici. Osud nás činí pro všechny ostatní přízrakem a pro nás samy jedinou skutečností; osud je nesmírnou veřejí světa i zrnkem prachu; je kamínkem, který dá vznik lavině, oblázkem, jehož soustředěné kruhy se šíří přes celá moře.

Věřil tak, že je středem života; věřil, že srdce světa obkličují hory; věřil, že z chaosu náhod vzejde v neúprosném okamžiku nevyhnutelná událost, aby zvýšila součet jeho života.

Na skryté druhé straně neměnných hor vlnil se okolní svět jako nesmírné stínové moře, oživené velkými rybami, jež stvořila jeho fantasie. Ten svět, do něhož nevnikl, je jistě nekonečně rozmanitý, ale je v něm nepochybný řád a smysl. Jistě v něm není marných dobrodružství – odvaha je odměňována krásou, talent úspěchem, zásluha náležitou odměnou. Jistě je tam nebezpečí, jistě námaha, jistě boj. Ale není tam zmatku a zmrhání. Není tápání. Připravený osud spadne v pravém okamžiku jako švestka. V kouzelné zemi není nepořádku.

Venku, na všech zahradách světa leží jaro. Za horami se klene země, k novým horám, k zlatým městům, šťavnatým loukám, hlubokým lesům, mořím. Dál a dál, bez ustání.

Za horami jsou doly krále Šalomouna, drobounké republiky středoamerické s vodotrysky cinkajícími ve dvorech; dále střechy Bagdadu v měsíčném světle, zamřížované okenice Samarkandu, bythinští velbloudi ozáření měsícem, španělský ranč, zvaný „Trojité Z“, u něhož vystoupil J. B. Montgomery se svou půvabnou dcerou ze soukromého salonního vozu na západní železniční trati; a opevněné útesy Graustarku; kasino

197$

v Monte Carlu, dárce velkých výher; a Středozemní moře, matka říší. Náhlá zbohatnutí se ohlašují tečkami a čárkami na pruhu papíru, a v prvním poschodí Eiffelovy věže, kde je restaurace, začnou Francouzovi hořet licousy. Nezapomeňme na farmu v Devonu, na bílou smetanu, hnědé pivo, na zimní zábavy u krbu, a na Lomu Doonovou. Též visuté zahrady babylonské, hodování s královnami při západu slunce, pomalu klouzající bárky na Nilu a moudrá rozkošná těla Egypťanek, rozložená na měsíčných balustrádách, a rachot spřežení velikých králů, poklady hrobek vyloupených v noci, bohatý vinný kraj francouzských zámků. Horké nohy v kalikové sukni, rozvalené na seně.

Na poli v Thrákii ležela královna Helena, líbezné tělo postříkané sluncem a stínem.

Zatím šel obchod docela pěkně. Za první léta pobytu v Dixielandu byla Eliza několikrát nemocna, a tím se její výdělečná schopnost zmenšila. Ale pak se zotavila a zaplatila poslední splátku na dům.

Byl zcela její. Měl v tu dobu cenu asi 12 000 dolarů. K tomu si vypůjčila 3 500 dolarů na dvacetiletou životní pojistku znějící na 5 000 dolarů – pojistné se mělo platit již jen dva roky – a provedla za to v domě rozsáhlé změny. Nahoře přidala zasklenou pavlač, kde se mohlo spát, připojila na jedné straně dva pokoje, koupelnu a chodbu; na druhé straně prodloužila chodbu, přidala tři pokoje, dvě koupelny a kloset. V dolejším poschodí rozšířila verandu, zařídila pod pavlačí veliký zasklený arkýř, do jídelny, které zamýšlela používat, když nebyla sezóna, jako společné ložnice, dala prorazit obloukový vchod; vyšetřila místo pro malou špížku, kde rodina měla jíst, a přistavila ke kuchyni malý pokojík, který měl být její ložnicí.

Přestavba se děla podle jejích plánů a z nejlacinějšího materiálu ; z domu nikdy nevyčichl zápach syrového dřeva, špatných nátěrů a hrubě nahozené malty, ale zato přibylo nějakých deset místností za pouhých 3 000 dolarů. Předešlý rok utržila skoro 2 000 dolarů – v bance měla na účtu téměř

198$

5 000 dolarů. K tomu byla společně s Gantem majitelkou dílny na náměstí, která měla frontu dlouhou deset metrů, byla oceňována na 20 000 dolarů a vynášela 65 dolarů měsíční činže: 20 dolarů od Jannadeaua, 25 dolarů od klempířství McLeana a spol. v přízemí a 20 dolarů od tiskárny J. N. Gillespie a spol., která zaujímala celé poschodí.

A pak tu byly tři stavební parcely v Merrionově třídě po

2 000 dolarů anebo za 5 500 dolarů všechny tři dohromady, domek ve Woodsonské ulici, oceňovaný na 5 000 dolarů; 45 hektarů zalesněného svahu s farmou, s několika sty broskvoní, jabloní a třešní a s několika hektary orné půdy, za něž Gant dostával pachtovného 120 dolarů ročně a které se cenily hektar po 125 dolarech, celkem asi 5 500 dolarů; dva domy, jeden v Carterově ulici a jeden v Duncanově ulici, pronajaté železničářům, které se cenily dohromady na 4 500 dolarů a nesly každý 25 dolarů činže měsíčně; 19 hektarů půdy čtyři kilometry od Biltburnu a osm od Altamontu na důležité silnici reynoldvillské, které oceňovali po 510 dolarech, celkem na 10 000 dolarů; tři domy v černošské čtvrti – jeden v dolejší Údolní ulici, jeden na Beaumontově oblouku hned pod velikým domem černocha Johnsona a jeden v Dubové ulici – ceněné na 600, 900 a 1 600 dolarů a poskytující nájemné z jednotlivých pokojů 8, 12 a 17 dolarů měsíčně (celková hodnota 3 100 dolarů a měsíční činže celkem 37 dolarů): dva domy za řekou v Západním Altamontu, vzdálené sedm kilometrů, v ceně 2 750 a 3 500 dolarů s činží 22 a 30 dolarů; tři pozemky ztracené v porostech divokých svahů, kus cesty od hlavní silnice vedoucí Západním Altamontem, za 500 dolarů; a nepronajatý dům, předmět Gantových kleteb, na dolní Hattonově třídě za 4 500 dolarů.

Nádavkem k tomu měl Gant v nově zřízené Svěřenské bance 10 akcií, které již byly po 200 dolarech (celkem 2 000 dolarů) jeho sklad kamenů, pomníků a andělů potřísněných mušinci představoval investici asi 2 700 dolarů, třebaže by za ně takovou částku v hotovosti nebyl dostal; a v Svěřenské bance, Obchodní bance a v bance na Bateriích měl uloženo

3 000 dolarů.

199$

Tak počátkem roku 1912, ještě před prudkým rozvojem průmyslu jižních států, který způsobil, že se obyvatelstvo Altamontu ztrojnásobilo a ceny pozemků zmnohonásobily, činilo jmění Ganta a Elizy asi 100 000 dolarů. Jeho hlavní část byla solidně uložena ve vybraných, výnosných realitách podle Eliziny volby, což sečteno s výnosem dílny a Dixielandu poskytovalo jim 8 000 až 10 000 dolarů ročního příjmu. Ač si Gant často trpce stěžoval na své zaměstnání a tvrdil, nebyl-li právě naladěn proti majetku, že si ze svých náhrobních kamenů stěží vydělá na živobytí, přece byl zřídka kdy v nouzi o peníze. Nikdy nebyl bez objednávek od venkovanů; nosíval v kapse napěchovanou tobolku se 150 až 200 dolary v pětidolarových a desetidolarových bankovkách a Evženovi často dovoloval je počítat; radoval se ze synkova údivu a pocitu hojnosti.

Tu a tam, když se dala svést ztřeštěnou romantičností, která chvílemi zatemňovala její opatrné chytráctví, utrpěla Eliza ve svých investicích ztráty. Vložila do utopického podniku nějakého missourského kolonisátora 1 200 dolarů, a za své peníze nedostala nic kromě několika čísel týdeníku onoho podnikavce, několika prospektů s krásnými obrázky, jak to bude vypadat, až to bude hotovo, a hliněné, asi deseticentimetrové sošky, představující onoho muže v roli bratra-ochránce s jeho malými sestřičkami Katuškou a Jeničkou; ta menší měla prstík v puse.

„Měla by ho mít v nose,“ poznamenal Gant, který se celému tomu obchodu nelítostně posmíval.

A Ben, pohodiv hlavou k sošce, se ušklíbl:

„Za tohle dala dvanáct stovek.“

Ale Eliza se chystala jít svou cestou sama. Viděla, že to bude čím dál tím nesnadnější, spoléhat se při nákupu realit na Gantovu pomoc. Ne-li s bolestí, tedy jistě aspoň se závistí pozorovala, jak všelijaká bohatá sousta padají do jiných úst nebo zůstávají nespolknuta. Tušila, že v kratičké době ceny pozemků stoupnou nad její možnosti. Chtěla být při tom, až se koláč bude krájet.

Naproti Dixielandu, přes ulici, byla vila Brunswick asi

200$

o dvaceti místnostech, vystavěná z červených cihel. Mramorové ozdoby tesal před dvaceti lety sám Gant, podlahy z tvrdého dřeva a dubové vykládání stěn provedl Vilém Pentland. Byl to ošklivý dům ve slohu devatenáctého století, s mnoha štíty, svatební dar bohatého seveřana dceři, která pak umřela na tuberkulosu.

„Nejlépe stavěný dům v celém městě,“ tvrdil Gant.

Ale koupit s Elizou na polovic nechtěl. Smutně hleděla, jak se dům dostal S. Greenbergovi, bohatému obchodníku se starým železem, za 8500 dolarů. Do roka odprodal Greenberg ze zadní strany pozemku u Yanceyské ulice pět parcel po 1000 dolarech a dům odhadoval na 20 000 dolarů.

„Už jsme mohli mít ty peníze trojnásob doma,“ trápila se Eliza.

Neměla tou dobou dost peněz na větší investici. Spořila a vyčkávala.

Jmění Viléma Pentlanda odhadovalo se v ten čas zhruba na 500 000 až 700 000 dolarů. Byly to hlavně nemovitosti, většinou domy a skladiště, které ležely blízko osobního nádraží.

Někteří Altamonťané, zvláště mládenci, kteří zevlovali kolem Collisterovy drogerie a prosnili mnohé hodiny odhadováním bohatství domácí plutokracie, nazývali Viléma Pentlanda milionářem. Tehdy to ještě bylo v Americe zvláštností, byl-li někdo milionářem. Ve skutečnosti měl Vilém Pentland jen půl milionu.

Milionářem byl pan Goulderbilt. Přijížděl do města ve velikém packardu, ale pak vystoupil a chodil po ulicích jako jiný.

Jednou ho Gant ukázal Evženovi, jak vstupuje do banky. „Tamhle jde,“ zašeptal Gant. „Vidíš ho?“

Evžen přisvědčil, zakýval mechanicky hlavou. Nebyl schopen slova. Pan Goulderbilt byl švarný mužík s černými vlasy, černými šaty a černým knírkem. Měl malé ručky a nožky.

„Má přes padesát milionů,“ poučoval Gant. „To bys neřekl, když se na něj podíváš, viď!“

201$

Evžen sníval o těchto peněžních knížatech, že žijí skutečně po knížečku. Chtěl je vidět jezdit po ulici v kočárech s chocholatým spřežením a s harcující gardou jezdců v livrejích. Chtěl, aby měli prsty obtíženy klenoty, šaty lemovány hermelínem, jejich ženy aby byly zdobeny korunkami, z nichž se třpytí mosaiky ametystů, berylů, rubínů, topasů, safírů, opálů, smaragdů, a aby byly ověšeny silnými perlovými náhrdelníky. Chtěl je vidět, jak žijí v palácích s alabastrovými sloupy, jedí v rozlehlých sálech u ohromných mléčně bílých stolů ze starých stříbrných mis, jak pojídají neobvyklá, pohádková jídla – měkké, šťavnaté cecíky březí svině, žampiony na oleji, lososa, dušeného zajíce, vousy sumce polité jemnou, pikantní omáčkou, kapří jazýčky a velbloudí kopyta – jak mají ambrové lžíce s zdržadly zdobenými démanty a karbunkuly, číše achátové, vykládané smaragdy, jacinty a rubíny – zkrátka všechno, čeho by si jen mohl přát epikurejský mamonář.

Evžen poznal jen jediného milionáře, jehož veřejné vystupování ho uspokojilo, a ten byl bohužel šílený. Jmenoval se Simon.

Simonovi, když ho Evžen po prvé spatřil, bylo téměř padesát let. Měl silnou, skoro hřmotnou postavu prostřední výše, hubený hnědý obličej s vpadlými tvářemi, byl vždycky hladce oholen (ale někdy měl tváře rozdrápány nehty), ústa měl dlouhá, úzká, s trochu skleslými koutky. Jemný, citlivý výraz jeho obličeje někdy neočekávaně zaplál ďábelskou jízlivostí. Měl rovné husté vlasy, značně prošedivělé, které si elegantně česal a po stranách přihlazoval. Šaty míval volné, dobře střižené: nosil tmavý kabát a široké Šedé flanelové kalhoty, hedvábnou široce pruhovanou košili se stejným límečkem a s nápadnou, volně uvázanou kravatou. Vypadal velice pansky.

Simon a jeho dva opatrovníci přišli do Dixielandu teprve tehdy, když je potíže v některých altamontských hotelích donutily hledat příbytek v soukromí. Najali si dva pokoje a verandu na spaní; platili štědře.

„Ale nesmysl,” vykládala Eliza přesvědčivě Heleně, „já tomu nevěřím, že by mu něco bylo. Chová se tak tiše a pěkně, jak jen si můžeš přát.“

202$

V tu chvíli zazněl nahoře pronikavý skřek a za ním dlouhý ďábelský smích. Evžen vyskočil, začal nadšeně pobíhat předsíní a vyrážel kvikavé zvuky; tak se bavil! Ben se zamračeně ošklíbl, zaťal hbitě tvrdou bílou pěst, jako by chtěl bratra uhodit. Ale jen pohodil hlavou a řekl s tichým, pohrdlivým smíchem: „To ví sám bůh, maminko, proč ty blázny bereš. Máš jich přece dost ve vlastní rodině.“

„Pro pánaboha, maminko…“ spustila Helena zuřivě. V tu chvíli vešel zvenčí ze tmy Gant. Nesl promaštěný balíček vepřových žebírek a řečnicky si pobrukoval. Tu nahoře zazněl nový hlahol smíchu. Gant se prudce zarazil, strnul a zdvihl hlavu. Lukáš, který poslouchal bedlivě pod schody, vybuchl v nevázaný hlasitý řehot. Helenina rozmrzelost se změnila v cynickou zábavu. Předstoupila před vyjeveného otce a dloubla ho několikrát do žeber.

„No tohle,“ zvolal vyděšen, „co to je?“

„Milostpaní má nahoře blázna, „ chechtala se radostí nad jeho úžasem.

„Kristepane,“ zaječel Gant, jako by sám byl blázen, a hbitě si olízl svůj veliký palec o jazyk a v póze přemrštěného vzývání vzhlédl k svému tvůrci. Zkroutil šedá očka vzhůru a pozdvihl veliký špičatý nos k nebesům. Pak s gestem poraženého spustil ruce, až mu plácly o stehna, a začal pobíhat sem a tam, hlasitě volaje boha za svědka. Eliza stála nehnutě, dívala se z jednoho na druhého, rty jí cukaly, tvářila se trpce a uraženě.

Nové dlouhé veselé zavytí nahoře. Gant zmlkl, zachytil Helenin pohled a dal se proti své vůli do hloupého smíchu.

„Pámbu se smiluj nad námi,“ kuckal se. „Než se nadějeme, ona si nasadí do domu celou Barnumovu výstavu zrůd.“

V tu chvíli začal sestupovat Simon po schodech, úplně klidný, vznešený, vážný. Doprovázeli ho pan Gilroy a pan Flannagan, jeho společníci. Oba opatrovníci byli rudí v tváři a těžce oddychovali, jako by se byli právě velmi namáhali. Simon však zachovával svůj obvyklý vzhled neposkvrněné a vymyté uhlazenosti.

„Dobrý večer,“ pozdravil líbezně. „Doufám, že jsem vás nenechal dlouho čekat.“ Zahlédl Evžena.

203$

„Pojď blíž, hochu,“ vybídl ho blahosklonně.

„Jen ať jde, „ zašeptal pan Gilroy vybízivě, „vždyť on by neublížil ani kuřeti.“

Evžen se přiblížil.

„Jak se jmenuješ, mladý muži?“ otázal se Simon s ďábelsky krásným úsměvem.

„Evžen.“

„To je velmi hezké jméno,“ řekl na to Simon. „Hled, ať si je zasloužíš.” Vstrčil nedbale a velkolepě ruku do kapsy kabátu a vytáhl před užaslý chlapcův zrak hrst lesklých pěticentů a deseticentů.

„Bud, hochu, vždycky hodný k ptáčkům! „ pokračoval Simon a nasypal ty peníze do Evženových nastavených dlaní.

Všichni se podívali s pochybností na pana Gilroye.

„I to je v pořádku,” řekl pan Gilroy vesele. „Jemu to scházet nebude. Má ještě peněz jako želez.“

„Vždyť on je mul-ti-milionář, „ vysvětloval hrdě pan Flannagan. „Každé ráno mu dáváme za nějakých pět dolarů drobné, jen tak na rozházení.“

Teprve teď si všiml Simon Ganta.

„Dejte pozor na mečouny,“ vykřikl na něj; „pamatujte na zkázu lodi Maine!“

„Já vám něco řeknu,“ ozvala se Eliza se smíchem, „vždyť on není takový blázen, jak byste si myslili.“

„Správně,“ přitakal pan Gilroy, který si povšiml Gantova úšklebku. „Mečoun je taková ryba. U Floridy je jich hodně.“ , „Nezapomínejte na ptáčky, přátelé,“ připomněl Simon a šel s opatrovníky dále.

„Buďte hodní k ptáčkům!“

Gantovi se do Simona zamilovali. Hodil se jaksi do způsobu jejich života. Nikdo z nich se necítil v přítomnosti šílenství stísněn. Za květnaté jarní tmy vybuchoval náhle ve vězeňské cele jeho pokoje jeho satanský smích. Evžen rozčilen poslouchal, a i když usnul, nemohl zapomenout na úsměv temně rozkvétajícího zla, na cinkání penízků v obtížených kapsách.

Noc, třepot nesčetných drobných křídel. Je slyšet šplouchající vody vnitrozemských moří.

204$

… A vzduch se zachvěje notami z teplých ptačích hrdélek. Evženovi bylo skoro dvanáct. Vyrostl již z dětství. Když uzrávalo léto, prvně si uvědomil plnou slast samoty. V tenké noční košili stával ve tmě u okna zadního pokoje, hledícího do ovocné zahrady, vdechoval sladký vzduch, jásal nad svým osaměním v temnotách, poslouchal divné kvílení píšťaly, ujíždějící k západu.

Zdi žaláře se kolem něho již úplně uzavřely; byl obezděn mocí své obraznosti – naučil se stavět světu před oči svůj mechanický padělek, dosti věrně okopírovaný, aby ho chránil před vetřelci. Nemusil již o přestávkách prožívat muka skrývání a pronásledování. Chodil teď do nejvyšší třídy obecné školy, patřil mezi velké hochy. Vlasy mu ostříhali, když mu bylo devět, po velikém boji s Elizinou umíněností. Pak již nemusil zkoušet pro své kučery. Vyrostl do výšky jako býlí, sahal již matce přes hlavu; byl kostnatý, ale vyzáblý, tenký, bez masa na kostech; nohy měl směšně dlouhé a hubené. Když chodil velkými kymácivými kroky, vypadal jako rozkročené nůžky.

Na tenkém nevyvinutém krku mu seděla veliká hlava, hustě porostlá kudrnatými vlasy, které zatím změnily barvu ze světle javorové na tmavě kaštanovou. Pod širokým čelem byl malý obličejík, tak jemně modelovaný, jako by ani nepatřil k jeho tělu. Nezvyklý cizí výraz jeho tváře byl ještě zdůrazněn zadumaným soustředěním na jakési vzdálené divy; svědčil o prudké, temné vášnivosti, která se rozbleskovala sebemenším nárazem myšlenky nebo citu, jako když tůň zrcadlí světlo. Rty měl plné, smyslné, neobyčejně pohyblivé, dolní ret se mu špulil a odstával. Ustavičně roztržité zasnění mu dodávalo vzdorovitého, pyšného vzhledu; nesmál se často, spíše se vnitřně usmíval jakoby nějakému výstřednímu nápadu, jehož směšnost ocenil teprve ve vzpomínce. Nerozvíral rty k úsměvu – přelétl mu ústa jenom rychlý zákmit pohybu. Husté, mocně klenuté obočí mu srůstalo přes můstek nosu.

Onoho léta byl osamělejší než kdy jindy. Bylo to již skoro čtyři léta, co se Eliza odstěhovala do Dixielandu; roztržka v rodinném životě Gantových uvolňovala jeho přátelské vztahy

205$

k sousedním hochům, k Jindrovi Tarkintonovi, Maxi Isaacsovi a ostatním, až je přerušila docela. Ještě se s těmi hochy někdy vídal, leckdy s nimi navazoval nové spojení, ale neměl již staré přátele, nýbrž jen občasné styky s dětmi, jejichž rodiče přechodně bydlili v Dixielandu, s Timem O’Doylem, jehož matka hospodařila ve vile Brunswick, a tu a tam i s chlapci, kteří ho nakrátko zaujali.

Ale ti se mu brzy znechutili. Tupost a ošklivost jejich života, jejich duší, jejich zábav strhovala ho brzy do miasmatického močálu hnusu a omrzelosti. Nudní lidé v něm vzbuzovali postrach; nikdy se tak nelekal pustoty ve vlastním životě jako v životech jiných lidí. Jeho dávná nechuť k Pett Pentlandové a k jejím chmurným omšelým tetám vznikla z ponořených vzpomínek na starý dům v Ústřední třídě, na pach dozrávajících jablek a lahviček léků v dusných pokojích, hučení dravých větrů venku, nekonečnou jednotvárnost hovorů tet o nemocech, smrti a nouzi. Zmocňovala se ho proti nim bojácná zloba, že tak dovedou žít a být ve skličujícím okolí, z kterého jemu bylo nanic.

Tak se celý jeho obzor se vším hmotným prostředím jeho života rozdělil na pásma, která se mu líbila nebo protivila. Bůh ví jak, jakou nepostižitelnou přitažlivostí nebo odpudivostí myšlenek, citů a významů se v něm ty předsudky rodily! Tak jedna udice se mu zdála dobrá, vnukala mu sytý pocit jasného a veselého života, hojného a povzneseného; jiná mu nevysvětlitelně připadala „zlá“, tísnila ho strachem, beznadějností, úzkostí.

Snad v něm utkvěla vzpomínka na sychravé šero některého zimního večera. Nad hřištěm se smrákalo, ve vzduchu byla klamná tucha jara. V domech se matně rozněcovala světélka. Pak se špinavá hejna dětí táhla domů k večeři a začernění muži se vraceli k ošklivému, ale teplému vězení domova. Čas petrolejových lamp, které nenáviděl, čas jít spat! V Evženovi se usadila nenávist k místu, kde takový dojem zažil, a nezmizela ani tehdy, když ten dojem zapadl.

Anebo vraceje se z podzimní procházky, přinášel si zpět z údolí nebo úžlabiny mokvající nos, zablácené boty, pach

206$

rozmačkaného černodrvu na kolenou nebo vůni mokré země a trávy na dlaních a zároveň i zatvrzelou nechuť a podezíravost ke kraji, jímž procházel, a strach z lidí, kteří tam žili.

Vroucně miloval jasné světlo. Nenáviděl světlo matné, kalné, blikavé, nenáviděl šero a stín. Večer si přál mít pokoj nádherně ozářen krásným, plápolavým, ostrým, pronikavým jasem. A po něm ať přijde černá tma!

Ač byl hráčem špatným, náruživě se zajímal o sport. Max Isaacs ho zajímal jako atlet ještě dlouho potom, co ho přestal zajímat jako člověk. Nejvíce Max Isaacs vynikal v baseballu. Obyčejně hrával v poli, a když mu přihráli míč, pohyboval se svým polem s hbitostí pardála a chytal nemožné míče bez zjevného úsilí. Odpalovat míč dovedl strašnou silou; stál na stanovišti nedbale, ale pohotově. Jeho pálka zasáhla míč přímo, rovným rozmachem mocných ramenou. Evžen se marně snažil napodobovat přesnost a sílu tohoto pohybu, který odrážel míč svištícím obloukem z hřiště; nedokázal to. Sekal pálkou slepě a nemotorně a odpálil chabou ránu vhod hbitým lapačům na basi. Nikdy se nenaučil hrát v mužstvu, stát se údem jednotného těla, které se jednomyslně pohybovalo bez dorozumívání. Býval nervosní, rozrušený a roztržitý člen mužstva, ale s jednotlivými hochy nebo po obědě s Benem dovedl si házet míčem celé hodiny.

Uměl vyvinout oslňující rychlost, vkládal celou mladistvou pružnost svého dlouhého štíhlého těla do svého rozmachu, jásal, když míč práskl do dlaně rukavice nebo zasvištěl mimo chytače táhlou klesavou křivkou. Ben, překvapen někdy rychlým letem míče, divoce bratra proklínal a v zlosti mrštil míčem zpátky do hubené bratrovy ruky v rukavici. Na jaře a v létě chodíval Evžen velmi často na baseballová utkání v okrskové lize, byl fanouškem domácích a jejich nejlepších hráčů, ustavičně si představoval sám sebe v hrdinské roli zachránce vítězství.

Ale nijak se nedovedl podřídit kázni, tuhému výcviku, neuměl přijímat porážku a nezdar, jak se sluší na sportovce: vždycky chtěl vyhrát, chtěl být vůdcem, špicí vítězství. A nadto chtěl být milován. Vítězství a láska! Ve všech svých překotných

207

fantasiích viděl se Evžen nepřemožen a milován. Ale vracely se mu chvíle jasného vidění, když narážel na porážku a bídu svého života. Viděl svou kymácivou, směšnou postavu, roztržitý, neprakticky zadumaný obličej, příliš připomínající zvláštní cizí květ, aby mohl vzbudit nějakou náklonnost u kamarádů a příbuzenstva; připomínal si všechny ústrky, jízlivosti a posměšky, které sklidil, ona nesčetná pokoření, slovní i tělesná, kterých se mu veřejně dostalo od spolužáků i od rodiny. A když mu to všechno přišlo na mysl, zvuk vítězných rohů zanikl v hvozdech, triumfální válečné bubny utichly, pyšný třesk gongů se odechvěl do dáli. Orlové odletěli; ve chvíli vystřízlivění se viděl jako šílenec hrající si na Caesara. Svěsil hlavu stranou a zakryl si obličej rukama.

XVI

Jaro dozrávalo. Polední slunce šířilo milou ospalost. Teplé laškovné záchvěvy větru rozčechrávaly klasy; mladá tráva se ohýbala; sedmikrásky pomrkávaly.

Evženova vyzáblá kolena se již nedala směstnat do lavice. Při vyučování Evžen tesklivě snil. O dvě řady dále škrabala pilně do sešitu Bětka Barnesová a ukazovala své dlouhé plné lýtko v hedvábné punčoše. Otevři mi brány rozkoše! Za Bětkou seděla holčička zvaná Rút, brunetka s pletí mléčně bílou a s očima tak pokojnýma jako její jméno. Černé vlasy nosila uprostřed rozčesány. Představoval si divoký život s Bětkou a pak přerod a čistý, svatý život s Rút.

Jednou po polední přestávce seřadili učitelé všechny žáky ze tří nejvyšších tříd a vedli je nahoru do velké shromažďovací síně. To bylo rozčilení a řečí, když tam šli! Ještě nikdy nebyli povoláni do síně v tuto hodinu. To se ovšem stávalo, že na chodbách zazněly neočekávaně zvonky; pak se děti kvapně seřadily a v dvojstupu vyšly z budovy. To býval požární poplach. To se jim líbilo. Jednou byla škola vyklizena ve čtyřech minutách.

Ale dnes to bylo něco nového. Žáci a žačky vešli do veliké

208$

síně a rozsadili se; vždy jedno sedadlo zůstalo volné. Za chvíli se otevřely dveře vlevo – tam byla ředitelna, kde hoši dostávali výprask. Vešel ředitel. Obešel kout síně a vystoupil tiše na stupínek. Začal mluvit.

Byl to nový ředitel. Ten mladý Armstrong, který si tak delikátně voněl ke květince a chodil k Daisy a jednou div Evžena nezpráskal pro oplzlé veršíky, byl již vystřídán. Nový ředitel byl starší, asi osmatřicetiletý. Byl to silný, skoro zavalitý muž, dost velký. Pocházel z početné rodiny, která vyrostla na farmě ve státě Tennessee. Jeho otec byl chudý, ale pomohl dětem ke vzdělání. To všechno Evžen již věděl, protože ředitel jim při hodině často vykládal, že neměl takové výhody jako oni. Poukazoval na sebe málem s hrdostí. A vyzýval chlapce žertovným tónem, ale při tom, vážně, aby nebyli „zvěří hnanou na porážku, ale v boji hrdiny! „ To byla poesie, Longfellow.

Ředitel měl široká, mocná ramena, nemotorné bílé paže, na kterých vyvstávaly uzlovité venkovské svaly. Evžen ho jednou viděl kopat, když každé dítě dostalo za úkol zasadit jednu rostlinku. Vypracoval si ty svaly na farmě. Hoši říkali, že umí důkladně zbít. Chodil rozkolísaným kradmým krokem, pravda, dost nepěkným a směšným, ale zato se dovedl přiblížit chlapci za záda, aniž chlapec něco tušil. Otto Krause mu říkal Plíživý Ježíš. Ta přezdívka se ujala v družině největších darebů. Evžena trochu pohoršovala.

Ředitel měl voskově průhlednou pleť a vpadlé líce, tak jako Pentlandovi, bledý nos trochu tmavší barvy než ostatní obličej a tenká, lehce zkřivená ústa. Vlasy měl hrubé, silné, černé; nikdy si je nenechal příliš narůst. Měl silné krátké ruce, vždycky zamazané křídou. Když kráčel kolem, Evžen cítil vůni křídy a školy; srdce mu chladlo rozčilením a strachem. Jeho tělo prostupovala posvátnost křídy a školy. Byl ten, jenž mohl uchopit a nebýt uchopen, zpráskat a nebýt zpráskán. Evžen míval v duchu fantastické buřičské představy a třásl se pak hrůzou, když pomyslil na děsné následky, jaké by vzpoura mohla mít: asi jako úder božího blesku. Rozhlížel se pak opatrně kolem, zda na něm ty myšlenky někdo nezpozoroval.

209$

Ředitelovo příjmení bylo Leonard. Každé ráno po desetiminutové modlitbě pronášel k dětem dlouhé řeči. Měl vysoký zvučný venkovský hlas a často ho směšně protahoval. Lehko se zasnil, uprostřed věty umlkl a díval se roztržitě před sebe s pootevřenými ústy a s přihlouplým výrazem; pak se rozpačitě pousmál a dal se znovu do řeči, s myslí stále ještě roztěkanou.

Celých dvacet minut mluvil tak každé ráno k dětem, bezcílně, slavnostně, nudně. Učitelé opatrně zívali do dlaní, žáčkové si potají kreslili nebo posílali psaníčka. Vykládal jim o „vyšším životě“ a o „věcech ducha“. Ujišťoval je, že jsou nadějí zítřka a vůdci budoucího světa. Pak citoval Longfellowa.

Byl to muž dobrý, muž nudný, člověk čestný. Měl v sobě něco z drsné, zemité surovosti. Kromě školy miloval nade všechno sedlačení. Najal si velký sešlý dům v háji vznešených dubů na pokraji města. Bydlil tam se ženou a dvěma dětmi. Měl krávu – bez krávy by ani nebyl dovedl žít; ráno a večer chodil ji dojit a usmíval se přitom svým přihlouplým, prázdným smíchem. Když se mu kráva nechtěla postavit, kopal ji do břicha, aby jí hnul.

Byl to vládce mocných rukou. Vzpouru dovedl potlačit s řádnou selskou tvrdostí. Když mu chlapec vzdoroval, vytáhl ho z lavice, a již vlekl třepetající se postavičku do ředitelny. Pospíchal s ní svým neohrabaným krokem, funěl a opovržlivě vykřikoval: „Já ti dám, ty darebáku, uvidíme, kdo je tu pánem. Já ti ukážu, synáčku, jestli se nechám zlobit od každého kluka umrněného.“ A za skleněnými dveřmi ředitelny učinil pak za bolestného zděšeného řevu oběti zadost spravedlnosti.

Onoho dne svolal školáky, aby jim dal napsat úkol. Když jim rozvlekle vykládal, co od nich chce, děti seděly a němě na něj vyvalovaly oči. Nakonec vyhlásil cenu. Žáku, který napíše nejlepší úkol, dá prý z vlastní kapsy deset dolarů. To je probudilo. Ozval se šumot zájmu.

Měli napsat úlohu o smyslu francouzského obrázku nazvaného Skřivánci píseň. Představoval francouzskou selskou

210$

dívčinu, bosou, se srpem v ruce, s tváří obrácenou vzhůru a ozářenou ranním světlem, jako by naslouchala ptačímu zpěvu. Žáci měli napsat, co vyčetli z výrazu dívčina obličeje. Měli vyjádřit, co ten obraz pro ně znamená. Znali ho již ze svých čítanek. Aby se mohli rozpomenout, byla nad stupínkem zavěšena velká reprodukce. Byly jim rozdány archy žlutého papíru. Hleděli před sebe a přemítavě okusovali tužky. Konečně se místnost ztišila a zaznívalo jen skřípění per o papír.

V okapech se provaloval teplý vítr; dole se s jemným šustěním ohýbala tráva.

Evžen psal: „Dívka slyší zpěv prvního skřivánka. Ví, že skřivánek znamená příchod jara. Je jí asi sedmnáct let. Její rodina je chudá, nikdy nikde nebyli. I v zimě musí dívka nosit dřeváky. Vypadá, jako by chtěla také hvízdat jako pták. Ale neprozradí skřivánkovi, že ho slyšela. Její rodiče a sourozenci jdou za ní po poli, ale není je vidět. Má otce, matku a dva bratry. Všichni musili celý život těžce pracovat. Ona je z nich nejmladší. Asi by ráda někam jela a poznala kousek světa. Někdy slyší pískat vlak, který jede do Paříže. Nikdy ještě nejela ve vlaku. Ráda by viděla Paříž. Chtěla by mít pěkné šaty a cestovat. Třeba by ráda začala nový život v Americe, zemi neomezené příležitosti. Té dívce se vede špatně. Její rodina jí nerozumí. Kdyby ji viděli, jak poslouchá skřivánka, smáli by se jí. Nikdy se jí nedostalo dobrého vzdělání, protože její rodiče jsou chudí, ale kdyby je měla, dovedla by si ho vážit víc než leckteří jiní lidé. Již na první pohled je na ní vidět, že je inteligentní.“

Byl počátek května, za čtrnáct dní se měly konat zkoušky. Evžen se na ně vzrušeně těšil. Líbilo se mu učení, opakování, radostné vydávání nashromážděného vědění na papír. Ve veliké síni bylo ospalé teplo a ovzduší nervosního vytržení. Kdyby tu jen mohl být sám s tím velkým sádrovým odlitkem Minervy. Sám s Bětkou Barnesovou. Nebo se slečnou…

„Toho chlapce musíme dostat, „ prohlásila Markéta Leonardová a podala muži Evženovu úlohu. Chtěli založit soukromou chlapeckou střední školu. Ona úloha byla pak mrčena k tomu, aby mu pomohla vybrat pro ni vhodné žáky.

211$

Leonard vzal papír, dělal, jako když čte, ale brzy se zahleděl roztržitě do věčnosti a začal se přemítavě škrábat na bradě. Zamazal se trochu na obličeji křídou. Všiml si, že se na něj žena dívá, a nejapně se zasmál: „Ten uličník? Myslíš, že by šel?“

S pocitem příjemného rozptýlení se sklonil, s dlouhým zasyknutím se kňučivě zasmál a plácl se do kolena, až mu zůstal na kalhotech křídový otisk. Z úst se mu vydral slintavý zvuk.

„Pámbu s námi,“ vyjekl.

„No tak už dost toho! „ zasmála se hlasitým něžným veselím. „Seber se a promluv s rodiči toho chlapce! „ Vřele milovala muže i on ji.

Za několik dní shromáždil Leonard děti znovu. Pronesl rozvážnou řeč, jejímž obsahem bylo, že jeden z nich dostal cenu. Jméno zprvu neuvedl. Po několika odbočkách, které bavily jenom řečníka, přečetl Evženovu úlohu, ohlásil jeho jméno a vyvolal ho před stupínek.

Křídová ruka se vztáhla k hochovi s křídovou tváří. Evženovi začalo srdce bušit do žeber. Zazněly pyšné fanfáry, Evžen zakoušel slávu.

Leonard obléhal Ganta s Elizou trpělivě celé léto. Gant se vrtěl a vykrucoval, až konečně řekl: „Musíte se zeptat klukovy mámy. „ V kruhu známých projevoval k soukromé škole největší opovržení a vychvaloval veřejnou školu jako líheň řádných občanů. Svorně s ním se pohoršovala celá rodina. Soukromá škola! Jsme Vanderbiltové? To by kluka zkazilo.

To nasadilo Elize červa do hlavy. Měla v sobě dost snobství. Že nejsme Vanderbiltové? Ať, ale nejsme taky o nic horší! Já bych jim ukázala!

„Koho tam budete mít?“ vyptávala se. „Sehnal jste už nějaké žáky?“

Leonard uvedl jména několik známých a bohatých lidí: dr. Kitchena, odborníka pro choroby oční, ušní a nosní, advokáta Arthura a biskupa episkopaliánů Rapera.

Eliza se zadumala. Vzpomněla si na Pett Pentlandovou, která by se nemusila tolik naparovat.

212$

„Kolik byste žádal?”

Školné prý činí sto dolarů ročně. Našpulila zdlouhavě rty. „Hm –m! „ začala pak se škádlivým úsměvem a podívala se na Evžena. „To je spousta peněz! Víte přece, že jsme chudáci.“

Evžen se trapně usmál.

„Tak co tomu, hochu, říkáš,” otázala se ho Eliza škádlivě, „myslíš, že za ty peníze stojíš?”

Pan Leonard položil Evženovi na rameno svou suchou bílou ruku a vlídně ho poplácal po zádech a plecích. Zanechal všude křídové otisky. Obemkl pak svou masitou dlaní tenkou chlapeckou paži.

„Ten hoch za to stojí,” a zakolíbal jím pochvalně zprava nalevo. „Ovšemže stojí, paní Gantová!“

Evžen se bolestně usmál. Eliza tiskla dále rty. Cítila, že Leonard má s ní mnoho příbuzného. Žádný z nich se totiž neukvapoval.

„Poslyšte,” a zamnula si široký červený nos a lstivě se usmála, „víte, že jsem byla taky učitelkou? Ale tolik mi neplatili, jako vy žádáte. Byla jsem ráda, když jsem dostala stravu a dvacet dolarů měsíčně.“

„Ale, ale,” podivil se Leonard s velkým zájmem. „To se podívejme! „ Začal se rozpačitě kňouravě smát. Zmáčkl Evženovi ruku ještě pevněji, až mu v ní přestala kolovat krev.

„Jakpak by ne,” spustila Eliza, „pamatuji se, jak můj tatínek – to bylo ještě dávno, než ses, hochu, narodil,” a obrátila se k Evženovi, „to jsem ještě ani neznala tvého tátu a tys byl ještě, jak se říká, na houbách – tenkrát jsem se, když mi někdo začal mluvit o svatbě, každému vysmála, – ale to vám řeknu” – svěsila hlavu a smutně sešpulila rty – „byli jsme tenkrát moc chudí. – Tuhle jsem na to vzpomínala – leckdy jsme neměli co jíst. – Tedy, jak jsem říkala, tvůj dědeček” (k Evženovi) „přijde jednou večer domů a povídá: ,Co bys tomu říkala? Koho myslíš, že jsem dnes potkal?‘ – Tak si na to vzpomínám, jako by to bylo dnes – a ještě než přišel, měla jsem takovou předtuchu” – (k Leonardovi s udiveným úsměvem) „já nevím, jak byste to

213$

vysvětlil, ale je to zvláštní, když si to člověk představí – zrovna jsem pomáhala tetičce Janě prostírat – přijela k babičce na návštěvu až z yanceyského okresu – a tu mě najednou napadlo – jak vám říkám,“ (k Leonardovi) „ani jsem se nepodívala z okna, a přece jsem najednou poznala, že je na cestě domů. – ,Už jde!’ vykřiknu – ,Prosím tě, co to mluvíš?’ povídá babička – pamatuji, jak vyšla ze dveří a dívala se na cestu – a nikdo tam! – ,Už jde, říkám ti, počkej, a uvidíš. – ,Kdo?‘ ptá se babička. – ,Nu, tatínek přece, nese něco na rameni í‘ – A jen to dořeknu, tatínek zahýbá kolem rohu, na zádech nese pytel jablek – už podle toho, jak šel, bylo vidět, že má pro nás nějakou novinu – a prosím – taky že ano – ani nepozdravil – začal mluvit, ještě než vstoupil do domu – já na něj zavolám. ,Tatínku, tys mi přinesl jablíčka?‘ – To bylo rok po tom, co jsem div neumřela na zápal plic – a od té doby jsem pořád plivala krev – a měla jsem i chrlení krve – tak jsem mu říkala, aby mi přinesl trochu jablek – a maminka na něj začne: ,Tatínku, tohle je ti divná věc‘ – a jak se přitom polekaně tvářila – a zkrátka mu pověděla, jak to bylo. – Tatínek se tvářil moc vážně a povídal: ,Něco na tom je, celou cestu jsem si představoval, jak přijdu domů, protože pro vás mám novinku. Hádejte, koho jsem dnes viděl? – ,Nemám tušení,‘ já na to. – ,Ale starého profesora Trumana. Přiběhne ke mně, jak jdu po ulici, a povídá: ,Kde máte Elizu, měl bych pro ni místo, kdyby chtěla přes zimu učit na škole v Beaverdamu!

A tvůj dědeček“ (k Evženovi) „prý na to: ,Nesmysl, Eliza jakživa neučila a nic nestudovala.‘ A profesor Truman se jenom smál, od ucha k uchu, to že prý je jedno, Eliza prý dovede všecko, nač si jen vzpomene – no, a tak jsem se, prosím, stala učitelkou. „ Eliza se na chvíli zamlčela, unesena vzpomínkami; její bledý obličej byl zahleděn do hájů zašlých let.

„Vida, vida,“ podivil se roztržitě pan Leonard a zamnul si bradu. „To jsi nevěděl, darebáčku, co?“ a znovu zatřásl Evženem. Rozesmál se narcisovskou rozkoší.

Eliza zvolna našpulila rty.

214$

„Dobrá,“ prohlásila potom. „Na rok ho k vám pošlu.“ Tak dovedla obchodovat Eliza…

Hluboké proudy v Sargassovém moři!

Tak shodou nesčíslných okolností zahýbal osud Evženovým životem.

Pan Leonard si najal starý dům z doby před občanskou válkou, který byl postaven na kopci stíněném nádhernými stromy. Jednou časně v září tam uvedl Evžena. Šli přes město, mluvíce důležitě o politice, potom kráčeli přes náměstí, Hattonovou třídou, pak na jih Kostelní ulicí a na jihozápad točitou cestou, která vedla ke škole na vyčnívajícím pahrbku.

Když vešli do sadu, šuměly veliké stromy smutnou podzimní hudbou. V široké předsíni rozlehlého přikrčeného starého domu spatřil Evžen po prvé Markétu Leonardovou. Měla na sobě zástěru a v ruce koště. Jeho první dojem byl, že je úžasně křehká.

Markétě Leonardové bylo tehdy čtyřiatřicet let. Měla dvě děti, syna, kterému teď bylo šest let, a dvouletou dcerku. Jak tu stála obemykajíc prsty hůl koštěte, Evžen si s náhlou mrazivou nevolností všiml, že její pravý ukazováček je zploštělý, jako by byl již jednou provždy rozdrcen ranou kladiva. Teprve po letech se dověděl, že takové prsty se někdy vyskytují u lidí tuberkulosních.

Markéta Leonardová byla prostřední postavy. Když závrať Evženových rozpaků trochu pominula, odhadl, že váží sotva víc než osmdesát nebo devadesát liber. Slyšel již o ní, že má děti. Vzpomněl si teď na to a s pocitem hrůzy si připomenul obrovskou Leonardovu postavu, bílou a svalnatou. Okamžitě ho napadla představa pohlavního spojení těch dvou, a cosi se v něm vzpříčilo nedůvěrou a děsem.

Markéta měla na sobě šaty z šedivé kostkované látky, která sice nesplývala volně kolem její vyhublé postavy, ale přece jen dovedla utajit každou linii jejího těla. Jako obalená hůlka.

Nemohl se vysvobodit z bolestného dojmu, ale tu zaslechl její hlas. Stále ještě v pocitu divné, dusivé hanby zdvihl

215$

pohled k její tváři. Byla to nejklidnější a zároveň nejhoroucnější tvář, jakou kdy viděl. Snědá pleť měla mrtvolný, plavě šedý odstín; pod ní se jasně rýsovaly jemné tvary lícních kostí a lebky. Byla již skoro jen kost a kůže, ale hubnutí, příznačné pro kandidáty smrti, se zastavilo. Zotavila se právě tolik, aby její život visel v nebezpečné rovnováze mezi zdravím a chorobou. Jistě musila odměřovat každý svůj pohyb.

Přímá linie nosu, jemné, dlouhé klenutí brady dodávalo jejímu obličeji chytrého, rozhodného výrazu. V lícních důlcích a kolem úst trhalo sebou chvíli co chvíli několik podrážděných nervových uzlin; žlutavá kůže se chvěla, ale to nezničilo, ba ani neporušilo vášnivý klid její krásy, který se udržoval z nitra. Její obličej byl stálým válečným polem, navrch klidným, ale zrcadlícím ustavičný úspěšný zápas její nesmírné energie s tísíci trýznivými ďáblíky únavy a slabosti, kteří ji chtěli rozervat. Do té tváře byl vepsán hrdinský epos o kráse vykupující si odpočinek bojem. Evžen nikdy nepřestával mít z ní dojem, že pevně tiskne uzdu svého srdce, že drží pospolu všechna nesvorná vlákna svého těla, která, kdyby jim dala vůli, by se rozpadla. Tušil, kdyby ten velký proud chrabrosti z jejího těla vyprchal, že by se doslovně rozpadla.

Byla jako nějaký velký slavný vojevůdce, klidně se ovládající, na smrt raněný, který svíraje prsty přeťatou tepnu zadržuje na hodinu uplývající tok svého života a bez pohnutí řídí bitvu.

Vlasy měla husté, tmavohnědé, šedě prokvetlé; uprostřed si je rozčesávala a vzadu si je svazovala do uzlu. Všechno bylo na ní čisté jako vydrhnutý kuchyňský stůl. Podala Evženovi ruku: cítil pevnou nervosní životnost jejích prstů; všiml si, jak ty hubené ruce, trochu poznamenané prací, jsou čisté a vymydlené. Jestliže si potom vůbec uvědomoval její vyhublost, měl již jen dojem očištění; zdála se mu nikoli přízrakem choroby, nýbrž důkazem velikého zdraví. Markéta Leonardová v něm rozezvučela hudbu. Srdce mu vzletělo do výše.

„To je pan Evžen Gant,“ představil ho pan Leonard a poplácal ho mírně po bedrech.

216$

„Těší mě, Evžene,“ promluvila hlubokým hlasem, v němž jako by vzdáleně zvučela struna. Ten hlas měl v sobě tón tichého údivu, jaký někdy slýchával v hlasech lidí, kteří spatřili nějaký zvláštní úkaz, zažili nějakou nevysvětlitelnou shodu okolností, přesahující rámec obyčejného života – tón odevzdanosti. Evžen pojednou uhodl, že tato žena vidí život jako neustálý zázrak, že nahlíží přímo do krásy, tajemství a tragédie v srdcích lidí a konečně že on, Evžen, je v jejích očích krásný.

Obličej se jí zatemnil podivnou vášnivou silou, beztělesnou silou, jež nezanechává stopy; její hnědé oči zčernaly, jako by na ně padl stín letícího ptáka. Viděla Evženův malý, zamyšlený obličej, planoucí podivně na vrcholu jeho dlouhého kostnatého těla, viděla jeho rovné, tenké holeně, velká nemotorná šlapadla, stočená dovnitř, zaprášené skvrny na kolenou jeho punčoch, vyzáblá zápěstí, trapně vyčuhující z rukávů laciného, nepadnoucího kabátku; viděla skleslou linii jeho ramenou, rozcuchanou houštinu vlasů – a přece se mu nesmála!

Vzhlédl k ní jako vězeň, když zase uzří světlo, jako člověk dlouho pohřížený v temnotu, když ho zaplaví světelný proud červánků, jako slepec, když na svém těle ucítí dopad jasných paprsků. Jeho tělo vpíjelo světlo, jako ztroskotanec zmírající hladem a žízní saje dešť; zavřel oči a nechal se zalévat světlem, a když je otevřel, měl v nich samý jas a slzy.

A tu se rozesmála. „Ale, Leonarde, vždyť on je málem větší než ty. Pojďte sem, mládenče, postavte se, já vás změřím.“ Obratnými prsty je postrčila zády k sobě. Pan Leonard byl o tři prsty větší. Začal kňourat smíchem.

„Ten darebák, takový holobrádek!“

„Kolik je vám let, Evžene?“ zeptala se ho.

„Bude mi příští měsíc dvanáct.“

„Podívejme se,“ řekla na to s údivem. „Ale něco vám povím,“ pokračovala, „potřebujete na ty své kosti trochu masa. Takhle po světě chodit nemůžete! Takhle se mi nelíbíte. „ Potřásla hlavou.

Bylo mu trapně, nepříjemně. Zlobil se trochu. Uvádělo ho

217$

to do rozpaků, když mu někdo řekl, že je slabý, poplašilo ho to, zabolelo to jeho ješitnost.

Vzala ho s sebou do velkého pokoje vlevo, který byl zařízen jako obývací místnost a knihovna. Všimla si, jak se jeho obličej rozsvítil dychtivostí, když uzřel nějakých patnáct set nebo dva tisíce knih, jež byly rozestaveny na rozličných policích. Plaše usedl do proutěné židle u stolu a čekal, až se vrátí. Přinesla mu talíř chlebíčků a vysokou sklenici kyselého mléka, jež předtím nikdy neokusil.

Když dojedl, přitáhla si židli blíž k němu a usedla. Předtím poslala Leonarda na dvůr za nějakým hospodářským úkolem; bylo ho chvílemi slyšet, jak huláká venkovským poroučivým hlasem na dobytek.

„Povězte mi, Evžene, co jste všechno četl,“ vyptávala se Markéta.

Vybíral obezřetně cestu mezi záplavou tiskovin, jako své oblíbence jmenoval autory, kteří mohli dojít jejího schválení. Protože četl všechno, dobré i špatné, co obsahovala městská knihovna, předvedl působivý seznam knih. Někdy ho zastavila otázkou na tu neb onu knihu, a tu dovedl vypravovat děj s barvitou pamětí pro podrobnosti, která ji dokonale uspokojovala. Byla radostně vzrušena – poznala ihned, jak hojně bude moci sytit jeho hltavou touhu po vědění, zkušenosti, moudrosti. A on poznal náhle rozkoš poslušnosti. Všechno jeho divé, nevědomé tápání, slepé hledání, zoufalé vyhladovělé dychtění bude teď vedeno, řízeno, ovládáno. Cesta do neznámých Indií, kterou nikdy nemohl najít, bude mu teď vyznačena na mapě. Nežli odešel, půjčila mu paní Leonardová tlustý svazek o devíti stech stránkách proložený živými ilustracemi, obrázky o láskách a bojích z dějinného období, které nejvíce miloval.

Hluboko do půlnoci lehával zabořen do osudů muže, který zabil medvěda, který pálil větrné mlýny, a byl postrachem banditů, který prožíval život středověkých poutí a krčem – statečný a krásný Gerard, símě génia, otec Erasmův. Evžen se domníval, že Klášter a domov je nejkrásnější román na světě.

218$

Altamontská přípravná škola byla největším podnikem v životě manželů Leonardových. Muž doufal, že dosáhne – byť s opožděním – úspěchu, o kterém snil jako jinoch. Škola pro něj znamenala nezávislost, vládu, moc a – jak doufal – zámožnost. Ženě bylo dostatečnou odměnou samo vyučování; bylo jí hudbou, životem, světem; příležitostí, aby mohla dobro přetvářet v krásu; pánem její duše, který oživoval ducha a ničil tělo.

Nad palčivou sopkou hochovy mysli kroužily bílé jepice jeho modloslužebnictví, zapadaly do výhně a byly spalovány. Neúprosná léta ničila jeho hrdiny a bůžky. Kdo uměl ospravedlnit naději? Kdo vydržel stát pod bičem dospívajícího úsudku? Proč zlato tak zašlo? Po celý život se Evženovi stávalo, že někomu věnoval svou úctu, a našel v něm jen figuru. Život, o který se opíral, bořil se pod jeho váhou. Prohlédl a poznal, že objímá hliněnou sochu. Ale Markéta zůstala pro jeho srdce, jež pronásledovaly stíny, trvalou vítěznou skutečností; ona, jež první dala světlo slepým očím a přístřeší jeho zahalené duši bezzemka. Ona zůstala.

Ó živá smrti, která obracíš člověka v hlínu! Ó změno, která kácíš naše bohy! Zůstane-li jediný nad popelem shořelých let, zda tento prach neprocitne, mrtvá víra neožije, zda neuvidíme boha opět na hoře jako kdysi v ranním úsvitu? Kdo to kráčí s námi po výšinách?

XVII

Další čtyři léta svého života strávil Evžen v Leonardově škole. Proti bezútěšnosti Dixielandu, proti oné cestě bolesti a smrti, po níž veliké údy Gantovy začínaly již sestupovat, proti vší té samotě a uzavřenosti hochova vlastního života, která ho hryzla jako hlad, ta léta u Leonardových mu zářila jako zlatá jablka.

Leonardovi mohl být vděčen za málo – jen za suchou výpravu po vyprahlé poušti latinské prózy. Nejprve přišlo drsné, tuhé, neinteligentní zápolení s mluvnickými pravidly.

219$

které ho zbytečně polekalo a zmátlo a na léta mu vštípilo nezdravou nechuť ke skladbě a pošetilý předsudek proti zákonům, na nichž je vybudován jazyk. Pak jednoroční studium strohé, zřetelné přesnosti Caesarovy, velkolepé stavby Caesarova slohu, jeho zhuštěnosti, šlachovité vázanosti, ale to vše bylo otupeno nesouvislým rozkouskováním z hodiny na hodinu, nudným gramatickým rozborem, pedantský frázovitým překládáním:

„Učiniv vše, co bylo potřebné, neboť doba byla nyní příznivá svedení boje, Caesar počal rozestavovati své legie do bitevního šiku.“

A zatím všechno to neblahé divadlo galské války, římská kopí probodávající kožené štíty, barbarská vyjednávání v lesích a hrdé řinčení triumfů, všechno, co z vyprávění onoho velikého realisty mohlo být vyčteno jediným pohledem přetvářející vášně – to chybělo!

Místo toho se kola hladce otáčela ve vyjetých cestách rutiny a učení se slovíčkům. Cogitata, part. pl. neutr. užito jako substantiva. Quo užito místo ut k vyjádření účelu před následujícím komparativem. Na zítřek osmdesát řádek.

Únavná dvě léta věnovali nudnému kmotru Ciceronovi. De senectute. De amicitia. Kolem Vergilia se jen ometli, protože Jan Dorsey Leonard byl špatný lodivod – ve vergiliovské mořeplavbě se nevyznal. Nenáviděl výzkumné cesty. Nedůvěřoval plavbám. Prý až příští rok. A velká jména Ovidia, pána elfů a gnómů, bakchického pištce Lásek, nebo Lukrecia, znícího rytmem mořských přílivů! Nox est perpetua.

„Jak?“ zahuhňal Leonard a bezradně se rozesmál. Po šatech měl od brady až po rozkrok křídové otisky. Štěpán Rheinhart, zvaný „táta“, naklonil se nenápadně kupředu a špičkou péra píchl Evžena Ganta do levého stehna. Evžen bolestně zaskučel.

„Ale ne,“ vysvětloval Leonard a hladil si bradu. „Prostě jiná latina.“

„Jak jiná?“ naléhal Tomík Davis. „Těžší než Ciceronova?“

„Nu,“ odpověděl pan Leonard rozpačitě, „zkrátka jiná. Trochu nad vaše nynější schopnosti.“

220$

est perpetua. JJna dormienda. Luna, dies et nox.

„Je latinské básnictví těžké na čtení?“ ptal se Evžen.

„Hm,“ a pan Leonard zakroutil hlavou, „lehké není. Tak třeba Horatius

„Napsal ódy a epódy,“ vpadl Tomík Davis. „Co je to epóda, pane Leonarde?“

„Víte,“ vyložil Leonard rozvážně, „to je druh básnický.”

„To jsem přece věděl,” řekl „táta” Rheinhart hlasitým šeptem Evženovi, „ještě než jsem zaplatil školné.”

S nasládlým úsměvem vrátil se pan Leonard k denní lekci.

„Tak kde jsme přestali?” a pohladil si jemně prsty.

„Kdo to byl Catullus?” vykřikl Evžen prudce. To jméno mu utkvělo v mozku jako vržené kopí.

„Básník,” odpověděl bezmyšlenkovitě a rychle překvapený pan Leonard. Hned toho litoval.

„Jaké básně psal?” vyzvídal Evžen.

Žádná odpověď.

„Podobné jako Horatius?”

„Ne-e, úplně takové jako Horatius ne,” odpověděl Leonard po úvaze.

„Jaké tedy byly?” připojil se Tomík Davis.

„Dlouhé jako střevo,” zašeptal drze „táta” Rheinhart.

„Psal o oblíbených thematech své doby,” vytočil se hladce Leonard.

„Psal o lásce?” otázal se Evžen třaslavým hlasem.

Tomík Davis obrátil k němu překvapený zrak.

„Tě pic! ” zvolal za vteřinu a rozesmál se.

„Psal o lásce! ” zvolal Evžen v náhlém rozhorlení. „O lásce k jedné paní jménem Lesbie. Zeptejte se pana Leonarda, jestli mi nevěříte.“

Třicet obličejů se otočilo k Evženovi.

„Ale ne – totiž – já přesně nevím,” koktal zmateně a výhružně Leonard. „Kde jste to sebral, člověče?”

„Četl jsem to v jedné knize,” odpověděl Evžen, vzpomínaje kde. Jméno jako vržené kopí.

… jehož jazyk, rozeklaný jako hadí, bodal bodcem extase a vášně.

221$

Odi et amo; quare id faciam…

„Samozřejmě, že ne vždycky. V některých básních…“ připustil pan Leonard.

… fortasse requiris. Nescio, sed fieri sentio et excrucior.

„Kdo byla?“ zeptal se Tomík Davis.

„Na tom nezáleží, dvornost byla v té době zvykem,“ vykládal Leonard. „To máte jako s Dantem a Beatricí. Básnické opěvování byla prostě společenská poklona.“

Had našeptával. Hochovi vskakoval do krve divoký jásot. Cáry poslušnosti, zotročenosti, uctivé bázně spadávaly mu s beder.

„Byla to manželka někoho jiného! „ vykřikl nahlas. „Ano, byla! „ Strašné ticho.

„Co – poslyšte – kdo vám to řekl?“ zvolal pan Leonard zmaten, neboť v té manželské historii tušil divoký a možná podvratný výmysl. „Kdo vám to řekl, Evžene?“

„Tak kdo to byla?“ dotazoval se pichlavě Tomík Davis.

„Abychom tak řekli – snad to ani nebyla manželka,“ bručel pan Leonard nerozhodně a držel si bradu.

„Byla to nehodná žena,“ řekl Evžen a pak v zoufalém odhodlání doložil: „Byla to nevěstka.“

„Táta“ Rheinhart hlasitě zasykl.

„Cože, cože, cože?“ křičel chvatně pan Leonard, když byl již zase schopen slova. Vztek se v něm vařil. Vyskočil se židle. „Co jste to povídal?“

Ale vzpomněl si na Markétino varování a pohlédl s náhlým pocitem ochromení do bílé a zhroucené chlapecké tváře. Nedostižitelný! Otřesen zase usedl.

… jehož nejpustší skřek byl nabroušen vášní, jehož největší hudba vzkvétala z bahna …

„Nulla potest mulier tanturn se dicere amatam vere, quantum a me Lesbia amata mea est.“

„Dávejte si přece pozor na řeč, Evžene! „ káral ho mírně pan Leonard.

„Poslouchejte,“ zvolal pojednou a obrátil se prudce ke

222$

své knížce. „Práce stojí! Překládat, překládat!“ rozhorlil se a plivl si do svých intelektuálních dlaní. „Vy ničemové,“ dodal, když zpozoroval Davisovo chechtání, „já vím, co chcete – promarnit celou hodinu.“

Zahlučel hrubý smích Tomíka Davise a smísil se s Leonardovým kničivým hlasem.

„Tak dost, Tomíku,“ zakročil Leonard rázně, „stránka 43, odstavec 6, řádka 15. Tam začněte!“

V tu chvíli zazvonil zvonec a třídou se znovu rozlehl smích Tomíka Davise.

Konec konců, v mezích stanovených zvykem, učil Leonard dobře. Při výkladu takové latinské prózy a veršů, které se mu nevtiskly v paměť dlouholetým opakováním, byl by měl jistě potíže. V řečtině byly jeho nedostatky již znatelnější, ale aorist nebo optativ by byl poznal třeba potmě (kdyby ho ovšem byl znal z dřívějška). Poslední dvě léta se u něho studovala ušlechtilá řečtina. Četli Anabasi.

„Nač tyhle jazyky vůbec jsou?“ ozval se vyzývavě Tomík Davis.

Zde byl pan Leonard na jisté půdě. Znal cenu klasiků.

„Učí člověka chápat vyšší zájmy. Dávají mu základy všeobecného vzdělání. Cvičí ducha.“

„A co z toho člověk bude mít, až bude v zaměstnání?“ namítal „táta“ Rheinhart. „Vypěstovat víc obilí se tím nenaučí.“

„Víte – to bych tak jistě netvrdil. Možná že naučí! „ odpověděl pan Leonard s protestujícím smíchem.

„Táta“ Rheinhart na něj pohlédl a směšně pohodil hlavou. Měl křivý krk, a to dodávalo jeho příjemně veselému obličeji dospělého a uštěpačného vzhledu.

Měl hrubý hlas; sršel drsným, ale vlídným humorem a ustavičně žvýkal tabák. Jeho otec byl bohatý, měl v Zákoutí velkou farmu s mlékárnou, kde žil, a v městě mu patřila slévárna. Byla to prostá, nevypínavá rodina německého původu.

223$

„Ale jděte, pane Leonarde,“ řekl na to „táta“ Rheinhart. „Budete snad mluvit s chasou na farmě latinsky?“

„Kuřátkós zobatós zrnkós obilós,“ vykřikl Tomík Davis a hlučně se zasmál. Pan Leonard se usmál s roztržitou uznalostí.

Tento žert pocházel vlastně od něho.

„Cvičí to ducha, aby dovedl zápolit se všemožnými problémy,“ vysvětloval.

„Podle vás by tedy z člověka, který umí řecky, mohl být lepší klempíř než z člověka, který řecky neumí.“

„Ano, příteli,” řekl pan Leonard a přikývl rozšafně hlavou. „Věřte mi, že ano!“ a připojil se svým hihňáním k jejich příjemnému smíchu.

Zde byl na vyšlapané půdě. Zaváděli ho do dlouhých debat. Když jedl svou svačinu, mával horkým pečivem a dokazoval přesvědčivě, rozumně a dopodrobna souvislost řečtiny s potravinářským obchodem. Vichřice z Athén k němu nezavanula. Neříkal nic o jemné a smyslné inteligenci Řeků, o jejich skoro ženském půvabu, o konstruktivní schopnosti a vytříbenosti jejich úsudku, o jejich nestálé povaze, o formální dokonalosti a uměřenosti jejich kultury.

V americké koleji dostal jakousi představu o architektonické stavbě jejich monumentálního jazyka, cítil sošnou dokonalost některých jeho slov jako γυναιχoς [(řec.) 2. pád slova „žena“], ale jeho názory čpěly křídou, třídou a velmi špatnou noční lampou. Řečtina byla krásná, protože byla starobylá, klasická, akademická. Pach Orientu, temný spodní proud východních myšlenek, který pronikal životy básníků i vojínů čímsi zvráceným, zlým, poživačským, byl mu tak vzdálen jako Lesbos. Leonard byl prostě hlasatelem fráze, kterou považoval za samozřejmou, a v kterou tedy nepotřeboval hluboce věřit.

xαι xατá γηυ xαι xατá υáλατταν. [(řec.) na zemi i na moři (starověká právní formule)]

Učitelkou matematiky a dějepisu byla Dorseyova sestra Amálie. Byla to mohutná žena, málem metr osmdesát vysoká, devadesátikilová. Měla husté černé vlasy, rovné a lesklé, a nápadně černé oči, které dávaly její tváři výraz silné smyslnosti.

224$

Nebyla tlustá, ale těsně se šněrovala. Silné paže a rozložitá ramena vyvstávaly zpod utažení bílými páskami košile. Když bylo v létě vedro, hojně se potila. Podpaží měla prosáklé šířícími se skvrnami potu. V zimě, když se hřála před ohněm, šel z ní vzrušující pach křídy a libý silný pach zdravého živočicha. Když šel Evžen jednou v zimě po zadní verandě, bičované větrem, nahlédl pootevřenými dveřmi, z nichž právě vycházela její malá neteř, do jejího pokoje. Amálie seděla před poskakujícími plaménky krbu; byla právě po koupeli a natahovala si punčochy. Oslněn hleděl na její široká, zrudlá ramena, na veliké tělo, z něhož čistě kouřila pára jako ze zvířete.

Měla ráda oheň a proudící teplo. Líně pohotová sedala u kamen a sála do sebe teplo. Byla zemitě, živočišně silná, v tom se s ní bratr nemohl srovnávat. Laskána pomalým chvěním tepla, usmívala se netečně a vlídně na všechny hochy. Nechodil za ní žádný muž. Jako studánka žíznila po rtech, ale nikoho nevyhledávala. Vyhřívala se jako kočka a usmívala se na celý svět.

Učitelkou matematiky byla dobrou, zacházení s čísly jí bylo vrozeno. Líně prohlížela cvičení chlapců, líně vypočítávala výsledky, usmívala se s dobromyslným pohrdáním. Za jejími zády Durand Jarvis po ní vášnivě vzdychal, aby si toho Evžen všiml, a eroticky se svíjel, až zatínal prsty do dřeva lavice.

Koncem druhého roku se k Dorseyovi přistěhovala sestra Sába se souchotinářským manželem – mrtvolným starcem třiasedmdesátiletým, který míval na rtech krvavé skvrnky. Tvrdili o něm, že je mu devětačtyřicet a jenom nemoc že mu dodává staršího vzhledu. Byl velmi vysoký, měl dlouhé rovné kníry a byl voskově žlutý a hubený jako mandarín. Maloval obrazy, impresionistické mazanice – ovce na hlodašových kopcích, rybářské čluny v přístavu s teple červenou změtí cihlových budov v pozadí.

Staré město Gloucester, Marblehead, lidé z Cape Codu, „Odvážní kapitáni“ – taková a podobná solí prosycená jména dýchala pachem dehtovaných lan, sušených tresek hnijících na slunci, rozhoupané čluny po kolena naplněné rybami, silný

225$

ledvinový zápach moře v přístavech a klidná zadumaná prázdnota v námořníkově obličeji, znak jeho manželství s oceánem. Jak vypadají vody moří v jarním úsvitu? Studení rackové spí na větru. Ale nebesa růžovějí.

Vídali voskového mandarína, jak roztřeseně přechází třikrát sem tam cestou. Bylo jaro a jižní vítr hučel vysoko v mocných stromech. Stařec vrávoral o holi, kladl ji před sebe modrou souchotinářskou rukou. Oči měl bledě modré, jako by byl již utonul.

Zplodil se Sábou dvě děti – obě holčičky. Byly to cizokrajné něžné květinky, celé mléčně bílé a černé, podivné a líbezné jako jaro. Hoši se zvědavě dohadovali:

„Třeba je silnější, než vypadá, „ mínil Tomík Davis. „Té mladší jsou sotva tři léta.“

„Není tak starý, jak vypadá,“ řekl na to Evžen. „Vypadá staře, protože je nemocný. Je mu devětačtyřicet.“

„Jak to víš?“ ptal se Tomík Davis.

„Povídala to slečna Amálie,“ prozradil naivně Evžen.

„Táta“ Rheinhart ohrnul nos a jazykem umně přehodil žvanec tabáku z jedné strany úst na druhou.

„Devětačtyřicet! Jdi se dát prohlédnout, kolego! Ten člověk je starý jako pámbu.“

„Ale ona to říkala,“ stál Evžen na svém.

„Aby ne!“ odsekl „táta“ Rheinhart. „Myslíš, že řeknou pravdu? Musí přece myslit na reputaci školy.“

„Evženku, ty máš v hlavě zatmění,“ připojil se Kubík Candler, jenž sám na něco takového dosud nepomyslil.

„Ale on je jejich mazlíček. Oni vědí, že mu mohou namluvit co chtějí,“ vysvětloval to Julek Arthur. „Táta“ Rheinhart se pátravě podíval na Evžena a pak potřásl hlavou, jako by se vzdával naděje. Všichni se smáli Evženově víře.

„Nu, a kdyby byl tak starý,“ namítal Evžen, „proč by si ho byla královna ze Sáby brala?“

„No, přece proto, že nemohla dostat nikoho jiného, to dá rozum,“ odpověděl „táta“ Rheinhart, pln opovržení nad jeho natvrdlostí.

„Myslíte, že ona ho musí vydržovat?“ ptal se Tomík Davis

226$

zvědavě. Mlčky o tom přemítali. A Evžen, když vídal ty dvě děti, líbezné jako růžové plátky, jak se tisknou matce k jejím mohutným prsům, když vídal voskově bledého umělce, jak vrávorá z posledních sil po cestě k smrti, byl znovu zmaten nevyzpytatelnou hádankou – hle, život vyrůstá ze smrti jako květ z hrubé páchnoucí prsti!

Jeho víra přesahovala přesvědčení. Rozčarování ho potkávalo tak často, že v něm probouzelo trpkou pochybovačnost, výbuchy posměchu, jedovatého, sprostého, krutého a rafinovaného posměchu, který byl tím řezavější, že bolel jeho samého. Nevědomky si začal budovat vlastní bájesloví, které miloval tím silnější láskou, že cítil jeho nepravdivost. Nejasně, roztříštěně začínal chápat, že nikoli pravdou žije člověk – tvůrčí člověk – ale lží. Někdy se mu zdálo, že jeho hltavý, nenasytný mozek je až neovladatelný: byl to děsivý pták, který mu kloval srdce a zatínal mu bez ustání drápy do útrob. A ten démon neznající spánku se točil, kroužil nad věcí, kterou si vybral za oběť, vrhal se na ni, poodlétl a vrátil se znovu, až konečně všechno, co bylo předtím oděno v nádheru, opouštěl s vítěznou škodolibostí rozedráno a rozoráno.

S uspokojením na sobě pozoroval, že se ničím nedá poučit, že vždy mu zůstane něco zlata a brokátu. Proto byl v řeči tak příkrý, že jeho srdce příliš věřilo.

Nemilosrdný mozek ležel svinut a číhal jako had: viděl každou pózu, každý kosý pohled, chatrné lešení veškerých ilusí. Ale Leonardovi pro něj žili ve světě povzneseném nad lidské omyly. Otevřel Markétě okénko do své duše, pospolu vešli do posvátného háje básnictví. Ale doma všechnu temnou touhu, sny o krásných tvarech, i všechnu bídu, omámení a nepořádek svého života bedlivě tajil. Bál se, aby se o tom nedověděli. Zoufale hádal, kolik spolužáků o tom ví. A všechny skutečnosti, které strhávaly Markétu do vezdejšího života, které ji pohřižovaly do kalného denního proudu, byly mu tak neskutečné a strašné jako noční můra.

Že div nezemřela na souchotiny; že si prudká a povídavá Sába vzala starce, který zplodil dvě děti a nebude dlouho živ; že celá ta nečetná rodina, silná ve své věrné soudržnosti,

227$

ošetřuje své rány v soukromí a ostrým zrakům a klepavým jazykům chlapců nastavuje zeď chatrných výmluv a předstírání, to ho ochromovalo pocitem neskutečnosti.

Evžen věřil ve vznešenost a nádheru.

Žil teď více v Dixielandu. Od té doby, co začal chodit k Leonardovým, držel se těsněji Elizy. Gant, Helena a Lukáš soukromou školou pohrdali. Děti na ni nevražily – žárlily na ni. V jejich rozmarech se objevil nový osten. Říkávaly:

„Teď jsi ho, mami, zkazila dokonale, když ho posíláš do soukromé školy.“ Anebo: „On je moc nóbl, aby si špinil ruce prací, když už nechodí do veřejné školy.“

Eliza sama se mu napřipomínala jeho závazků až dost. Často mu vykládala, co ona se napracuje, aby mohla zaplatit jeho školné. Říkala, že jsou chudí, že jí musí ve volné chvíli hodně pomáhat. Prý aby jí také vypomáhal přes léto „zvýšit obrat“ a získat nové hosty mezi přijíždějícími turisty na nádraží.

„Pro kristapána, co je s tebou?“ poškleboval se mu Lukáš. „Snad se nestydíš za trochu poctivé práce?“

Tudy, pane, k Dixielandu. Majitelka paní Eliza E. Gantová. Co by kamenem dohodil od hlavního náměstí, pane kapitáne. Všechen komfort moderní věznice. Pečivo a domácí koláče, které maminka měla napéci, ale nenapekla.

Ten kluk se vyzná!

Koncem prvního roku, co byl Evžen u Leonardových, oznámila Eliza Janu Dorseymu, že si nemůže dovolit platit další školné. Jan se poradil s Markétou a přišel pak Elize nabídnout, že bude učit jejího syna za poloviční cenu.

„Může vás zase doporučit kamarádům,“ slibovala Eliza.

„Ovšem,“ souhlasil Leonard, „to bude velmi dobré.“

Ben si koupil nové boty. Byly hnědé. Dal za ně šest dolarů. Vždycky si kupoval pěkné věci. Ale boty ho dřely do chodidel.

V mračivém vzteku se odbelhal do svého pokoje a zul je.

„Hrom do nich,“ zavřeštěl a praštil jimi o zeď. Eliza přišla ke dveřím.

228$

„Hochu, takhle si nic nezašetříš, když budeš rozhazovat. Špatně jednáš, když se to uváží; to ti musím říct.“ Potřásla smutně hlavou a našpulila ústa.

„Prosím vás, lidi,“ rozbručel se Ben, „co tomu říkáte? Proboha, copak od vás někdy něco chci? „ vybuchl zlostí.

Eliza vzala boty a donesla je Evženovi.

„Škoda tak krásné boty zahodit. Zkus si je, Evžo!“

Evžen je zkusil. Měl již nohy větší než Ben. Udělal v nich opatrně a s bolestí pár kroků.

„Jak ti jdou?“ zeptala se Eliza.

„No, snad půjdou,“ řekl pochybovačně. „Jsou trochu těsné!“

Líbilo se, mu na nich pěkné vypracování a příjemný pach kůže. Byly to nejlepší boty, jaké kdy měl.

Ben vešel do kuchyně. „Ty chlape, vždyť máš kopyto jako mezek. „ S bručením klekl a zmáčkl napjatou kůži nad Evženovými prsty. Evžen se začal svíjet.

„Mami, pro pánaboha,“ zvolal Ben popudlivě, „ať je ten kluk nenosí, když mu jsou malé! Koupím mu boty sám, když jsi tak lakomá a nechceš mu na ně dát.“

„No, no, co se ti na nich nelíbí?“ spustila na něj Eliza. Ohmatala je prsty. „Ale nesmysl! „ prohlásila potom. „Jsou úplně dobré. Všecky boty zpočátku trochu tlačí. To nic není.“

Za šest neděl je musil přece odložit. Tvrdá kůže se neroztáhla, ale nohy bolely stále víc. Evžen kulhal bolestněji a bolestněji, až nakonec kladl nohu přes nohu, jako by kráčel na chůdách. Nohy měl ztuhlé a bez citu, plné puchýřů. Jednou ho Ben vztekle porazil na zem, zul mu boty a odnesl je. Trvalo to několik dní, než zase mohl chodit bez obtíží. Ale prsty u nohou, které mu v době chlapectví vyrostly silné a rovné, byly teď zmáčknuty do sebe, kosti zkřiveny, ohnuty a zkrouceny, nehty byly rohovité a mrtvé.

„Je to přece jen škoda, zahodit takové pěkné boty,“ povzdechla si Eliza.

Ale mívala zvláštní návaly velkomyslnosti. Ani ji nepoznával.

229$

Do Altamontu přijela žena ze Západu. Byla prý z horského města Sevieru. Měla velké hnědé tělo, černé oči a vlasy, jako mívají čerokézští Indiáni.

„Věřte mi nebo ne,“ prohlásil Gant, „ta žena má v sobě čerokézskou krev.“

Najala si pokoj a celé dny se houpala v houpací židli před ohněm. Byla plachá, stydlivá, trochu zarputilá. Způsoby měla pěkné, venkovské. Nikdy nepromluvila, leda když ji někdo oslovil.

Někdy jí nebylo dobře a zůstávala v posteli. Eliza jí přinášela jídlo a byla k ní laskavá.

Den za dnem se žena houpala sem tam, celý bouřlivý podzim. Evžen stále slyšel její velké nohy, jak rytmicky narážejí na podlahu a bez ustání rozhoupávají křeslo. Říkala si paní Morganová.

Jednou, když přikládal veliké kusy uhlí do plápolajícího ohně, vešla do pokoje Eliza. Paní Morganová se houpala netečně dál. Eliza chvíli stála u krbu se založenýma rukama a sešpulenými rty. Dívala se z okna na bouřlivé nebe a na pustou ulici, vymetenou větrem.

„Já vám něco řeknu,“ prohodila konečně, „bude to asi zlá zima pro chudé lidi.“

„Jistě,“ přisvědčila jí paní Morganová zasmušile. A houpala se dál. Eliza chvíli mlčela.

„Kde je váš muž?“ otázala se potom.

„V Sevieru,“ odpověděla paní Morganová. „On je železničář.“

„Ale, ale,“ zabreptala Eliza. „Železničář, říkáte?“ vyptávala se přísně.

„Ano, prosím.“

„To je mi divné, že se na vás ještě nepřijel podívat,“ pravila s klidem, který naznačoval nesmírné obvinění. „Pěkný manžel, když se takhle chová!“

Paní Morganová nic neříkala. Na jejích očích, černých jako smůla, leskl se odraz ohně.

„Máte peníze?“ otázala se Eliza.

„Nemám, prosím.“

230$

Eliza se nehybně vyhřívala a svírala rty. „Kdy čekáte děcko?“ zeptala se náhle.

Paní Morganová neříkala chvíli nic, jen se houpala.

„Asi tak do měsíce, počítám,” odpověděla potom.

Její břicho bylo každým týdnem větší a větší.

Eliza se shýbla a vyhrnula sukni, až ukázala celé lýtko v bavlněné punčoše a nad ní silný flanel.

„Jéje! „ vykřikla stydlivě, když viděla, že se Evžen dívá. „Obrať se, chlapče!“ Zachichtala se a začala si prstem třít nos. Punčochou prosvitávala temná zeleň bankovek. Eliza vytáhla bankovky.

„No, pak asi budete potřebovat taky nějaké peníze,“ a Eliza odpočítala dvě desítky a dala je paní Morganové.

„Děkuji uctivě,“ pravila paní Morganová a vzala peníze.

„Můžete u nás zůstat tak dlouho, až zas budete schopná práce,“ dodala Eliza. „Znám jednoho dobrého lékaře.“

„Prosím tě, maminko,“ zuřila Helena, „kde ty lidi sbíráš?“

„Milosrdný Bože! „ hučel Gant; „máš tu všechny možné exempláře – slepé, chromé, blázny, děvky a pancharty. Ti všichni chodí k tobě.“

Přesto, když teď potkal paní Morganovou, vždycky se jí klaněl a zdvořile ji zdravil. A stranou říkal Heleně:

„To ti řeknu, je to docela hezká holka!“

„Ha-ha-ha-ha,“ chechtala se Helena ironickou fistulí a dloubla ho do žeber, „měl bys na ni zálusk sám, viď!“

„No, no,“ zašklebil se komicky na Elizu a olízl si palec, „ale kozičky má pěkné.“

Eliza se trpce usmála a obrátila se k prskajícímu omastku.

„Hm,“ odsekla pohrdlivě, „to je mi jedno, s kolika ženskými chodíš. Není blázen jako starý blázen. Jen se moc nenaparuj, mohla bych ti oplatit rovné rovným.“

„Ha-ha-ha-ha,“ chechtala se Helena tenounce, „maminka má zlost.“

Helena zvala paní Morganovou často do Gantova domu a vařila jí vydatná jídla. Nosila jí také z města dárky, voňavé mýdlo a čokoládu.

231$

Když se dítě mělo narodit, zavolali McGuirea. Evžen slyšel zdola v horních pokojích tichý ruch, tlumené sténání ženy a konečně vysoký pronikavý vřískot. Rozčilená Eliza ustavičně hřála na plynové plotně kotlíky vody. Čas od času vybíhala nahoru s bublajícím kotlíkem a za chvíli se vracela zvolna dolů, zastavovala se na každém schodě a naslouchala pozorně zvukům shora.

„Konec konců,“ vykládala Helena, nepokojně řinčíc kotlíky po kuchyni, „co o ní víme? Může o ní někdo říci, že nemá manžela? Ať si dají pozor! Říkat takové věci nemají přece právo,“ odpovídala popudlivě neznámým pomlouvačům.

Byla noc. Evžen vyšel na verandu. Mrzlo, ale Evženovi nebylo zima, vzduch byl čistý. Z velkého poháru oblohy jako skvosty jiskřily na černou hmotu východních hor daleké, jasné hvězdy. V sousedních domech plála světélka, tak jasná a tvrdá, jako by byla vyřezána z nějakého chladného drahokamu. Přes široké prostory dvorů vanula vůně karbanátků a smažené cibule. Na verandě stál Ben, opíral se nohou o zábradlí a kouřil dlouhými vdechy. Evžen k němu namířil a postavil se vedle něho. Shora slyšeli nářek. Evžen se zachechtal a vzhlédl k tenké žlutavé masce bratrova obličeje. Ben zdvihl prudce svou bílou ruku, jako by ho chtěl uhodit, ale spustil ji s opovržlivým zabručením a slabě se usmál. Daleko před nimi, na vrcholu Ptačí vyhlídky kmitala se v zámku bohatého žida chabá světélka. Okolí se zamlžilo kouřem, jak lidé připravovali večeři, z mrazivé dálky doléhaly hlasy.

Hluboké lůno, temný květ. Ukrytý tvor. Tajný plod, rudý jako srdce, živený hustou indiánskou krví. Lůno noci, temná líheň, z které tajně vykvétá život.

Za dva týdny po narození dítěte paní Morganová odjela. Měla malinkého snědého chlapečka s šotkovským chomáčkem černých vlasů a s jasnýma očima, černýma jako uhel. Byl to malý Indiánek. Nežli paní Morganová odjela, dala jí Eliza dvacet dolarů.

„Kam půjdete?“ ptala se jí Eliza.

„Mám v Sevieru příbuzné,“ odpověděla paní Morganová.

232$

Šla po ulici, v ruce nesla kufřík z laciné imitace krokodýlí kůže. U ramene jí dítě vrtělo hlavou a vesele se dívalo zpátky jasnýma černýma očkama. Eliza jí mávala na rozloučenou a chvějivě se usmívala; obrátila se do pokoje s uslzenýma očima.

Proč jenom přišla do Dixielandu? Evženovi to bylo divné.

I na malého mužíčka s knírkem byla Eliza hodná. Měl ženu a devítiletou dcerušku. Byl hotelovým číšníkem, ale teď byl bez práce a bydlil v Dixielandu,. až jí byl dlužen málem sto dolarů. Ale zato jí nosil uhlí a pěkně štípal třísky, dělal příležitostné truhlářské práce a zamalovával po domě oprýskaná místa.

Měla ho ráda, říkala, že je dobrý tatík. Měla ráda domácké lidi. Mužík byl velmi přičinlivý a krotký. Evžen si ho oblíbil, protože vařil dobrou kávu. Eliza ho nikdy neobtěžovala upomínkami. Konečně dostal práci i byt v hostinci a splatil Elize všechno, co jí byl dlužen.

Evžen zůstával přes poledne ve škole, někdy se vracel až ve tři nebo ve čtyři odpoledne. Když přišel do Dixielandu, bylo leckdy již tma. Elizu dráždilo jeho omeškávání, nosila mu oběd vysmahlý dlouhým ohříváním. Dostával hustou zeleninovou polévku s lepkavou kapustou, s fazolemi a rajskými jablíčky; navrchu plovaly ztuhlé škraloupy tuku. K tomu míval ohřívané hovězí, vepřové nebo kuře a misku studených fazolí, krouhané zelí, pečivo a kávu.

Ale střediskem jeho citů a života se stala škola – Markéta Leonardová mu byla duchovní matkou. Nejraději tu býval odpoledne, když houf hochů již odešel a on se mohl volně procházet po celém starém domě obklopeném vznešenými stromy, radovat se z pyšné samoty vysokého kopce, z deště žaludů střásaných větrem, z šustění rudého listí. Četl hltavě až na něj leckdy přišla Markéta a vyhnala ho do sadu nebo na dvůr za vilou biskupa Rapera, kterého se užívalo za hřiště. Tam pod rudnoucí oblohou běhával o závod, házel s hochy míčem, radoval se ze své rostoucí rychlosti, pohyblivosti a dovednosti při hraní košíkové.

233$

Markéta Leonardová střežila jeho zdraví úzkostlivě, ba skoro chorobně úzkostlivě. Ustavičně ho varovala před strašnými následky tělesného oslabeni, vykládala, že je potřebí let, nežli se vrátí síla, která byla lehkomyslně vyplýtvána.

„Počkejte, Evžene! „ zastavila ho tichým, varovným hlasem. „Pojďte sem na chviličku, chci si s vámi promluvit.”

Trochu polekán a hrozně nervosní, usedl vedle ní.

„Jakpak dlouho spíte?“ vyptávala se.

Aby ji upokojil, řekl, že devět hodin. Tak to bude asi správné.

„Dobře, prodlužte to na deset! „ poručila přísně. „Podívejte se, Evžene, vy si prostě nesmíte se svým zdravím zahrávat. Pro pána, hochu, já to snad přece znám! Zkusila jsem to na sobě. Beze zdraví nic na světě nemáte.“

„Ale vždyť mi nic není,“ bránil se Evžen zoufale polekán. „Nic mi neschází.”

„Nejste dost silný. Musíte dostat na kosti trochu masa. A řeknu vám, ty vaše kruhy pod očima se mi nelíbí. Chodíte spát vždycky včas?“

To nečinil; nenáviděl pravidelnost. Rozčilování, pohyb, častá střetnutí u Gantů ho ladily do ustavičného napětí. Nikdy nepoznal klidný a spořádaný rodinný život. Zoufale se bál pravidelnosti, znamenala mu nudu a prázdnotu. Vysedával rád do půlnočních hodin.

Ale poslušně slíbil, že bude žít pravidelně – pravidelně jíst, spát, studovat a cvičit.

Ještě se však nenaučil hrát si v davu ostatních. Dosud se jich bál, nenáviděl je a nedůvěřoval jim.

Couval před fysickým dotekem hochů. Věděl však, že jejich oči jsou na něj upřeny, a proto se úporně vrhal do jejich her, nechal se otloukat ve shluku silných nohou a v průbojné tlačenici silných těl, zvedal se pohmožděn a znechucen v srdci a znovu nastavoval svou chabou sílu drtivému lisu hřmotné smečky. K bolestem tělesným družila se den za dnem bolest a hanba ducha, ale Evžen vydržel, v koutcích úst úsměv, v srdci závist a strach z jejich síly. Věrně papouškoval všechno, co Jan Dorsey vykládal o „duchu poctivé hry“,

234$

o „sportovní cti“, o „hraní hry pro hru“, o „přijímání vítězství i porážky s úsměvem“ a tak dále, ale hlouběji tomu nevěřil ani nerozuměl. Ty fráze byly všem školákům běžné, snad byly do nich vpravovány až příliš často. Když je slyšel, přepadávala ho časem stará nevysvětlitelná hanba – ošíval se a třel nohu o nohu.

A se stejnou zmatenou hanbou Evžen pozoroval, že celý ten obraz vědomě robustního, hlučně výbojného jinošství má ještě jednu stinnou stránku: přes všechno to žvanění o poctivé hře a sportovní cti, slabší byl u Leonardových zákonitou kořistí silnějšího. Sám Leonard, když byl ve hře vtipu nebo ve sporu o spravedlnost některým hochem překonán, pomáhal svému názoru k vítězství fysickým násilím. Bývala to ošklivá a nechutná podívaná; Evžen na ni hleděl s chorobným zaujetím.

Leonard sám nebyl zlý člověk – byl dost charakterní, laskavý a odhodlaně poctivý. Miloval svou rodinu, stavěl se s jistou odvahou proti bigotnosti v metodistickém sboru, jehož byl starším a z něhož konečně musil vystoupit pro své výroky o Darwinově teorii. Byl ukázkou oné smutné maloměstské pokrokovosti – svobodný myslitel mezi metodisty, nosič pochodně o polednách, hlasatel snášenlivosti pro myšlenky, které byly uznány již před půl stoletím. Snažil se vykonávat věrně své povinnosti učitele. Ale byl to člověk hroudy – i jeho těžkopádná násilnost byla zemitá, měla v sobě neuvědomělou surovost přírody. Třebaže hlásal zájem o „věci ducha“, jeho zájem o půdu byl daleko větší. Od absolvování universitní koleje přidal ke svým vědomostem jen málo. Chápal pomalu a vůbec neměl tu jemnou intuici jako Markéta, ta však milovala svého muže vroucně, věrně a schvalovala před světem všechny jeho činy. Když před ní některý student jejímu manželu drze odpověděl, Evžen ji dokonce zaslechl vykřiknout pronikavým chvějivým hlasem: „Já bych mu urazila hlavu! To bych udělala!“ Když ji tak viděl, třásl se Evžen strachem a odporem. Hle, jak dovede člověka změnit láska! Leonard se domníval, že jeho činy jsou moudré a dobré. Sám vyrostl v tradici, která žádala naprostou poslušnost

235$

k učiteli a netrpěla odporu proti jeho rozkazům. Řídil se podle svého otce, tennesseeského patriarchy, který vedl farmu, v neděli kázal a vzpouru své rodiny potlačoval bičem na koně a zbožnými modlitbami. Byl přesvědčen, že hoši, kteří mu vzdorují, musí dostat výprask.

Dával si ovšem pozor, aby nevztáhl ruku na syny bohatých a významných rodičů nebo na vlastní děti, a tito hoši, drze vědomi své beztrestnosti, promyšleně dávali najevo svou vzpurnost a neposlušnost. Biskupův syn Justin Raper, vytáhlý hubený třináctiletý kluk, černovlasý, s vyzáblou snědou hrbolatou tváří a se směšně mrzutými rty, propisoval na stroji oplzlou písničku a rozprodával ji studentům po pěti centech.

{Hezkou dceru máte, paní,

juchej!

podíváme se vám na ni,

juchej!}

Kromě toho jednou za jarního odpoledne přistihl Leonard toho jinocha na východním svahu kopce v husté trávě pod rozkvetlým dřínem, jak leží v pohlavním spojení se slečnou Házel Bradleyovou, dcerou hokynáře, který bydlil v Biltburnově třídě. Prostopášnost slečny Bradleyové byla již v městě rozhlášena. Leonard si to rozmyslil a nešel k biskupovi. Šel k hokynáři.

„Nu,“ řekl mu Bradley a pohladil si přemítavě kníry, „dejte si tam cedulku, že nepovolaným je přístup zakázán.“

Terčem soustředěných útoků Jana Dorseye i hochů byl malý židáček. Jmenoval se Eduard Michalové. Jeho otec byl klenotník; byl to muž jemné tmavé pleti a květnatě zdvořilých mravů. Měl bílé delikátní prsty. Jeho výkladní skřínky byly plny starých broží, ozdobných spon, starožitných vykládaných hodinek. Hoch měl dvě sestry – krásné velké ženy. Jejich matka již zemřela. Nikdo z rodiny nevypadal židovsky; všichni měli jakýsi temný půvab.

Ve svých dvanácti letech byl Michalové vysoký, štíhlý chlapec s tmavými ambrovými rysy a s vrtošivou zženštilostí

236$

staré panny. Bál se společnosti jiných hochů, a když se mu posmívali nebo mu hrozili, hned vystoupily na povrch jako ochranné zbarvení staropanenské, jedovaté, protivné znaky jeho povahy. Propukával v nepříjemný, pronikavý smích nebo v hysterický pláč. Jeho cupitavá chůze, při níž se stále holčičkovsky popotahoval za obrubu kabátu, jeho vysoký zastřený hlas, kterým probíhal rozkošnicky ženský tón, obrátily na něj ihned strašlivou palbu jejich nenávisti.

Říkali mu slečna Michalová; uštvali ho do stavu ustavičné hysterie, až se z něho stal protivný, naježený, kočkovitý tvor, který stále napřahoval drápy, aby poškrábal každého, kdo se přiblíží. Zkazili ho, učitel i žáci. A pak ho nenáviděli, že je tak odporný, jakým ho učinili.

Když byl jednou nechán po škole, najednou se rozvzlykal, vyskočil a pádil ke dveřím. Leonard s chroptivým oddechováním za ním vyrazil a vlekl ho za límec zpátky.

„Sedni si! „ zařval Jan Dorsey a mrštil hochem do lavice. A poněvadž nemohl vybít svůj vztek, aby snad chlapce nějak nezmrzačil, dodal nedůsledně: „Vstaň! „ a trhl jím zase do stoje.

„Já ti dám, ty darebáku,“ začal supět. „Ty kluku umíněná! Uvidíme, synáčku, kdo bude poslouchat, já nebo ty.“

„Pusťte mě,“ ječel Eduard v mukách fysického hnusu. „Dejte ty pracky pryč! Povím to na vás, Leonarde, tatínkovi, a on si na vás dojde a nakope vám do zadnice. Uvidíte, že

ano!“

Evžen zavřel oči, aby nebyl svědkem zničení mladého života. Mráz mu projel po zádech. Ale když zas otevřel oči, Eduard stál zardělý a vzlykající tam, kde byl předtím. Nic se nestalo.

Evžen čekal, že teď na hlavu nešťastného rouhače dopadne boží trest. Podle otevřených úst a strnulého výrazu Jana Dorseyho a jeho sestry Amálie usoudil, že ti na to čekají také.

Eduard zůstal naživu. Nic se mu nestalo – dočista nic.

Po letech Evžen vzpomínal na toho mladého žida s onou dávnou bolestnou hanbou, s trhavou bolestí, která se druží

237$

ke vzpomínce na nějakou nenapravitelnou zbabělost nebo nečestnost. Nejen že se připojoval k jeho pronásledovatelům – byl také v srdci rád, že je tu někdo slabší než on sám, na koho bylo možno uvalit břímě posměchu. Teprve později si Evžen uvědomil, že na úzkých ramenou toho židáčka bylo břímě, které by byl jinak nosil on sám, že to přetížené srdce nabíhalo strastmi, které mohly být údělem jeho vlastním.

Páně Leonardovi „muži zítřka” se činili. Duch spravedlnosti, tělesné cti jim byl skoro neznám, zato tím hlasitěji vyznávali její literu. Každý z nich žil v obavě před prozrazením, každý si stvořil ochrannou masku vychloubavosti, předstírání a hlasitého sebeuplatňování – mužný květ mírnosti, odvahy a cti byl pošlapán v nízké tlačenici. Z mladých hochů vyrůstal rod výbojných prospěchářů. Velkohubí, násilničtí, v nitru bezkrevní a zpuchřelí – tak vstupovali průměrní mladí Američané do života.

A Evžen, zazděný teď úplně ve své fantasii, vrhal své tělo denně do porážek, a jak nejlépe uměl, napodoboval řeči, posuňky a držení těla svých druhů; účastnil se činně i myšlenkami útoků na slabší spolužáky; za své modřiny býval někdy odškodněn tím, že slyšel, jak Markéta o něm mluví jako o hochu, který má družný smysl. Říkávala to často.

Díky Gantovi a Elize byl Evžen vyhraněně mužný, ale po celý život doma ani ve škole nepoznal pocit vítězství. Strach poznal dobře. Bez ustání se nad ním vznášela tyranie síly – tak se mu to aspoň později zdálo – a proto, když překročil dvacítku a jeho velká kostra obrostla konečně mocným svalstvem, slýchal-li kolem sebe zvučné fráze, hlasitou vypínavost a prázdné hrozby, dovedl vybuchnout v nepříčetný vztek. Srážel drzé, vtíravé žvanily ze své cesty, tím, kdo se tlačil, smýkl zpátky, do uděšených, žasnoucích obličejů zaskřípal zuby a vychrlil kletbu.

Nikdy nezapomněl na toho židáčka, vzpomínal na něj se studem. Teprve po mnoha letech pochopil, že ten přecitlivělý, zženštilý tvoreček, připoutaný k němu strašným a tajemným poutem stejného pokoření, nebyl ničím zvráceným, ničím ne—

238$

přirozeným, ničím úpadkovým. Byl jenom půl mužem, půl ženou. To bylo vše. Pro hermafrodita není mezi skauty místo – ten musí jít na Parnas.

XVIII

Když se Eliza odstěhovala do Dixielandu, neúprosné síly přitažlivosti a odpudivosti způsobily v seřadění Gantových velké změny. Evžen přešel z dřívějšího poručnictví Helenina pod ochranu Benovu. Ta odluka byla nevyhnutelná. Helenina velká láska k němu, když byl malý, nespočívala snad v hluboké spřízněnosti tělesné, duševní nebo duchovní, nýbrž v jejím nenasytném mateřském citu, který se z ní vyléval proudy něžnosti i krutosti na vše, co bylo mladé, slabé, tvárlivé.

Minul ten čas, kdy ho povalovala na postel, dusila poplácáváním a polibky, tiskla ho, bila, kousala a líbala jeho mladé maso. Teď již nebyl tak tělesně půvabný – ztratil dětské kulaté obrysy, vyrostl jako býlí, údy měl dlouhé a kymácivé, nohy velké, ramena kostnatá, a jeho příliš veliká a těžká hlava na vyčouhlém krku se klonila dopředu. Nadto zapadal rok od roku hlouběji do tajného vnitřního života, na tváři mu temně vzkvétaly podivné divoké sny, a když na něj promluvila, viděla mu v očích zrcadlení lodí a měst.

Zalykávala se vztekem nad tím jeho vnitřním životem, k němuž nemohla proniknout, jemuž nerozuměla. Musila uchopit život do svých velkých rukou s červenými klouby, rvát se s ním a laskat ho, objímat, milovat, zotročovat. Její kypící energie vytryskovala na všechno, co bylo ozářeno sluncem. Musila panovat a podmaňovat; všechny její ctnosti – vášeň sloužit, rozdávat, ošetřovat, rozveselovat – vycházely z mocného pudu vládnout všemu, čeho se dotkla.

Sama byla neovladatelná, nenáviděla vše, co se vzpíralo její panovačnosti. Evžen by byl ve své osamělosti ochotně odevzdal svou duši do nevolnictví, kdyby byl náhradou dostal její lásku, o kterou tak nevysvětlitelně přišel. Nemohl jí však vyjevit své rozkvetlé extase, své temné a nesdělitelné fantasie,

239$

k nimž byl jeho život upoután. Ona zase nenáviděla skrytost; záhadný vzhled, lstivá významná zamlklost nebo nezměrné hlubiny nesvětskosti ji dovedly vydráždit k vzteku.

Stržena okamžitým návalem záští, napodobila výsměšně jeho špulení rtů, sklon jeho hlavy, jeho houpavou klokaní chůzi.

„Ty zrůdo! Zrůdo odporná! Vždyť ani nevíš, jaký jsi. Ty nejsi Gant, to každý vidí. Nejsi ani trochu po tátovi. Takový pitomec slabomyslný! Jsi celý strýček Greeley.“

K tomuhle se vracela vždycky – byla fanaticky stranická; svou hysterickou pověrčivostí rozdělila rodinu na válečné skupiny Gantů a Pentlandů. Na pentlandovskou stranu řadila Štěpána, Daisy a Evžena – to byli podle ní „studení sobci“. Že mohla do stejného tábora s provinilým Štěpánem počítat i starší sestru a mladšího bratra, zdvojnásobovalo její radost. Ona a Lukáš byli teď nerozluční – to bylo nevyhnutelné, oni byli přece Gantové, jak se sluší a patří – štědří, hodní a čestní.

Láska Lukáše a Heleny byla bohatýrská. Jeden nacházel v druhém obraz vlastní živosti, bezmezné družnosti, hlaholivé výřečnosti, zoufalého úsilí rozdávat a sloužit, které jim bylo cílem života. Snad si šli vzájemně na nervy, ale jejich láska byla povznesena nad všechno vyčítání a jejich chvalozpěvy neznaly míry.

„Já ho mohu kritisovat,“ prohlašovala Helena bojovně. „Mám na to právo, ale vám to nedovolím. Je to hodný, šlechetný hoch – nejlepší z celé rodiny. To je jisté!“

Jenom Ben nepatřil do žádné skupiny. Pohyboval se mezi nimi jako stín, nezúčastnil se jejich vášnivých rozbrojů. Ale Helena ho uznávala za šlechetného, počítala ho nakonec mezi Ganty.

Přes svou prudkou nechuť k Pentlandovým zdědili Helena i Lukáš všechno Gantovo společenské pokrytectví. Nade všechno toužili být s celým světem zadobře, být oblíbeni a mít mnoho přátel. Plýtvali díky, neskrblili chválou, zahrnovali sladkým lichocením. Nebáli se přepínání. Svou popudlivost, nervosnost si nechávali na doma. V přítomnosti členů rodiny

240$

Jakuba nebo Viléma Pentlanda se tvářili přívětivě, ale i trochu podlézavě. Bohatství jim imponovalo.

Byla to doba neustálého pohybu v rodině. Štěpán se přede dvěma lety oženil s jakousi ženou z malého městečka v dolní Indianě. Bylo jí sedmatřicet, o dvanáct let více než jemu. Byla to zavalitá, těžká Němka s velkým nosem a s trpělivou, ošklivou tváří. Byla jednou na léto v Dixielandu s jinou ženou, neprovdanou osobou, která jí byla odedávna přítelkyní, a než odjela, dovolila mu, aby ji svedl. Příští zimu jí zemřel otec, výrobce doutníků, a dostala po něm devět tisíc od pojišťovny, dům, malou částku peněz uloženou v bance a čtvrtinový podíl na jeho závodě, který byl ponechán vedení jeho dvou synů.

Časně z jara přijela ta žena, jménem Markéta Lutzová, zase do Dixielandu. Bylo ospalé odpoledne, a Evžen je našel v domě Gantově. Jinak byl dům prázdný. Leželi rozvaleni na Gantově lůžku tváří dolů, objímajíce se rukama kolem boků. Leželi bez hlesu v tupé strnulosti. Místnost byla plna Štěpánova žlutého zápachu. Evžen vytřeštil oči. Jaro bylo teplé a líbezné, venkovský vzduch voněl květy a dehtem. Evžen přišel do toho prázdného domku v dobré náladě, radoval se z jeho příjemného ticha a chladného ztuchlého ovzduší; těšil se na poustevnické odpoledne s velkými svazky v kožených vazbách. A v okamžiku se všechno proměnilo v hnus!

Ničeho se Štěpán nedotkl, aby to neposkvrnil.

Evžen Štěpána nenáviděl, protože páchl, protože vše, čeho se dotkl, páchlo; protože, kamkoli přišel, přinášel s sebou strach, hanbu, hnus; protože jeho polibky byly ošklivější než jeho nadávky, jeho podlézavé prosby ohavnější než jeho hrozby. Viděl, jak se kadeř vlasů oné ženy bratrovými výdechy lehce odvívá.

„Co to děláte na tatínkově posteli?“ zavřeštěl Evžen.

Štěpán omámen vstal a chytil ho za ruku. Žena si sedla, vytřeštila vyjeveně oči a skrčila krátké nohy.

„Teď budeš dělat žalobníčka, co?“ vyjel na něj Štěpán s mocným opovržením. „Poběžíš rovnou k mamince?“ Žlutými prsty obemkl Evženovu paži.

241$

„Jděte z tatínkovy postele! „ zvolal Evžen zoufale a vytrhl se mu.

„Nebudeš na nás přece, bratříčku, žalovat! „ začal žebronit Štěpán; jeho dech chrstal na bratrův obličej kal.

Evženovi se udělali? ošklivě.

„Nech mě! Nebudu.“

Brzy potom se Štěpán a Markéta vzali. Když ráno scházeli se schodů Dixielandu k snídani, Evžen se za nimi díval s dávným pocitem fysické hanby. Štěpán se hloupě vychloubal, samolibě se usmíval a po městě naznačoval, že udělal dobrou partii. Mluvilo se o čtvrt milionu.

Všem těm žvástům a chloubám se Eliza jen usmívala svým pyšným, radostným, chvějivě truchlivým úsměvem. Její prvorozený.

„Štěpánek se teď nemusí o nic starat,“ vykládal Štěpán. „Už to má zaonačeno. Kdepak jsou teď ti chytráci, co říkali: ,S tebou to špatně skončí?’ Jsou rádi, že můžou Štěpánka, když se nese po ulici, pozdravit. Každý kritik teď dělá přítelíčka.“

„Já vám něco povím,“ říkala Eliza s hrdým úsměvem, „on není hloupý. Má tolik rozumu jako každý jiný, jen když chce.“ A ještě víc, myslila si v duchu.

Štěpán si koupil nové šaty, hnědé boty, pruhovanou hedvábnou košili a široký slaměný klobouk s červenomodrobílou stuhou. Při chůzi pohyboval v širokém oblouku rameny, luskal nedbale prsty a usmíval se blahosklonně na ty, kdo ho zdravili. Helenu to nesmírně bavilo a zlobilo; musila se jeho nemístné vypínavosti smát a cítila s Markétou Lutzovou soustrast. Říkala jí „drahoušku“, a když se zahleděla do udiveného a trochu vyděšeného obličeje trpělivé Němky, cítila v očích hořké slzy. Brala ji do náručí a laskáním ji těšila.

„Z toho si, drahoušku, nic nedělejte,“ těšívala ji. „Jenom nám řekněte, kdyby na vás nebyl hodný, a my ho už spořádáme.“

„Když Štěpa nepije, je hodný hoch,“ odpovídala Markéta. „Když je střízlivý, nemůžu si na něj vůbec stěžovat.“ A vypukla v pláč.

242$

„To je hrozná, hrozná kletba, tenhle alkohol!“ říkala Eliza a potřásala smutně hlavou. „Ten zničil víc rodin než co jiného.“

„Ale ona taky nikdy nebude královnou krásy, to je jisté,“ svěřovala se Helena důvěrně matce.

„To se ví, že ne,“ přisvědčovala Eliza. „A proč do toho kluk vůbec lezl?“ pokračovala. „Vždyť ona je o deset let starší, ne-li o víc.“

„Já zas myslím, že to dobře chytil,“ zlobila se Helena. „Pro pána, maminko, ty mluvíš, jako by on byl bůhvíjaká výhra v loterii. Každý o něm přece ví, co je zač.“ Posměšně a hněvivě se usmála. „Ne, já ti řeknu, že na tom vydělal. Markéta je slušná ženská.“

„Což! „ řekla Eliza nadějně, „snad se teď Štěpa trochu sebere a začne nový život. Aspoň mi to slíbil.“

„Doufejme, však už by bylo na čase!“ dodala Helena zlobně.

Měla k němu vrozený odpor. Řadila ho mezi Pentlandy. Ale nejvíce se podobal Gantovi. Byl celý Gant, všemi svými slabostmi, svou malou čistotností, svými návaly výčitek svědomí. V srdci to věděla, a to zvětšovalo její odpor proti němu. Sdílela prudké nepřátelství, které Gant pociťoval k vlastnímu synu. Ale ta nevůle, jako všechny její city, byla prolamována chvílemi přátelství, laskavosti, shovívavosti.

„Co hodláš, Štěpáne, počít?“ vyptávala se ho. „Máš už přece rodinu.“

„Štěpánek se už nemusí starat,“ odpovídal s bezstarostným smíchem, „ať se starají jiní! „ Zdvihl žluté prsty k ústům a zabafal z cigarety.

„Proboha, Štěpáne,“ vybuchla Helena hněvivě, „vzchop se už přece jednou a bud mužem! Markéta je žena. Nechceš se přece dát od ní vydržovat.“

„Co je ti do toho, pro kristapána,“ odsekl pištivým výhružným hlasem. „Nikdo se tě neptal na radu. Všichni jste proti mně. Když jsem byl chudák, neměli jste pro mne dobré slovo, a teď vás dopaluje, že se mi daří dobře.“ Byl již dlouhá léta přesvědčen, že ho lidé pronásledují. Své neúspěchy doma při—

243$

sužoval zlomyslnosti, závisti a nesolidárnosti své rodiny, neúspěchy mimo domov kladl za vinu škodolibosti a záští nepřátelských sil, které zahrnoval do slova „svět“.

„Ne,“ a znovu zatáhl z uslintané cigarety, „pro Štěpánka si nedělejte starosti! On už od vás nic nepotřebuje a o nic se neprosí. Vidíš tohle?“ Vytáhl z kapsy svitek bankovek a odpočítal několik dvacítek. „Takových máme doma víc. A ještě něco ti řeknu: Štěpánek bude brzo velkým pánem. Mám rozděláno pár obchůdků, to budou potom horáci z města koukat! Rozumíš?“

Ben, který přitom seděl u piana, mračil se divoce na klapky a vyťukával prstem písničku, kterou si bzučel. Obrátil se teď k Heleně s ostrým škubnutím úst a pohodil hlavou na stranu.

„Že prý pan Vanderbilt už začíná žárlit!“

Helena se drsně, ironicky zasmála.

„Ty myslíš, kdovíjaký nejsi chytrák,“ řekl na to Benovi Štěpán těžce. „Ale nevím, že by tě to někam přivedlo.“

Ben na něj upřel zachmuřený zrak a mimoděk ostře odfrkl.

„Doufám, pane Rockefellere, že nezapomenete na staré přátele,“ promluvil tichým, hrozebně laskavým hlasem. „Vzpomeňte si na mne aspoň místem vicepresidenta, kdyby bylo volné. „ Obrátil se zpět ke klávesnici a ohnutým prstem hledal znovu klapky.

„Dobře, dobře,“ odpověděl Štěpán, „jen se smějte oba, když je vám to k smíchu. Ale pamatujte si, že Štěpánek není patnáctidolarový úředníček v administraci. A po biografech taky nemusí zpívat!“

Helena totiž začala veřejně vystupovat v duetu s dcerou jednoho sedláře.

„Jen bud, Štěpo, pěkně zticha, dokud nedostaneš nějaké místo a nepřestaneš se klackovat po hospodách,“ spustila na něj. „Ty můžeš nejvíc mluvit, když rozhazuješ ženiny peníze. Že se nestydíš!“ dodala vztekle.

Ben se otočil na židličce a popudlivě ji napomenul: „Proč ho posloucháš? Vždyť vidíš, že je blázen.“

Léto míjelo a Štěpán se již dal zase do pití. Po léta zanedbával zkažené zuby, a teď ho začaly bolet všechny najednou;

244$

vyváděl bolestí a po laciné kořalce. Měl dojem, že Eliza a Markéta jsou za jeho strasti jaksi odpovědny – den co den je, když byly samy doma, přepadával, nadával jím a křičel, že ho otravují.

Probouzel se časně ráno ve dvě nebo ve tři hodiny, chodil po domě, plakal a prosil o vysvobození. Eliza ho posílala s Evženem do hotelu k doktoru Spaughovi nebo k doktoru McGuireovi do jeho domu. Mrzutý a rozespalý lékař mu vyhrnul rukáv a zabodl hluboko do paže jehlu stříkačky, naplněné morfiem. Potom se Štěpánovi ulevilo a zase usnul.

Jednou před večeří se vrátil do Dixielandu; v dlaních si držel bolestivou čelist. Zastal Elizu skloněnou u žhavé plotny nad prskajícím omastkem. Začal ji proklínat, že ho porodila, spílal jí, že mu dala narůst zuby, spílal jí za nedostatek účasti, mateřské lásky a lidského citu.

Její bílý obličej se nad žárem plotny vraštil.

„Jdi mi odtud! „ poručila mu. „Vždyť nevíš, co mluvíš. To tě tak zřídil ten prokletý alkohol. „ Dala se do pláče a otírala si rukou červený široký nos.

„To jsem netušila, že se dočkám takových slov od svého syna. „Ukázala na něj energicky prstem. „Řeknu ti jenom tolik, že už tě mám dost. Nepůjdeš-li hned, zavolám číslo 38 a dám tě odvést.“ To bylo číslo policejní strážnice. Štěpán měl na ni nepříjemné vzpomínky. Již dvakrát byl zavřen za podobných okolností. Rozzuřil se ještě víc, křikl po ní sprostou nadávku a rozehnal se, aby ji udeřil. Vtom vstoupil Lukáš, který byl na cestě ke Gantovi.

Mezi Lukášem a starším bratrem bylo již po léta hluboké, smrtelné nepřátelství. A Lukáš, třesa se hněvem, přiskočil matce na pomoc.

„Ty o-o-ohavo, ty z-z-zvrhlíku,“ koktal, upadnuv nevědomky do Gantova řečnění. „Z-z-zasloužil bys v-v-výprask.“

Lukáš byl vzrostlý, svalnatý devatenáctiletý jinoch, ale byl příliš citlivý k posvátnosti bratrského vztahu, proto nebyl připraven na útok, který naň bratr učinil. Štěpán na něj divoce skočil a bil ho opile oběma pěstmi do obličeje. Lukáš ustupoval kuchyní oslepen a sotva popadaje dech.

245$

Křivda věčně na trůnu.

Kdesi za závojem vzteku a strachu Evžen slyšel, jak si Ben netečně prozpěvuje a pomalu vyťukává na pianě nápěv.

„Bene!“ vykřikl vřeštivým hlasem a popadl kladivo.

Ben přiběhl jako kočka. Lukáš hojně krvácel z nosu.

„Jen pojď, pojď, ty pancharte,“ volal Štěpán, rozjařen svým úspěchem, a stavěl se do fantastických boxerských postojů. „Teď jsi na řadě ty. Proti mně, Benoušku, nic nesvedeš,“ pokračoval s urážlivým soucitem, „kampak se hrabeš. Urazím ti hlavu, a co z toho budeš mít?“

Ben se na něj chvíli tiše mračil, zatím co Štěpán hbitě poskakoval kolem a mával pěstmi v pozicích podle ilustrovaných sensačních časopisů. A tu klidný Ben vybuchl v šílený vztek, vrhl se na boxera amatéra a jedinou ranou pěsti ho srazil k zemi. Štěpánova hlava bouchla o podlahu velmi uspokojivě. Evžen radostně vykřikl a s nepříčetným jásotem se roztančil; Ben zavrčel, skočil na bratrovo tělo a tloukl jeho pohmožděnou lebkou o prkna. V jeho vzníceném hněvu byla krásná důkladnost – napřed bil a teprve potom se ptal proč.

„Ben je pašák,“ ječel Evžen v šíleném smíchu. „Ben to umí.

Eliza volala hlasitě policii a lidi z ulice, aby zakročili, až se jí konečně s Lukášovou pomocí podařilo útočícího Bena zarazit a odtáhnout ho od zmámené oběti. Hořce plakala, srdce se jí svíralo bolestí a smutkem; Lukáš, který zapomněl na svůj krvavý nos a styděl se za to, že bratr uhodil bratra, pomáhal Benovi vstát a oprašoval ho.

Všech ze zmocnila hrozná hanba, nedovedli jeden druhému pohlédnout do očí. Ben zbělel v obličeji, začal se silně třást, a když zahlédl Štěpánovy kalné oči, zakloktalo mu v hrdle, jako by chtěl vrhnout; přiskočil k vodovodu a vypil sklenici studené vody.

„Království proti sobě rozdělené zpustne a dům na dům padne,“ plakala Eliza.

Z města přišla Helena, s brašnou plnou teplého chleba a koláčů.

„Co se děje?“ řekla. Hned jí bylo jasné všechno, co se stalo.

246$

„Nevím, „ odpověděla Eliza. V tváři jí to škubalo. Než mohla mluvit dál, vrtěla chvíli hlavou. „Myslím, že to na nás padá boží hněv. Celý život jsem nic neměla než dřinu, a teď bych už chtěla trochu klidu. „ Tiše plakala a hřbetem ruky si otírala své slabé krhavé oči.

„Už na to nemysli,“ konejšila ji Helena klidně. Zvuk jejího hlasu byl unavený, lhostejný, smutný. „Nic se ti nestalo, Štěpáne?”

„Já přece nechci, Heleno, nikomu ubližovat,” kňoural plačtivě. „Ne, ne, Štěpánek nikdy neměl štěstí. Všichni jsou na něj jako psi. Skočili na mne, Heleno, vlastní bratři se vrhli na mne, nemocného, a zbili mě. Ale ať! Půjdu někam pryč a budu hledět zapomenout. Štěpánek se na nikoho nehněvá, to on nemá v povaze. Podej mi ruku, bratříčku,” obrátil se k Benovi s ohyzdnou sentimentálností a vztáhl žluté prsty, „podávám ti ruku k smíru. Uhodil jsi mě, ale Štěpánek ti odpustí.“

„Ach bože,” vzdychl Ben a chytil se za břicho. Naklonil se chabě nad výlevku a vypil novou sklenici vody.

„Ne, ne,” spustil Štěpán znovu, „Štěpánek není takový Byl by tak pokračoval do nekonečna, ale Helena ho zarazila, znuděně, ale neodvolatelně:

„Přestaň už s tím, a všichni dejte pokoj! Život je krátký!“

Je krátký. V takových chvílích, po boji, když všechen zmatek, svár a nepořádek jejich života vybuchl v okamžiku střetnutí, získali hodinu poklidu, v níž se viděli vzájemně se smutnou rozvážností. Byli jako lidé, kteří se zoufale ženou kupředu za šalebným přeludem a na chvíli se obrátí, aby spatřili své stopy, táhnoucí se nekonečně vyprahlou písčinou pouště. Či řekli bychom, že byli jako šílenci, kteří bláznili a znovu budou bláznit, ale v ranním oddechu se podívají klidně a mírně na sebe do zrcadla smutnýma nevzrušenýma očima.

Měli v tvářích smutný výraz. Jevil se v nich dlouhý věk. Pociťovali nenadále všechnu tu vzdálenost, kterou prošli, a šíři toho, co prožili. Mívali chvíle soudržnosti, chvíle tragické náklonnosti a jednoty, které je vzájemně přitahovaly jako drobné plaménky proti veškeré nesmyslné nicotě života.

247$

Markéta přiběhla vyděšena. Oči měla zarudlé, široký německý obličej zbledlý a uslzený. V hale si vzrušeně šeptala skupina strávníků.

„Teď o ně všechny přijdu, „ trápila se Eliza. „Posledně mi odešli tři. To dělá přes dvacet dolarů týdně, a peníze nerostou na stromě. Já nevím, co z nás všech bude!“

„A pro pána krále,“ řekla Helena netrpělivě. „Nemysli chvíli na strávníky!“

Štěpán klesl zpitoměle do křesla u dlouhého stolu. Občas si něco rozcitlivěle brumlal pro sebe. Lukáš rozrušen, s lítostí v tváři, s výrazem studu kolem úst, stál pozorně vedle něho, vlídně s ním mluvil a podával mu sklenici vody.

„Dej mu napít kávy!“ volala Helena popudlivě. „Pro pánaboha, starej se o něj trochu!“

„No dobře, dobře,“ vyhrkla Eliza a hrnula se překotně k plynovému vařiči. Zapálila hořák. „Mně to nenapadlo – za chviličku to bude.“

Markéta se posadila u protější strany rozházené tabule, opřela si obličej do dlaní a rozplakala se. Slzy jí vyrývaly malé stružky v hustém navrstvění líčidla a pudru, kterým zakrývala hrubou pleť.

„Nic si z toho nedělej, drahoušku! „ rozesmála se Helena. „Zase přijdou vánoce! „ Poplácala Němku útěšně po širokých zádech.

Ben otevřel potrhané síťové dveře a vykročil na zadní verandu. Byla chladná noc nádherného měsíce srpna, obloha byla hluboce pobodána hvězdami. Ben si zapálil cigaretu, rozškrtl sirku chvějícími se prsty. Z letních verand doléhaly slabounké zvuky, ženský smích, vzdálený dusot taneční hudby. Evžen se přiblížil a stanul vedle něho – hleděl na něj s údivem, vzrušením a smutkem. Strčil do něj rukou, zpola ve strachu, zpola radostně.

Ben na bratra tiše zavrčel a náhle se rozehnal, jako by ho chtěl uhodit, ale zdržel se. Hbité světlo mu blesklo kolem rtů. Kouřil.

248$

Štěpán odjel se svou Němkou do Indiány; psal odtud nejprve zprávy (doprovázené fotografiemi) o blahobytu, spokojenosti a kožešinách, později o neshodách s jejími počestnými bratry, o možnostech rozvodu, obrody a opětného smíření rodiny. Těkal mezi svými dvěma oporami, Markétou a Elizou. Do Altamontu přijížděl každé léto, a tu se vždycky omamoval narkotiky a zpíjel se; končily se tyto pobyty rodinnou rvačkou, vězením a léčbou v nemocnici.

„Jak mi přijde do domu, začne peklo,“ huboval Gant. „Dělá mi jen samé starosti, ten dareba nad dareby, ničema nad ničemy. Ženo, zrodila jsi netvora, který nedá pokoj, dokud mě neuštve k smrti, ten hrozný, ukrutný, prokletý hanebník.“

Ale Eliza nejstaršímu synu pravidelně psala, přikládala někdy k dopisům nějaké peníze a proti všemu rozumu, proti přírodě, proti povaze života oživovala neustále své naděje. Neodvážila se hájit ho veřejně, přiznat, jaké místo zaujímá v nitru jejího srdce, ale hrdě se vytasila s každým psaním, v kterém se chlubil úspěchy nebo hlásil své každoměsíční polepšení, a předčítala je nijak nepohnuté rodině. Byly to fantastické, bláhové dopisy, plné uvozovek a psané velkým ozdobným písmem. Eliza měla z jejich nabubřelosti radost; Štěpánova květnatá negramotnost byla jí dalším důkazem jeho vysoké inteligence.

Drahá maminko,

Tvůj dopis z 11. tohoto měsíce jsem obdržel a s potěšením jsem četl, že jste ještě „mezi živými“. Už jsi mi dlouho nenapsala a „čekání na dopis je horší než čekání na doušek“. („Já vám něco povím,“ poznamenala Eliza, rozhlížejíc se s chichotáním po okolních posluchačích, „on není hloupý.“ Helena se ušklíbla půl cynicky, půl dopáleně, dělala obličeje na Lukáše a zdvíhala prosebně oči k nebesům. Gant se nakláněl zvědavě kupředu, vystrkoval hlavu a bedlivě poslouchal se slabým úsměvem.) Abys věděla, maminko, v poslední době se mi všecko daří a zdá se, že „marnotratný syn“ přijede brzy domů v soukromém voze. („Podívejme se! „ zvolal Gant a dal si to přečíst znovu. „J-j-jak to?“ ptal se Lukáš. „K-k-koupil

249$

si snad železnici?“ Helena se drsně zasmála: „Tomu tak věříme! Nejsme dnešní.“) Dlouho mi trvalo, než jsem se zavedl, všecko bylo proti mně, a Štěpánek přece od nikoho nic v tomto „slzavém údolí“ nechtěl než poctivou příležitost, aby se mohl osvědčit. (Helena se zachechtala ironickou fistulí a Lukáš, zrudlý roztrpčením, prohlásil: „Štěpánek n-n-nic nechtěl než nějaký z-z-latý důl.“) Ale teď si stojím pevně, maminko, a brzy ukážu světu, že jsem nezapomněl na ty, kdo při mně stáli „v hodině nouze“, a na maminku, která je člověku „po bohu nejbližší“. („Kde je lopatka?“ sháněl se Ben a tiše se chechtal.)

„Ten hoch umí psát dopisy,“ pravil Gant uznale. „Ať mě čert vezme, jestli není nejvtipnější z vás ze všech, když chce.“

„To bych řekl,“ poznamenal Lukáš hněvivě, „je tak vtipný, že vám dovede nakukat, když chce, sebevětší pohádku. Ale t-t-ten, kdo d-d-drží s vámi v dobrém i ve zlém, nedostane ani slovo uznání.“ Podíval se významně na Helenu. „Je to h-h-hanba!“

„Nech toho,“ okřikla ho Helena znaveně.

„Nechte být,“ zastala se ho Eliza přemítavě, držíc dopis v sepjatých rukou a hledíc do dáli, „snad teď obrátí nový list. Člověk nikdy neví!“

Ztracena v příjemném snění, zírala do prázdna a špulila rty.

„Doufejme,“ řekla znuděně Helena, „ale musila bych to dříve vidět.“

Soukromě se pak rozčilovala, div nedostala hysterický záchvat. „Tak vidíš, Lukáši, jaké to je. Dostanu nějaké uznání já? No, řekni! Mohla bych se pro ně rozkrájet, a neřeknou mi za to ani ,Vlez mi na záda’. No ne?“

V těch letech jezdila Helena po Jihu s Perlou Hinesovou, dcerou sedlářovou. Zpívaly spolu o přestávkách ve venkovských biografech. Zájezdy jim sjednávala divadelní agentura v Atlantě.

Perla Hinesová bylo široce stavěné děvče s buclatou tváří

250$

a s černošskými rty. Byla veselá a živá. Zpívala ragtimové a černošské nápěvy s přirozenou vášnivostí, potřásajíc smyslně prsy a kroužíc boky.

{„Tady jde můj milý,

milý, milý, milánek.“}

Vydělaly si někdy až sto dolarů týdně. Vystupovaly v menších městech, jako je Laycross v Georgii, Greenville v Jižní Karolíně, Hattiesburg v Mississippi a Baton Rouge v Louisianě.

Kryly se krunýřem nevinnosti. Byly to veselé, slušné dívky. Někdy se maloměšťáci pokoušeli o opatrné narážky, aby vyzkoušeli, do jaké míry je oprávněna špatná pověst „komediantek“. Ale obyčejně se s nimi zacházelo dobře.

Tyto výpravy do nových zemí byly pro ně úžasným dobrodružstvím. Nedaly se přivést z míry prázdným pitomým smíchem ani rozpustilým nadšením, s kterým jihokarolinští nebo georgijští venkované vítali Perliny zpěvy. Obecenstvo, plnící divadlo zápachem hlíny a potu, je bavilo, rozveselovalo. Těšilo je, že se mohly pokládat za profesionální zpěvačky, pravidelně kupovaly stavovský časopis Varieté, počítaly s tím, že jednou budou slavným a draze placeným duetem na velikých programech ve velkoměstech. Perla se chystala uchvátit strhujícím podáním úspěšných melodií dne, Helena pak měla jejich vystoupení dodat operní důstojnosti. V uctivém ztišení obecenstva, oblévána růžovou září reflektoru, zpívala kvalitnější melodie – Tostiho „Sbohem“, „Konec krásného dne“ a „Růženec“. Helena měla silný, plný, trochu kovový hlas; učila se zpívat u tety Luisy, skvělé blondýnky, která po rozluce s Elmerem Pentlandem žila několik let v Altamontu. Luisa dávala hudební hodiny a oslazovala si uplývající mládí hezkými mládenci. Byla z těch zralých, vábných, nebezpečných žen, které se Heleně líbily. Měla dcerušku, a když jazyky začaly již příliš bodat, odjela s ní do New Yorku.

To ona doporučovala Heleně: „Ty by sis měla cvičit hlas pro velkou operu.“

251$

Helena nezapomínala. Snila o Francii a Itálii, o zářivých světlech operní kariéry, o řadách balkónů a galerií, třpytících se šperky, a o hromovém potlesku. Divadlo v ní rozehrávalo veliké melodie. A když duo Gantová a Hinesová („Dixijská zpěvná dvojčata „) projížděla křivolakým okruhem po Jihu, připadalo jí, že se ta jasná, prudká, beztvárná touha přece jen přiblížila aspoň o krok k uskutečnění.

Často psala domů, obyčejně Gantovi. V jejích dopisech to cukalo jakoby mocným tepem; byly plny vzrušení z nových měst, předzvěstí hojného života. V každém městě potkávaly „roztomilé lidi“ – všude jim poskytovaly pohostinství dobré ženy a matky, kořili se jim slušní mládenci. Kolem Heleny se šířilo ovzduší slušnosti, nesmírné energické čistoty, které si podrobovalo dobré lidi a odráželo zlé. Helena vládla nad nějakými dvěma tucty mladých mužů, ostýchavých mužských typů s rudou tváří, pijáků. Její vztah k nim byl mateřský a velitelský; přicházeli si ji poslechnout a sklánět se pod její vládou; zbožňovali ji, ale málokterý se pokusil ji políbit.

Evžen byl těmi lvy v rouše beránčím zmaten a udiven. Ve společnosti mužů byli nevázaní, divocí, bojovní; u Heleny byli rozpačití a stydliví. Jeden z nich, městský geometr, hubený kostnatý alkoholik, byl každou chvíli předveden k policejnímu soudu pro výtržnost; jiný, detektiv železniční společnosti, hezký, silný mládenec, rozbíjel v opilosti černochům lebky, zastřelil několik mužů a sám přišel nakonec o život v nějaké přestřelce v Tennessee.

Nechť zavítala kamkoliv, neměla Helena nikdy nedostatek přátel a ochránců. Občas bývali ovšem venkovští hejskové svedeni ke klamným domněnkám, když šťastná a smyslně veselá Perla Hinesová volala s nevinným ohněm:

{„Jen pojď, jen pojď, miláčku,

chci s tebou šťastna být. „}

Nepříjemní muži s ucumlanými doutníky je zvali na přátelský doušek obilné kořalky, říkali jim „holčičky“ a zvali je do hotelu nebo na projížďku autem. Když dostaly takovou

252$

nabídku, Perla se bála promluvit; utíkala se v bezmocném zahanbení k Heleně.

A Helena se zarmouceným výrazem v koutcích velkých úst a s jiskřícíma očima odpovídala:

„Já vám nerozumím. To jste si nás asi spletli s někým jiným. „ Vyvolalo to vždycky koktavé omluvy a prosby za odpuštění.

Byla trapně nevinná, zásadně nemohla o nikom uvěřit to nejhorší. Žila mezi vzrušujícími klepy a narážkami, ale nepovažovala to za opravdu možné, že všechny ty pochybné mladé ženy, které se jí líbily, „žijí v hříchu“. Uměla pomlouvat a ráda pomluvy slyšela, ale o pravých složitých hanebnostech maloměstského života věděla vlastně málo. Tak se s Perlou Hinesovou procházely vesele a důvěřivě na tenké kůře sopky a viděly jenom povrchovou svobodu, změnu a dobrodružnost.

Jejich společnictví však skončilo. Perla Hinesová měla pro život jasné plány. Chtěla se vdát. Odedávna říkala, až jí bude pětadvacet, že se vdá. Kdežto Heleně bylo toto zpěvácké podnikání, toto cestování po neznámých zemích, jenom rozběhem k svobodě, instinktivním hledáním životního cíle a záměru, jemuž by mohla věnovat svou energii, svůj slepý hlad po změně, kráse a nezávislosti. Nevěděla, co chce počít s životem, pravděpodobně by asi nikdy nedovedla řídit svůj osud ani částečně. Až nadejde čas, bude sama ovládnuta tou velikou nutností, která v ní žila. Byla to nutnost ovládat i sloužit.

Nějaká tři léta si tak vydělávaly svými zájezdy, opouštěly únavný zimní Altamont a na jaře nebo v létě se vracely s dostatečnou částkou, aby jim vystačila do příští sezóny.

Během té doby Perla vážila pečlivě nabídky k sňatku, jež dostávala od různých mládenců. Nejvíce se jí líbil profesionální baseballista, kapitán altamontského mužstva. Byl to hezký svalnatý živočich, který při hře každou chvíli zahodil rukavici a rozehnal se bojovně na soudce. Měla ráda jeho tvrdou jistotu, rychlý úder, jeho štíhlé tělo.

Nemilovala však nikoho – to jí nebylo souzeno – a opa—

253$

trnost jí říkala, že doživotní sázka na profesionálního sportovce by byla příliš pochybná. Vzala si nakonec mladého, těžkopádného muže z Jersey City, kterému patřilo mladé, ale vzkvétající zasilatelství.

Tak se duo Dixijských zpěvných dvojčat rozešlo. Opuštěná Helena se odvrátila od chmurně jednotvárných malých měst. Doufala, že najde veselí, rozmanitost a ukojení svých přání ve velkoměstě.

Strašně se jí stýskávalo po Lukášovi. Bez něho se cítila neúplná, neozbrojená. Lukáš se dal zapsat na dvě léta na Georgijskou techniku v Atlantě. Chodil do elektrotechnického kursu; směr jeho života byl vytyčen Gantovou chválou mladého inženýra Liddela, elektrického čaroděje. Ale Lukášovi se v studiích nedařilo, jeho mysl se nemohla podrobit pracovní kázni. Jeho cíl se tříštil tisícerými popudy: mozek mu koktal stejně jako jazyk. Když vzal netrpělivě a popudlivě do ruky logaritmické tabulky, začal si idiotsky mumlat čísla stránky a podupával si k tomu do taktu nohou.

Měl veliký talent k prodavačství; měl v největší míře tu schopnost, které se u amerických herců a obchodníků říká „osobnost“ a která záleží v divoké energii, rabelaisovské vulgárnosti, ve smyslu pro hbité, řízné odseknutí a v hypnotické schopnosti mluvit překotně, nesmyslně, nepříčetně a kazatelsky. Dovedl prodat všechno, protože podle hantýrky prodavačů dovedl „prodat sebe“. Jediné pravé místo pro něj byl americký obchod, onen klub podivných živností a náhlých zbohatnutí, kde v apoštolské horlivosti mohl vyjevené venkovany přivádět do deliria a obírat je do posledního knoflíku, umluvit každého, všechno a konečně i sám sebe. Nebyl elektrotechnik, byl elektrická energie. Ke studiu neměl nadání; pracně musil soustřeďovat roztěkanou mysl a v nerovném boji s vyšší matematikou a mechanikou byl rozdrcen.

Vyplýval z něho jako hrubé světlo nesmírný humor. Muži, kteří ho ani neznali, zachvívali se, když ho zahlédli, zvláštním vnitřním smíchem, a když začal mluvit, bezmocně se řehtali. Přesto udivoval svou tělesnou krásou. Jeho hlava jako by

254$

patřila divokému andělu – na hlavě se mu vlnily kučery zlatých vlasů, rysy měl pravidelné, smělé a mužné, ozářené divným vnitřním úsměvem idiotské extase.

I když se popudlivě zakoktával nebo když se mu nervosně zachmuřila tvář, vždycky měl široká ústa nastrojena k smíchu – nezemskému, jásavému slabomyslnému smíchu. Byla v něm démonická bujnost, divoká inteligence nepocházející z rozumu. Ač dychtil po chvále, po veřejné úctě a vyznal se v pochlebování, přepadal ho v nestřežené chvíli démon a ovládal ho úplně, byť v nejseriosnějším prostředí, když on sám dělal, co mohl, aby si uchoval vážnost, v které ho měli.

Tak na příklad, když poslouchal mluvit starou dámu, členku církve, která před ním s veškerou naléhavostí a výmluvností rozvíjela nauku presbyteriánskou, nachýlil se kupředu v postoji přepjaté uctivosti a pozornosti, širokou dlaň sevřenou na koleně, a šeptal zdvořilé přitakání ke všemu, co mu říkala :

„Ano? … áááno? … áááno? … áááno? … jistě! … áááno?“

Pojednou v něm vybuchlo démonické vytržení. Rozveselen do nepříčetnosti kadencí svého souhlasu i vážným zaujetím a nechápavostí staré paní, výstřední groteskností celé situace, začal prozpěvovat mazlavým, přesládlým, obscénně sugestivním hlasem, obličej rozzářený divou jásavostí:

„Anóóó … anóóó … anóóó … anóóó …?

A když ona konečně si pozdě uvědomila strhující proud démonické nesmyslnosti, zarazila se a podívala se na něho vyděšeným náhlým pohledem, vypukl v divošské chechtavé „Ho – ho – ho – hó! „ s podivnými hrdelními zvuky, vymykajícími se všemu rozumu, a začal ji drsně dloubat do žeber.

Častokrát když Eliza zabočila do dlouhých, podrobně rozbujelých vzpomínek, uvědomovala si ten jeho ničivý posměch, zatím co sama se ztrácela v zasnění sešpulených rtů. Tu ho hněvivě pleskla přes všetečnou ruku a říkala s těžkým pohoršením, které ho podněcovalo k dalšímu „ho – ho – ho – hó“: „Dej pokoj, chlapče! Chováš se jako pravý idiot!“

255$

A pak pokyvujíc vyčítavě hlavou, dodávala s okatou lítostivostí: „Já bych se sty – dě – la! Sty – dě – la!

Bylo v něm něco prazvláštního; měl cosi nesrovnatelně lepšího než pouhou inteligenci; viděl svět jako burleskní divadlo a jeho občasnou odpovědí na všechny klamy, pokrytectví a intriky světa bylo drtivé idiotství jeho chechtavého „ho – hó! „ On však neměl v moci démona, démon míval v moci jej! Kdyby jej byl démon ovládl zcela a trvale, Lukášův život by býval prostoupen úžasnou prostotou a čestností. Když však myslil podle svého, byl jen normálně dětský – se vším pokrytectvím, sentimentálností a prolhaným předstíráním dítěte.

Jeho obličej byl chrám, v němž se snoubily krása a humor – zvláštnost i všednost se v něm stýkaly. Muži, když zahlédli Lukáše, pocítili záchvěv rozpomínky, jako by viděli něco, o čem nikdy neslýchali, co však znali odedávna!

Helena, když byla na turné s Perlou Hinesovou, asi dvakrát v zimě a na jaře zajela ho navštívit do Atlanty. Na jaře si dopřáli týden velké opery. Lukáš na jeden večer se přihlásil za statistu v Aidě jako zbrojnoš. Ostatek týdne už jen prošel vždy podle uvaděče s ujištěním, že je „člen souboru – Lukio Gantio!“

Stál rozkročen, velká chodidla těsně obutá do sandálů. Nad kotníky mu neforemná lýtka zarůstala hustě chlupy. Hustý porost vlasů mu vyčuhoval zpod plechové helmice. Opíral se komicky o své kopí a lelkoval mezi postranními kulisami, s tváří jásavě rozzářenou.

Caruso, který tam čekal na svůj výstup, pohlédl na něho chvílemi s širokým taliánským úsměvem.

„Jak vy se jmenovat, co?“ zeptal se Caruso a měřil ho pohledem.

„N-n-no,“ ujistil ho Lukáš, „d-d-dyť jsem váš voják!“

„Tohle, a voják! „ řekl Caruso.

„Ho – ho – ho – hóóó! „ odvětil Lukáš. Jen tak tak že ovládl palec, připravený k dloubnutí do žeber.

256$

V létě se pak vrátil do Altamontu a našel si místo u pozemkové agentury. Vydražoval parcely i větší pozemky. Zastavil svůj vozík mezi davem, stoupl si a provolával výzvy, s rukou při ústech. V jeho dryáčnických proslovech se mísilo nadšení, reklamní verva, sprostý vtip. Výmluvnost ho unášela. Lidé se hrnuli až ke kolům vozíku, do široka rozesmátí a zvědaví, co řekne. Oslovil je vysokým hrdelním tenorem:

„Jen se hlaste, pánové, parcela číslo sedmnáct v krásném Borohrádku – my prodáme bor, vy postavíte hrádek! Pozor, pánové, tento krásný stavební pozemek má hloubku šedesát metrů, to vám plně stačí, abyste si založili zahradu a ještě postavili záchodek vzadu. Můžete si tam pěstovat vlastní kukuřici, v krásném Borohrádku na parcele s frontou čtyřiceti metrů podle výborné nové asfaltové cesty!“

„Kde je ta cesta?“ zahulákal někdo.

„Na mapě, kde jinde? Mrkněte na plánek, plukovníku, tam ji máte černou na bílém! Nuže pánové, největší šance vašeho života vás kope do kalhot. Vidíte do budoucnosti? Považte, co by na vašem místě učinil Ford, Edison, Napoleon Bonaparte a Julius Caesar! Poslechněte dobrého vnuknutí! Nemůžete prodělat. Město poroste vaším směrem. Dobře poslouchejte! Blíží se k nám, slyšíte jeho kroky? Slyšíte, dobře! Na kopečku nad vámi se bude stavět nový soud. Zrovna nad vámi vyrostou úhledné cihlové budovy místní pekárny a pohřebního ústavu. Slyšte, slyšte, slyšte! Co nabídnete, co nabídnete? Založte si vlastní domov v krásném Borohrádku, na dostřel od železničního, autobusového a leteckého spojení! Vodovod co by kamenem dohodil a vozové spojení ke všem vlakům! Pánové, vaše příležitost získat jmění! Půda oplývá nerostným bohatstvím – každý najde zlato, stříbro, měď, železnou rudu, černé uhlí a petrolej ve velkém množství všude pod kořeny stromů!“

„A co pod keři, Lukáši?“ zaječel pan Halloran, mlékárenský magnát.

„ I pod keři, kdo mi věří! „ odsekl Lukáš za všeobecného povyku. „Prosím, pane majore! Vy tam, co se šklebíte, kolik nabízíte? Kolik nabízíte?“

257$

Když nebyla právě dražba, vítal na chodníku před nádražím přijíždějící turisty a výmluvně je zval do Dixielandu. Jeho zvučný, přesvědčivý hlas ovládal celý ten babylón šoférů, černošských hotelových nosičů a manželů žen, které vedly pensiony.

„Za každého hosta, kterého mi seženeš, dostaneš dolar,“ slibovala Eliza.

„A to nemusí být. „ Ó skromný! Šlechetný!

„Ten by ti dal poslední košili,“ říkal si Gant.

Hodný hoch! Když v létě navečer po práci odpočívala, nosil jí z města zmrzlinu v oplatkách.

Dovedl se ohánět; chodil po domech a prodával patentní valchy, nože na loupání brambor a prášek proti švábům. Černochům nabízel olej na vlasy, po kterém i nejzatvrzelejší kudrny se zaručeně narovnají, a náboženské obrázky, plné andělů bílých i černých, obletujících nestranného Spasitele na kříži, s nápisem: „Bůh miluje bílé i černé.“

Šly na dračku.

Také jezdil s otcovým autem, pětisedadlovou fordkou, model 1913; Gant ji kdysi koupil v chvilkovém pominutí smyslů a učinil z ní pak předmět svého řečnění, své chlouby, spílání a proklínání. Tehdy ještě nebylo módou, aby každý měl auto. Gant byl svým zbrklým činem poděšen, nádherou svého vítězného vozu unesen, výší výdajů zničen. Nad každým účtem za benzin, správky nebo za doplnění výstroje se dával do úzkostlivého ječení; prasklá guma, porucha motoru, každá sebemenší oprava způsobila, že běhal kolem jako šílenec, modlil se, plakal, klel.

„Co jsem to koupil, nemám chvilku klidu,“ naříkával Gant.

„Příšerná a krvežíznivá stvůra, nedá pokoj, dokud mi nevysaje krev z těla, neprodá mi střechu nad hlavou, nepřivede mne do společné šachty chudých. Milosrdný bože, „ bědoval, „to je strašné, to je děsné, to je ukrutné, že mě na stará kolena tak navštěvuješ. „ Pak se náhle obrátil ke sklíčenému a rozpačitému synu a zeptal se ho zhurta: „Na kolik je ten účet? Co?“ koulel divoce očima.

258$

„N-n-nerozčiluj se, tatínku,“ konejšil ho Lukáš, a nejistě přešlapoval, „jenom osm dolarů dvaadevadesát.“

„Ježíši Kriste! „ vykřikl Gant. „Jsem na mizině.” A znovu spustil směšné skučení a začal pobíhat.

Ale bylo to příjemné, projíždět se za soumraku nebo v létě po západu slunce s Elizou nebo s některou z dcer po boku a s vonným doutníkem v bledých rtech, pěkně natáhnout dlouhé tělo na zadní sedadlo a vyhlížet do vonné krajiny nebo do temných, dlouhých městských ulic. Když se blížil jiný vůz, Gant v halasném poplachu vykřikl a začal syna střídavě proklínat i zapřísahat ho, aby jel opatrně. Lukáš řídil nervosně, ztřeštěně, divoce – jeho netrpělivé, koktavé ruce i kolena sdělily svou neklidnou vrtošivost i fordce. Popudlivě klel, tahal roztrpčen za brzdu, a když vůz vypověděl službu, vztekle sykal.

Když se připozdívalo a ulice tichly, v Lukášovi začínala kypět bláznivost. V dlouhé srázné ulici, překlenuté korunami stromů a klesající rovnoměrnými terasami, vybuchl najednou v divošský chechtot, sklonil se nad volant a dal plný plyn. Jeho idiotské ha-ha se rozléhalo nocí a Gant na něj řval kletby. Řítili se v černé tmě dolů vražednou rychlostí, a když slepě fičeli přes nebezpečné křižovatky, jinoch se těm modlitbám i kletbám jen smál.

„Ničemo bídný,” ječel na něj Gant. „Zastav, ty horácký zvrhlíku, nebo tě dám zavřít.“

„Ha-ha-ha! „ Jeho smích vypískl ztřeštěnou fistulkouDaisy, která přijela na několik týdnů do chladnějšího horského podnebí, zmodralá strachem, tiskla k prsům poslední ze svých každoročních přírůstků a patheticky lkala:

„Prosím tě, pro svou rodinu, pro své nevinné osiřelé děti –“

„Ha-ha-ha!“

„To je ďábel z pekla,” rozplakal se Gant. „Bídný a zločinný netvor, nežli sám pojde, roztříští mi ještě mozek o strom.“

Zafičeli s nebezpečným uhnutím kolem jiného auta, které se jako poděšený kůň se skřípěním brzd vzepjalo u rohu.

259$

„Zatracený vrahu! „ zařval Gant, vyklonil se kupředu a chytil velkýma rukama Lukáše za hrdlo. „Zastavíš nebo ne?“

Lukáš přidal rychlosti. Gant se zhroutil nazpět a zavyl děsem.

V neděli podnikali veliké cesty po venkově. Často jezdili do Reynoldsvillu; bylo tam přes třicet kilometrů. Bylo to ošklivé výletní místo, plné hluku přijíždějících a odjíždějících aut. Nad jeho hlavní ulicí se vznášel zápach oleje a benzinu. Ale sjížděli se tam lidé z několika států: z jihu jezdili georgijští a jihokarolinští pěstitelé bavlny, obchodníčkové, nacpaní se svými rodinami v otřískaných vozech s povlakem rudého písčitého prachu. Obědvali důkladně v některém dřevěném hotelupensionu, kde si dávali smažené kuře, kukuřici, lusky a salát z rajských jablíček; pak si zasedli na hodinu do drogerie na čokoládovou zmrzlinu s ořechy a prohlíželi si letní davy šťastných výletníků i domácí zralé panny chladivé pleti, které se hustě promenovaly na chodníku pod okny; po krátké prohlídce města vraceli se pak příkrou serpentinou na horký Jih. Nové země!

Záříce hladkými, zralými křivkami, vysedávaly jižní panny na letních verandách a bavily se protahujícími hlasy.

Lukáš byl miláček všech. Byl to přece roztomilý, hodný hoch, šlechetný a srdečný, inu skvělý chlapec! Ženám se líbil. Smály se mu, škádlivě ho tahaly za zlaté kučery. Byl sentimentálně něžný k děvčatům – tak asi čtrnáctiletým. Prožíval velkou romantickou lásku k Delii Selbornové, nejstarší dceři paní Selbornové. Kupoval jí dárky, byl na ni střídavě něžný i vzteklý. Jednou za srpnové měsíčné noci se s ní mazlil na Gantově verandě ve vůni dozrávajících hroznů; Helena zpívala v salóně. Něžně ji hladil, skláněl se k ní a říkal jí, že by jí rád položil hlavu na ň-ň-ňadra. Evžen je nepřejícně střežil s jedovatým, trpkým pocitem v srdci. Chtěl tu dívku pro sebe; byla sice hloupá, ale měla moudré tělo a lehký náznak úsměvu jako její matka. Ještě více toužil po paní Selbornové, vymýšlel si o ní vášnivé fantasie, ale její obraz ožíval aspoň v Delii. Proto před nimi vystupoval pyšně, pohrdavě a hloupě. Neměly ho rády.

260$

Když pozoroval, jaké úsluhy koná Lukáš paní Selbornové, závist mu užírala srdce. Lukáš se věnoval rytířské službě tak oddaně a nemírně, že i Helena se na to někdy zlobila a žárlila. Každou noc slýchal Evžen z některého skrytého koutku u Ganta nebo Elizy nebo ze stojícího automobilu před domem bohatý, tryskající smích té ženy, plný vlídnosti, smyslnosti, tajemství. Čekal někdy v černé tmě na schodech Elizina domu do jedné nebo do dvou ráno, až se jí dočkal, když šla domů. Když o něj ve tmě zavadila, vykřikla tiše leknutím; upokojil ji nezdvořilým zabručením a šel spát s bušícím srdcem a zardělými tvářemi.

S mladickou mravokárností žehral na staršího bratra, který se hřál na výsluní úsměvů a přízně: „Tak vidíš, ty nafoukaný blázne – vždyť jsi jen pro smích! Naparuješ se, synáčku, kupuješ jim za své peníze zmrzlinu, a co z toho máš? Jak je ti, když ji vidíš ve dvě v noci vystupovat z auta, kde se válela s nějakým mizerným obchodním cestujícím nebo se starým Poxym Loganem, který si už léta vydržuje černošku? ,Směl bych ti p-p-položit h-h-hlavu na ň-ň-ňadra?‘ Je mi z tebe špatně, hlupáku. Ona je pěkná, jenže ty to s ní neumíš. Nechá tě utratit všechno, co máš, na dárky a pak ti na noc ujede v autě s nějakým galánem. Ano, abys věděl! A co ty? Ty hubo vychloubačná! Pojď se mnou na dvůr, a já ti ukážu, zač je toho loket… Já ti dám … tu máš … a tu máš … a tu …!“

Evžen se rozháněl pěstmi a drtil přízrak svého bratra, až se udýchal.

Z dob, kdy prodával Sobotní večerní poštu, ušetřil si Lukáš několik set dolarů. Od Ganta bral na studie jen málo peněz. Posluhoval při jídlech v kolejní jídelně, sháněl zákazníky pro kolejní pensiony, byl agentem krejčího a dělal mu reklamu na jeho „špeciální študácké šaty“. Gant byl na jeho snahu pyšný. Občanstvo města převalilo žvanec tabáku se strany na stranu, pochvalně kývlo, odplivlo si a prohlásilo:

„Ten kluk to někam dotáhne.“

Lukáš pracoval pro své vzdělání usilovně. Byl hotov ke všem obětem. Dělal všechno, kromě studování.

261$

Byl v úžasné oblibě. Takový jedinečný hoch, inu Lukáš! Byl vyhledáván, zbožňován. Dvakrát ho určili, aby po fotbalovém zápase vystoupil na máry a pronesl nad poraženou Georgijskou universitou pohřební řeč.

Ale přes všechny snahy byl koncem třetího roku ještě v druhém ročníku a neměl naději na postoupení. Na jaře psal Gantovi:

„Ti m-m-mizerové na vedoucích m-m-místech mě chtějí potopit. Vytahují z člověka p-p-peníze a sedřou s něho i k-k-kůži. P-p-půjdu do nějaké opravdové školy.“

Šel do Pittsburghu a našel si místo ve Westinghousových elektrických závodech. Třikrát týdně chodil na večerní kursy do Carnegieova technologického ústavu. Získával přátele.

Přišla světová válka. Po patnácti měsících v Pittsburghu se přestěhoval do Daytonu; dostal tam zaměstnání ve strojírně, vyrábějící tehdy ovšem munici.

Čas od času, v létě na několik týdnů, o vánocích na několik dní, přijížděl domů oslavovat dovolenou s rodinou. Gantovi přivezl vždycky kufřík naplněný lahvemi piva a whisky. Ten hoch byl „na tatínka hodný

XIX

Jednoho časného letního odpoledne, opřen o zábradlí, hovořil Gant s Jannadeauem. Blížil se pětašedesátce, jeho vzpřímená postava byla již usazená i již poněkud sehnutá. Často mluvil o stáří, a právě teď si také stěžoval na svou ochrnutou ruku. Rozlítostněn se nazýval „ubohým starým mrzákem, který musí pečovat o všecky

Upadal do netečnosti a rozkladu stáří. Vstával o celou hodinu později, přicházel do dílny přesně, ale dlouhé denní hodiny trávil natažen na odřené kožené pohovce ve své kanceláři anebo rozprávěl s Jannadeauem, s neřestným starým Lidellem, s doktorem Cardiacem a Faggem Sluderem, který vydělal pěkné peníze na dvou velikých domech na náměstí a teď pohodlně vysedával na židli před hasičskou strážnicí

262$

a s velkým zájmem hovořil s členy baseballového klubu, jehož byl hlavní oporou. Bylo po páté hodině, hra byla skončena.

Černošští dělníci, na něž bylo hrůza pohledět pro bílou vrstvu cementu, chodili podle dílny z práce domů. Vozkové se pomalu rozptýlili, netečný strážník se loudal s radničních schodů a šťoural se v zubech; z vysokých zamřížovaných oken na straně k tržnici vycházel tu a tam řev opilé černošky. Život bzučel svým pomalým muším tempem.

Slunce bylo již poněkud narudlé, z hor vydechoval chladný vánek; ve vzduchu nad unavenou zemí se vznášela svěžest, naděje a radostný příslib večera. Proudy fontány vytryskovaly a pomalými tepy klesaly zase v líném rytmu do bazénu. Po špatném dláždění drkotal nákladní vůz; hokynář Bradly za hasičskou strážnicí stahoval s pomalým skřípěním rolety.

Po druhé straně náměstí ubíraly se domů švitořící skupiny panen z východní čtvrti města. Přicházely do města ve čtyři hodiny odpoledne, přešly několikrát sem a tam po malé hlavní ulici, vešly do několika obchodů, aby jen tak pro jméno něco koupily, a konečně vešly do hlavní drogerie, kde v líných skupinách zevlovali městští šviháci. Byl to jejich klub, jejich pivnice, přehlídka obou pohlaví. Mladí muži se s důvěrným úsměvem odpoutávali od svých skupin a loudali se zpět ke stolům.

„Hej, slečno! Odkudpak jste? Sedněte si k nám, slečno, trochu si popovídáme!“

Oči modré jako jižní nebe podívaly se šibalsky do rozesmátých šedivých očí, půvabné dolíčky se úsměvně prohloubily a nejroztomilejší zadeček na dobrém starém Jihu přisedl ostýchavě na vyleštěnou lavici.

Gant nyní trávil rozkošné hodinky klepařením se starými necudnými muži. Šeptali si v kroužku oplzlé vtipy, a do náměstí vyrážel jejich hlasitý chraplavý smích. Gant přicházel večer domů zásoben špinavými novinkami; olízl si palec a se lstivým úsměvem a v blahém očekávání vyptával se Heleny:

„Že ta a ta je vlastně úplná děvka?“

„Ha-ha-ha-ha,“ smála se Helena posměšně. „To bys asi rád věděl!“

263$

Věkem, si Gant vysloužil určitá práva. Když Helena přicházela večer domů s některou ze svých přítelkyň, předvedla mu ji s žertovnou dychtivostí, aby ji objal. A tu Gant zvolal otcovsky: „Pojď, děťátko, pojď a polib starého pána! „ a vtiskl jí na bílé hrdlo nebo na měkké rty lechtavou hubičku, něžně uchopil pevné maso její paže a jemně je celoval. Děvčata pískala a radostně se pochichtávala, že prý to tolik lechtá.

„Úúú, pane Gante! Húú-húú!“

„Tvůj tatínek je takový milý,“ říkávaly přítelkyně. „A má tak roztomilé způsoby.“

Helena se na nich divoce pásla očima. Chraplavě se smála vzrušením.

„Ha-ha-ha, na to ho užije! Viďte, to je škoda, starý pane! Teď je takových mladických ztřeštěností konec!“

Gant stál za Jannadeauem a hovořil, ale jeho neklidné oči těkaly po východní straně náměstí. Kolem dílny chodily do trhu vzhledné městské paničky. Občas se některá usmála, když ho spatřila, a Gant se zdvořile klaněl. Roztomilé chování!

„Anglický král, „ prohlašoval Gant, „je pouhá figura. Nemá ani zdaleka moc presidenta Spojených států.“

„Jeho moc je omezena zvykem, ale ne zákonem, „ odporoval Jannadeau hrdelným hlasem. „Ve skutečnosti je snad nejmocnějším vladařem světa.“ Jeho tlusté prsty se opatrně prohrabávaly vnitřnostmi hodinek.

Gantovy nepokojné pohledy bedlivě sledovaly vznešenou chůzi dámy v elegantním kostýmu, která šla kolem. Slečna Alžběta (které se přezdívalo „královna“ Alžběta) měla na rtech příjemný úsměv. Na okamžik obrátila svůj průzračný pohled na hladké mramorové desky smrti, na vytesávané beránky a andělíčky. Gant se hluboce uklonil.

„Dobrý večer, slečno.“

Alžběta přešla, ale za chvíli se vrátila a odhodlaně stoupala po širokých schodech. Gant pozoroval, jak se blíží, tep se mu rozbušil. Dvanáct let!

„Jak se ráčíte, slečno?“ oslovil ji galantně. „Zrovna jsem povídal Jannadeauovi, že slečna Alžběta je nejpěknější žena v celém městě.“

264$

„Ale to je od vás, pane Gante, hezké,“ odpověděla chladným, vyrovnaným hlasem. „Pro každého máte dobré slovo.“

S přívětivým úsměvem pokývla hlavou Jannadeauovi, který za ní těžce otočil svůj masivní zamračený obličej a něco jí zabručel.

„Ale víte, slečno Alžběto,“ pravil Gant, „že jste se za posledních patnáct let ani o chlup nezměnila? Nevěřím, že jste o jediný den starší.“

Bylo jí osmatřicet a byla si toho blaze vědoma.

„Ach ano,“ smála se. „To říkáte jen proto, že víte, jak to ráda slyším. Ale já už přece nejsem žabka.“

Měla bledou jasnou pleť, mírně pihovatou, vlasy červené jako mrkev a ústa tenká a oživlá humorem. Její postava byla statná a silná, již nemladá. V jejím chování se jevil dostatek energie, jemnosti a elegance.

„Jak se vede děvčatům, slečno Alžběto?“ otázal se Gant laskavě.

Její obličej zesmutněl. Začala si stahovat rukavice.

„Právě proto jsem k vám přišla. Předešlý týden jsem jednu ztratila.“

„Ano,“ pravil na to Gant vážně, „s lítostí jsem se o tom doslechl.“

„Byla to moje nejlepší dívka. Byla bych pro ni udělala všecko na světě. Dělali jsme, co jsme mohli, v tom si nemám co vyčítat. Měla jsem u ní doktora a ustavičně dvě odborné ošetřovatelky.“

Otevřela černou koženou kabelku, vhodila do ní rukavice, vytáhla malý kapesník s modrou obrubou a tiše se rozplakala.

„Hm, hm, hm,“ potřásal Gant hlavou. „To je škoda, to je škoda. Pojďte se mnou do pisárny. „ Šli dozadu a posadili se. Slečna Alžběta si osušila oči.

„Jak se jmenovala?“ ptal se Gant.

„Říkali jsme jí Lily – plným jménem se jmenovala Liliana Reedová.“

„A to děvče jsem přece znal,“ zvolal Gant. „Mluvil jsem s ní sotva před čtrnácti dny.“

265$

„Vidíte, tak od nás odešla,“ řekla na to Alžběta. „Neustále krvácela. Tady.“ A ukázala směrem k žaludku. „Nikdo netušil, že jí něco je, až teprve ve středu. A v pátek byl konec. „ Alžběta se znovu rozplakala.

„Ts, ts, ts, ts,“ vyrážel ze sebe Gant lítostně. „To je velká škoda. Byla hezká jako obrázek.”

„Nemohla jsem ji mít radši, pane Gante, kdyby byla mou vlastní dcerou.“

„Jak byla stará?“ ptal se Gant.

„Dvaadvacet,“ odpověděla Alžběta s novým pláčem.

„Jaká škoda! Jaká škoda! „ souhlasil Gant. „Jestlipak měla nějaké příbuzné?“

„Nikoho, kdo by pro ni hnul prstem. Matka jí zemřela, když jí bylo třináct – Lily se narodila tady na Beetree Forku – a její otec,“ dodala Alžběta rozhořčeně, „je takový starý sprosťák, který pro ni, ani pro koho jiného, jakživ nic neudělal. Ani na pohřeb jí nepřišel.“

„Za to neujde trestu,“ poznamenal Gant temně.

„Jakože je bůh na nebi,“ souhlasila Alžběta. „Co si zaslouží, čeká na něj v pekle. Ať shnije, starý ničema! „ pokračovala ctnostně.

„Na to můžete spolehnout, že shnije. Ach můj ty bože,“ povzdechl Gant zasmušile a chvíli mlčky lítostivě potřásal hlavou.

„Škoda, škoda, taková mladá,“ bručel a prožíval chvíli uspokojení, jako každý člověk, když slyší, že někdo jiný umřel. Na chvíli ho také zachvátila hrůza. Šedesát čtyři…

„Svou vlastní dceru jsem nemohla mít radši… takové mladé děvče, celý život mělo před sebou!“

„Je to věru smutné, když člověk na to tak pomyslí. Na mou věru, je to smutné.“

„A bylo to takové báječné děvče, pane Gante,“ vzlykala tiše Alžběta, „mohla mít báječnou budoucnost. Měla víc možností, než já kdy měla, a víte přece,“ – říkala to skromně – „jak se mi vede.“

„Cožpak vy, slečně Alžběto,“ zvolal nadšeně, „vy jste přece bohatá. Tomu já věřím. Máte majetek po celém městě.

266$

„To bych neřekla, ale mám dost na živobytí, abych už nemusela do smrti na nic sáhnout. Celý život jsem se musela dřít. Ale od nynějška už ani prstem nehnu.“

Dívala se na něj s nesmělým a spokojeným úsměvem a přihladila si obratnou rukou stočenou kadeř. Gant na ni hleděl pozorně, se zálibou prohlížel její pevné, nesešněrované boky, které se přesně rýsovaly pod těsně padnoucím kostýmem, pozoroval její vzhledná lýtka, přecházející v půvabné nožky v malých elegantních střevících světlé barvy. Byla silná, statná, vymydlená a elegantní. – Ve vzduchu kolem ní se vznášela jemná vůně šeříku. Díval se na její průzračné, zářivé šedé oči a uznal, že je opravdu velká dáma.

„Na mou duši, slečno Alžběto, vy jste hezká ženská.“ „Měla jsem se dobře celý život. Pečovala jsem o sebe. „ Znali se odedávna – prohlédli se již při prvním setkání. Nemusili se vzájemně omlouvat ani vyptávat ani si odpovídat. Svět byl mimo ně. V tichu slyšeli pravidelné tryskání fontány i hlučný smích, doprovázející oplzlé vtipy na náměstí. Gant sňal se stolu knihu výkresů a počal obracet její hladké listy. Byly na nich znázorněny skromné kvádry georgijského mramoru a vermontské žuly.

„Z těch já nechci žádný, „ prohlásila nedůtklivě. „Už jsem se rozhodla. Já vím, co chci.“

Vzhlédl překvapen. „A co to má být?“

„Chci toho anděla, co ho máte ve výkladě.“

Tvářil se vyděšeně a neochotně. Hryzl si koutek tenkého rtu. Nikdo nevěděl, jak mu byl ten anděl milý. Veřejně mu sice přezdíval bílý slon, proklínal ho a říkal, že ho objednal v záchvatu šílenství. Šest let stál anděl na verandě a trpěl větrem a deštěm. Byl již zhnědlý a pokrytý mušinci. Ale pocházel z Carrary, z Itálie, a v jedné ruce držel jemnou kamennou lilii. Druhá ruka byla zdvižena k požehnání a trup spočíval nemotorně na chorobně tenké noze; v hloupém bílém obličeji byl měkký úsměv kamenné pošetilosti.

Gantovy špatné nálady často vybuchovaly na toho nevinného anděla. „Ďáble pekelný,“ řval v takových chvílích, „tys mě zničil, přivedls mě na mizinu, proklels mi má stará léta

267$

a teď mě ještě přivedeš k smrti, ty hrozná, příšerná a nepřirozená nestvůro!“

Ale v opilosti padal někdy před andělem plačky na kolena, nazýval ho Cynthií, žadonil o lásku, odpuštění a požehnání pro hříšného, ale kajícného muže.

Z náměstí se ozýval smích.

„Copak je? Nechcete ho prodat?“ divila se slečna Alžběta.

„Přišel by vás velmi draho,“ vytáčel se Gant.

„Na tom mi nezáleží,“ odvětila rozhodně. „Peníze mám! Kolik za něj chcete?“

Mlčel a přemýšlel chvilku o místě, kde ten anděl stál. Věděl, že nemá nic, čím by to místo zakryl nebo smazal ze světa, zanechávalo to v jeho srdci nesmírnou propast.

„Tak dobrá. Dejte mi, co jsem za něj zaplatil – čtyři sta dvacet dolarů.“

Alžběta vyňala z tobolky tlustý svazek bankovek a odpočítala z něho peníze. Gant je odstrčil.

„Ne, zaplatíte mi, až bude práce hotova a pomník na místě. Chcete na něm taky nápis, ne?“

„Pravda, zde máte její plné jméno, věk, místo narození a tak dále,“ a podala mu počmáranou obálku. „A chci taky nějaké verše – něco vhodného pro mladou dívku, která nám tak náhle odešla.“

Gant vytáhl z přihrádky rozdrbanou knížku s nápisy, chvíli v ní hledal a tu a tam přečetl nějaký verš. Na každý zavrtěla odmítavě hlavou. Konečně se otázal: „Jak by se vám líbilo tohle, slečno Alžběto?“ a začal číst:

{„Zemřela nám v květu krásy,

než se štěstí dočkala,

nedožila svého mládí,

Bůh ji zavolal, a šla.

Víra nás však utěšuje:

Nermuťte se v srdcích svých.

Vaši lásku opustila,

větší našla v nebesích.“}

268$

„Ach, to je krásné – překrásné, tohle bych já chtěla!“

„Ale proč ne,“ souhlasil Gant, „myslím, že to bude nejlepší.“

Zvedli se. Její nádherná postava sahala mu k rameni. Zapjala si růžové ruce do kožených rukaviček a rozhlédla se kolem sebe. Jednu stěnu vyplňovala odřená pohovka, do jejíž kůže se promáčkly obrysy dlouhé Gantovy postavy. Vzhlédla k němu. Jeho obličej byl smutný a vážný. Rozpomněli se.

„Už je tomu dávno, slečno Alžběto,“ řekl Gant.

Pomalu kráčel mezi řadami mramorových desek ke vchodu. Z pozadí dřevěných vrat, jako by stál na stráži, pošilhával na ně anděl. Jannadeau zatáhl hlavu hlouběji mezi ramena. Gant a Alžběta vyšli na verandu.

Měsíc stál již jasně jako přízrak na vymytém večerním nebi. Malý chlapeček s prázdnou brašnou vracel se křepče kolem z roznášky, jeho pihovaté nosní dírky se radostně rozšiřovaly hlady a představou vůně očekávané večeře. Přešel v tu chvíli, kdy Alžběta s Gantem stanuli na okraji verandy – zdálo se jim, že celý život strnul v jediném obraze: hasiči a Fagg Sluder zahlédli Ganta, šeptali si něco a podívali se teď na něj; strážník na schodech policejní strážnice se opřel o zábradlí a zahleděl se na ně; sedlák se nahnul pro vodu k bublajícímu prameni fontány, zdvihl se zmáčen a vyvalil na ně oči; z berního úřadu v poschodí radnice zevloval na ně ohromný tlustý pan Yancey, ve vestě a bez kabátu. A v tu vteřinu se zastavil i pomalý tep fontány. Život se zarazil jako posuněk na fotografii a Gantovi se zdálo, že se octl ve světě zdání jako člověk, který se po letech uzří na snímku vzatém v roce 1910 na chicagské výstavě, když byl ještě mlád a měl černé kníry; i podiví se dámám v sukních s honzíky a pánům v buřinkách, zachyceným v ruchu jedné vteřiny, začne vzpomínat na mrtvý okamžik a pátrat přes hranice času. Anebo jako veterán z občanské války, který byl zachycen na pochodu vedle generála Granta, a teď se probírá ve starých obrázcích a vidí vedle sebe na koní muže dávno mrtvého. Anebo dejme tomu jako anglický učenec, který zas vidí sebe jako studenta před

269$

stanem ve Skotsku, povšimne si kriketové pálky, kterou už dávno odložil, zří tvář zemřelého básníka, tváře mladých mužů a jejich učitele, jak všichni vypadali o těch prázdninách, když se devět hodin denně připravovali na závěrečné universitní zkoušky.

Kde nyní? Kam potom? A kam nakonec?

XX

V těchto letech, kdy Helena a Lukáš, otcovi miláčkové, trávili většinu času mimo domov, Gantův život se tříštil mezi pobytem doma a u Elizy. Gant se bál samotářského života a nenáviděl ho, ale zvyk v něm byl příliš hluboko zakořeněn a nechtělo se mu zaměnit osvědčené pohodlí vlastního domova za pustý chod domu Elizina. Eliza ho nechtěla. Ochotně mu dávala najíst, ale jeho tirády a večerní návštěvy, delší a četnější zejména teď, když Helena byla pryč, rozčilovaly ji víc než kdy předtím.

„Máš přece vlastní dům,“ rozkřikovala se vyčítavě. „Proč si v něm nezůstaneš? Nemohu tě tu potřebovat – děláš mi jen nepříjemnosti.“

„Pošli ho pryč,“ kvílel trpce. „Jen ho pošli pryč! Ať mu kosti haraší po kamení! Takový žebrák, který nemá na světě nikoho! Ach můj bože! Starý valach už dotahal, doběhl svou dráhu. Teď ho můžeš odkopnout. Starý mrzák už jim nevydělává na živobytí, a ty ohavné, nemilosrdné stvůry ho vyhodí na smetiště.“

Přesto zůstával Gant v Dixielandu, dokud tam měl někoho, kdo by ho poslouchal. Malé zasmušilé skupině zimních strávníků přinášel svým vyprávěním romantické kouzlo. Hladově se pásli na dramatické vervě, s kterou jim znovu a znovu vyprávěl báchorky o svých zkušenostech. Houpal se ve velikém křesle u plápolajícího krbu sem a tam, vyprávěl jim báje o tom, co zažil, maloval před jejich zrakem události, k nimž měl romantický vztah, zkrášloval je a spřádal z nich celé bájesloví, zatím co strávníci měli oči navrch hlavy:

270$

Generál Fitzhugh Lee zastavil svého koně před selským chlapcem, požádal o trochu vody, a když odstrčil dubové vědro, dotazoval se ho důkladně na nejlepší cestu do Gettysburgu, dotazoval se, zda neviděl nepřátelské oddíly, napsal si jeho jméno do malého sešitku, a když odjížděl, pravil k svým průvodcům: „Ten hoch se ještě vyznamená. Nepřítele, který plodí takové syny, nelze porazit.“

Indiáni, které přátelsky minul, když jel pouští na mezku v Novém Mexiku, hnali se teď za ním ve zlém úmyslu s divokými výkřiky, toužíce po jeho skalpu. Zuřivě projel vzbouřenými indiánskými vesnicemi a v posledním okamžiku nalezl ochranu u dvou dobytkářů. Zloděje, který v nočním temnu vstoupil do jeho pokoje v New Orleansu, aby mu ukradl šaty, a s nímž nejprve zoufale zápasil na podlaze, pronásledoval nyní bez šatů přes sedmnáct (nikoliv pět) bloků neworleanské hlavní třídy.

Několikrát za týden chodil Gant s Evženem do biografu. Po celá dvě představení seděl nakloněn dopředu a byl zaujat podívanou. V půl jedenácté nebo v jedenáct vycházeli do chladné ulice, do světa umrzlé pustoty – do mrtvého města zavřených krámů, ozdobených oken a výkladů švadlen a modistek, kde stály modely s voskovou veselostí a se ztuhlým mlčením.

Z kašny na náměstí kapal tlustý pramen umrzající vody do ledového okraje. V létě vystřikovala vzhůru vysokou modrou prškou. Když byl tok vody omezen, jenom z ní crčelo. Bylo bezvětří.

Gant si pomalu vykračoval s očima upřenýma na čistý chodník, teatrálně k sobě promlouval a sestavoval vyprávění o filmu. V šerém světle prosvítala chladná ocel nových šicích strojů. Singerův mrakodrap. Nejvyšší dům na světě. Jednotvárné zvuky Eliziny jehly. Jehla, která se ti zabodne do prstu dříve, než si to řádně uvědomíš! Otřásl se. Minuli Sluderův dům na rohu náměstí a zahnuli vlevo. Přes sedm set dolarů měsíčně dostává nájemného za kanceláře jen z toho domu. Rohová výkladní skříň byla plna gumových hadic a lahví. Pijte koka-kolu! Recept na ni prý ukradl nějaké sta-271$

řeně z hor. Teď má padesát milionů dolarů. Myši v sudech. U Wooda je lepší pití. Tady to mají slabé. V poslední době Gantovi ten nápoj zachutnal a pil ho čtyři až pět sklenic denně.

Dvacet let měl D. Stern na tomhle rohu starou chalupu, nežli ji koupil Fagg Sluder. Patřila k Pastonskému statku. Mohl jsem ji koupit za babku a teď být bohatým člověkem. D. se nyní odstěhoval do severního Mainu. Z žida se stal boháč. Krásné jmění z párků. Jsou horké – jsou horké.

V rozbitém hrnci. Kdybych měl kdy, udělal bych na něj báseň. Třináct dětí – každý rok měla dítě. Je tak široká jak dlouhá. Všichni židé tloustnou. Každý pracuje. Synové platí otci na stravu. Moje dítě ani jedno, na mou věru. Židé to dokážou.

A hrbáček – jakpak mu jen říkali? Jeden z krutých žertů matky přírody. Můj bože! Copak se stalo se starým Bunnym? Míval jsem ty jeho obrázky rád. Ba, ba! Mrtev.

Jak krásně čistě se dívají na konci, když on ji líbá – myslil si Evžen. Její dlouhé řasy přikryly vlhké oči, nemohla snést jeho pohled. Když ji uchopil svou ocelovou rukou, sklonil se nad její poddajné tělo a pokrýval jí ústa hladovými polibky, její sladké rty se zachvěly touhou. Když nachová záře jitra byla roztržena paprsky dotěrného slunce. Byl cizinec. Nic by nepomohla slova příštího rána. Tváře mají pokryty tlustou žlutou vrstvou. Co zatím v staré Anglii? Co si asi říkají? Budou to podle všeho nějací ostří hoši!

Myslil na cizince. Ocelové šedé oči. O šestinu vteřiny rychlejší při každém činu než kdokoliv jiný. Bili Hart se dvěma revolvery. Anderson z Essanaye. Silní, klidní muži.

Plácl se rukou přes zadek, až to ostře zasvištělo, pohodil rukou a vystřelil ukazováčkem do nádoby na popel, do pouliční svítilny, do holičova vývěsního štítu. Vyrušen ze své úvahy, vrhl na něj Gant rychlý a nejistý pohled. Kráčeli dál.

Nadešel den, kdy Jaro zase poslalo na zem své květy. Ne, ne – to ne. Tehdy zhasla světla. Potom obraz lilie pošlapané na zemi. To znamená, že již nosí jeho dítě. Umění. Vložil do ní děťátko. Teď nesmíš odejít. Proč? Protože – protože – sklopila cudně zrak, líce pomalu znachověly. Chvíli se na ni

272$

díval nechápavě, pak zmatený pohled (Tak to tedy je!) na ten drobný předmět, který nervosně svírala v prstech – konečně mu svítá porozumění. Ona se červená, chce skrýt dětské šatičky za zády. Běda! Rozsvítilo se mu veliké světlo. Myslíš to vážně? Přiblížila se k němu s výkřikem, zpola se smějíc, zpola vzlykajíc, a skryla svůj hořící obličej na jeho hrdle. Ty můj hloupý. Ovšem, že to myslím vážně. (Ty ničemo!) Malá tanečnice. A Jim Faro se usmívá, přežvykuje mezi zuby svůj vlhký doutník, odstrčí pomalu hromadu karet a podívá se na ni očima dravého supa. Ve vyleštěných botách má nůž, v srdci pomalou, ale jistou vraždu. Ale chladným, šedivým očím cizincovým neušlo nic. Nerušeně vypil svou skotskou, otočil se s revolverem od zrcadla právě o tu šestinu vteřiny dříve, než hráč mohl vystřelit. Faro zakašlal a pomalu klesl dopředu na podlahu.

V přeplněné místnosti U trojitého ypsilonu nebylo slyšet ani hlásku. Muži stáli jako zkamenělí. Obličej Zlého Billa i obou Mexikánů špinavě zešedivěl. Konečně promluvil policejní inspektor, odvraceje se s hrůzou od nehybné postavy, ležící na podlaze posypané pilinami.

„Proboha, cizinče!“ vzkřikl, „to jsem nevěděl, že někdo dokáže přemoci Fara. Jak se jmenujete?“

„V rodinné bibli u nás doma,“ protahuje cizinec, „stojí Evžen Gant, ale zdejší lid mě obyčejně jmenuje Duchem země Dixie.“

Zástup pomalu vydechl úžasem.

„Bóóže, to je tedy Duch,“ zašeptal kdosi.

Když se Duch chladnokrevně otočil, aby dopil svůj přerušený doušek, octl se tváří v tvář malé tanečnici.

Dvě slané kapky vyhrkly z průsvitné hlubiny jejích jasných očí a spadly jako horká sprška na jeho bronzovou ruku.

„Jak se vám kdy odvděčím! „ zvolala. „Zachránil jste mě před osudem horším než smrt.“

Ale Duch, který se již nesčetněkrát díval tváří v tvář smrti bez jediného hnutí, nedovedl tomu, co spatřil v těch velkých hnědých očích, nyní odolat. Sňal široký klobouk a ostýchavě jej držel v ruce.

273$

„Ale to přece nic nebylo. Když je třeba, „ zabručel rozpačitě, „vždycky jsem dámě s radostí k službám.“

Oba číšníci hodili již zatím přes Farovo tělo ubrus, odnesli je do zadní místnosti a vrátili se na svá místa za pultem. Zástup utvořil malé skupiny, které se smály a rozčileně hovořily. Za chvíli, když pianista začal mlátit na otlučené klávesy nějakou melodii, všichni se dali do tance.

Na tehdejším Divokém západě byly vášně primitivní, pomsta náhlá, odplata okamžitá.

Dva dolíčky se objevily v tvářích, vedle řady zubů, bílých jako mléko.

„Nezatančíte si se mnou, pane Duchu?“ vábila ho.

Evžen dumal o tajemství čisté, ale vášnivé lásky. Pravda, zdání bylo proti ní. Ohavný dech pomluvy! Byla zaměstnána ve vykřičeném domě, ale její srdce bylo čisté. Co lze jinak proti ní říci? Evžen myslil s radostí na vraždu. Dětským zrakem si představoval vraždění nepřátel. Na plátně umírají lidé smrtí násilnou, ale čistě. Bum-bum, sbohem, chlapci, se mnou je konec. Rána do hlavy nebo do srdce, čistá dírka, žádná krev – a konec! Evžen si uchoval nevinnost. Nevěděl, zda se z mrtvého těla jeho zabitých hrdinů nevyvalí vnitřnosti nebo mozek. Zda se tam, kde býval obličej, neobjeví třaslavá červená hmota s ustřelenou bradou. Anebo tamten zase – hle, jak bije ve vzduchu paží jako křídlem, zoufale se svíjí! Podlehne zranění? Je hotov, zemře. Evžen se s hrůzou chopil rukou za hrdlo.

Obrátili se vpravo, aby obešli přístavek na severovýchodním konci náměstí, a zahnuli třídou Akademie k východu. Chlapcova mysl byla rozpálená střídajícími se obrazy, které se mu ostře míhaly před zrakem jako vyřezány z kamene a měnlivé jako chameleon. Jeho život byl stínem stínů, byl hrou ve hře. On sám byl hrdinou, hercem-hvězdou, pánem biografu, milovníkem nádherné filmové královny. Byl Duchem a zároveň hercem, který toho Ducha hrál. Báje se mu prolínala se skutečností.

Evžen byl v duchu zosobněním všech hrdinů, jimž se

274$

obdivoval. Krásou, vznešeností a hodnotou překonával ty, kterými pohrdal, poněvadž vždycky vítězili, vždycky byli dobří a krásní a všechny ženy je milovaly. Připadal si hrdinou, kterého si vybralo a do něhož, se zamilovalo celé hejno mezinárodně proslavených krasavic, svůdných i sladce nevinných, v čele s několika kyprými blondýnkami. Ty se všechny ucházely o jeho přízeň a některé méně vybíravé v prostředcích používaly dokonce různých postranních cestiček, jen aby ho získaly. Jejich oči se k němu obracely v ustavičném roztoužení: jejich rty se mu nabízely, a když byl ukončen spor nebo vraždě se dostalo posvěcení a ctnost zvítězila, odcházel se svou svůdkyní do příjemné záře stále zapadajícího slunce.

Evženův obličej hořel. Křečovitě trhl hlavou a vrhl na Ganta rychlý postranní pohled.

Světlo na rohu druhé strany ulice zaplavovalo nové cihlové průčelí divadla Orfeům. Po celý týden „Gus Nolan a jeho georgijské broskvičky”. Též „Piedmontská čtyřka komiků“ a „Slečna Bobbie Dukanová“.

V divadle bylo tma, druhé představení již skončilo. Oba si zvědavě prohlíželi plakáty na druhé straně ulice. Kde asi byly ty broskvičky za tohoto mrazivého ticha? U Athéňana na náměstí. Chodili tam vždycky po představení. Gant se podíval na hodinky. Za tři minuty čtvrt na dvanáct. Před vchodem stál veliký Bili Messler, pohrával si s holí a pozoroval je. Na židli za pultem očumovalo asi tucet chlapíků, hýřilů. Jejich oči říkaly: „Venku mám auto. Milování s překážkami.“ Později půjdou všichni k Jenovefě na třídě Svobody. Zůstanou tam. Budou si šeptat. Významně se dotýkat nohou. Snad tam za nimi přijde i policie.

„A některé z nich jsou dívky z dobrých rodin, „ řekl si Gant.

Naproti baptistickému kostelu před Gorhamovým pohřebním ústavem vytahovali pohřební vůz. Byl matně osvětlen. Kdo to asi může být? divil se Gant. Slečna Anna Pattonová byla vážně nemocna. A je jí přes osmdesát. Nebo nějaký souchotinář z New Yorku. Snad ten malý žid s chorobným

275$

obličejem. Stále a stále někdo umírá. A tak musíme každý čekat na tu neodkladnou hodinku. Ach můj bože!

Gant uvažoval o pohřbívání, pohřebních ústavech a obzvláště o panu Gorhamovi, až ho zamrazilo. Pan Gorham byl muž světlých vlasů a bílého obočí.

Se svatbou čekal, až zemřel ten mladý Kubánec, aby pak mohli jet na svatební cestu do Havany.

Dali se Jarní ulicí podle baptistického kostela. To je opravdu jako město mrtvých, myslil si Evžen.

Město pokryté jinovatkou leželo pod hvězdami jakoby ztuhlé záchvatem padoucnice. Jeho život visel v nejistotě. Nic nestárlo, nic nehynulo, nic neumíralo. Bylo to vítězství nad časem. Kdyby ďábel hnutím prstu na okamžik, který by se rovnal staletím, zastavil veškerý život na světě, kdo by poznal nějaký rozdíl? Každý z nás by byl Šípkovou Růženkou. Budeš-li vzhůru, probuď mě brzy, probuď mě brzy, maminko drahá.

Evžen se pokoušel představit si život a pohyb uvnitř těch stěn, ale nedařilo se mu to. Jako by jediní živí byli jen on sám s otcem. Neboť dům neprozradí nic. Za jeho tichými zdmi se může skrývat třeba vražda. Tak mohla vypadat Trója, uvažoval Evžen, v bezvadném pořádku i toho dne, kdy umíral Hektor. Jenomže ji zapálili. Evžena okouzlovala představa, kdyby tak mohl najít stará města v původním neporušeném stavu. Ztracenou Atlantidu. Město Ys. Stará města, která se potopila do moře. V Evženově fantasii zněla ozvěna vlastních kroků po prostorných cestách, kudy lidská noha nekráčívala; procházel se loubím, vstupoval do vnitřků domů, kroky ho vedly do chrámů.

Nebo si zase slastně představoval, jaké by to bylo, kdyby zůstal samojediný se skupinou krásných žen ve městě, z něhož všichni ostatní museli uprchnout, poněvadž jim hrozil mor, zemětřesení nebo jiná pohroma, proti níž on samojediný byl bezpečný. S chutí se olizoval při myšlence, jak se toulá po prvotřídních cukrárnách i předních lahůdkářstvích a vrhá se jako obrovský had na všechny dovezené pamlsky: na vybrané rybičky z Ruska, Francie, Sardinie; na skvěle uzené šunky

276$

z Anglie; na zralé olivy, broskve zavařené v lihu nebo na plněné čokoládové bonbony. Ze sklepů vyhrabe staré burgundské, zlatá hrdla chladných lahví piva rozbije o zeď, polední žízeň uhasí velkým džberem mnichovského. Špinavé prádlo zahodí a opatří si nové hedvábné nejjemnější košile; každý den v týdnu bude mít nový klobouk a obleky bude měnit, kdykoliv se mu zlíbí.

Každý den bude bydlit v jiném domě a každou noc spát v jiné posteli, až konečně nejnádhernější z těch domů zvolí za stálé sídlo a shromáždí v něm největší poklady všech vynikajících knihoven města. Konečně, když zatouží po některé z onoho hloučku krásných žen, které zůstaly a tráví svůj čas tím, že pro něj chystají stále nové zábavy, stačí zazvonit na zvon soudní budovy číslo, které jí určí.

Toužil po nádherné samotě. V jeho nejtemnějších myšlenkách hořela představa podmořských království, vzdušných zámků a říší vil v hlubinách země. Toužil po onom neomezeném království čarovných mocí, k nimž nevedou dveře, které se však otvírají ve stínu listu nebo kamene. A kde není ptačího zpěvu.

Nebo před sebou vídal veliká panství v útrobách země, jeskyně skryté v srdcích hor, prostranné místnosti ozdobené uloupenou kořistí. Skryté a chladné cisterny mu přiváděly vzduch tajným otvorem ve svahu shlížel na silnici dole se vinoucí, viděl ozbrojené muže, kteří ho hledali, nebo slyšel, jak po něm marně pátrají. V podzemních nádržích lovil tučné ryby, měl velké sklepy bohatě zásobené starým vínem, mohl oloupit svět o všechny poklady i o nejkrásnější ženy, a přitom ho nebylo lze chytnout.

V duchu viděl Šalomounovy doly, viděl Ji, Proserpinu, byl Ali Babou, byl Orfeem a miloval Eurydiku. Říkal si: Nahý jsem vyšel z klína matčina. Stejně nahý se vrátím. Ať mě matka země přijme do svého lůna. Nahý, statečný lidský tvor, v nesmírném hnědém těle pohlcen.

Blížili se k rohu nad Eliziným domem. Teprve teď si chlapec všiml, že zrychlili krok, a aby stačil Gantově plíživé chůzi, že musí téměř klusat.

277$

Otec Gant tiše sténal a těžko dýchal, chvěl se a jednu ruku měl položenu na své bolesti. Evžen se nepříčetně zasmál.

Gant na něj vrhl pohled plný výčitek a fysického utrpení.

„Och, och, och! Milosrdný bože, to mě to bolí,“ kvílel Gant. Evžena náhle naplnila lítost. Teprve teď si jasně uvědomil, že veliký Gant zestárnul. Jeho tvář zežloutla, vpadla. Tenká ústa nabyla mrzutého výrazu. Bylo jasně vidět postupující tělesný rozklad.

Ne, po těchto úkazech nebylo návratu. Evžen viděl, že Gant pozvolna umírá. Jeho pružnost, jeho neobyčejná síla dřívějších dob byly již ty tam. Mohutná kostra se hroutila před chlapcovými zraky jako ztroskotaný koráb. Gant byl churav. Byl stár.

Měl chorobu velmi obvyklou u starších mužů, kteří žili lehkomyslně a požitkářsky – zbytnění prostaty. Samo o sobě to nebývá choroba smrtelná, častěji se považuje jenom za jednu z předzvěstí stáří a smrti, ale je ošklivá a nepříjemná, často se úspěšně léčí operativně, operace tu není zoufalý krok. Ale Gant nenáviděl nůž a bál se ho: poslouchal dychtivě všechny, kteří ho od operace zrazovali.

Neměl filosofického ducha. Nedovedl se s humorem a klidem dívat, jak mu odumírají smysly a slábne chtíč, jak tuhne jeho tělesná pružnost. Nenasytně hltal všechny klepy o kdekteré svedené dívce. Výrazem jeho zájmu byla žádostivost v očích, horký dech touhy. Nebyl schopen oné jemné ironie, s níž se filosofický duch vysmívá pošetilostem, protože se jich již nemůže dopouštět.

Gant nebyl schopen resignace. Trpěl nejpalčivějším ze všech chtíčů – chtíčem vzpomínání a hladovou touhou vůle, která se pokouší probudit to, co již je mrtvé. Dosáhl období života, v němž s chtivou zvědavostí čítal v novinách úmrtní oznámení. Když jeho přátelé a známí umírali, potřásal hlavou a říkal s melancholickou přetvářkou starých lidí: „Všichni už odcházejí, jeden za druhým. Můj ty bože! Teď je řada na mně. „ Ale nevěřil tomu. Smrt byla stále ještě pro jiné, nikoliv pro něj.

Stárnul velice rychle. Počal jim umírat před očima – rychlé

278$

stáří, pomalá smrt, neschopnost, rozklad – to vše bylo hrozné, poněvadž dříve se jeho život tak velice ztotožňoval s nadměrnými výkony, s nadměrným pitím, nadměrným jídlem, nadměrně hlučným hýřením. Pohled na to obrovské a zpustošené tělo byl hrozný. Začali pozorovat jeho nemoc asi s takovou hrůzou, jako pozorujeme pohyby psa se zlomenou nohou, než ho dorazíme – s hrůzou větší, než když pozorujeme podobnou bolest u člověka – neboť člověk může žít i bez nohou. Kdežto celý život psa spočívá v jeho neporušené kůži.

Do jeho spílání se teď mísily stařecké nářky. Chvílemi klel a naříkal. V noci vstával s bolestí a hrůzou, rouhal se divoce bohu, ale hned ho zas v příštím okamžiku překotně prosil za odpuštění. Jeho nářky svědčily o opravdové, nepopiratelné bolesti.

„Ó, ó, óoooooooooo! Proklínám den, kdy jsem se narodil! … Proklínám den, kdy mi ta krvežíznivá obluda tam nad námi dala život … Óoooch! Ježíši! Smiluj se nade mnou, měj slitování! Vím, že jsem ničemný, ale prosím tě! Ještě jednou mi odpusť ve jménu páně… Óoooch, óch – óch!“

Při těchto výlevech Evžen často nesmírně zuřil. Dráždilo ho, že Gant nyní naříká, protože ho po snědeném koláči bolí břicho, ale zároveň žadoní ještě o kousek. Trpce uvažoval o tom, že život jeho otce pohltil vše, co mu sloužilo, že málokdo měl víc smyslových požitků nebo byl ve svých požadavcích na jiné bezohlednější. Hnusily se mu a protivily ty výjevy, kdy Gant divoce a zbaběle vzýval boha, téhož boha, o nějž se, dokud byl zdráv, vůbec nestaral. Při stálých Gantových a Eliziných úvahách o smrti jiných, když viděl jejich chorobný zájem o parte některého známého, když si všiml, jak se zabývá smrtí bezzubé babice, která již byla prožrána chorobami stáří a konečně po osmdesátém roce našla vysvobození, dusil se po každé vztekem. Zuřil, protože hlad, oheň nebo vraždění v jiných částech světa zůstávalo naopak bez povšimnutí. Jeho přemrštěně pověrčiví rodiče zdůrazňovali vše, co se týkalo jejich malicherného okolí, a ve smrti každého sedláka viděli prst boží, ale ve smrti vlastní spatřovali porušení božských zákonů i přirozených řádů.

279$

Zato Elize se teď vedlo tak skvěle, že se ze smrti jiných mohla klidně těšit. Byla naprosto zdráva, po nemocech středního věku vítězně zesílila. Bylo jí teď přes padesát. Byla sice bledá, ale statná, mnohem silnější, než bývala dřív. Své každodenní povinnosti, spojené se správou Dixielandu, vykonávala tak úporně, že by to bylo zdolalo i silného černocha. Sotva se kdy dostala do postele před druhou hodinou, a v sedm byla již zase vzhůru.

Nerada připouštěla, že má tak pevné zdraví. O každé bolesti se náramně šířila, a kdykoliv si Gant na něco stěžoval, počala ihned líčit své vlastní neduhy, a tím ho uváděla v opravdovou zuřivost. Když jí Helena vyčítala, že churavého muže zanedbává, nebo když soustředěná péče o nemocného vzbudila její žárlivost, usmívala se s chvějivou trpkostí a tajuplně naznačovala:

„Možná že umřu dřív než on. Onehdy jsem ti měla takovou předtuchu nebo – nevím, jak jinak bych to nazvala. Já ti povím – možná že už to nebude dlouho trvat…“ Oči se jí zamžily lítostí, stisknutá ústa se chvěla, plakala nad svým vlastním pohřbem.

„Ale můj bože, mami! „ vybuchla Helena rozzuřena, „tobě přece nic není. A tati je nemocný člověk! Cožpak to nechápeš?“

Eliza nechápala.

„Ale jdi! Tak zle mu taky není. McGuire mi řekl, tohle že mají dvě třetiny všech mužů, kteří překročí padesátku.”

Gantovo churavějící tělo vylučovalo zeleně žlučovitou nenávist k jejímu kypícímu zdraví. Uvádělo ho to v šílenství, když viděl, jak pevně stojí Eliza v životě.

Vražedná, bezmocná a šílená zlost na Elizu, nahromaděná v něm, chtěla ven, a někdy skutečně nabyla výrazu v divokém dušeném výkřiku.

Poddával se své chorobě s tyranskou žárlivostí, začal vyžadovat pozornost a obsluhu. Elizina lhostejnost k jeho zdravotnímu stavu přiváděla ho k nepříčetnosti, vzbuzovala v něm chorobný hlad po lítosti a slzách. Občas se opil do němoty a předstíral smrt, jednou dokonce s takovým úspěchem, že

280$

Ben, když se v chodbě nahnul nad jeho ztuhlou postavou, zbledl v klamném přesvědčení.

„Mami, srdce už není slyšet,” a rty mu nervosně zacukaly.

„Tak, tak,“ řekla na to Eliza, a úmyslně vybírala slova: „Tak dlouho se chodí se džbánem pro vodu… Nu, to jsem věděla, že to musí dříve či později přijít.”

Gant se na ni díval přivřeným okem, jako by ji chtěl zavraždit. Pozorovala ho s klidně založenýma rukama. Jejímu bystrému oku neušel pomalý pohyb kradmého vdechování.

„Vezmi jeho peněženku a všecky papíry, které najdeš,” nařizovala, „já zatím zavolám pohřební ústav.”

Mrtvý se probudil se zuřivým výkřikem.

„To jsem věděla, že tě to vzbudí,” řekla na to spokojeně.

S námahou se postavil na nohy.

„Ty bestie pekelná!” zavyl na Elizu, „ty bys mi vypila z duše krev. Nemáš trochu soucitu a smilování, ty obludo nelidská, prokletá.“

„Jednou se ti stane, že nás budeš chtít postrašit, a bude už na žerty pozdě.“

Třikrát týdně chodil Gant do Cardiacovy ordinace na léčení. Suchý lékař zestárnul. Pod zaprášenou upjatostí a vznešeným chováním začal projevovat stařeckou neřestnost. Měl hezké jmění, málo mu tedy záleželo na ztenčující se praxi. Byl dosud skvělým odborníkem v bakteriologii: trávil celé hodiny nad sklíčky s pučícími vzorky bacilů. Nemocným prostitutkám, které ho vyhledávaly, prokazoval velmi cenné služby.

Zrazoval Gantovy od operace. Žárlivě se zabýval léčením Gantovy choroby, posmíval se operacím a trval na tom, že mu masáž postižených částí a užívání katétru přinese stejnou pomoc jako chirurgický zákrok.

Oba muži se stali oddanými přáteli. Doktor věnoval léčení Ganta celá odpoledne. Z ordinace vycházel jejich lstivý smích, zatím co se skrofulosní horalé v čekárně unuděně dívali do časopisů. Když jeho masér skončil práci, provaloval se Gant rozkošnicky na stole a uznale poslouchal vypravování

281$

o tajemství lehkých ženštin nebo o zajímavých podrobnostech z pseudovědeckých pornografií, jichž měl doktor hojný počet.

„Říkáte, že mnichové podali žádost arcibiskupovi?“ vyptával se dychtivě.

„Ano,“ potvrzoval doktor. „V horkém počasí jim to nedávalo pokoj. A on napsal na petici jen slovo ,povoleno’. Tady je fotografie toho dokumentu. „ Držel knihu rozevřenou ve vyschlých čistých prstech.

„Milosrdný bože,“ vyvalil oči Gant. „V těch horkých krajích to není jen tak!“

Olizoval si palec a vilně se usmíval sám pro sebe. Jako ten zesnulý Oscar Wilde, například.

XXI

V prvních letech nemoci se Gantova energie zmenšila, ale vážně neutrpěla. Za Cardiacova režimu míval zprvu období klidu, kdy skoro věřil, že je mu dobře. Byly také doby, kdy se přes noc proměnil ve skutečného invalidu, celé dny ležel netečně v posteli a chabě se poddával své chorobě. Ty záchvaty se obyčejně dostavovaly po velikém hýření, ne však již v hospodě; hospody byly již několik let zavřeny. Město bylo jedno z prvních, které zavedlo místní prohibici.

Gant přispěl svým hlasem k vítězství ušlechtilé věci. Evžen si pamatoval ten den před lety, kdy. hrdě doprovázel otce k hlasovací místnosti. Bojovní „suší“ agitovali nošením bílé stužky v knoflíkové dírce. Měla znamenat čistotu. Vzdorní „ mokří „ měli stužku červenou.

Ohlášen hlučným provoláním v protestantských kostelích, rozbřeskl se nad přichystanou armádou vycvičených abstinentů soudný den. Mokří, pokud úspěšně odolali nátlaku od rodinného krbu a z kazatelny – ale běda! běda! bylo jich málo –, šli na smrt s hrdinským chvástáním jako stateční a čestní rytíři, kteří jdou do nerovného zápasu proti přesile luzy.

Neměli tušení, jak rytířská je jejich pře; věděli jenom, že se stavějí proti vůli obce, zamořené duchovními, jejichž vliv

282$

měl ničivou převahu. Nikdo jim neřekl, že jsou obránci svobody; stáli tu zrudlí, zatvrzelí, se silným hnědým pachem hanby v nozdrách, jako otroci démona alkoholu, ďábla s rudým nosem, s očima podlitýma krví, s páchnoucími ústy a rozevřenou tobolkou. Škoda, že nemohli mít na hlavě révové věnce; přišli aspoň s kořalečným dechem a se statečným úsměvem na odhodlaných ústech.

Když se blížili k hlasovacím místnostem, rozhlížejíce se jako obklíčení bojovníci po bratrech v neštěstí, zbožné ženy z města jako lovkyně, pouštějící psy s napjatých řemínků, daly horlivým dětem z nedělních škol znamení. Bíle oblečené děti, svírající pevně v ručkách tenké hůlky amerických vlajek, vyřítily se dychtivě a s pronikavým křikem na svého Gullivera.

„Tady je zas jeden, děti! Na něj!“

Nestvůrní trpaslíci (neboť děti jsou vždy nestvůrně, kdykoli se stanou nerozumnými hlasateli hesel a křižáckých výprav) zavířili kolem označeného muže v divokém šotkovském tanci a zapěli s nemohoucím písklavým důrazem:

{„Maminka nás vychovává

na občany budoucnosti,

chtěl bys mařit její práci,

zastáncem být opilosti?}

{Vzpomeň si na ženy, matky

nad robátky v němém bolu,

mysli na ně, ne na sebe,

hlasuj proti alkoholu!“}

Evžen se otřásl a podíval se s plachou hrdostí na Gantův bílý odznak. S pocitem štěstí kráčeli kolem nešťastných alkoholiků, stržených do pěnivého víru bílé nevinnosti a usmívajících se s vražednou vlídností na občany budoucnosti:

„Kdybyste byly moje – já bych vám nasolil ocásek,“ myslili si pro sebe.

Před plechovou stěnou skladiště se Gant na chvíli zastavil,

283$

aby přijal vřelé blahopřání skupiny dam z První baptistické farnosti, paní Tarkintonové, Sluderové, McDonnelové a Pett Pentlandové, ženy Viléma Pentlanda, silné napudrované, která táhla po zemi vlečku šedé hedvábné sukně a pohrdavě shlížela na svět přes svůj kosticový límec. Ganta měla ráda.

„Kde je Vilda?“ zeptal se jí Gant.

„Místo aby konal boží dílo, hájí kapsy pivovarníků,“ odpověděla s křesťanskou trpkostí. „Jen vy to pochopíte, pane Gante, co s ním zkusím. Však znáte pentlandovské podivínství z vlastního domova, „ dodala významně.

Potřásl lítostně hlavou a zadíval se smutně do bláta.

„Ba, máte pravdu, Pett, každý jsme si už prožili svoje peklo.“

Pod Gantovy úzké nozdry zavála ze skladiště ostrou spirálou vůně sušených kořínků a sasafrasu.

„Když přijde čas zastat se práva a pravdy,“ ohlašovala Pett okolním dámám, „vždycky uvidíte pana Ganta v přední řadě.“

Gant se zahleděl s prozíravým státnickým výrazem na západ k Pisgah.

„Alkohol je tyran a zhoubce. Nesčetným milionům přinesl utrpení…“

„Amen, amen,“ přizvukovala tiše paní Tarkintonové, kolébajíc se rytmicky v širokých kyčlích.

„… statisíce rodin uvrhl do bídy, nouze a nemoci, kolika ženám a matkám puklo pro něj srdce a kolika sirotečkům utrhl od úst skývu chleba …“

„Amen, bratře.“

„Způsobil…“ V tu chvíli Gantův nejistý pohled padl na široký červený obličej Tima O’Doyla a na hrozivé licousy majora Ambrože Nethersola, dvou význačných publikánů, kteří tu stáli u dveří ani ne dva metry od něho a pozorně naslouchali.

„Jen dál!“ pobídl ho major Nethersole hlubokým prsním tónem podobným zakvákání ropuchy. „Jen dál, starý W. O., ale abys při tom neříhal!“

„Hele ho!“ smočil si Tim O’Doyle a utřel si tenounký

284$

pramének tabákové šťávy, který mu tekl z koutku opičích rtů, „kolikrát jsem viděl, jak namířil ke dveřím a vylezl oknem. Když vidíme, že přichází, najmeme vždycky dva extra sklepníky. Víte, že hostinského podplácel, aby ráno dřív otvíral?”

„Prosím vás, dámy, nevšímejte si jich,“ odbyl je Gant. „Jsou to ubožáci, alkoholem zaslepená spodina lidstva, kteří si ani nezaslouží označení člověk, jak hluboce upadli.“

A se zdvořilým mávnutím klobouku vešel do domu.

„Na ,mou duši,“ přikývl Ambrož Nethersole pochvalně, „dovede ale ten starý W. O. uvázat naší mateřštině uzel na ocas!“

Ale neuplynuly ani dva měsíce, a již trpce naříkal nad svou neukojenou žízní. Po několik let si pak objednával svou obvyklou míru, pět litrů whisky na čtrnáct dní, z Baltimoru. Byla to doba tajných výčepů. Město bylo jimi hustě prolezlé. Hlavními nápoji byla špatná žitná a kukuřičná pálenka, pašovaná z hor. Gant stárnul a churavěl, ale pil.

Mohl zavlažovat vyprahlý jícen chtíče již jen maličkým douškem rozkoše. Upadal do neostýchávé stařecké chlípnosti. Mladým hezkým slaměným vdovám z Dixielandu dával peněžité dárky, prádlo a hedvábné punčochy – oblékal jim je na nohy v zaprášeném šeru své pisárny. Paní Selbornová, usmívajíc se s nevyrušitelnou vlídností, natáhla před sebe silné nohy, aby zkusila darované podvazky s kytičkami ze zeleného hedvábí. Gant si olízl palec, lstivě se pousmál, a pak všude vypravoval.

V době, když Helena nebyla v Altamontu, najala si hořejší patro ve Woodsonské ulici jedna devětačtyřicetiletá slaměná vdova, která měla hnízdo vlasů obarvených hennou, prsy a boky architektonicky vyklenuté ze šněrovačky, tlusté skvrnité paže, vykrmený obličej a šedavou, svěže nalíčenou pleť.

„Vypadá jako dobrodružka, viďte?“ říkal Gant mlsně.

Měla čtrnáctiletého syna. Ten měl kulatý olivový obličej, měkké bílé tělo a tenké nohy. Stále si okusoval nehty. Vlasy a oči měl černé, tvář plnou tajného smutku. Byl moudrý a dovedl se vždycky v pravý čas nenápadně vytratit.

285$

Gant chodil domů méně pozdě. Vdova se houpávala vesele na verandě. Klaněl se jí hluboce, tituloval ji milostivá. Upejpavé s ním hovořila na schodech, opírajíc se o vrzající zábradlí. Chodila bez ostychu sem a tam jeho obývacím pokojem, kde nyní spával. Jednou večer, právě když přišel domů, vyšla z koupelny, lehce navoněna drahým mýdlem a zahalena v ohnivě červený župan, pod kterým se rýsovaly její mohutné tvary.

Ještě pěkná ženská, pomyslil si. „Dobrý večer, milostivá.”

Vstal z houpacího křesla, odsunul šustivé listy večerníku – ovšemže republikánské strany – a sňal svůj ocelově vroubený skřipec z ostrého nosu.

Přicupitala k prázdnému krbu a žilnatýma rukama tiskla k sobě plášť.

Vesele se podívala po očku na Ganta a rozevřela plášť. Odhalila tenká lýtka v hedvábných punčoškách a masité boky, oděné v nabírané kalhotky z křiklavě modrého hedvábí.

„Že jsou hezké! „ zaštěbetala vyzývavě. Gant dychtivě přikročil, ale žena odhopsala jako tučná nymfa, lákající k satyrskému pronásledování.

„To jsou tvary,” souhlasil celkově Gant.

Od toho dne mu vařila snídani. Z Dixielandu je sledovala Eliza žárlivýma očima. Gant neměl talent ke skrývání. Jeho ranní a večerní návštěvy u manželky byly stále vzácnější, jeho jazyk stále vlídnější.

„Však já vím, co tam dole tropíš,” říkávala Eliza. „Nemysli si, že nevím!“

Šklebil se rozpačitě a olizoval si palec. Elize zaškubalo v ústech a pokusila se promluvit. Nabodla smažící se řízek a převrátila ho na syrovou stranu, usmívajíc se pomstychtivě do stoupajícího oblaku mastně modrého čmoudu. Gant ji dloubl neohrabanými prsty; Eliza vypískla, zpola pohněvána, zpola rozesmátá, a odskočila z jeho dosahu.

„Jdi pryč, nepotřebuji tě tady! Na to už je pozdě,” vysmívala se svárlivě. „Ale že bys byl rád, kdybys mohl, viď!” Chvíli si hnětla rty, než mohla zas promluvit. „Že se nestydíš! Každý se ti za zády směje.”

286$

„Lžeš! Přisámbůh, lžeš!“ hromoval, těžce dotčen. Thor metající kladivem!

Své nové lásky se nasytil velmi rychle. Znavil se, a vyčerpání ho polekalo. Nějakou dobu dával vdově malé částky peněz a o nájemném nemluvil. Své bouřlivé spílání přenesl teď na ni. Když poznal, že ztratil dávnou svobodu ve vlastním domě a že si uvázal na krk tyranskou ďáblici, procházel sem tam dlouhou uličkou své dílny a výhružně si pro sebe broukal. Jednou večer se vrátil zpitý do nepříčetnosti, vyhnal ji z ložnice bez šatů, bez zubů, nenamalovanou. Utíkala, držíc v ruce vlající kimono, ochromena hrůzou. Zahnal ji na dvůr pod velikou třešeň, pronásledoval ji kolem stromu a divoce se po ní natahoval. Pištěla strachem a těkavě se rozhlížela kolem dokola po naslouchajícím sousedstvu, než se jí konečně podařilo navléci schumlaný plášť a částečně zakrýt neslušné kymácení ňader. Volala o pomoc, ale ta nepřišla.

„Ty děvko, „ hulákal Gant, „já tě zabiju. Vysála jsi mi krev z těla, dohnala jsi mě na pokraj zhouby, a teď se paseš na mé bídě, posloucháš s ďábelskou rozkoší, jak mi chřestí kosti, ty krvežíznivá, zvrhlá nestvůro!“

Obratně se kryla před Gantem kmenem stromu, a když od ní na chvíli odvrátil pozornost, aby vychrlil proud proklínání, prchla mu na ulici a do ochranného přístavu domu Tarkintonových. S hysterickým pláčem se zotavovala v útěšném náručí paní Tarkintonové a v její ubohé, nenamalované tváři slzy vyrývaly stružky. Zatím bylo slyšet Gantovy splašené kroky po domě, pak těžký třesk nábytku a hrubé zaklení, když klopýtl.

„On se zabije, on se zabije, „ křičela vdova. „Vždyť neví, co dělá. Ach bože,“ plakala, „tohle si na mne ještě nedovolil žádný muž!“

Gant v domě padl s temným zaduněním. Bylo ticho. Vstala ulekána a zašeptala:

„On vlastně ani není zlý.“

Jednoho letního jitra po Helenině návratu probudil Evžena vzrušený křik a dupot nohou po úzké prkenné cestičce, která

287$

vedla kolem domu k malému přístěnku. Dřevěný přístěnek byl jedním z výstředních výtvorů Gantovy fantasie, byl určen pro děti, když byly malé, aby si v něm hrály. Pak byl mnoho let zavřen; jeho chladný a ztuchlý vzduch voněl starými smrkovými prkny, knihami nacpanými do beden a zaprášenými časopisy.

V posledních týdnech tam přespávala jihokarolinská kuchařka paní Selbornové, jménem Anda, tlustá pěkná černoška asi pětatřicetiletá, se sytě měděnou pletí. Přijížděla do hor na léto; byla dobrá kuchařka a vyhledala si po každé práci v některém hotelu nebo pensionu. Helena si ji jen pro okázalost najala za pět dolarů týdně.

Toho rána se Gant probudil časněji a díval se přemítavě na strop, pak vstal, oblékl se a v domácích střevících šel tiše kolem domu do přístěnku. Andino hlasité vzpírání Helenu zburcovalo. S nepříjemným tušením seběhla se schodů. Gant se již zatím vrátil do domu, pobíhal koupelnou, naříkal a lomil rukama. Otevřenými dveřmi bylo slyšet černošku, jak v přístěnku bouchá zásuvkami, skládá si své věci a sama pro sebe hubuje:

„Na takový věci nejsem já zvyklá. Já jsem poctivá vdaná ženská, abyste věděli. Ani minutu tady nezůstanu!“

Helena se zuřivě obrátila ke Gantovi a zatřásla jím.

„Ty starý nemravo! Co tě to napadlo?“

„Milosrdný bože,“ kňučel Gant, pobíhaje sem tam a dupaje jako dítě. „Proč na mne sesíláš takové trápení?“ Začal strojeně popotahovat. „Búú – úú! Ach, to je děsné, strašné, ukrutné, že mě na stará kolena tak těžce navštěvuješ.“ Gant velkolepě opovrhoval zdravým rozumem. Obviňoval boha, že odhalil jeho neplechu; brečel, že byl přistižen.

Helena se přiřítila do přístěnku a srdečnými gesty a zapřísaháním hleděla pohoršenou Andu uchlácholit.

„Ale přestaňte, Ando,“ konejšila ji. „Přidám vám dolar týdně, když u nás zůstanete. Pusťte to už z hlavy!“

„Ne, slečno,“ odpírala Anda zatvrzele. „Já tady nebudu. Já se toho muskýho bojím.“

Gant na chvíli ustal ve splašeném přebíhání a nastavil uši.

288$

Po každé, když Anda opakovala své pevné rozhodnutí, Gant hluboce zalkal a spustil nový nářek.

Lukáš sešel shora a nervosně přešlapoval bosýma nohama. Přistoupil ke dveřím, a když zpozoroval černoščin výraz uražené ctnosti, vypukl najednou v hlučný chechtot. Helena se vrátila do domu pohněvána a rozmrzelá.

„Ona to rozhlásí po celém městě.“

Gant dlouze skučel. Evžen, zprvu vylekán a pohoršen, začal v kuchyni nepříčetně vyskakovat bosýma nohama po linoleu. Na Bena, který přiběhl zachmuřen a poškleboval se jen krátkými opovržlivými úryvky, zakničel smíchem.

„To se ví, že to taky řekne paní Selbornové, až se vrátí do Hendersonu, „ pokračovala Helena.

„Ach můj bože, cos to na mne dopustil!“ fňukal Gant.

„I jdi, vlez nám na záda! „ přerušila ho dopálená Helena. Její hněv se náhle rozplynul v potměšilém úsměvu. Všichni se rozřehtali.

„Hú, to mě připraví do hrobu.“

Evžen se div neudusil škytáním; sklouzl zády po výplni dveří vedoucích z kuchyně do koupelny a sedl si na zem.

„Ty pitomečku,“ zavrčel Ben a zvedl bílou pravici. Ale odvrátil se, aby se také nemusil smát.

V tu chvíli se Anda objevila na cestě přede dveřmi, s tváří pronásledované nevinnosti.

Lukáš hleděl vážně a rozpačitě z otce na černošku a vrtěl velkými chodidly.

„Já jsem počestná vdaná ženská,“ začala zase Anda. „Na takový věci nejsem zvyklá. Dejte mně mý peníze, a jdu!“

Lukáš vyrazil divošský řehot.

„Ho! Ho! Ho! „ A dloubl ji do sádelnatých žeber. Černoška odešla s hněvem a hubováním.

Evžen sebou škubal na podlaze, trhal nohou jako slepice, které uřízli hlavu, a potahoval křečovitě límec noční košile. Z rozevřených úst mu vycházelo slabé klokotání.

Smáli se divoce, neovladatelně, vložili do toho šíleného řehotu všechnu svou nashromážděnou a vytrysklou hysterii.

289$

V té chvíli se vzdávali směšnosti osudu, smývali všechen strach z života, z bolestného stáří i smrti.

Gant mezi nimi chodil, jako by měl na kahánku, skučel své jeremiády proti nezamhouřenému božímu oku, nejistými kradými pohledy odměřoval jejich smích a kolem lamentujících úst lstivě mu pohrával slabý úsměv.

Nad hlubokými spodními proudy kolébá se Elizin život v objetí chaluhového moře. Dech kuchyně pronikne ráno ucpanými skulinami jejích dveří a rozhoupá chomáček starých provázků do vlnivého rytmu. Ze slabých malých oček vytírá si Eliza spánek. V polosnu vzpomíná s chabým úsměvem nějaké dávné ztráty. Upracované prsty hmatají měkce v loži, a když nacházejí vedle prázdné místo, Eliza procítá. Vzpomněla si. Můj nejmladší. Poslední hořký plode mého života! Ty temná duše vzdálená, kde? Tvářičko malá, nezapomenutelná. Synu, společníku v smrtelném nebezpečí, poslední otisku mého těla, který jsi mi ohříval boky a tiskl se k zádům! Pryč? Oddělen ode mne? Kdy? Kde?

Dveře bouchly, poslíček z trhu složil na stůl jitrnicový prejt, černoška se začala hrabat v kamnech. Probuď se už!

Ben procházel mezi nimi nenápadně, ale ne kradmo. K ničemu se nepřiznával, nic nepopíral. Jeho tenounký smích měkce prorážel temnotou, houpačka na verandě rytmicky skřípala. V houpačce se vlídně a chlácholivě smála paní Pertová. Byla to velká třiačtyřicátnice příjemného chování. Hodně pila, a když si přihnula, hlas jí zastřeně změkl, rozpačitě se pochichtávala a chodila vážným opatrným krokem podnapilých. Uměla se šatit; postavu měla plnou, ale ne smyslnou. Měla hezké rysy, měkké kaštanové vlasy a modré oči, trochu vybledlé. Všichni ji měli rádi. Helena jí přezděla „Baculka“.

Její manžel byl obchodní cestující. Prodával drogy po Tennessee, Arkansasu a Mississippi a každé čtyři měsíce vracel se na čtrnáct dní do Altamontu. Její dcera Kateřina, skoro stejně stará jako Ben, jezdila do Dixielandu každé léto na

290$

několik týdnů. Byla učitelkou v nějaké tennesseeské vesnici. Ben dělal rytíře oběma.

Paní Pertová se tiše usmívala, když s ním mluvila, a říkala mu „Benoušek“. Sedali spolu potmě, maličko hovořili, maličko si pobzukovali, chvílemi se zasmáli v tenounké mollové tónině. Ben držel mezi svými bledými prsty cigaretu a hluboce vdechoval kouř. Občas koupil láhev whisky a spolu z ní popíjeli. Pak nanejvýš jen trochu víc mluvili, nikdy netropili hluk. Někdy vstali o půlnoci z houpačky a vyšli do ulice pod košaté stromy. Té noci se pak již nevrátili. Eliza, která ještě žehlila v kuchyni veliké stohy pomačkaného prádla, marně naslouchala. Vystoupila po schodech, nahlédla do pokoje paní Pertové a zase šla dolů, zachmuřeně tisknouc rty.

Nedalo jí, aby o tom nepromluvila s Helenou. Bylo mezi nimi dvěma zvláštní vzdorné dorozumění. Smály se i rozhořčovaly se spolu.

„Ale ovšem,“ říkala jí Helena nedůtklivě, „vždyť já to už vím dávno.“ Ale přece zvědavě nahlížela za dveře, cenila z pootevřených úst velké, zlatem vroubené zuby a v jejím velkém obličeji s vysedlými lícními kostmi se zračila dětská víra, pochybnost, údiv a zraněná nevinnost.

„Myslíš, že je opravdu takový?“

„Ale jistě ne, maminko! Vždyť by mohla být jeho matkou!“

Eliziným bílým, svraštělým obličejem, smutně vyčítavým, přeletěl lstivý úsměv. Třela si prstem ret pod širokými nozdrami, aby ten úsměv zakryla, a zašeptala:

„Já ti něco povím. Jablko nespadne daleko od stromu. Celý táta. Má to už v krvi.“

Helena se chraplavě zasmála, popotáhla se rozpačitě za bradu a zahleděla se přes nepěstěnou zahradu.

„Chudák Ben,“ a oči se jí zakalily slzami; nevěděla ani proč. „Ale což! Baculka je dáma. Mám ji ráda. A je to jejich věc, nikomu do toho nic není. Nerozhlašují to na veřejnosti, tolik se jim musí přiznat.“

Chvíli se odmlčela.

„Ženské jsou po něm jako divé. Líbí se jim tiché vody. Ben je pašák.“

291$

stok. Posílala ho do zahrady, aby vyplel bující býlí, které jako houština zarůstalo její zeleninu. Na té půdě se pod nedbalým dotekem jejích rukou dařilo všemu, i té zelenině. Unuděný Evžen divoce kopal do země; věděl, že to býlí v pařícím slunci zase vyroste, že její zelenina – ať se pleje nebo nepleje – zase krásně naroste a bude předložena strávníkům a že Elizin život, ale pouze její, přece jen k něčemu povede. Když se na matku podíval, zakoušel hrůzu a tíhu času: všichni kromě ní musí zemřít, zalknou se v chladném chaluhovém moři. Bušil pak omámené do seschlé země, až ho vzpamatoval matčin výkřik z vysoké zadní verandy. Uvědomil si, že zcela zničil řádku mladé dlouholisté kukuřice.

„Ale, hochu, pro všecko na světě,“ rozčilovala se nevrle, dívajíc se po něm skulinami v hradbě nastavěných necek, prázdných, nemytých, zakalených lahví od mléka, zrezavělých plechovek od slaniny a zplihlých schnoucích punčoch. „Na mou duši,“ postěžovala si panu Baskettovi, hattiesburskému obchodníku s bavlnou, který se malaricky šklebil do svých ježatých vousů, „co s ním mám dělat? Vysekal tu řádku do posledního stonku.“

„Opravdu,“ přitakal jí pan Baskett, a nakoukl také přes hradbu, „a všechen plevel tam nechal. Chlapče,“ dodal rozšafně, „ty bys potřeboval tak aspoň dva měsíce na farmě.“

Chléb, který přináším, snědí cizí lidé. Tahám uhlí a štípu dříví, aby se zatopilo a oni se ohřáli. Kouř. Fuimus fumus. Život prchá jako kouř. Není v něm tvůrčí linie, obrysu, ba ani kouřového obrysu, jaký má sen. Sestup níž, anděle, promluv k nám šeptem. Zmizíme jako dým, a ztrmácený dnešek ještě nedošel odměny za práci včerejška. Kde je spasení?

Přidělili mu černošskou čtvrť, nejhorší úsek a nejméně výnosný. Dostával dva centíky za týdenní donášku čísla, dále deset procent z toho, co za týden vybral, a deset centů za každého nového předplatitele. Tak vydělával čtyři až pět dolarů týdně. Jeho nevyvinuté hubené tělo lokalo spánek s neukojitelnou žízní, ale nyní musil vstávat o půl čtvrté ráno, a v rozespalých uších hučely mu fantasticky tma a ticho.

294$

Z temnoty vycházela podivná nadzemská hudba jakoby fléten anebo se nad jeho zpola probuzenými smysly valily veliké vlny symfonické orchestrace. Démonické hlasy, hlasy krásné a snově pronikavé, volaly na něj v záblescích světla a tmy, vzbuzujíce stopu dávné upomínky.

Slepě tápal v bělostném jasu, jeho víčka, svázaná spánkem, se pomalu odmykala a tak se znovu zrodil a pupeční šňůra, spojující ho s tmou, byla přeťata.

Probuď se, chlapče přízračného sluchu, ze tmy do nové tmy! Procitni, přelude. Jen mezi nás? Zkus, ach, zkus najít cestu! Pronikni světelnou zdí. Duchové, duchové, kdo je teď duchem? Ó ztracený! Duchové, kdo je duch? Šepotavý smích. Evžene! Evžene! Zde, Evžene! Tudy vede cesta. Zapomněl jsi? Lísteček, skála, světelná zeď. Vyvrať tu skálu, Evžene, hle lísteček, kámen, nenalezený vchod. Vrať se, vrať.

Volal to k němu pronikavý hlas, snově neurčitý, na věky dalekoblízký.

Evžene!

Hlas mluvil, umlkal, volal bez hlesu. Volal v něm. Kde je tma, synu, je světlo. Zkoušej, hochu, slovo známé pamatuj! Na počátku bylo slovo. Za hranicí leží bezhraničná země lesů. Včera, pamatuješ?

Bolestný zvuk lesního rohu z dalekých hvozdů. Troubení z podmořských lesů, daleko pod vodou, z korálových jeskyň hluboko pod mořem. V sedle se houpají dámy čarodějných tváří v šatech skelně zelených. Mořské panny bez šupin, půvabné v sloupořadích na dně oceánu. Skrytá země pod skálou. Mihotavé lesní nymfy vrůstají v kůru stromů. Ještě když se hoch probouzí, tichounce ho lákají vzdalujícím se šelestem. Pak ještě ten hluboký zpěv z démonických hrdel jako dusající vítr. Bratře, ó bratře! Pryč do propasti temnot unáší všechno smršť rychlostí kulky. Ó, vrať se, duchu ztracený a vichřicí oplakávaný!

Oblékl se a opatrně sestoupil po schodech na zadní verandu. Studený vzduch, prozářený modrými hvězdami, roztřásl mu tělo do úplného probuzení, ale když kráčel do města

295$

tichými ulicemi, stále mu divně znělo v uších. Naslouchal vlastním krokům, jako by sám byl duch, vnímal z daleka blikání pouličních lamp, díval se na město očima ještě zahleděnýma do podmoří.

V srdci mu zněla slavnostní hudba, naplňovala zemi, vzduch, vesmír; nebyla hlučná, ale všudypřítomná. Vyprávěla o temnotách smrti, o soustředěném pochodu všech, kdo žijí nebo žili, ústícím do jediné roviny. Svět je pln mlčelivých lidí na pochodu: nikdo o tom nemluví, ale v nitru všech je společné povědomí slova, jež všichni znají a všichni zapomněli, povědomí ztraceného klíče k vězeňské bráně, vzpomínka na cestu končící v nebi, a když se ta hudba nesla nad ním a skrze něj, volal: „Nezapomenu. Až já přijdu na to místo, já je poznám.“

Z oken a dveří kanceláře kalně proudily teplé pruhy světla. Zdola z tiskárny stoupal řev rotačky, pracující plnou silou. Když Evžen vstoupil do budovy novin a vdechl horký závan oceli a tiskařské černi, které prosycovaly vzduch, náhle se vzpamatoval, jeho údy zpité světlem se zpevnily prudkým otřesem, jako se zhmotní vzdušný přízrak, když se dotkne země. Roznašeči čekali v bujné řadě, postupovali k okénku administrace, odváděli vybranou hotovost, studené hrsti mastných mincí. Úředník seděl u lampy se zeleným stínítkem. Prohlédl hbitě jejich knížky, sečetl cifry, spočítal nikláky, stříbrňáky a měďáky a shrábl je do mističkovitých přihrádek v zásuvce. Pak dal každému načmáraný poukaz na jeho ranní příděl.

Seběhli po schodech, dychtiví vyrazit jako chrti. Zamávali papírkem na zasmušilého zřízence, který černými prsty rychle a přesně rozbíral vysoké sloupce novin. Každému připočetl dva výtisky zdarma. Nebyl-li roznašeč příliš svědomitý, opatřoval si více volných čísel tak, že udržoval v seznamu jména předplatitelů, kteří již přestali odbírat. Těch několik přebytečných- čísel se vždycky hodilo k zaplacení kávy a koláče v jídelně nebo na dar oblíbenému strážníku, hasiči nebo řidiči elektrické dráhy.

296$

Harry Tugman spokojeně zevloval v tiskárně. Nedbal, že si ho kluci prohlížejí. Z nosu se mu vinul hustý proužek cigaretového kouře. Díval se na rotačku s profesionální netečností, vypínal mocnou hrud s hustým porostem, který tvořil pod jeho propoceným tričkem černou skvrnu. Pomocný strojník šplhal se hbitě mezi řvoucími písty a válci, v ruce držel olejničku a hrst makulatury. Jako široká řeka plynul ustavičně z válce bílý papír, hnal se do drtivého chaosu mašinérie a za chvíli se odtud vynořil rozřezaný, potištěný, složený a srovnaný do sloupů, celé stovky klouzaly za sebou po šikmém prkně na rostoucí hromadu.

Zázraky strojů. Proč tak nevyrábět lidi? Lékaře, chirurgy, básníky, kněze – srovnané, složené, potištěné?

Harry Tugman s blahobytnou grimasou odhodil ucumlaný zbytek cigarety. Roznašeči ho zbožně sledovali očima. Jednou srazil k zemi pomocníka, že si sedl na jeho židli. Vždyť tu byl pánem. Dostával pětapadesát dolarů týdně. Kdyby se mu to nelíbilo, je dost jiných listů, které by mu hned daly práci, New Orleans Times-Picayune, Louisvillský kurýr a žurnál, Atlantská konstituce nebo Norfolcký pilot. Mohl se odstěhovat jinam.

Za okamžik byli roznašeči na ulici a belhali se kvapně se svým obvyklým břemenem, s napěchovanou plátěnou brašnou.

Nejvíce se bál neúspěchu. Se svraštělou tváří poslouchal Elizino napomínání.

„Hlavu vzhůru, hochu. Hlavu vzhůru. Ať lidé vidí, koho mají před sebou.”

Měl málo důvěry v sebe, již předem se krčil před pokořujícím odbytím. Bál se šlehu jazykem, couval a strachoval se i před vlastní pýchou.

Tři rána po sobě provázel dosavadního roznašeče, soustřeďoval pozornost, aby si zapamatoval každý stereotypní pohyb roznašečský, rozměřoval si znovu a znovu bludiště černošské čtvrti, vypracovával si plán z rozbředlého chaosu hlíny a kalu, snažil se vyzvednout v mysli domy, kam měl odevzdat noviny, a ostatní domy zapomenout. Ještě o léta později, když již za—

297$

pomněl spletitou anarchii toho plánu, dovedl si v noci vzpomenout na roh, kde nechával brašnu, když stoupal do strmého výběžku, na svah, po kterém slézal ke třem zpuchřelým chatrčím, na dům s vysokou verandou, na kterou přesně házel složené číslo novin.

Dosavadní roznašeč byl silný venkovský hoch asi sedmnáctiletý; nyní dostal lepší místo v administraci. Jmenoval se Jennings Ware. Byl zdatný, dobromyslný, trochu cynický; vykouřil spoustu cigaret. Jen sršel životem a spokojeností. Učil chlapce, kdy a kde očekávat slídivou tvář „Lišáka“, jak se před ním schovávat pod pult jídelny, jak překládat noviny a vrhat je mocně a přesně jako míč.

Bylo svěží, ještě nezrosené jitro, když se vydali na cestu příkrým sklonem Odolní ulice do končin tropického spánku, mezi nečisté domy, skrývající strnulá těla spáčů, hříšné lásky, běžná a nesčetná cizoložství černošské čtvrti. Když tuhé číslo novin zadunělo o chatrnou verandu nebo pláclo do rozviklaných dveří, odpovědělo jim někdy dlouhé nespokojené zamručení nebo zívnutí. Hoši se po každé rozhihňali.

„Tuhle si škrtni,“ poučoval Jennings Ware, „jestli ti příště nezaplatí. Je už dlužna za šest týdnů.“

„Tihle zde platí dobře,“ a pustil noviny tiše na rohožku. „To jsou hodní negři. Každou středu dostaneš svoje peníze.“

„Tady bydlí jedna světle hnědá,“ a mrštil novinami proti dveřím, až to bouchlo, a zlomyslně se ušklíbl, když mu mladá žena plných tvarů projevila své rozhořčení výkřikem. „Tu můžeš mít, jestli budeš chtít.“

Evžen si vynutil na rtech ustrašený chabý úsměv. Jennings Ware se na něj bystře podíval, ale nenaléhal. Jennings Ware měl dobré srdce.

„Je to dost hodná holka. Nemusíš ji nutit, aby platila. Máme každý právo na nějakého toho neplatícího zákazníka. Na jiné straně se to nahradí.“

Spěchali temnou nedlážděnou ulicí a v přestávkách mezi dodáváním noviny rychle překládali.

„Tohle je zatracený obvod,“ huboval Jennings Ware. „Když prší, je to děsné. Zapadneš do bláta až po kolena.

298$

A od poloviny těch panchartů neuvidíš ani měďák.“ Zlostně mrštil novinami.

„Ale, člověče,“ dodal po chvíli, „jestli si chceš pochutnat, jak se říká, na ,pěkné buchtičce’, to jsi přišel na pravé místo. Nedělám si legraci.“

„Co – válet se s černoškami?“ zašeptal Evžen a slinil si vyschlé rty.

Jennings Ware se k němu obrátil zarudlým výsměšným obličejem. „S kým jiným? Dámy ze společnosti tu nepotkáš.“

„A jsou ty černošky přece k něčemu?“ zeptal se Evžen tichým vyprahlým hlasem.

„Jéje! „ To slovo vyletělo Jenningsovi z úst jako výstřel. Pak se na chvíli zamlčel. „Lepší holky nenajdeš.“

Z počátku se plátěné pásky torby Evženovi krutě zařezávaly do útlých ramenou. Vzpíral se té skličující tíži, která ho táhla k zemi. První týdny mu bylo, jako by zápasil se strašným snem. Den za dnem si vybojovával své osvobození. Poznal všechny strasti nosičů břemen; poznával každého rána nebeskou slast složení břemene. Když se průběhem cesty ulehčovala váha novin, zatíženým údům se ulevilo, shrbené rameno se vztyčovalo s okřídlenou radostí. Koncem pochůzky jeho tělo, zchvácené sladce bolestnou únavou, lehce vyskakovalo od země. Byl jako Merkur připoutaný k ranci, jako Ariel ohnutý pod nákladem: když byl osvobozen, jeho okřídlené sandály kráčely po paprscích. Plul vzduchem. Bodavé hvězdy se třpytily nad jeho nevolnictvím, úsvit rudl nad jeho vysvobozením. Byl jako námořník, jenž tonul v podpalubí, když se vyšplhá poklopem k životu a jitru; jako potápěč beznadějně obtočený chapadly chobotnice, když se nožem vyprostí a od mořského dna stoupá ke světlu.

Do měsíce mu na ramenou ztvrdl silný uzel svalu. Pouštěl se radostně do práce. Teď již neměl strach z nezdaru. Srdce mu vyskakovalo, jako když pyšný kohout natřásá hřebínek. Vždyť zapadl do prostředí, kde mu před ostatními v ničem neulevovali, a předstihl je všechny. Byl pánem šera, jásal nad osamělou soběstačností své práce. Vycházel do rozplizlého

299$

chaosu města, předbojník zpráv pro spící muže. Jeho ruce hbitě skládaly šustivé archy, vyhazoval je hubenou paží, jako když bičem mrská. Vídal, jak tonou bledé hvězdy a nad horami tryská roztřepené světlo. Samoten mezi živoucími, zahajoval den, když kráčel podle zavřených okenic a z lidských doupat slyšel tropické chrápání. Kráčel obklopen hlubokým spánkem, znovu slýchal strašidelný ohlas vlastních kroků a nesmírnou orchestrální hudbu temnot. Procital teprve tehdy, když se šedivý příliv rána převalil k západnímu obzoru.

Všímal si pomalého přechodu ročních období; pozoroval královský průvod měsíců; vídal letní svítání rozlévat se do tmy jako řeka; vídal opětné vítězství tmy; poznal, že dny zanechávají za sebou ve svém úprku uplynulé minuty a s bzučením, tak jako mouchy, spějí k svému cíli – ke smrti.

V létě nastával bílý den, ještě než Evžen dokončil roznášku; vracel se domů, když se svět již probouzel. Když šel po náměstí, sjížděly se tam již první elektrické vozy; jejich čerstvý zelený nátěr dodával jim vzhledu nových hraček. Velké otřískané bandasky mlékařů leskly se čistě na slunci. Světlo padalo slibně na mastnou snědost Jiřího Chakalesa, nočního číšníka Athénské kavárny. Helénské svítání! V bufetu číslo jedna na náměstí seděl Evžen a splachoval chlebíček s vajíčkovou pomazánkou dlouhými doušky vonné kávy. Vedle něho seděli v družném přátelství řidiči tramvají, policisté, šoféři, fasádníci a zedníci. Bylo to příjemné, mít po práci, když okolní svět teprve začínal. Evžen kráčel domů pod rozezpívanými stromy.

Na podzim plul nízko po obloze až do rána rudý pozdní měsíc. Vzduch byl pln padajícího listí a na kopcích slavnostně hučely veliké stromy; smutné fantastické šepoty a nesmírné katedrální chorály zaznívaly mu silněji do srdce.

V zimě chodil vesele do vrchu proti temnému vyjícímu větru, opíral, se plnou vahou proti jeho postupující stěně; a když časně na jaře padal z kouřící oblohy drobný studený dešť, býval spokojen. Byl sám.

Divoce a neústupně upomínal nepořádné předplatitele o zaplacení. Nedbal na jejich lehkomyslné sliby, šel za nimi do

300$

bytu, pronásledoval je do obydlí sousedů, dotíral tak zatvrzele, že nakonec zaplatili aspoň část dluhu, ať již vesele, nebo dopáleně. Jeho předchůdci nikdy tolik nedokázali, ale on se nad svými účty přece jen trápil, až poznal, že se pro ředitele administrace stal vzorem roznašeče a příkladem pro líné hochy. Když vyklopil svou zoufale vydřenou hromádku drobných na stůl, ukazoval jeho, zaměstnavatel žalobně prstem na některého provinilého chlapce a říkal:

„Podívej se! Tohle přinese Evžen každý týden, a od černochů!“

Jeho bledý obličejík se zarděl radostí a pýchou. Když mluvil se vznešeným ředitelem, třásl se mu hlas. Sotva mohl mluvit.

Když ve tmách svištěl vítr, vybuchoval Evžen v šílený smích. Vyskakoval do vzduchu se skřeky nelidského nadšení, vydával z hrdla idiotské, zvířecí kvičení a házel dunivě novinami do chatrných prken baráčků. Byl volný, byl sám. Poslouchal hučení píšťaly – nedaleko jel vlak. Zamával na pozdrav muži na kolejích, tomu svému obrejlenému bratru s ocelově pevným zrakem, upřeným na trať.

Nekrčil se již tolik před hrozbou rodinné pěsti. Byl šťasten a nedbal své nedostatečnosti.

Ve společnosti tří čtyř jiných roznašečů učil se v restauraci kouřit. Kráčel dolů svou cestou a v líbezném modrém jarním vzduchu poznával krásu paní Nikotiny, té rozkošné víly, která se mu zavíjela do mozku, nechávala v jeho mladém chřípí svůj ostrý dech, na jeho rtech svůj palčivý polibek.

Evžen byl pašák.

Jaro mu vráželo do srdce osten, vynucovalo mu z úst divoký pokřik. Pro to neměl slov.

Znal hlad. Znal žízeň. Plápolal v něm velký plamen. Chladíval si v noci horký obličej u bublajících praménků. Plakával někdy o samotě bolestí a nadšením. Jeho dětská uděšená mlčelivost, do které se uzavíral doma, měnila se teď v divokou nepřístupnost. Třásl se stálým napětím jako závodní kůň. Někdy v něm vybuchl jako ohňostroj bílý atom klíčícího vzteku, a v tu chvíli začal nepříčetně klít.

„Co je mu?“ vyptávala se Helena, uvelebená v Elizině

301$

kuchyni. „Snad se v něm neproklubává pentlandovská bláznivost?“

Eliza pohnula významně rty a potřásla zvolna hlavou.

„Ale ne,“ odpověděla s chytráckým úsměvem, „cožpak nevíš, děťátko?“

Evžen zatoužil po černošské společnosti. Odpoledne po škole prolézal neklidně úl černošské čtvrti, buňku za buňkou. Ostře zapáchající potok odnášel strží, zanesenou vymletými oblázky, hustou hnědou kaši výkalů. Plno kouře z hořícího dřeva. V železném kotlíku vyvářeli prádlo. Ve tmě se ozývaly hluboké kadence hlasů džungle, postavy míjely, tratily se a mizely s mihotavým doprovodem šumotu a chrastění. Tmou se proplétaly zvučné hlasy, pod smaženými rybami syčel tuk, smutně a slabě drnkalo bandžo a v dálce podupávaly těžké nohy. Africké hlasy, nářek nad vodami Nilu, matná světélka čtyř tisíc zakouřených lampiček v chajdách i činžácích.

Na rozrytém ústředním pahorku, kolem kterého se shlukla černošská kolonie, stál baptistický chrám Kalvárie. Od sedmi večer až do dvou v noci vycházely odtud v neutuchajícím, vyčerpávajícím běsnění udýchané hlasy – divoké pralesní skučení hříchu, lásky a smrti. Tma se rojila tajemstvími a smyslností. Odevšad bublaly studánky smíchu. Vše bylo ponořeno, vše bylo vzdáleno, ničeho se nemohl dotknout.

V starodávné kouzelné říši tmy začal poznávat hroznou nevinnost zla, děsivé mládí staré rasy; vycenil zuby a houpaje rukama plížil se tmou. Oči mu svítily. Vzdouvala se v něm nepojmenovatelná hanba a hrůza. Nemohl si dát na své otázky v srdci odpověď.

Značná část předplatitelů byli slušní a pracovití černoši – holiči, krejčí, hokynáři, drogisté a černé hospodyně v kartounových šatech; od těch dostával peníze přesně v určitý den týdne. Zdravili ho srdečným vyceněným úsměvem a úmyslně přepjatými tituly: pane, plukovníku, generále, guvernére, a tak podobně. Všichni znali Ganta.

Ale jiní odběratelé – ti, jimž platil jeho závistivý údiv – byli zahaleči, mladí mužové i ženy nejistých příjmů a rozmanitých osudů, kteří záhadně kolotali z domu do domu

302$

a zalidňovali noc svými kradmými kroky. Celé týdny hledal někdy bez výsledku jejich stopy, až přišel na to, že je lze najít jen v neděli ráno; v ztuchlé tmě nájemného pokoje leželi jeden přes druhého jako pytle, půl tuctu chrápajících mladých mužů i žen, omámených alkoholem a vyčerpaných smilněním.

Jednou v létě, v sobotní podvečer, zašel do jednoho z těch brlohů, zchátralého tříposchoďového baráku, který dvěma patry hleděl do příkrého srázu na západním svahu, blízko příbytků bělošských. Bydlily tam nějaké dva tucty mužů a žen. Pátral po ženě zvané Ella Corpeningová. Nikdy ji nemohl zastat doma, byla s placením předplatného již několik neděl pozadu. Ale její dveře byly dnes rozevřeny; k Evženovi dolehl teplý van vzduchu a vůně vaření. Sestoupil po prohnilých schůdkách na svahu.

Ella Corpeningová seděla proti dveřím v houpací židli, líně si hověla u rudého žáru kuchyňských kamen, velké nohy pohodlně nataženy před sebou. Byla to asi šestadvacetiletá mulatka, hezká žena amazonských rozměrů s hladkou hnědou kůží.

Měla na sobě odložené šaty některé své bývalé paní: hnědou vlněnou sukni, střevíce z lakové kůže s perleťovými knoflíčky a šedivé hedvábné punčochy. Z tenounkých rukávů čerstvě vyprané bílé bluzičky jí prosvítaly dlouhé silné paže. U výstřihu nad mohutnými křivkami prsů leskla se laciná modrá stužka.

Na kamnech bublal hrnec s kapustou a tučnou vepřovou.

„Od novin,“ ohlásil se Evžen. „Vybírám předplatné.“

„Vy ste roznašeč?“ zazpívala protáhle Ella Corpeningová s líným pohybem paží. „Kolik sem dlužna?“

„Dolar dvacet,“ a podíval se jí významně na nataženou nohu, kde pod punčochou nad kolenem temně prosvítala přeložená bankovka.

„To mám na činži, to vám nemůžu dát. Dolar dvacet!“ Zamyslila se. „Hm, hm! „ zabručela vlídně. „Není to trochu moc?

„Ne, je to docela správně,“ a otevřel svou účetní knížtičku.

303$

„No, dyš to říká knížka, tak to teda musí bejt.“

Chvíli slastně přemýšlela.

„Chodíte vybírat i v neděli ráno?“

„Ano.“

„Přiďte v neděli ráno,“ dala mu naději. „To už budu jistě něco pro vás mít. Čekám jednoho bílýho pána. Ten mi dá dolar.“ Pohnula zvolna velikými údy a usmála se na něj.

V očích se mu rozbušil rozvětvený puls. Suše polkl; nohy mu zdřevěněly vzrušením.

„Zač – zač vám dá dolar?“ zašeptal skoro neslyšitelně.

„Za buchtičku,“ odpověděla Ella Corpeningová.

Pohnul dvakrát rty, neschopen řeči. Vstala s židle.

„Co bys rád?“ ptala se ho tiše. „Nadívanou buchtičku?“

„Chci tě vidět – vidět! „ vyrazil chlapec.

Zavřela dveře vedoucí na svah a zamkla je. Kamna vrhala z popelníku řezavý svit. Skrze rošt zapršely rudé oharky.

Ella Corpeningová otevřela vnitřní dveře, vedoucí do jiného pokoje. Tam byla dvě špinavá, uválená lůžka. Jediné okno bylo zavřeno závorou a kryto starou zelenou záclonou. Rozsvítila zakouřenou lampičku a stáhla nízko knot.

V pokoji byl stříkaný starý příborník, s něhož oprýskal lak, a na něm rozličné sklenice. Na římse krbu, krytého zástěnou, seděla panenka, opásaná růžovou stužkou, vedle ní byla váza s prohýbaným okrajem a zlacenými květy, získaná patrně v masopustní loterii, a papír se špendlíky. Na zdi visel kalendář, věnovaný Altamontskou uhelnou a ledařskou společností, s obrazem indiánského děvčete, pádlujícího v měsíčním svitu po řece na kanoi. Nad tím v květnatém ornamentu a ořechovém rámu nápis: „Bůh miluje černé i bílé“.

„Co bys chtěl?“ zašeptala mu do obličeje.

Poslouchal dalekou ozvěnu vlastního hlasu:

„ Svlékni si šaty!“

Sukně jí padla jako kruh kolem nohou. Svlékla naškrobený živůtek. V okamžiku tu stála před ním nahá, jenom v punčochách.

Rychle oddechovala; plným jazykem olizovala rty.

„Tancuj! „ zvolal Evžen. „Tancuj!“

304$

Spustila tichou naříkavou píseň a jejím velkým snědým tělem proběhlo vlnivé zachvění. Boky a kulaté těžké prsy svíjely se zvolna smyslným rytmem.

Rovné, naolejované vlasy spadaly jí těžkým proudem na krk. Rozpřáhla paže pro rovnováhu a víčka se jí zavřela přes velká nažloutlá bělma. Přistoupila k chlapci. Cítil na obličeji její horký dech, zalehla ho dusivá tíha jejích prsů. Byl stržen do divoké smrště její vášně jako tříska. Její mocné dlaně ovinuly jako náramky jeho tenké paže. Třásla jím pomalu sem tam a tiskla ho těsně k svému kožíšku.

Zoufale couval ke dveřím, utopen v jejím objetí.

„Pusť mě, černá! Pusť! „ supěl chroptivě.

Uvolnila ho jen pomalu. Ani neotevřela oči a s naříkavým zpěvem svezla se dolů po jeho těle, jako by byl mladý strom. Zpívala v teskné mollové tónině s neustálým opakováním:

„Buchtička, buchtička nadívaná…” a její hlas poklesl po každé do hlubokého stonu.

Po jejím obličeji i po širokém sloupovém hrdle i trupu s velikými prsy kanuly stružky potu. Evžen hmátl slepě po dveřích, proletěl první místností a zalykaje se vyrazil na vzduch. Její zpěv, nepřerušený jeho odchodem, pronásledoval ho ještě po vetchých schodech. Nezastavil se, aby popadl dech, dokud nepřišel na kraj náměstí. Za ním v údolí okolo pahrbku blikaly do tmy lampičky černošské čtvrti. Z temného úlu vyvěral tichounký smích, divoký, melodický, pralesní. Bylo slyšet řinčivé tóny a odměřené podupávání vzdálených nohou; a nad tím vším, tišeji a z největší dálky, překotné lkáni hříšníků v kostele.

XXIII

řecký nápis:

‘Eυτευυευ ξζεναυυει σταν µóυς τρεις παρασαγγας πευτεχαιδεχα επι τóν Eυφϱατην πoταµóν

[(řec.) odtud táhne tři denní pochody, 15 parasang, k řece Eufratu. – Citát z Xenofontovy Anabase]

Leonardovým neřekl, že již časně zrána musí pracovat. Věděl, že by se stavěli proti jeho zaměstnání a že by se jejich

305$

odpor projevil vítězným argumentem: zhoršením známek. Věděl také, že by Markéta Leonardová varovně mluvila o podkopaném zdraví, o zničení slibné budoucnosti, o sladkých hodinách ranního spánku, které, jednou ztraceny, nikdy se již nenahradí. Vždyť byl silnější než kdy předtím. Byl těžší a robustnější. Pociťoval však hlodavou touhu po spánku: kolem poledne byl jako z olova, odpoledne zase ožíval, ale večer po osmé hodině stěží již připoutal ospalý mozek ke knize.

Ukázněnosti se naučil málo. Pod vlivem Leonardovým začal jí dokonce romanticky pohrdat. Markéta Leonardová měla značnou schopnost, jakou mívají velcí lidé, vystihnout podstatu. Rozeznala vždy převládající barvu, ale nevšímala si již vždy odstínů. Byla inspirovaný sentimentalista. Myslila si, že své žáky „zná“, byla hrda na svou znalost duší. Doopravdy však o nich věděla pramálo. Byla by ji pojala hrůza, kdyby byla nahlédla do divokého zmatku dospívání, do strašných pohlavních snů doby pubertní, do zármutku, bázně a hanby, s jakou hoch smutně dumá o temném světě svého chtíče. Nevěděla, že si každý jinoch připadá jako netvor, ale strach mu brání, aby se vyzpovídal.

Vědomosti neměla, ale měla moudrost. Okamžitě poznávala hodnotu každého jednotlivce. Chlapci byli jejími hrdiny, jejími bůžky. Věřila, že svět bude spasen, bude vykoupen jedním z nich. Viděla plamen, který v každém z nich hořel, a opatrovala ho. I u hloupých, netečných a stydlivých hochů tušila neurčité tápání po světle a po vyjádření, a snažila se je podporovat. Promluvila na třesoucího se závodního koně tiché slůvko, a on zůstal tiše stát.

Nedošlo tedy k zpovědi, duše byla stále vězněna pod zámkem. Ale Evžen vždycky hleděl k Markétě jako ke světlu. Markéta viděla hříšný oheň, který se odrážel světélky na chlapcově tváři, a ještě ho živila – ó ten vznešený zločin! – rozdmýchávala ho poesií.

Co na tom, že je strach s hanbou věznil v opatrném mlčení; co na tom, že jim konvenční počestnost střežila jazyk. Ve

306$

výmluvných symbolech verše docházeli vyproštění. Tím činem byla Markéta ztracena dobrým andělům. Co záleží poslům Satanovým na zachování litery zákona, když mohou ukrást třeba jediné srdce, vyzdvihnout jedinou ztracenou, ožehlou duši k hříšným výšinám básnictví!

Víno z hroznů nikdy nepotři snilo její ústa, zato víno poesie bylo neodvolatelně promíšeno s její krví, uloženo do jejího těla.

Než bylo Evženovi patnáct, znal skoro všechnu velikou lyriku své mateřštiny. Vnikl až do jejích žhavých hlubin, neznal jen hrstku vytržených citátů, nýbrž celé básně slovo za slovem. Byla to u něho opilá, neukojitelná žízeň: k svým anglickým pokladům přibral celé scény s Schillerova Viléma Telia, kterého četl německy, lyriku Heinovu a něco národních písní. Uložil v paměti celou scénu z Anabase, kypící a jásavou řečtinu, popisující chvíli, kdy vyhladovělé zbytky oněch deseti tisíc konečně došly k pobřeží a velikým hlasem vzkřikly jméno moře. K tomu se naučil zpaměti, pro jejich zvuk, několika hlaholným nejapnostem Ciceronovým a něčemu z úsečného a strohého vypravování Caesarova.

Velkou lyriku Burnsovu znal z písní, z četby nebo z Gantova přednášení. Ale báseň „Tam O’Shanter“ mu četla Markéta a z očí jí svítilo smíchem, když říkala: „V pekle tě usmaží jak herinka!“

Kratší básně Wordsworthovy, jako „Mé srdce se vzpíná“, „Bloudil jsem jak oblak sám“ a „Vizte ji v poli samotinkou“ znal už léta, četl je v obecné škole. Ale Markéta mu dala číst jeho sonety a uložila mu, aby se naučil zpaměti: „Svět se nám příliš vtírá „. Hlas jí potemněl a třásl se vzrušením, když mu to předčítala.

Znal všechny písně ze Shakespearových her, ale dvě ho nejvíce dojímaly: „Ó paní má, kde bloudíš?“ – zaznívala mu v srdci jako ohlas vzdáleného lesního rohu – a veliký pohřební zpěv z Cymbelina: „Žáru se již nestrachuj.“ Zkoušel přečíst i všechny Shakespearovy sonety, ale nepovedlo se mu to, protože jejich spjatá zhuštěnost kladla na jeho ducha přílišné požadavky. Přečetl z nich asi polovinu a zapomněl je;

307$

zapamatoval si jen několik takových, které mu svou podivnou bezprostředností svítily ze stránek jako lampa.

Mezi těmi, které nejlépe znal, byly: „Když v dávných kronikách s listy už zežloutlými“, „Ne, pro mne, drahý můj, vy nebudete starý“, „Nemluvte o tom, že svazku dvou věrných duší“, „Mrhání ducha v tmách hanebné marnosti „, „Když začnu za tichých, sladkých dum svolávat“, „Mám tebe k jasnému dni léta přirovnat?“, „Daleko od vás jsem byl v oněch jarních dnech“, a zvláště největší ze všech „Ve mně už začíná, vidíš, ten smutný čas“, k němuž ho přivedla Markéta a který ho prochvíval takovým elektrisujícím nadšením, že když dospěl k verši „v tom kůru zříceném, kde pěli ptáci kdysi“, sotva mohl přednes dokončit bez zajíknutí.

Přečetl všechny jeho hry kromě Timona, Tita Andronika, Perikla, Koriolana a Krále Jana, ale od počátku do konce ho zaujal jedině Král Lear. Většinu deklamačních úryvků znal již po léta z Gantových přednesů, ty ho teď nudily. A všechna ta slovní akrobacie šašků, jíž se Markéta povinně smála a kterou připomínala jako vzor mistrova svižného vtipu, zdála se mu velmi nudná. Neměl v Shakespearův humor velkou důvěru – jeho šaškové, jako Prubík, byli blázni nejen žvaniví, ale i otravní.

„Vždycky vás raději snesu, než ponesu, ale stejně by to nebyla velká tíha, protože nemáte v kapse ani vindru, a jste tudíž načisto dutí.“

Takové řeči nepříjemně připomínaly rodinu Pentlandů. Jedině šaška z Krále Leara upřímně obdivoval – smutného, tragického, záhadného blázna. Na ty ostatní skládá val parodie, nad kterými, jak si říkal s ďábelským úšklebkem, ještě budoucnost se bude chechtat. Jako například: „Ano, strejdo, a jestli masopustní úterek padne na minulou středu, udělám z tebe kapouna do páru k tvému kohoutovi, jako řekl Tomeš z Ludgatu tomu pastýřovi, když přišel na to, že už je po petrklíčích. Štěkáš ze dvou chřtánů, Kerbere? Lehni, chlape, lehni!“

Běžně uznávané krásy ho zanechávaly chladným, snad proto, že je slýchal tak často. A také se mu zdálo, že se Shakespeare

308$

často vyjadřoval pošetile a nadutě, kde by byla lépe zněla slova prostá, jako v oné scéně, kde Laertovi oznámí královna smrt jeho sestry a on prohlásí: „Už dost máš vody, bědná Ofélie, nebudu plakat!“

To už přestává všechno, myslil si. Máš pravdu, Bene! Kéž jich vyškrtal sto! Tisíc!

Hluboce však cítil jiné verše, jež recitátoři opomíjejí, jako ono strašné bohatýrské vzývání Edmundovo v Králi Learovi, prosycené zlem, které začíná: „Tys, přírodo, mým božstvem! „ a končí: „Teď stůjte při panchartech, všichni bozi!“

Bylo to černé jako noc, zlé jako černošská čtvrť, nesmírné jako živelné vichřice, které hučely na horách: zpíval si ty verše v nočních hodinách svých pochůzek do tmy a větru. Rozuměl jim, jásal nad jejich zlobou, jež byla zlobou země, nestoudné přírody. Bylo to provolání ke všem vykořeněným, ke štvaným psancům, ke vzbouřeným andělům, k mužům nadlidské výše.

Mimo hry Shakespearovy neznal z alžbětinského dramatu již nic. Ale velmi brzy poznal trochu poesie Bena Jonsona, na kterého Markéta hleděla jako na literárního Falstaffa a jehož gargantuovské výstřelky omlouvala s učitelskou shovívavostí jako odpustitelné rozmary génia.

Nad těmi literárními bakchanáliemi projevovala poněkud akademické veselí, jako když profesor z baptistické koleje pomlaskává zálibně rty a zardělé září na třídu, když jí předčítá o malaga a porteru a holbách pěnících se zamženým pivem. To všechno patří k svobodomyslné tradici. Muži znalí světa nejsou úzkoprsí. Svědkem budiž profesor Albert Thorndyke Firkins z chicagské university, když sedí v krčmě U sokola v Soho! S neohroženým úsměvem tam sedí nad malým hořkým pivem a společnost mu dělají dostihový makléř, číšnice s kulatými zády a široká napříč, tři přítulné děvky, které se dělí o litr guinessu. Vzrušen a netrpěliv očekává příchod G. K. Chestertona a E. V. Lucase.

„Ó vzácný Bene Jonsone! „ zavzdychala Markéta Leonardová s jemným smíchem. „Ach bože!“

309$

„Panečku, chlapče!“ zaburácela Sába, lovíc ze vzduchu započatý námět hovoru a olizujíc si hlučně zamaštěné prsty, aby se mohla vyřítit do útoku. „ Bůh mu žehnej! „ Ochmýřená rudá tvář jí žhnula jako květ jetele, žilkovité oči slzavě svítily. „Bůh mu žehnej, Evžene! On byl tak ryze anglický jako rostbíf a pohár pěnivého piva.“

„Ach bože!“ vzdychala Markéta. „To se jednou vydařil génius! „ Zamženýma očima hleděla do dálky, útržek úsměvu na rtech. „ Chá! „ zasmála se tichounce. „ Starý Ben!“

„A poslyšte, Evžo!“ pokračovala Sába, sklánějíc se kupředu, tučnou dlaní svírajíc koleno. „Víte, že z jeho pera pochází největší pocta vzdaná Shakespearovu géniu?“

„No vždyť to říkám, chlapče! „ pravila Markéta. Oči jí potemněly. Hlas se jí zadrhl. Evžen se bál, aby se nerozplakala.

„A přece se ještě najdou takoví blázni!“ zaječela Sába. „Nicotní, mizerní, úzkoprsí, pomlouvační blázni –“

„Cha chá,“ lkala Markéta tichounce. Jan Dorsey se obrátil křídově bledým obličejem k chlapci a skučel v nemyslivém souhlasu, pohazuje živě hlavou. Ach tak duchaprázdně!

„ – však nejsou nic jiného než blázni, a ti se drze osmělují říkat, že Jonson na Shakespeara žárlil!“

„Hloupost! „ podotkla Markéta netrpělivě. „Čirý výmysl! „ „Vždyť nevědí, co mluví! „ A Sába se náhle k němu otočila rozchechtaným obličejem. „Takoví nedoukové! My jim to vytmavíme, viďte, Evžo! „ pravila.

Evžen klouzal zvolna z proutěného křesla na podlahu. Jan Dorsey si poplácával masité stehno a skloněn kupředu neurčitě kňučel. Rty mu mírně slintaly.

„Božínku! „ hekal a lapal po dechu.

„Nedávno vám mluvím s jedním člověkem,” řekla Sába, „byl to advokát, tak byste řekli, že musí mít aspoň kapku vzdělání, a citovala jsem z Benátského kupce verš, který zná každý školák – ,Slitovnost nevyplývá z donucení’. Ten člověk se na mne díval, jako bych se zbláznila!“

„Pane na nebesích! „ vyjekla Markéta tichounce.

„A já mu povídám, Heleďte, vážený pane, třeba jste fikaný

310$

advokát a máte svůj miliónek dolarů, jak se říká, ale spoustu věcí ještě neznáte. Všelicos se nedá koupit za peníze, a jedno z toho je společnost kultivovaných mužů a žen, pane!

„No vždyť!“ pronesl pan Leonard. „Copak ti náfukové vědí o duchovních hodnotách? To byste mohli stejně čekat, že nevzdělaný černý podruh z Balíkova bude vám rozbírat verš z Homéra. „ Vzal se stolu sklenici syrovátky, naklonil ji pečlivě v zakřídovaných prstech, vylovil lžičkou kus sraženého tvarohu a všoupl si jej roztřesený do úst. „Kdepak! „ chechtal se. „To jsou veličiny jen v daňovém seznamu, ale když by se chtěli vetřít do společnosti kultivovaných mužů a žen, tak zkrátka – „ začal kňučet – „no, zkrátka nezbude z nich nic! „ „Co prospěje člověku,” začala Sába kázat, „kdyby celý svět získal a na duši své škodu –“

„Ach bože,“ povzdychla Markéta a zakroutila kouřově tmavýma očima. „Vždyť vám to povídám!“

A pověděla mu. Povídala o tom, jak Labuť avonská měla hlubokou znalost lidského srdce, universální a plastickou schopnost charakterisace, nesmírný humor.

„Bojoval celou dlouhou hodinu podle shrewsburské zvonice!“ Smála se. „Ten tlustý ničema! Představte si ho, jak počítá čas! „ A dodala opatrně: „To už byl takový zvyk doby, Evžene. Vlastně musíte číst hry jeho vrstevníků, abyste poznal, jak je cudnější než oni.“ Ale přesto vynechávala tu a tam slovo nebo řádek. Poněkud ušmudlaná Labuť, zablácená zvykem doby. No, a konečně i bible!

Učouzené knoty času. Parnas nahlížený z hory Sinajské, přednáška s promítanými obrazy, kterou prosloví profesor McTavish, doktor bohosloví, z Presbyteriánské koleje.

„A všimněte si, Evžene, „ poučovala, „že nikdy nelíčil neřest přitažlivě!“

„Že ne?“ ptal se. „A co Falstaff?“

„No,“ odpověděla, „a podívejte se, co se s ním stalo!“ „Hm,“ uvažoval Evžen, „umřel!“

„Tak vidíte! „ triumfovala varovně.

Vidím nebo nevidím? Odplatou hříchu jest smrt. A co je vlastně odplatou ctnosti? Dobří umírají v mládí.

311$

{Ach ouvej, běda, opouštím svět,

hřešil jsem osmdesát let.

Jestlipak to není k vzteku,

umírat v nejlepším věku?}

„A všimněte si ještě,” dodala, „jak žádná z jeho postav neustrne. Pozorujete, jak stále rostou. Nikdo u něho není stejný na počátku jako na konci.“

Na počátku bylo slovo. Já jsem alfa i omega. Růst krále Leara. Zestárl a zhloupl. To je nějaký růst!

Z několika universálních kursů a z četby pochytila Markéta běžné kritické fráze. Byly to úryvky povrchního pedantského žargonu, jaké jsou v oběhu podnes. Jí však vážně neuškodily. Napodobovala prostě řeč jiných lidí. Domnívala se, byť s vědomím viny, že musí své učení trochu vyšňořit takovými cetkami. Její vlastní přínos byl cit pro básnictví, cit tak hluboce správný a neomylný, že nedovedla číst dobrý verš špatně ani špatný verš dobře. Měla hlas, kterému by sám bůh byl mohl svěřit své poselství. Byla třtinou démonické extase. Melodií jejího zaklínání probouzely se k životu zpívající jazyky minulosti. Byla posedlá. Byla sežehlá.

Nezadržitelným krokem ducha pronikala v uzavřené a zatarasené životy chlapců. Otvírala jejich srdce, jako by to byly nepevné sponky. Hoši říkali: „Paní Leonardová je opravdu milá dáma.“

Znal různé básně Bena Jonsona, zvláště jeho krásnou Hymnu Dianě, „Královno lovkyně, cudná a sličná,“ a veliký hold Shakespearovi, při jehož četbě se až vlasy ježily po- , hnutím,

{„ – zvi hromového Aischyla,

Euripida a Sofokla – „}

a v hrdle ho dusilo při verších

{„On nebyl pro náš věk, ale pro všechny časy,

a všechny Múzy v něm zářily květem krásy – „}

312$

Elegie na malého Salathiela Pavyho, dětského herce, byla medem ze lví tlamy. Ale byla příliš dlouhá.

Z Herricka, příslušníka kmene Benova, znal mnohem více. Jeho poesie sama zpívala. Jak si uvědomil později, byl to dokonalý a bezvadný lyrický tón v angličtině – svěží, sladký, přitlumený, bez zadrhnutí. Zazníval s neporovnatelnou snadností jako z úst inspirovaného dítěte. Mladí básníci a básnířky našeho století se marně snažili jej znovu vzkřísit, jako křísili styl Blakeův a – úspěšněji – Donnův.

{Já jsem ještě malé robě,

spínám obě ručky k Tobě,

byť jak žába studené,

k modlitbě přec zdvižené,

abys seslal požehnání

na nás všechny při snídaní! Amen.}

Nic se tomu nevyrovnalo, nic to nepřevyšovalo přesností, jemností a zdravým citem.

Taková jména se hudebně zachvívala jako drobné hladké pokřiky ptactva v mihotavé sluneční záři mladého světa; prorocky dumal o sladkém ztraceném popěvku oněch jmen, dobře věda, že se nikdy nevrátí. Herrick, Crashaw, Carew, Suckling, Campion, Lovelace, Dekker! Sladká spokojenosti, sladká, sladká spokojenosti!

Čítal celé řady románů – všechno z Thackerayho, všechny novely Poeovy a Hawthornovy, od Hermana Melvilla Omú a Taipi, které našel u Ganta. O Bílé velrybě nikdy neslyšel. Znal asi půl tuctu Cooperů a všechno z Marka Twaina, ale nedokázal dočíst jedinou knihu Howellsovu nebo Jamesovu.

Přečetl několik Scottů a nejlíp ze všeho se mu líbil Quentin Durward, protože nikde ještě nepřišel na tak hojné a šťavnaté popisy hostin.

Když šlo Evženovi na čtrnáctý rok, odjela Eliza znovu na Floridu a nechala ho na stravu u Leonardových. Helena projížděla s rostoucí únavou a nejistotou městy Východu a Střed—

313$

ního západu. Několik týdnů zpívala v malém kabaretě v Baltimoru, pak přesídlila do Filadelfie. Sedávala u rozladěných pian v hudebních odděleních jednotkových obchodů a vyhrávala si nové populární písničky. Když se potýkala s těžkými novými notami, povystrkovala špičku svého učenlivého jazýčku.

Gant jí psal pravidelně dvakrát týdně naříkavý a podrobný deník svého života. Někdy přiložil šek na nějakou malou částku; ty šeky nevybírala, schovávala si je.

„Matku zas už posedlo cestování. Odjela si na Floridu,“ psal Gant, „a nechala mě tu, abych se staral o sebe, jak umím, ať třeba zmrznu nebo pojdu hladem! Bůh ví, co z nás bude, než skončí tahle ohavná, pekelná, prokletá zima, ale předpovídám, že nás ještě čeká chudobinec a chudinské kuchyně, jaké jsme zažili za presidenta Clevelanda. Když jsou demokrati u vesla, může si člověk začít počítat žebra. Banky nemají peníze, lidé jsou bez práce. Pamatuj na má slova: všecko nám zabaví exekutor, než bude s námi konec, všecko půjde do dražby. Dnes ráno jsem se podíval na teploměr, a bylo třicet pod nulou, k tomu uhlí zdražilo o pětasedmdesát centíku na tuně. Ať někdo řekne ,slunný Jih’! Kristepane! Šel jsem včera kolem Jižní uhelné společnosti, a starý Wagner se díval z okna s ďábelským úšklebkem v obličeji, pásl se pohledem na utrpení vdov a sirotků. Co jemu na tom záleží, i když všichni zmrznou! Robert Grady klesl v úterý ráno, když vycházel z Občanské banky, náhle mrtev. Znal jsem ho pětadvacet let. Za celý život ani nezastonal. ,Všechny jsou pryč, ty staré známé tváře!‘ Teď je na řadě starý Gant. Co maminka odjela, stravuji se u paní Salesové. Jakživa jsi neviděla takové hody, jako ona strojí – pyramidy ovoce, švestkový a broskvový kompot, zavařeniny, veliké porce vepřové pečeně, hovězího, skopového, šunkový a jazykový nářez a tolik různých zelenin, že se to prostě nedá popsat. Jak to všecko může dávat za pětatřicet centů, ví bůh; já ne! Evžen teď bydlí, když je maminka pryč, u Leonardů. Jednou nebo dvakrát za týden ho beru s sebou k Salesovým, aby se pořádně najedl. Ti se vždy tváří náramně vážně, když vidí ty jeho

314$

tenké nohy. Bůh ví, kam ten kluk to jídlo dává – sní toho třikrát tolik jako jiný. Nejspíš mu ve škole dávají hubenou stravu. Má ten vychrtlý, hladový gantovský výraz. Nebohé dítě, nemá už matku! Udělám pro něj, nežli přijde ten krach, co je v mých silách. Leonard ke mně chodí každý týden a chlubí se jím. Říká, že by druhého takového studenta nenašel na celém světě. V městě ho už zná kdekdo. Mluvil se mnou o něm nedávno Preston Carr (který jistě bude naším příštím guvernérem). Chce, abych ho poslal na právnickou fakultu státní university. Že prý tam hoch naváže doživotní přátelství s mladými lidmi z celého státu; a pak ať prý jde na politiku! Však to s hochem zamýšlím už dávno. Dám mu dobré vzdělání, a ostatní záleží na něm. Snad bude chloubou našeho jména. Tys ho neviděla už od té doby, co oblékl dlouhé kalhoty. Maminka mu vybrala u Moalů ve vánočním prodeji krásné šaty. Jel k Daisy na návštěvu a vzal si je na sebe. Já mu ještě koupil v konfekci laciné kalhoty štrapáční. Ty lepší si může schovat na neděli. Maminka pronajala, než se vrátí, tu svou starou boudu paní Revellové. Zašel jsem tam jednou, a po prvé, co se pamatuji, tam bylo teplo. Paní Revellová nenechá ústřední topení vyhasnout a nebojí se spálit trochu uhlí. Benjamina za celý týden skoro nevidím. Přijde někdy ve dvě hodiny v noci a plíží se kuchyní, a ráno jsem už dávno vzhůru a jsem už celé hodiny venku, než se vzbudí. Nic z něho nedostanu. Ani pár pořádných slov mi neřekne, a když se slušně zeptám, hrubě odsekne. Někdy ho vidím v městě pozdě v noci s paní P. Slézají se tajně jako zloději. Bude to asi nějaká divná panička. To by bylo celkem všecko. Ještě něco, v neděli večer zastřelil soukromý detektiv v hotelu Whitstone Jana Dukea. Duke byl opilý a hrozil, že každého zastřelí. Pro jeho ženu je to velká rána. Zanechal po sobě tři děti. Byla mě dnes navštívit. Každý ho měl rád, ale když byl opilý, šla z něho hrůza. Srdce mi nad ní krvácelo. Je to hezká ženuška. Alkohol způsobil víc neštěstí nežli všecka ostatní zla na světě. Proklínám den, kdy ho vynalezli. Přikládám malý šek, aby sis mohla koupit nějakou maličkost. Bůh ví, kam to spějeme. Tvůj milující otec W. O. Gant.“

315$

Schovávala si pečlivě všechny jeho dopisy, psané na silném, pěkném obchodním papíře velikými švabachovými tahy ochromené pravice.

Eliza zatím projížděla sem tam po floridském pobřeží, podívala se zamyšleně na nedostavěné město Miami, prohlásila ceny na Palm Beachi za příliš vysoké a činže v Daytonu za předražené a obrátila se konečně do Orlanda ve vnitrozemí, kde v bludišti spojených jezer a citronových hájů čekali již na ni Pentlandovi. Pett ji přivítala s tváří, z níž mluvila chladná bojechtivost; Vilém se škubavým nervosním úsměvem; neustále si trhal s ruky lupínky suché kůže.

XXIV

Nakřídovanými prsty hnětl si Jan Dorsey zamyšleně trup, od beder až po bradu.

„Jestlipak nám to umíte povědět?“ ozval se fňukavým hlasem a začal se pečlivě rozmýšlet. Žmolil notýsek.

Tomíku Davisovi zčervenaly tváře; obrátil se k oknu a z jeho zkroucených rtů se vydralo slabé vyprsknutí.

Guy Doak pohleděl důležitě na Evžena a rozsochatou rukou si hladil vážný zsinalý obličej.

„Entgegen se klade za příslušné slovo, „ odpověděl přiškrceným hláskem Evžen.

Jan Dorsey se nejistě usmál a zavrtěl hlavou. Hrabal se stále ještě v notýsku.

„No, nevím, nevím!“

Vyrazil z nich dravý smích, jako když pustí s řetězu ohaře. Tomík Davis plácl sebou prudce na lavici. Jan Dorsey zvedl oči a připojil se k nim svým neúčastným falsetovým pochichtáváním.

Tu a tam přiučovali ho totiž proti jeho vůli trošku němčině, jazyku, jehož neznalost ho až posud pranic netrápila. Hodiny z němčiny se nemohli nikdy ani dočkat. Předělávali všechno s šílenou horlivostí, a aby se mohli popást na jeho vyjevenosti, překlad bud odmílali, anebo si s ním zase hráli. Prošpikovávali

316$

někdy úmyslně stránky knihy plynně, ale chybně čtenými slovy a jindy do nich vkládali celé pasáže nehorázných nesmyslů a číhali, až jim začne rozšafně opravovat slovo, které vůbec neexistuje.

„Pomaloučku lezl měsíčný svit na židli, na níž seděl stařec; vylezl mu až na kolena, odtud na prsa, až ho konečně „ – a tu se Guy Doak potutelně podíval na svého učitele – „jaksepatří šťouchl do oka.“

„To snad ne,“ přerušil ho Jan Dorsey, a začal si mnout bradu, „to snad ne. ,Zasáhl ho přímo do oka,‘ to snad vystihuje ten obrat lépe.“

Tomík Davis vyplivl do lavice sousto podivných bublavých zvuků a čekal, jak z toho zase Jan Dorsey klasicky vyklouzne. Dlouho nečekal.

Jan Dorsey začal listovat: „A cožpak tohleto?“

Guy Doak načmáral na kouli z papíru psaníčko a hodil ji Evženovi na lavici. Evžen četl:

{„Gebe mir ein Stück Papier

a nečum jak netopýr. „}

Vytrhl z bloku dva hladké listy a napsal mu odpověď.

{„Du bist wie ein Tele.“}

Četli sladce lepkavé historky, tučná sousta německé ubrečenosti: Immensee, Höher als die Kirche, Der zerbrochene Krug. Později Viléma Telia. V uších jim nepřestávala znít krásná lyrická melodie jeho čarovné úvodní písně, oné nezemské písně, kterou siréna zpívala rybářskému chlapci. Nemožná sentimentálnost některých jeho scén nepřipadala jim nijak otřelá; před scénami, jako je sestřelování jablka a zachránění po člunu, skláněli se s rozdychtěnou úctou. Ostatek hry je již nudil, i když uznávali, že je to velká literatura. Vyciťovali, že v panu Schillerovi, podobně jako v Patricku Henrym, Jiřím Washingtonovi a Paulu Reverovi, krásy Svobody vyvolávají city přímo náboženské. Když se jeho Švýcaři

317$

chystali do boje, přeskakovali neohrabaně ze skaliska na skalisko a vzletnými řečmi vzývali Svobodu.

„Hory bývaly totiž tradičním sídlem svobody,“ vysvětloval Jan Dorsey – míval šťastné chvilky, kdy i jeho dovedl chytit genius loci.

Evžen obrátil pohled k řetězům hor na západě. Z dálky zaslechl zapísknutí a temné rachocení vlaku po kolejích.

Po dobu Eliziny nepřítomnosti bydlil tehdy v jednom pokoji s Guyem Doakem.

Guy Doak byl o pět let starší. Pocházel z Newarku v státě New Jersey: v jeho řeči byly stopy severské nosové výslovnosti, v jeho chování stopy severské čilosti. Jeho matka, majitelka pensionu, přijela do Altamontu již přede dvěma lety, aby tu nabyla ztraceného zdraví; měla souchotiny a část roku trávila na Floridě.

Guy Doak byl prostřední postavy, dobře stavěné a vyzývavé, a měl černé vlasy, chytré černé oči, hlaďoučký bledý obličej, připomínající bůhvíproč – tak se aspoň zdálo Evženovi – rybí břicho, s poněkud neúměrně masivními čelistmi, takže dolní část jeho obličeje vypadala větší než horní. Strojil se s hejskovskou elegancí. Říkali o něm, že je hezký chlapec.

Příliš se nepřátelil. Hochům v Leonardově škole byl tento příslušník severního státu mnohem vzdálenější než ohnivý Kubánčík Manuel Quevado, jehož zvučný černý smích a lámaná výslovnost okouzlovaly děvčata. Náležel sice Jihu ještě ohnivějšímu, ale vyznali se v něm.

Guy Doak neměl nic z jejich pompésnosti. Nedostávalo se mu jejich bezprostřednosti a prudkosti. Jeho smích nebyl hlučný. Jeho myšlení bylo přesné, jasné a povrchní, paličatě dogmatické. Jeho kamarádi byli pochybní romantici Jihu, on sám byl falešný realista Severu. Dospěli tak po různých cestách k společnému cíli: k pověře. Guy Doak byl již pevně zformovaný velkoměstský infantilní cynik. Bavil-li se někdy s ostatními hochy, bývala to ona klasická zábava člověka z velkoměsta s křupany. Byl moudrý. Především byl moudrý. Jeho heslem bylo: Budeš-li vycházet z toho, že s Pravdou se

318$

vždycky setkáš na popravišti, a na trůně že bude na věky sedět Bezpráví, nemůžeš nikdy pohořet. Vraždění nevinných ho neskličovalo, byla to pro něj podívaná, dokonce nemálo zábavná – krutě zábavná.

Jinak byl Guy Doak chlapec velmi příjemný – byl bystrý, hlavatý, bezelstný a zakládal si na své vtipnosti. Bydlil u Leonardů v přízemí. Večer, když v krbu praštěla polena, naslouchali hoši pozorně mohutnému hukotu stromů a kradmým kročejům svého učitele, který potichoučku scházel se schodů a zastavoval se u jejich dveří. Při jídle sedávali u stolu s Markétou, Janem Dorseym, slečnou Amálií, dvěma dětmi – devítiletým Janem Dorseym mladším a pětiletou Markétkou – a dvěma Leonardovými synovci z Tennessee – Tysonem Leonardem, osmnáctiletým mazaným chlapcem s tváří fretky a s nevymáchanou hubou, a Ríšou Barnardem, vysokým a štíhlým hochem sedmnáctiletým, prudkým, s krabatou tváří a veselýma hnědýma očima. U stolu udržovali stále spojení šuškáním a různými skrytými pohyby; když Jan Dorsey odříkával modlitbu před jídlem, píchali některého souseda vidličkou a kuckali se potlačovaným smíchem nad jeho žalostným kvičením. V noci si vyklepávali na podlaze nebo na stropě depeše, vykrádali se z pokojů do předsíně, kde se točil vítr, a pořádali tam schůzky hihňalů, a když se na ně shora přiřítil Jan Dorsey, prchali zase na svá nevinná lůžka.

Leonard se měl co činit, aby svou školičku udržel na živu. První rok neměl ani dvacet žáků a druhý rok jich měl necelých třicet. Z příjmu, který nepřesahoval tři tisíce dolarů, musil ještě vyplácet jakési malé služné slečně Amálce, která se vzdala místa na střední škole a přijela mu dělat pomocnici. Starý dům na krásném zalesněném kopci oplýval staromódními instalatérskými vymoženostmi a chodbami, kterými fičelo. Však ho také Leonard najal za babku. Ale oněch třicet hochů v něm řádilo tak, že ho bylo třeba každým rokem značně opravovat. Leonardovi vedli svůj boj o život velmi houževnatě a statečně.

Strava byla hubená a špatná: k snídani miska modré vodnaté kaše z ovesných vloček, vejce a topinka; k obědu řídká

319$

polévka, horký nakyslý kukuřičný chléb a nějaká zelenina, v níž se vařil i kousek tlustého vepřového; k večeři horké vdolky a kousíček sekané s bramborovou kaší nebo s brambory. Kávy nebo čaje si nesměl nikdo ani líznout, zato bylo hoj ně čerstvého mléka, které bylo jako smetana. Jan Dorsey si stále choval krávu a sám si ji dojil. Tu a tam bývaly i masné pirožky s tlustou tvrdou kůrkou, horké opékané žloutkové koláčky nebo perník s různými aromatickými přísadami, který pekla Markéta. Kuchařkou byla Markéta výbornou.

Večer se často stávalo, že se Guy Doak vyplížil oknem verandy u postranního vchodu a pod ochranou šumících stromů se dostal na silnici k městu. Za dvě hodiny byl zpátky s brašnou plnou horkých frankfurtských párků obalených hořčicí, cibulovými stroužky a štiplavou mexickou omáčkou a vplížil se zas vítězoslavně do pokoje. A když se pak s úsměvem starého mazáka vytasil s dvěma pěticentovými doutníky, dali se do labužnického bánění a vychutnávali ostré aroma svého kozáckého kousku; pro případ, že by snad k nim vrazil učitel, kouř vyfukovali opatrně do komína. A z větru a z večera přinášel Guy i libý slaný vánek klepů posbíraných na ulicích a po obchodech, městských novinek a junáckého chvástání lvů z drogerie.

A jak si tak pokuřovali a cpali si ústa tučnými chutnými sousty párků, dívali se jeden na druhého a spokojeně se zubili. Vycházela z toho pak bláznivá symfonie smíchu.

„Čakl, čakl! „ – smích laskomin.

„Tý-chý, tý-chý, tý-chý!„ – smích hihňavosti.

„Sňá-chá, sňá-chá, sňá-chá!„ – smích žravosti.

Pokoj příjemně zalévalo bujaré teplo hořících polínek; nad jejich hlavami, chráněnými střechou, skučel temný gigantický vítr. Ó lásko, která máš střechu nad hlavou a tulíš se do koutečka před touto zimní nocí! Ó horoucí krásné ženy, ať již kdesi v lesní chatě nebo někde u města vysunutého vysoko nad skučící moře, vystrčeného na vítr, já přicházím.

Guy Doak si pohrával pravou rukou láskyplně na břiše a levou si pomaloučku hladil kulaťoučkou bradu.

320$

„Jestlipak nám to umíte povědět?“ parodoval ufňukaným hlasem.

Jejich smích hlaholil až za stěny. Když zaslechli z chodby vrzání zlodějských kroků vyburcovaného učitele, bylo již pozdě. Potom: ticho, tma, vítr.

Slečna Amálka zavřela vzorně vedenou třídní knihu, vztáhla vzhůru mocné paže a zívla. Evženovi zasvitla naděje; podíval se na slečnu Amálku a ven na hřiště, rudě zbarvené pozdním sluncem. Byl divoký, nezkrotný, vrtošivý. Při vyučování nedovedl udržet svůj zbrklý jazyk za zuby. Nedovedl vydržet celý den v klidu. Uváděl je v úžas. Milovali ho a trestali ho v bázni boží a s láskou. Nikdy ho nepouštěli hned po skončení vyučování. Vždycky si ho nechali po škole.

Jan Dorsey si zaznamenával svědomitě do zvláštní knihy každý sebemenší náznak nepořádnosti, každou nepřipravenost. Každé odpoledne – doprovázen tichým mručením odporu – předčítal jména provinilců a určoval jim tresty. Jednou se stalo, že si Evžen za celý den nevysloužil jednu jedinou poznámku. Stál teď rozjásán před Leonardem; ten prohlížel zkoumavě své záznamy.

Jan Dorsey se dal do hloupého smíchu a stiskl hochovi láskyplně paži.

„Není možná! Tady musí být nějaká chyba. Vás přece musím nechat po škole už ze zásady.“

A Jan Dorsey se sklonil a začal se pochichtávat; usrkoval svůj chichtot dlouze, kapku po kapce. Evženovi vyhrkly do rozradovaných očí slzy vzteku a překvapení. A nikdy na to nezapomněl.

Slečna Amálka zívla a usmála se na něj, pomalu, vladařsky, láskyplně, pohrdlivě.

„Tak už jděte,“ propouštěla ho svým obhroublým líným hlasem. „Já už se s vámi bavit nebudu. Na vás je škoda i prachu, aby vás člověk vyhodil do povětří.“

Do třídy vešla Markéta; z jejího obličeje s hlubokými vráskami mezi kouřovýma očima sálala něhyplná přísnost a utajovaný smích.

321$

„Copak ten rošťák zase provedl? Nejde mu do hlavy algebra?“

„Ale jde!“ odpověděla zpěvavým hlasem slečna Amálka. „Tomu může jít všechno. Ale je to lenoch, a to je všechno. Docela obyčejný lenoch.“

Přetáhla ho rázně pravítkem přes zadnici.

„Kdybych vám tak mohla pořádně nalískat! „ A zasmála se loudavým nádherným smíchem. „Však vy byste se potom učil!“

„Podívejme se! „ zvolala Markéta a zavrtěla hlavou na znamení nesouhlasu. „Jen ho chlapce nechte! Co byste se dívala faunovi za uši! To je toho, algebra! Ta je přece jenom pro chudý lid. Kde dvě a dvě je pět, tam algebry není potřeba.“

Slečna Amálka pohlédla svýma hezkýma cikánskýma očima na Evžena.

„Tak už jděte! Já už vás mám dost.“ A udělala mocné unuděné gesto, že ho propouští.

Bez klobouku, se zběsilým pokřikem, vrazil do dveří a přeskočil pažení verandy.

„Ale, chlapče, kdepak máte klobouk?“ zvolala na něj Markéta.

Přiletěl rozškleben zpět, popadl špinavou a pomačkanou zelenou plstěnou onuci a přetáhl si ji přes jeřabaté vlasy. Z děr, které zely v záhybech klobouku, vyčuhovaly chomáče kučer.

„Pojďte sem!“ obrátila se na něj vážně Markéta. Její nervosní prsty mu přetáhly otřelou vázanku na prsá, stáhly mu trochu vestu a kabát mu zapjaly na všechny knoflíky; pokukoval na ni při tom a usmíval se podivným ďábelským úsměvem. Roztřásla se najednou smíchem.

„Milostivé nebe! Podívejte se, Amálko, na ten klobouk!“

Slečna Amálka se na Evžena usmála: lhostejně a teple jako kočka.

„Musíte se přece, Evžo, upravit, vždyť si toho všimnou i děvčata.“

Slyšel podivnou píseň Markétina smíchu.

322$

„Dovedete si ho vůbec představit s dívkou? Chudinka by si musila myslit, že její miláček je démon.

{Kolikrát spatřil již srpeček měsíce

pláč ženy zoufalé nad láskou k démonu.“}

Jeho oči ji pálily do obličeje, z něhož sálala temná skrytá krása.

„A ať jste mi, darebo, pryč! „ přikazovala Markéta.

Obrátil se a pádil sáhovými poskoky po cestě; chtělo se mu divoce zařvat.

Oči jí ztemněly; vešel do nich celý soumrak.

„Nechte ho na pokoji!“ šeptala do prázdna. „Nechte ho na pokoji.“

Přes kopec povíval lehounký dubnový vánek. Kolem školy bylo cítit zápach spalovaného listí a smetí. Za domem, na poli na svahu kopce, kolem stále se zmenšujícího čtyřúhelníku suchého úhoru, poháněl oráč statného koně. „Hý, uá. „ Silné nohy vlekl oráč za sebou. Ohromné rádlo se čistě zařezávalo, a kudy procházelo, vykrajovalo do vlhké mladé prsti hlubokou semennou brázdu.

Jan Dorsey Leonard vyhlížel očarován z okna na toto každoroční zmlazování země. Před očima se mu zjevovala nymfa, která se sebe slupuje tvrdou rozpraskanou kůži čarodějnice. Vrátil se zlatý věk.

Roztahaný zástup hochů odešel již celý do světa světla. Oráč, promáčený počestným potem, se na rohu čtyřúhelníku zastavil a předloktím modrého rukávu košile si přetřel zperlené čelo. Jeho rozumné zvíře využilo přestávky: zvedlo s loudavou důstojností hrdý plavý ocas a třemi vlhkými ovesnými kobylinci odevzdalo úrodnosti půdy i svou hřivnu. Jan Dorsey, který to pozoroval, pochvalně zachrochtal. Neslouží-liž i ti, kteří jenom stojí a čekají?

„Prosím, pane Leonarde, můžu už jít?“ otázal se Evžen; uváženě si vybral právě tento okamžik.

Jan Dorsey Leonard si roztržitě pohladil bradu a zahleděl

323$

se nevidoucíma očima do knihy. Jiných budeme se tázat. Můžeš jít už.

„Hm,“ zamručel, aby vůbec něco řekl. Pak se, myšlenkami někde jinde, pronikavě uchichtl, obrátil se a spustil:

„Jste vy mi uličník! Jděte se zeptat, nechce-li vám snad něco paní Leonardová.“ A jeho surový spár se vyhladověle zaťal do chlapcovy hubené paže. Duben je ze všech měsíců nejkrutější. Evžen se zkroutil a začal couvat; potom však vzpomínka na někdejší odboj potlačila strach – stál již klidně.

Markétu našel v knihovně; předčítala dětem z knihy dětských říkánek.

„Pan Leonard mě posílá, abych se zeptal, jestli už můžu jít.“

Její oči byly již zcela potemnělé.

„Ale to se ví, darebo. Jen si jděte.“ Potom něžně a mazlivě: „Řekněte mi, chlapče: nemůžete být trošičku hodnější?“

„Prosím ano, „ sliboval beze všeho. „Budu hledět.“ Opováží se kdo nazvat dobrou snahu prázdným klasem?

Usmála se jeho prudkému žáru, zbujnosti a nervositě.

„Až přijdete do pekla, tam vás budou smažit jako karbanátek,“ řekla na to něžně. „A ať už jste mi pryč!“

A již pádil dlouhými skoky z tohoto ženského kláštera čistých citů a klidné mysli.

Když skákal po schodech na dvůr, zaslechl z koupelny bujaré sólo Říši Barnarda v šplouchání. Šplounej tiše, sličná Temže, nežli přezpívám svou píseň. Z kolny se vynořil Tyson Leonard, který zatím již vymetl kdejaké smetiště přírody; čepici měl plnou čerstvých vajec a spokojeně se nedomrle uculoval. Za ním se ozývalo žalobné a brebentivé kdákání rozdurděných slepic, které příliš pozdě učinily objev, že lidé jsou plémě zrádné. Vedle kolny, pod přístřeškem pro vozy, utáhl „táta“ Rheinhart podpínku své osedlané hnědce, vyšvihl se mocně do sedla, podkovy tvrdě zacvakaly, a již vyjel na kopec, zahnul za dům a zastavil u Evžena.

„Vyskoč si, Evžo, já tě zavezu domů.“ A poplácal kobylu po širokém zadku.

Evžen se na něj zazubil.

324$

„Nikam mě nezavezeš! Posledně jsem si pak nemohl celý týden ani sednout.“

„Táta“ se rozhlaholil smíchem.

„To snad ne, člověče! Vždyť to byl jenom takový docela mírný lus.“

„Klusej si tedy se svou babičkou! Vždyť jsi ze mne chtěl vytřást duši!“

„Táta“ Rheinhart sklonil nad něj svou pokřivenou šíji.

„Jen pojď, „ zval Evžena drsně s vážným suchým humorem. „Vždyť já ti nic neudělám. Naučím tě jezdit na koni.“

„To ti, táto, pěkně děkuju,“ děkoval ironicky Evžen. „Ale já budu svůj zadek moc a moc potřebovat, i když už budu starý dědek. Nerad bych si ho tedy opotřeboval už v mládí.“

„Táta“ Rheinhart měl ze sebe i z Evžena radost. Zasmál se upřímně na celé kolo, vyplivl dozadu přes zadek kobyly hnědý žvanec tabáku, přirazil elegantně kolena a odcválal kolem domu na silnici. Se vztekem, tak jako rozhopsaný pes, podřizoval se kůň jeho umění. S čtyřkopytným duněním bubnoval „táta“ po ozvučné zemi. Quadropedante putrem sonitu quatit ungula campum.

Odcházející studenti byli již u dvou sloupků, mezi nimiž byl vjezd; bylo to na hranicích biskupského. Obrátili se, rozskočili se na obě strany a pronikavým pokřikem pobízeli jezdce. „Táta“ se shýbl, ruce, v nichž držel povolené otěže, zvedl nad hřívu koně a projel vraty jako zasvištění samostřílu. Potom kobylu strhl zpět; opřela se o zadní nohy a od kopyt se jí, jak se jimi zarážela, zaprášilo. Čekal, až k němu přijdou hoši.

„Haló! „ Po silnici k nim hopsal, jako u vytržení, Evžen. Přihlouplý Van Yeats se sice ani neotočil, ale vztáhl nedočkavě ruku a pozdravil neviděného zavoláním.

„ Doktor „ Hines sešpulil komicky svůj maličký tuhý obličejíček. „Jak to, Čahoune, že jsi dnes už byl venku, hned jak padla?“ Mluvil vysokým hláskem, afektovaně, a protahoval slova jako černoši. Při řeči si přidržoval jednou rukou kapsu kabátu a pohrával si s koženým býkovcem, v němž byly zašity broky.

325$

„J. D. si musil jít, jako každé jaro, zaorat,“ vysvětloval to Evžen.

„To by ani nebyl náš starý Fešák, „ poznamenal Julek Arthur. Kose se ušklíbl a ukázal ústa plná znetvořených zubů, sevřených drátěným rovnátkem. Tvář měl pokrytu žlutavými rozbolavělými puchýřky. Jak ho jen zplodili, jak ho jen živili?

„Tak co, zazpíváme si tu naši písničku o Čackém Jindrovi?” navrhoval Ralph Rolls svému kumpánu Julkovi. Na všetečný pihovatý obličej měl naražen tvrďák. Při řeči si vytáhl z kapsy roztřepaný smotek tabáku; nasadil si výraz hrubozrnného labužnictví a ukousl si pořádný žvanec.

„Nechceš si, Julku, zažvýkat?“

Julek sáhl po smotku, mužsky a zhýralecky se uculil, otřel si ústa a vecpal si pod tvář velký žvanec.

Kořínky mi on přinesl a lahodné byly chuti.

„Nechceš taky, Čahoune?“ tázal se s úsměvem Evžena. Protivit se mi ten, na skřipec tohoto krutého světa kdo mě chce napínati.

„To tak! Jednou si žvýkne, a zkroutí se ti do klubíčka, a bude po Čackém Jindrovi,“ zaryl si Ralph Rolls.

Jako ztuhlí hadi procitají s jarem moji nepřátelé.

Na rohu Kostelní ulice, šikmo proti novému kostelu episkopaliánů, napodobenině tudorského stylu, se zastavili. Vy chrámy v dálce, starobylé věže!

„Kdo má se mnou společnou cestu?“ tázal se Julek Arthur.

„Jdeme, Evžo. Dole mám auto. Svezu tě domů.“

„Děkuju, ale já nemůžu,“ odmítal Evžen. „Já jdu do města.“

Ty jejich oči, pokukující vždycky, když jdu ze školy, zvědavě po Dixielandu!

„Jdeš domů, Villo?“

„Nejdu,“ odpověděl Jirka Graves.

„Dej tedy na Jindru pozor, aby k něčemu nepřišel,“ nakazoval mu Ralph Rolls.

Julek Arthur se drsně zasmál a vjel Evženovi rukou do vlasů. „Cožpak starý Jindra Jentak Jentak! Cožpak hrdlořez ze Saw-Tooth Gapu!“

326$

„Nepouštěj si je, kamaráde, moc k tělu,“ a Van Yets se obrátil svým klidným milým obličejem k Evženovi. „Kdybys snad potřeboval pomoc, jen mě zavolej.“

„Na shledanou, hoši.“

„Na shledanou.“

Přešli ulici – připletli se při tom mezi křepkonohé koně – a odbočili podél kostela po svažující se ulici, která vedla ke garážím. Jirka Graves a Evžen šli dále do kopce.

„Julek je dobrý kluk,“ poznamenal Jirka Graves. „A tolik peněz, jako vydělá jeho otec, nevydělá tu žádný druhý advokát.“

„To je pravda.“ A Evžen dumal stále ještě o Dixielandu a o svých nejapných podfucích.

Nahoru kráčel pomalu metař; podle něho jela hluboká klínovitá kára. Každou chvíli zastavil svého statného loudavého koně, koštětem s dlouhou násadou smetl na plechovou lopatku kobylince, jimiž byla vysypána jízdní dráha i žlábek u chodníku, a co sebral, nasypal do káry. Užitečnáť jejich práce, nezhrdej jí, Ctižádosti.

Kolem tří čerstvých kouřících se koulí koňského trusu poskakovali si pěkně tři vrabci a vyklovávali z nich s labužnickou vyběravostí obzvláště chutná sousta. Blížící se kára je vyhnala; přelétli hbitě na banku – v letu si živě a rozdurděně štěbetali. Až příliš podobný tobě – nezkrotný, rychlý a hrdý.

Jirka Graves stoupal do kopce v loudavém, těžkopádném rytmu, oči zasmušile upřeny do země.

„Ale víš, Evžo,“ promluvil zase po chvíli, „tomu já nevěřím, tolik on vydělávat nemůže.“

Evžen se na okamžik zamyslil. S Jirkou Gravesem jsi musil navázat rozhovor tam, kde jste ho přerušili před třemi dny.

„Kdo? Jan Dorsey?“ Evžen se usmál a dodal: „Já myslím, že může.“

„Víc než dva tisíce pět set dolarů to nebude v žádném případě,“ prohlásil zachmuřeně Jirka Graves.

„Ba ne – tři tisíce, tři tisíce,“ trval Evžen přiškrceným hlasem na svém.

327$

Jirka Graves se na něj obrátil s truchlivým rozpačitým úsměvem. „Co je vlastně?”

„Jsi ty ale pitomec! Takového pitomu jsem neviděl!” zafuněl Evžen. „Snad jsi na to, prosím tě, nemyslil celou tu dobu?”

Jirka Graves se dal do smíchu: nesmělého, zmateného, zvučného.

Zleva, s vrchu kopce, linuly se z kruchty, jakoby z dálky, zvuky metodistických varhan; přetékaly vroucností a doprovázel je lahodný hluboký alt, po jakém bývá při pohřbech velká poptávka. Zůstaň se mnou.

Ó lkejte zas, vy nejlibohlasnější z plaček!

Jirka Graves se obrátil a prohlížel si čtyři tmavohnědé domy Pastonovy ulice; jejich rovné terasy stoupaly ke kostelu.

„No tomuhle se už říká, Evžo, realita. To ještě patří k panství Pastonových.“

Rychle padá na zem večer. Vzdouvá skvostná děvka nadechnutá ňadra, zdolávajíc zrádné srázy ve své přeumělé písni.

„Všecko to jednou připadne Gilu Pastonovi,” dodal Jirka Graves s lítostí spravedlivého. „Takovému budižkničemu.”

Byli již na vrcholku kopce. Kostelní ulice končila ve stejné výši o blok dále v úzké rokli hlavní třídy. Spatřili miniaturní hemžení v městě, a jejich tep se zrychlil.

Na presbyteriánském hřbitově cituplně přerýval jakýsi černoch kruhovité jílovité záhony; každou chvilku se shýbl a zajel tlustými prsty do země, aby upravil nějaký kořínek. Starý kostel s ostrou věží pomalu trouchnivěl, rozšafně a blahobytně, tak jako život člověka spravedlivého, a jeho vlhké cihly zarůstaly lišejníkem. Evžen pohlédl vděčně na jeho ponurou důstojnost, na jeho solidnost skotského původu a pocítil na chviličku hrdost.

„Já jsem presbyterián. Co jsi ty?“

„Když už to musí být, tedy episkopalián,“ odpověděl Jirka Graves s neuctivým smíchem.

„Čert aby je, tyhlety metodisty! ” ulevil si elegantně a pohrdavě Evžen. „Proti nám je to přece jenom sprostá sebranka.”

328$

Bůh ve třech osobách – svatá Trojice. Tučným, řádně namaštěným hlasem pak pokračoval: „Bratře Gravesi, ve středu večer jsem tě neviděl na pobožnosti. Pro Kristovo jméno, kdepak jsi byl?“

A rozevřenou dlaní udeřil prudce Jirku Gravese mezi masitá ramena. Jirka Graves se rozesmál hlučným hlaholným smíchem a opile zavrávoral.

„Víš, bratře Gante, když já měl v kravíně randíčko s jednou sestřičkou.“

Evžen popadl telefonní tyč, divoce ji objal a jednu nohu přehodil jako v milostném roztoužení přes podpěru tyče. Jirka Graves se opřel těžkým ramenem o tyč, neboť jeho mohutné údy byly zmoženy smíchem.

Z Appalachské prádelny to přes ulici prudce zaválo vzduchem prosyceným parou, a protože se otevřely dveře z krámu do vlastní prádelny, zachytili letmým pohledem černošky nořící vlhké ruce do zkapalněného prádla.

Jirka Graves si osušil oči. Přešli ulici; jejich smích již skomíral.

„Takhle bychom, Evžo, mluvit neměli,“ ozval se karatelsky Jirka Graves. „To se ví, že ne. To není hezké.“

Padla na něj najednou těžkomyslná vážnost. „Všechny městské špičky patří přece k nějaké církvi,“ dodal opravdově. „Je to přece jenom dobrá věc.“

„Proč?“ otázal se ho Evžen; byla to zvědavost z dlouhé chvíle.

„Protože se tak můžeš seznámit s lidmi, kteří něco znamenají.“

A v pekle se škvařit mají, dodal si k tomu hned. To není špatný nápad.

„Z obchodního hlediska je to dobré. Naděláš si známostí a nabudeš u lidí vážnosti. Bez známostí se u nás v městě, Evžo, daleko nedostaneš.“ A dodal zbožně: „Být křesťanem se člověku vyplatí.“

„Ba, máš pravdu,“ souhlasil vážně Evžen. Do domu Páně se ubírati pohromadě, ve ctné společnosti.

Vzpomněl si teskně na svou ztracenou rozšafnost a na to,

329$

jak se kdysi sám a sám procházel bezúhonnými uličkami skotského města božího. Do jeho paměti začaly se zase hrnout, nevolány, vyholené tváře počestných živnostníků, z nichž každý byl podle řádu poslušenství hlavou vymytého království své domácnosti, jejich hubené zakřiknuté úsměvy při bohoslužbě a ona spoutaná horoucnost v jejich zbožnosti, když vzývali boha, aby žehnal jejich podnikům, nebo když své panenské dcery činili předmětem posvátného čachrování s ženichy. A z ještě hlubších komůrek jeho mozku vyplouvaly k břehům jeho starého hladu ony velké ryby, jejichž jména již snad ani neznal – jejichž jména, uchovaná slepou úmornou prací z tisíců různých knih, od Augustina, také již vlastně pouhého jména, až po Jeremy Taylora, toho anglického metafysika, vyvolávala na chviličku světlo, elektrické a fosforeskující, a svými druhotnými magickými významy osvětlovala širé a vzdálené hlubiny liturgie a náboženství. Tak se objevil Bartoloměj, Hilarius, Jan Zlatoústý, Polykarp, Antonín, Jeroným a oněch čtyřicet mučedníků z Kappadocie, kteří chodili po vlnách – jen se zavlnila, tak jako by to byly jen jejich zelené stíny, a již byla zase pryč.

Jirka Graves pokračoval: „Ostatně někam by člověk chodit měl v každém případě. S poctivostí nejdál dojdeš.“

Přes ulici, v nejvyšším poschodí dvoupatrové cihlové budovy, která hostila několik příslušníků cechu advokátského a lékařského – lékařů praktických, chirurgů a zubařů – stál dr. H. M. Smathers a mocně šlapal pravou nohou na pedál vrtačky; vzal si právě od své asistentky slečny Loly Bruceové váleček vaty, vrazil ho jistou rukou do čelisti neviditelného pacienta a pozorně sklonil elegánskou lysou hlavu. Nepatrný vánek zaháněl tenoučké záclony do pokoje a ukazoval ho – zdatný zubař v bílém plášti, v ruce vrtáček.

„Cítíte to?“ Hlas zubaře byl něžný.

„Vrogd gdo gerk!“

„Vyplivněte!“

V hovorech, jež vedu s tebou, zcela zapomínám na čas.

„V tom zlatě, co dávají lidem do zubů, mohou být ohromné, peníze,” prohodil zadumaně Jirka Graves.

330$

„To si myslím.“ Evžena tento nápad zaujal. „Kdyby jen každý desátý člověk měl jen jednu zlatou plombu, jenom ve Spojených státech by to dělalo deset milionů. A počítejme, že jedna přijde na pět dolarů.“

„To se lehce spočítá! Ale těch plomb je víc! „ Jirka Graves se labužnicky zasnil. „To dělá ohromné peníze.“

V krámě pohřebního ústavu Rogers-Melone byla shromážděna sedmibolestná rodina smrti; „valach” Hines seděl zvrácen v otáčecím křesle, nohy na širokém okenním rámu, a rozmlouval líně s panem C. M. Powellem, svým líbezným tichým společníkem. Jak spí chrabří, zmoženi když usnou. Nezapomínejte ještě.

„Tyhle pohřební ústavy, to je zlatý důl. Powell má už taky hezké peníze.“

Evženovy oči se přilepily na vpadlou tvář „valacha“ Hinese. Jednou rukou začal mlátit křečovitě do vzduchu a prsty druhé si zajel do hrdla.

„Co je ti?“ vykřikl Jirka Graves.

„Já se za živa pohřbít nenechám.“

„Jak to můžeš vědět?“ řekl na to zachmuřeně Jirka Graves. „Je přece známo, že takové případy už byly. Když potom takové lidi vykopali, našli je obrácené obličejem dolů.“

Evžen se otřásl. „Ale když člověka balzamují,“ těžce ze sebe vypravil, „to mu snad mají vyjmout vnitřnosti.“

„To ano,“ přisvědčil Jirka Graves již povzbudivěji, „a pak se při tom užívá takové nějaké látky, která by už sama dovedla člověka dorazit. Napumpují toho do něho, co se jen do něho vejde.“

Evžen se nad tím zamyslil; srdce měl sklíčené. Přízrak starého strachu, který byl již po léta zalezlý, nyní vylezl a začal ho děsit.

Ve svých někdejších vidinách smrti patříval na to, jak ho za živa pohřbívají, viděl se, jak se probouzí k životu odsouzeného k smrti, jak se dlouho namáhá, aby odhrnul rdousící záplavu hlíny, až nakonec, tak jako tonoucí plavec chňape po vzduchu, jeho němé a ztuhlé prsty začnou ze země vyrážet volání o záchranu.

331$

Zahleděli se, uchváceni, skleněnými dveřmi do hlavní chodby, vroubené vázami se smutečním kapradím. Chladným těžkým vzduchem nesla se pohřební vůně karafiátů a cedrového dřeva. Za přepážkou zahlédli nejasně podstavec na kolečkách a na něm těžkou rakev s ozdobnými stříbrnými držadly a sametovým pokrovem. Nejasné světlo tam sláblo, až přešlo v temno.

Jirka Graves ztišil hlas a vysvětloval: „Tam vzadu je vystavují.“

V kvítí zetlít jako sirá těla nepohřbených, ve strom s nimi vplynout.

V tu chvíli se z kaple vynořil buclatý veledůstojný pán Jakub O’Haley, S. J., jediný věrný mezi nevěrnými, který nikdy nezakolísal a dovedl vzdorovat svodům i hrozbám; všechno, co měl, slzu, to již dal chudým; rychlým krokem krátkonohých lidí prošel po měkkém koberci postranní lodí a vyšel na světlo. Jeho bledé modré oči se na chviličku rychle rozmžouraly, jeho buclatý obličej bez vrásek vzal na sebe pevné rysy klidné blahosklonnosti, hlavu pokryl černým, krásně Zachovalým sametovým kloboučkem a vykročil směrem k hlavní třídě. Když ho ten mužíček přecházel, Evžen lehce couvl: tato černě oblečená kněžská postavička měla na sobě strašné znamení rytíře sloužícího velké dámě, tato hlaďoučká tvář slyšela již věci nevyslovitelné, viděla již věci nepoznatelné. Byl na této zapadlé vartě své církve praporečníkem jediné pravé víry, svatého těla božího.

„Tihle ani nedostávají žádný plat,“ poznamenal truchlivě Jirka Graves.

„Z čeho jsou tedy živi?“

„O ty strach mít nemusíš,“ a Jirka Graves se usmál úsměvem zasvěcence. „Nadostávají se toho až až. Vypadá snad, jako by chtěl umřít hladem?“

„To nevypadá.“

„Ten má ale, panečku, život! Každé jídlo si zapíjí pěkně vínem. Mezi katolíky je tu přece hezkých pár boháčů.“

„To je pravda. Starý Moriarty má peněz jako želez, a to všecko jen z kořalky.“

332$

„Ne aby ses někdy před nimi prořekl.“ A Jirka Graves se hrubě zasmál. „Vždyť už mají rodokmen a erb.“

„V žlutém poli limburského sýra rudou pivní láhev připravenou ke skoku, „ doplnil Evžen.

„A princeznu Madlenu hledí už dostat do společnosti,“ dodal Jirka Graves.

Evžen se rozšklebil. „Není možná! Jestli jí nejde o nic víc, tak ji tam tedy musíme pustit. My přece taky patříme k Mladé páře.“

„To možná ty,“ a Jirka Graves se rozesmál tak, že se až zapotácel; „ale já ne. Mne bys mezi takovou frajeřinu živého nedostal.“

„Pan Evžen Gant uspořádal včera v Dixielandu, krásném a starobylém, generacemi předků posvěceném sídle své matky, paní Elizy Gantové, pro členy místní odbočky Mladé páry večírek opékaných buřtů.“

Jirka Graves až zavrávoral a začal lapat dech. „Takhle bys, Evžo, mluvit neměl. „ Zavrtěl vyčítavě hlavou. „Tvoje maminka je přece výborná.“

„Pan Jiří Graves, nadaná ratolest jedné z našich nejstarších a nejzámožnějších rodin, chesterfieldských Gravesů (týdenní důchod od deseti dolarů výše), zahrál na drnkačce několik vhodně vybraných čísel.“

Jirka Graves neřekl na to úmyslně nic; otřel si oči, z nichž mu tekly slzy, a vysmrkal se. Vosková nymfa ve výkladní skříni modistky Bainové, ve falešných vrkočích celou sbírku dozadu zvrácených per, elegantně balancovala roztaženými upejpavými prstíky. Klobouky pro dámy. Jen dar řeči těm rtům schází.

Vtom z hlavní třídy zahnul rychle do ulice pohřební vůz firmy Rogers-Malone, a již projížděl kolem hochů. Koňské zadky se lehoučce třely a podkovy zvonily. Zvědavě se obrátili a dívali se, jak zajíždí k chodníku.

„Zas už nějaký rudokožec natáhl bačkory,” doprovodil to Jirka Graves.

Ó, pojď, něžná smrti, s jasnou sem přicházej tváří.

„Valach” Hines vyšel rychle na svých dlouhých plandavých

333$

nohách před dům a otevřel zadní dvířka. A již s pomocí obou mužů, kteří předtím seděli na kozlíku, snesl pozorně s vozu košatinu a tiše a vážně zmizel ve vonném přítmí svého závodu.

Co to tak Evžen pozoroval, zase před ním vyvstala osudovost každého místa. Den co den, napadlo ho, chodíme kolem místa, kde jednou musíme zemřít; či snad i já pojedu jako nebožtík do bůhvíjakého domu, o kterém teď není ještě potuchy? Má toto čilé horalské tělo zemřít v bytě, který ještě ani není vystavěn? Mají tyto oči, zalité vidinami posud nevídanými, za úsvitu plné lepkavých a nekonečných moří a teskné útěchy neuskutečněných Arkádií, mají jednou zpečetit své studené mrtvé sny na takové nějaké cíše, v takové nějaké rozpálené vesnici někde v nížinách?

Chytil se tohoto okamžiku a zadržel ho. Z hlavní třídy přijížděl na kole doručovatel telegramů; našlapoval mocně na pedály. Zahnul mohutným obloukem do uličky vpravo, poskočil prudce s kolem na chodník a zajel ke vchodu, jímž vcházejí roznašeči zboží. Nemá pošta, nemá stání, ni na souši, ni na moři, Dnes bys tak měl žít, Miltone!

Po temném schodišti Lékařského domu sestupovala zvolna hezká žena váženého advokáta Tomáše Hewitta (z advokátní kanceláře Arthur, Hewitt a Grey); vyšla pak na světlo a kráčela pomalu k hlavní třídě. Pozdravily ji okázalými gesty klobouky příslušníků manželova cechu, Jindřicha T. Merrímana (z kanceláře Merriman a Merriman) a soudce Roberta C. Allana. Usmála se a vrhla na jednoho i na druhého letmý pohled. Aj, toť libé tělo. Když je přešla, chvilku se za ní ještě dívali. A pokračovali ve svém rozhovoru o soudních věcech.

V druhém patře budovy První federální banky na pravém rohu ulice seděl šestapadesátiletý Fergus Paston; měl tenká chlípná ústa a kolem nich železově šedý knír a bradku; zvednutou nohu opíral o otevřené okno a sledoval pohyby dvaadvacetileté slečny Bernice Powersové, která právě přecházela ulici. Ani v popelu z nás nezhas plamen zvyku.

Z nádherného zákoutí klenotníka Artura N. Wrighta na

334$

protějším rohu se vynořila paní Rawlsová, jejíž manžel, Roland Rawls, byl ředitelem u Společnosti bezkonkurenčních továren na dřevovinu (továrna č. 3); podnik sám pak náležel jejímu otci. Sklapla závěr peněženky z tkaného stříbra a vstoupila do packarda, který na ni čekal. Byla to vysoká, pěkně rostlá černovlasá třicátnice; obličej měla bezvýrazný, sprostý a připomínající Střední západ.

„Všecky peníze jsou její,“ vysvětloval Jirka Graves. „On sám nemá ani vindru. Všecko je na její jméno. Chce se stát operní zpěvačkou.“

„A umí zpívat?“

„Chraň pámbu! Já ji jednou poslouchal. To by mohlo být, Evžo, něco pro tebe! Má dceru asi v tvých letech.“

„A co ta dělá?“

„Ta zas chce být herečkou.“ A Jirka Graves se zasmál hrdelným smíchem.

„A co se našinec nadře, než si něco vydělá,“ povzdechl si Evžen.

Došli zatím na roh u banky; tam se nerozhodně zastavili a zahleděli se do chladné odpolední průrvy. Z ulice se nesl bzukot světlého pestrobarevného roje lidí nemajících co dělat; obličeje panen, podobné plátkům okvětí na snítce, byly v plném rozkvětu. Na čtyři kroky od sebe spatřil Evžen, jak se pošourává, půl pídě za vteřinu, těžké ochrnuté tělo starého pana Averyho. Byl to muž velmi učený, hluchý jako pařez a bylo mu osmasedmdesát let. Žil opuštěně v pokojíku nad veřejnou knihovnou. Neměl přátele, neměl příbuzné. Byl to mythus.

„Ach můj bože, už je tady,“ upozornil na něj Evžen.

Na vyklouznutí bylo již pozdě.

Pan Avery udýchaně pozdravil a pustil se k Evženovi. Pošoupával vší silou nohama a ochrnutě poklepával těžkou holí; ony čtyři kroky, které je dělily, urazil ve čtyřiceti vteřinách.

„Tak co, mládenečku, jak jde latina?“ otázal se sípavým hlasem.

„Výborně,“ zavřeštěl Evžen staříkovi do rýžového ucha.

„Poeta nascitur, not fit,“ prohodil pan Avery a rozesmál se

335$

tichým, sípavým smíchem; z něho se pak vyvinul záchvat dusivého kašle. Oči se mu vypoulily, jemná růžová pleť mu znachověla, začal zahleněným hrdlem strašlivě chrčet a roztřesenou rukou, bílou jako husa, chňapal jako bez sebe po kapesníku. Začali se kolem nich shlukovat lidé. Evžen rychle vytáhl starci z kapsy špinavý kapesník a vstrčil mu ho do rukou. Ten vyrval ze svých otřásajících se útrob chuchvalec zahnívající hmoty a začal rychle lapat dech. Hlouček se poněkud zasmušil a začal se rozcházet.

Jirka Graves se kradmo uculil. „To už přestává všecko. Že se, Evžo, můžeš smát! „ Odvrátil se a začal vydávat bublavé zvuky.

„Dovedete už časovat?“ otázal se zadýchaně pan Avery. „Já jsem se učil časovat takhle:

{Amo – Anno

amas – já vás

amat – mám, rád.“}

Rozrepetal se smíchem a vypravil se na další cestu. Protože on sám se odšupoval půlpíďovými krůčky, odstěhovali se raději několik kroků k okraji chodníku. Stárni stejným krokem se mnou!

„Že se nestydíš! „ rozhořčoval se Jirka Graves; hleděl přitom za panem Averym a kroutil hlavou. „Kampak jde?“

„Na večeři, „ vysvětloval Evžen.

„Na večeři! Vždyť jsou teprve čtyři hodiny. Kde to jí?“

Ne tak, kde se stravuje – spíše: co ho stravuje.

„V bufetu.” Evžen se rozkuckal. „Trvá mu to tam dvě hodiny.“

„To tam chodí každý den?” Smích teď přešel i na Jirku Gravese.

„Třikrát denně!” zaječel Evžen. „Celé dopoledne stráví vždycky cestou k obědu a celé odpoledne cestou k večeři.“

Usmáté sanice již jen ševelily. Jejich smích byl jako vzdychání ostřice.

V tom okamžiku se hbitě prokličkoval davem, pro každého

336$

hlasité přívětivé slovo, maličký, široký a brunátný pan Josef Bailey, tajemník altamontské obchodní komory; pokynul hochům srdečně rukou.

„Nazdar, hoši. Jak se vede?“ Ale dříve než mu některý z nich mohl odpovědět, již byl za nimi; kývl pak povzbudivě hlavou a bodře si pochválil: „Tak to má být.“

„Co tak má být?“ tázal se Evžen.

Ale dříve než mu Jirka Graves mohl odpovědět, z Kostelní ulice se vztekle přiřítil slavný specialista pro plicní choroby dr. Fairfax Grinder, potomek jedné z nejstarších a nejnadutějších virginských rodin; jeho dlouhé tělo, dva metry dva centimetry napjatých šlach, bylo vkrouceno do dutiny jeho ohromného roadsteru značky Buick. Proklínaje celou tu zavšivenou syčárnu, která nastala po občanské válce, a to jak na Severu, tak ve státech jižní konfederace – několik zvláštních vsuvek bylo věnováno židům a černochům – jel plnou rychlostí na krátkou naditou postavu Josefa Zamschnicka, mužská konfekce („maličký kousíček od náměstí“).

Dva metry od hranice zákonem chráněné bezpečnosti vrhl se Josef s divokým zavřeštěním zbrkle k obrubě chodníku. Dostihl ho vlastní silou, co na tom, že se chodníku nejprve dotkl rukou a kolenem.

„Z-zatracený chlap! „ ulehčil si Evžen. „Zas už někoho naboural!“

Bylo to pravda! Dr. Fairfax Grinder přehrnul tenký štětinatý horní ret a ukázal své silné žluté zuby. Stiskl brzdy a zkroutil své dlouhé paže o sto osmdesát stupňů; auto se otočilo. A již se v olejnatém modrém oblaku benzinu a pálící se gumy řítil prořídlou ulicí zase pryč.

Josef Zamschnick si zuřivě utíral hedvábným kapesníkem lesklou lysinu a hlučně se dovolával svědectví obecenstva.

Jirka Graves byl pobouřen. „Co je tohle za chlapa! „ rozhorlil se. „Když nemůže někoho nabourat v jízdní dráze, zajede si za ním na chodník.“

Před knihkupectvím H. Martina Grimese na druhé straně ulice blahoskonně stanul William Jennings Bryan; jenom domorodí darmošlapi ulpěli na něm svými ospalými pohledy

337$

a skotačivý větřík roztomile pohrával jeho slavnými kadeřemi. Spleť vlasů Neeřiných.

Velký tribun lidu prohlížel pozorně výkladní skříň, v níž bylo i několik výtisků Preadamitů Jacka Londona. Potom vešel do krámu a vybral si tucet pohlednic s Altamontem a s okolními horami.

„Možná že se tu vůbec usadí,“ vysvětloval Jirka Graves. „Dr. Doak se nabídl, že mu dá dům a ještě parcelu v Doakově parku.“

„A proč?“ tázal se Evžen.

„Protože to bude pro město úžasná reklama.“

Z Woolworthova pěticentového a deseticentového obchodního domu, kousíček před nimi, vynořila se srdnatá dcera tužeb slečna Alžběta Scraggová a zamířila vzhůru k náměstí. S úsměvem přijala nemotorný pozdrav Velkého Jeffa Whitea, obra, kterému náležela polovina Whitstonova hotelu a jehož bohatství se datovalo od té doby, kdy se rozhodl, že svému starému kamarádovi, pokladníku-defraudantu Dicksonu Reesovi, nevrátí svěřenou mu jím kořist devadesát tisíc dolarů. Psa ať sežere zas pes. Zloděje ať chytá zloděj. Nebuď osamělým stromem, a nebudeš sražen hromem.

Před nimi se pomalu míhal stín Whiteových sto osmadevadesáti centimetrů. Jeho vlastník ve vrzajících polobotkách číslo šest je přešel – zavalitý muž s hladkou tváří a velkým panděrem, jež měl přepásáno širokým řemenem.

Před výklady Obuvní společnosti Van W. Yeatse, zase již na druhé straně ulice, zastavil se teď ve své rychlé chůzi reverend J. Brooks Gall, absolvent Amhertské koleje (ročník 1861), nejvěrnější člen, jakého kdy mělo bratrstvo Delta kappa, vypadající ve svých třiasedmdesáti jenom na šedesát, a začal k třem svým kolegům skautům – sedmnáctiletému panu Lewisu Monkovi, třináctiletému panu Bruceovi Rogersovi a čtrnáctiletému panu Malcolmu Hodgesovi jiskrný monolog. Kdo jiný měl znát chlapecké srdce lépe než on? I on sám býval podle všeho kdysi hochem. Vtipné anekdoty neměly konce – každá vyplývala z půl tuctu jiných a navozovala zase půl tuctu dalších – a jeho společníci se poslušně s uctivou

338$

pozorností usmívali do třpytivého rytmu jeho falešného chrupu, nad nímž se zvedala ohrada štětinatého bílého kníru. Své vyprávění chvílemi přerušoval a kamarádsky, drsně, ale procítěně, oslovoval některého svého posluchače „kamaráde“, bral ho pevně za ruku a lehce jím poškubával. Chlapci stáli již jako na trní a zsinale se usmívali; kradmo jeden na druhého pošilhávali a osnovali útěk.

Od nároží pod nimi, z ulice Svobody, přicházel pan Buse, obchodník s orientálními koberci. Jeho široká tmavá tvář byla ověnčena perskými úsměvy. Mluvil jsem s poutníkem, v prastaré zemi byl.

V Bijou, kavárně pro dámy i pány, chlupatými pažemi opřen o mramorovou desku, skláněl kredencký Michal svůj uzoučký vrásčitý proužek čela nad týden starým číslem časopisu Atlantis. Dnes smažený kůře s topinamburama. Bud pozdraven, ty duchu plný jasu, ty přece nejsi ani ptáče. Kolem zamaštěného poklopu skleněného válce, v němž se povalovala kožovitá čtvrtka masného závinu, šipkou přeletěla moucha. Jaro bylo již tady.

K slečnám Kristě Ballové, Viole Powellové, Alině Rollinsové a Dorotě Hazzardové, které již přešly dvakrát sem a tam ulici od náměstí až k poště, připojili se před Woodovou drogerií sedmnáctiletý Tomáš French, devatenáctiletý Roy Duncan a osmnáctiletý Karel Jones.

„Kampak se nesete?“ oslovil je drze Tomáš French.

Odpověděly veselým, jarým unisonem: „Hí-í!“

„Híj se volá na koně, „ chytil se toho Duncan a okamžitě se pronikavě rozhihňal; všichni ostatní se k němu vesele připojili.

„Vy jste blázen! „ prohlásila něžně Viola Powellová. Která druhá, dcery kupců, je tak spanilá a moudrá?

„Pane Duncane,“ a Tomáš French obrátil na svého nejlepšího přítele pyšný zlověstný obličej, „musíte se seznámit s mojí přítelkyní slečnou Rollinsovou.“

„Se mi zdá, že jsem se s tím člověkem už někde viděla,“ prohlásila Alina Rollinsová. I znovu velebnost mu navštívila ústa.

339$

„Jak by taky ne, já tam chodívám často,“ řekl na to Roy Duncan.

Napjatá pokožka jeho pihovatého obličejíčku diblíka se zkrabatila novým tenounkým zahihňáním. Být tím vším bych nedokázal. A lelkujícím hloučkem lvů zmrzlináren prošli dovnitř, kde se scházejí vyprahlá hrdla.

Za klenotnictvím Artura N. Wrighta vynořili se z ponurého šera Grunerova domu pan Jindřich Sorrell (To se už nějak udělá) a pan Jan T. Howland (To už je nějakých parcel, co my jsme prodali). Jeden nahlížel druhému až do nejmenších komůrek jeho srdce; zabočovali rychle do Kostelní ulice, kde parkovala Sorrellova hudsonka, a před jejich zraky se vznášela nádherná vidina hlídaného vozidla.

Vzhůru po ulici těžce kráčel pastor prvního baptistického kostela reverend Jan Smallwood – bílá vesta, malé bříško, veliká široká šlapadla, obličej jako úplněk, vyholený a rudý, a bohaté, hejskovsky nabarvené vlasy; procítěně pozdravoval své farníky. Doufal, že uzří tváří v tvář svého Lodivoda. Místo něho však potkal Williama Jenningse Bryana, který právě zvolna vycházel z knihkupectví. Důvěrní přátelé se srdečně pozdravili a vložili na sebe navzájem ruce, pevně a přátelsky, aby si dobrodušně pronesenou zaklínači formulí poskytli vzájemnou křesťanskou pomoc.

„Člověk, kterého jsem právě hledal,“ prohlásil bratr Smallwood. A tiskli si pak několik vteřin mlčky ruce. Radost pak mělo mlčení.

„Tohle mi, nemýlím-li se, řekl velký americký lid už třikrát,“ řekl na to tribun lidu s vážným humorem. Byl to jeho oblíbený vtip – byla v něm vyzrálá moudrost vyrovnaného stáří, a přitom byl pro něj tak charakteristický. Hluboké brázdy jeho úst se roztáhly úsměvem. Náš pán – slavný, tichý a mrtvý.

Z dlouhého krámu temného knihkupectví vycházel po gumovém běhounu profesor L. B. Dunn, ředitel obecné školy č. 3 v Montgomeryjské ulici. Chladně se na ně usmál vývrtkovitýma obrejlenýma očima. Z kapsy mu čouhala obálka Nové republiky s titulky článků. Hubenou a pihovatou rukou

340$

svíral nové knihy vypůjčené z knihovny: Velkou iluzi Normana Angella a Starou zášť Owena Wistera. A šel dále, muž universální, který po celý svůj život byl hlasatelem spojení obou velkých anglicky (!) mluvících národů, spějících neodvratně k míru, pravdě a spravedlnosti a řídících vlídnou, ale pevnou rukou nedosti ještě odpovědné složky civilisace, a kochal se smělými dobrodružstvími ducha a plány na zachránění lidstva. Ba, ba!

„A jak se vy sám i předobrá družka vaše kocháte dny trávenými v zemi blankytu? „ otázal se reverend Jan Smallwood.

„Co nás jedině mrzí, je to,“ odpověděl tribun lidu, „že svůj pobyt u vás musíme měřit právě na dny, a ne na měsíce. Nebo ještě raději na roky.“

Vzhůru po ulici se hrnul pan Richard Gorman, šestadvacetiletý lokálkář Občana; domýšlivý studený nos, kterým čenichal novinky, měl vzhůru. Samolibý úsměv jeho tuhých rtů zjihl v patolízalský.

„To se podívejme, Richard!” zvolal Jan Smallwood a popadl ho upřímně za ruku. „Člověk, kterého jsem právě hledal. Znáte se s panem Bryanem? „ A svíral mu loket.

„Jako kolegové novináři jsme přece s Richardem dobří přátelé – kolikpak let se už vlastně známe, kamaráde?” měl se k lokálkáři tribun lidu.

Pan Gorman se pěkně zapýřil. „Asi tři, prosím.”

„Měl jste tu, Richarde, být, abyste slyšel, co o nás pan Bryan povídal,” litoval reverend Smallwood. „To by bylo něco pro zdejší dobrý lid, ten by byl pyšný! ”

„Já bych od vás rád slyšel, pane Bryane, před vaším odjezdem ještě něco jiného,” navázal na to Richard Gorman. „Kolují totiž pověsti, že se u nás možná usadíte.“

Panu Bryanovi se nechtělo tyto pověsti zpravodaji Občana ani potvrdit, ani vyvrátit, a proto prohlásil s významným úsměvem: „O tom se snad budu moci vyjádřit později; zatím se musím omezit na to, že řeknu, kdybych si byl mohl zvolit rodiště, že bych jistě nebyl našel místo líbeznější než tento divukrásný kout.“

Titulek: Zemský ráj, říká tribun lidu.

341$

„Zcestoval jsem přece už za svůj život hezký kousek světa,” pokračoval muž, jejž velká strana zvolila třikrát, aby se ucházel o nejvyšší poctu, jakou jen může vzdát lid. „Jezdil jsem od lesů maineských až po floridské písčiny oplachované vlnami, od Hatterasu až do Halifaxu a od vrcholků hor Skalistých až tam, kde se valí vzduté vody Missouri, ale jen málo jsem našel míst, která by se vyrovnala kráse tohoto horského ráje, a ani jediné, které by ji předčilo.”

Zpravodaj to rychle zaznamenával.

Vlny valícího se příboje řečnivosti přinesly mu zpět léta jeho slávy – ony zašlé veliké dny prvního křižáckého tažení, kdy se finanční velmoži třásli ve stínu zlatého kříže a kdy celou zemí jako kometa plálo: Bryan! Bryan! Bryan! Bryan! Tenkrát jsem ještě nebyl stár. 1896. Ach neblahé tenkrát, které mi říká, že mládí je už to tam!

Zří již úsvit Nové éry.

Když ho zpravodaj začal trápit dalšími otázkami, jaké má vlastně plány do budoucnosti, Bryan prohlásil:

„Můj rozvrh je už na celé měsíce naprosto vyplněn řečnickým turné po celé zemi od jednoho jejího konce k druhému, součástí to mého boje pro snížení závratného zbrojení, které je hlavní překážkou pokoje na zemi a dobré vůle mezi lidmi. A pak? To se ještě neví.” A rozzářil se svým slavným úsměvem. „Pak se možná vrátím do tohoto krásného kraje a budu tu trávit život mezi svými dobrými přáteli, jako člověk, který bojoval boj dobrý, a který si proto zaslouží, aby se zbývající dny svého života na zaslíbenou zemi Kanaán nemusel jenom z dálky dívat, ale aby ty dny mohl trávit přímo na její půdě.“

Na otázku, může-li určit poněkud blíže datum, kdy hodlá odejít do ústraní, odpověděl tribun lidu příznačně tímto krásným citátem z Longfellowa:

{„Až když dorachotí bubny

a svinutý prapor válek

odnesou do parlamentu

všesvětové federace}

342$

Kouzelná schrána hudby, elektrické piano v nehlubokém foyeru oblíbeného altamontského biografu Ajax, přestala hřát: tvrdě, plechově, nenadále; chviličku pak zlověstně bručela a bez jakéhokoliv upozornění spustila znovu Daleko do Tipperary. Svět se otřásal dusotem pochodujících.

Z biografu vyšla slečna Markéta Blanchardová s paní McReadyovou, ženou drogisty a zároveň spotřebitelkou drog, která, soudě podle její podobané pleti a široce otevřených lesknoucích se ospalých očí, hověla tomuto mlsáníčku až příliš často; zamířily dolů k Woodově drogerii.

Dnes: Maurice Costello a Edith M. Storeyová ve Vyhoďte lano – premiéra Vitagrafu.

Oči vypouleny, na vyzáblém krku rozkývanou ohromnou hlavu blba a na hlavě slaměný širák, jejž nosil v zimě v létě, kolem se škubavě vlekl prodavač tužek Vilda Goff; zmrzačenou pravou nohou dělal výpady dovnitř. A jak tak ťapal a prkenně sebou potrhával, prsty jeho zvadlé ruky strnule ukazovaly na něho samého, kývaly na něj a šťouchaly do něho: vypadalo to jako hrozná parodie ješitnosti. Přes elegantně přepásanou šedou blůzu visel mu z náprsní kapsy jako vzpurná skvrna křiklavý kapesník s modro-žluto-karmínovým vzorkem a přes úzká ramena mu kvetl široký volný hedvábný límec s červenými a oranžovými příčnými proužky. V klopě ohromný rudý karafiát. Na vykyvující se kulovité hlavě nepřestával se mu šklebit hubený obličej, napájející všechny jeho rysy širokými blbými úsměvy, které hned přetékaly, hned ustupovaly a hned se zase vracely. Neboť i kdyby se měl dožít tisíce let, nikdy by nebyl v špatné náladě. Na mimojdoucí ryčel jako u vytržení, a ti se na něj přívětivě zubili. Tak dospěl na své cestě ulicí až k Woodovi; tam ho pozdravily povzbudivé výkřiky a smích skupiny mladíků, kteří civěli u zmrzlinářského pultu. Bouřlivě ho obstoupili a začali ho mlátit do zad a tahat k pultu. Měl z toho radost a pohlížel na ně vroucně a vděčně. Byl dojat a šťasten.

„Tak copak si, Vildo, dáme?“ tázal se ho pan Tobiáš Pottle.

„Dejte mi koka-kolu,“ objednával si Vilda Goff u příručího

343$

čepujícího nápoje; „koka-kolu s citrónem.“ Příručí se usmíval.

Pudge Carr, syn politika, se bujaře rozchechtal. „Vilda chce koka-kolu s citrónem! „ A uhodil Vildu řádně do zad. Jeho tupá omezená tvář nabyla zase své obvyklé podoby.

„Vem si, Vildo, cigaretu.“ A podával mu balíček cigaret.

„A co vy?“ tázal se příručí Tobiáše Pottla.

„Já taky jednu koka-kolu.“

„Mně nic,“ řekl Pudge Carr. Truňk, jenž vlil jim čackou rozjařenost, aniž zakalil jim mysl.

Pudge Carr držel u Vildovy cigarety zapálenou zápalku a mžoural líně na Bradyho Chalmerse, vysokého hezkého mladíka s černými vlasy a s dlouhým snědým obličejem. Vilda Goff vtahoval vyschlými rty mlaskavě vzduch, aby se cigareta rozhořela. Rozkašlal se, vzal cigaretu z úst a držel ji teď nemotorně mezi palcem a ukazovákem; zvědavě si ji prohlížel.

Prskali smíchem, hňup, lokaj a pacholek, a zahaleni oblaky dýmu, až se v něm ztráceli, lohnili jako duha.

Brady Chalmers vytáhl Vildovi pozorně z kapsy kapesník a zvedl ho do výše, aby si ho mohli prohlédnout. Pak ho pečlivě složil a zas mu ho zastrčil do kapsy.

„Na copak ses tak, Vildo, naparádil? To jdeš jistě za holkou!“

Vilda Goff se potutelně usmál.

Tobiáš Pottle vyfoukl nozdrami mocný proud kouře. Bylo mu čtyřiadvacet let, byl pečlivě ustrojen a měl hladké rusé vlasy a růžový obličej, který si pěstil masážemi.

„Tak co, Vildo, viď, že máš holku,“ vyzvídal mírným líbezným hlasem.

Vilda Goff podšitě zašilhal. Osmadvacetiletý Tim McCall, který stál u pultu a z dlaně sevřené v misku pomalu si sypal kousky ledu do nafouklých tváří, v nichž hořela whisky, zhroutil se najednou na pult a vyprskl na mramorovou desku celý proud lesklých harašivých krup.

„A ne jednu,“ chvástal se Vilda Goff. „Člověk přece musí mít taky nějaké to povyražení.“

Když se objevily starší členky Mladé páry, slečny Tot Websterová, Marie McGrawová a Marta Cottonová, smekli

344$

klobouky, a zardělí hlasitým zvonivým smíchem, začali se usmívat a naladili uctivý tón. Silnější hudbu žádali a ryčnější víno.

„Dobrý den.“

„Aha! Aha! „ spustil Brady Chalmers na slečnu Marii McGrawovou.

„A kdepak vy jste tenkrát byla?“

„To se vy nedovíte nikdy.“ Něco spolu měli; nějaké maličké tajemství. Z radosti, že něco mají, rozesmáli se smíchem zasvěcenců.

„Jde se, Pudgi, dozadu, a ty, Brady, taky,“ dirigoval Euston Phipps, jenž ony dámy doprovázel. Šel za dámami dozadu; vysoký, smělý a chvástavý – mladý alkoholik s jedinou zdravou plicí. Uměl hrát dobře golf.

Z plně obsazených boxů a od stolů hrnuli se k zmrzlinářskému pultu rošťáci; táhli v dlouhé šňůře. Když si něco objednávali, sprostě hulákali, a pohotově a ječivě sekýrovali hbité příručí.

„Jakpak by ne, mládenče. Dvě koka-koly a citrónovou šťávu s mátou. A aby byla!“

„Ty tu tedy děláš, člověče, v drogerii?“

Příručí pracovali v jazzovém tempu: čarovali nápoje, vykrajovali lžicí kuličky zmrzliny, házeli je do vzduchu a chytali do sklenic; jejich lžíce vyklepávaly rychlý rytmus.

Švadlena paní Thelma Jarvisová seděla o samotě a její kalné hnědé oči byly obráceny kamsi dozadu; v ústech měla slámku a nedopitně vysrkovala ze dna sklenice poslední perlovou šňůru vysátého sloupečku tekutiny. Připij mi jen svými zraky! Podívala se pak do zrcátka ve své otevřené taštičce a zvolna vstala. Vyzrálé údy sevřeny v kadlubu hedvábné henny, začala se pak plavně a opatrně prokrucovat mezi více než plně obsazenými stoly, rozladěně si tiše, ale přitom šťavnatě, něco brumlajíc. Hlas měla vždycky hebký, něžný a tichý – u ženy je to skvělá věc. U stolů, kudy procházela, zmlkal bezstarostný hlasitý hovor. Drž, sakra, hubu, já chci milovat! Její jantarové vlnivé údy pronášely ji pomalu uličkou kolem voňavek, papírnického a gumového zboží a toaletních pří-

345$

pravků; u pultu s doutníky se zastavila, aby zaplatila. Její kulaté prsy, těžké jako melouny, pokyvovaly svými hlavičkami v tanci, pomalém sice, ale naplněném životem. Může zůstat básník smuten v tak zábavné společnosti?

Ale: u vchodu ve výklenku s poličkou obrázkových časopisů stál pan Pavel Goodson z Důvěryhodné životní; sklapl náhle svou dlouhou mísovitou tvář a zmlkl. Smekl klobouk, nikterak přehnaně, a stejně učinil i jeho společník, obchodník s nábytkem Coston Smathers (vy zařídíte svatbu, já zařídím byt). Oba byli baptisté.

Paní Thelma Jarvisová obrátila na ně své teplé slonovinové zraky, rozevřela svou plnou hubičku k neúčastnému úsměvu a přešla. Když vyšla, beze slova se na sebe usmáli. Budeme čekat u řeky. Rychle se rozhlédli. Nevšiml si jich nikdo.

Ze dveří Módní tržnice vyšla jako císařovna příznivkyně všech uměn, obzvláště pak podporovatelka Hudby, rajské panny, paní von Zeck, žena dr. Franze Wilhelma von Zeck, známého odborníka pro plicní choroby a objevitele von Zeckova séra, a pan Louis Rosalsky ji líbezně uvedl do hostinných podušek jejího cadillacu. Usmála se na něj vlídně, ale s odstupem; bílý pergamen jeho ztuhlého polského obličeje prolomila krutá lokajská grimasa, která obepjala křídla jeho ohromného nosu, připomínajícího svou barvou tmel. Frau von Zeck uložila své mohutné podbradky na hrubé poličky svých wagnerovských ňader a s těžkým, zasněným pohledem, upřeným na jakousi dobročinnou akci ještě kdesi v dálce, ujížděla si měkoučce od svého přeuctivého dodavatele. Nur wer die Sehnsucht kennt, weiss, was ich leide.

Pan Rosalsky se vrátil do krámu.

Již po třetí projížděly tudy, namačkány jedna na druhé na předním sedadle reovky slečny Shufordové, podobny chomáči ještě nesčesaných třešní, slečny Mildred Shufordová, Helena Pendergastová a Marie Kateřina Bruceová. Měly radost ze svého nádherného zjevu a pátravýma domýšlivýma očima lovily při jízdě po chodnících. Při čtvrté objížďce svého okruhu zabočily vzhůru do ulice Svobody. Přijď pro mne, Vildo, zas na valčík.

346$

„Umíš, Jirko, tancovat?“ otázal se Evžen. Srdce mu přetékalo krutou hrdostí a strachem.

„Tak trochu,“ odpověděl roztržitě Jirka Graves. „Ale nic na tom nevidím. „ A zvedl své zamyšlené oči.

„Povídám, Evžo, kolikpak myslíš, že tak může mít dr. von Zeck?“

Na Evženův smích odpověděl rozpačitým a bázlivým uculením.

„Pojď se napít – já za tebe zaplatím,“ vybídl ho Evžen.

Namířili houstnoucím odpoledním ruchem na druhou stranu ulice; uskakovali čiperně ze strany na stranu.

„Je to pořád horší a horší,“ naříkal Jirka Graves. „Ti lidé, co dělali plán města, neviděli kousek dopředu. Jakpak to potom bude vypadat za nějakých deset let?“

„Mohli by snad rozšířit ulice,“ poznamenal Evžen.

„Nemohli. Aspoň teď ne. To by musili všechny ty domy posunout dozadu. Jen si představ, co by to stálo,“ odpověděl zamyšleně Jirka Graves.

„A jestliže to neučiníme,“ a z pedantského hlasu profesora L. B. Dunna zazněla chladná výstraha, „jejich příští tah bude namířen proti nám. Možná že se ještě dožijete toho, že na naší šíji spočine ocelová pata militarismu a po této ulici si budou prušáckým krokem vyšlapovat ozbrojené oddíly německého císaře. A až ten den přijde …“

„Na tyhle povídačky já nedám,“ přerušil ho hrubě a neuctivě pan Robert Webster. Byl to malý mužíček s šedou sprostou tváří, prudký a kousavý. Chronická překyselenost jeho vnitřností jako by byla zanechala odraz i na jeho výraze. „Podle mého názoru je to všechno jen propaganda. Celá věc je v tom, že Němci jsou proti nim ohromní. A tak by jim teď rádi nasadili ohlávku.“

Profesor Dunn však neslyšel. „Až ten den přijde, vzpomeňte si, co jsem vám říkal. Německá vláda má imperialistické plány na ovládnutí celého světa. Vidí už před sebou den, kdy celé lidstvo bude uvrženo pod jho jejich Kruppa a jejich Kultur. Hraje se teď o osud civilisace. Lidstvo je na rozcestí. Nedej bůh, aby se o nás mohlo říci, že jsme zklamali. Nedej

347$

bůh, aby naše svobodná země trpěla někdy tak, jako trpěla maličká Belgie, aby naše ženy a dcery byly przněny a vláčeny do otroctví a naše děti byly mrzačeny a masakrovány.“

„To přece není náš boj,“ namítal pan Robert Webster. „Co já bych měl posílat své hochy tři tisíce mil za moře, aby se tam dali postřílet kvůli nějakým cizákům? Jestli sem přijdou, potom taky vezmu flintu na rameno a budu se bít po boku těch nejlepších z nich, ale dokud k tomu nedojde, ať si válčí sami. – Že je to tak, prosím, správně?“ obrátil se na třetího společníka, Waltera C. Jetera, federálního okresního soudce, který byl kdysi tak šťasten, že byl důvěrným přítelem Grovera Clevelanda. Hlasy dávna věští válku.

„Neznal jsi ty hochy Wheelerovic?“ otázal se Evžen Jirky Gravese. „Pavla a Cliftona?“

„Jakpak by ne! Ti přece vstoupili do francouzské armády. Slouží v cizinecké legii.“

„U letectva,“ doplnil Evžen. „V Lafayettově letce. Clifton Wheelerovic sestřelil-už přece aspoň šest Němců.“

„Chlapci ho moc rádi neměli. Dívali se na něj jako na takovou holku v kalhotách.“

Evžen sebou při tomto výraze maličko škubl.

„Kolik mu bylo let?“ otázal se Jirky Gravese.

„Ten už byl velký. Dvaadvacet nebo třiadvacet.“

To byla rána; Evženovy vyhlídky na slávu splaskly. (Ich bin ja noch ein Kind.)

„…Ale na štěstí,“ pokračoval rozvážně soudce Walter C. Jeter, „máme v Bílém domě muže, na jehož státnický bystrozrak se můžeme bezpečně spolehnout. Důvěřujme jeho vůdcovské moudrosti a řiďme se, co se týče litery i co se týče ducha, zásadou přísné neutrality; k politice, která by mohla uvrhnout náš velký národ do válečného strádání a do válečné tragédie, čehož nedopouštěj bůh,“ a při těchto slovech jeho hlas zeslábl v šepot, „odhodláme se jenom v krajním případě.“

Ponořen ve vzpomínky na válku staršího již data, v níž osvědčil svou statečnost, projel kolem nich v otevřeném lehkém kočárku, taženém párem vykrmených hnědáků, před sebou

348$

starého černošského vozku, plukovník Jakub Buchanan Pettigrew, ředitel Pettigrewovy vojenské akademie (zal. r. 1789). Zavanul hnědý pach koní a propocené kůže. Starý černoch pokrucoval lehce bičem po hebkých klusajících koňských zadcích a tiše si něco pobrukoval.

Plukovník Pettigrew byl zabalen až po pás do těžké přikrývky; ramena mu pokrývala šedá konfederační kápě. Nakláněl se kupředu a celou svou starou váhu opíral o masivní hlaďoučkou hůlku, jejíž stříbrný knoflík svíraly pihovaté ruce. Něco si mumlal, hrdou mohutnou hlavou točil rozviklaně ze strany na stranu a na proudící davy vrhal sveřepé roztřepené pohledy. Dokonalý rytíř bez bázně a hany.

Něco zabrumlal.

„Prosím?“ otázal se černoch; přitáhl opratě a obrátil se.

„Jen jed! Jen jed, ty ničemo! „ utrhl se na něj plukovník Pettigrew.

„Prosím.“ A jeli dále.

V hloučku lelkujících mladíků, který stál před prahem Woodovy drogerie, zasáhly šípy plukovníkových očí jeho dva kadety. Byli to trudovití výrostci se skleslými čelistmi a lajdáckého držení těla.

Zavrčením vyjádřil svou ošklivost. Kdepak teď! Kdepak teď! Kdepak proti tehdy! Tehdy, v slavných dnech svého mládí, v jediné válce, která opravdu něco znamenala, pochodoval plukovník Pettigrew v čele svých kadetů. Bylo jich, prosím, sto sedmnáct, a žádnému z nich nebylo víc než devatenáct. A šli, šli všichni, jeden jako druhý… jeden jediný důstojník nezůstal na živu … vrátilo se jich šestatřicet… od r. 1789 … jen dál a dál! … prosím, devatenáct – a žádnému z nich víc než sto sedmnáct… jen dál… a dál!

Jeho svislé tváře se lehce chvěly. Kola s hladkými špicemi a gumovými ráfy přehrčela a koně již odklusali za roh a z dohledu.

Jirka Graves a Evžen vešli do Woodovy drogerie a postavili se k pultu. Starší příručí u pultu, kde se čepovalo, nevrle přetáhl mokrým hadrem loužičku nacákanou na mramorové desce.

349$

„Copak chcete?“ otázal se jich podrážděně.

„Já čokoládové mléko,“ hlásil Evžen.

„Já taky, „ připojil se Jirka Graves. Och, doušek vína chlazeného věky hluboko pod zemí!

XXV

Ano. Onen ohromný zločin byl již spáchán. A Evžen zachovával již téměř celý rok zoufalou neutralitu. Ale jeho srdce neutrální nebylo. Vždyť se podle všeho hrálo o osud civilisace.

Začátek války padl do doby, kdy letní sezóna dostoupila svého vrcholu. Dixieland byl úplně obsazen. Nejdůvěrnější Evženovou přítelkyní byla tehdy hubená stará panna s pocuchanými nervy, která měla za sebou třicet let na kterési newyorské škole; vyučovala tam angličtině. Od zavraždění onoho arcivévody sledovali den co den záplavu krve a zkázy, která se rozlévala po světě. Tenké rudé chřípě slečny Craneové se chvěly rozhořčením. Rozhorlení dodávalo jejím starým šedým očím krutého výrazu. Představte si! Představte si!

Neboť není Angličana, jenž by si dovedl zamilovat Albion láskou tak vznešenou a tak horoucí jako Američanky, které vyučují ušlechtilému jazyku tohoto ostrova.

I Evžen byl věrný. Tvářil se neméně zkormouceně a lítostivě než slečna Craneová, ale srdce mu bubnovalo na žebra jako buben volající do bitvy. Vzduch zněl píšťalami a flétnami ; Evžen slyšel příšerné houkání velkých děl.

„Musíme být spravedliví,“ říkala Markéta Leonardová. „Musíme být spravedliví! „ Ale když četla zprávu o tom, že Anglie vstoupila do války, oči jí potemněly a hrdlo se jí rozechvělo jako hrdélko ptáčete. Když potom zvedla oči, byly zvlhlé.

„Ach bože, to teď uvidíte věci,“ prorokovala Markéta.

„Ten stařičký maršál Roberts! „ zaječela královna ze Sáby.

„Ochraňuj ho pánbůh! Všimli jste si, kde bude mít velení?“

350$

Jan Dorsey Leonard odložil noviny, nahnul se dopředu a rozesmál se na celé kolo uslintaným smíchem.

„No, to pak nechci vidět. Jen ať se lotři opováží!“ vyhrožoval zadýchaně.

Nu, a opovážili se.

Po celý dohasínající zbytek léta proháněl se Evžen každý den ze školy do Dixielandu; v deliriu z příslibu možnosti proslavit se nedovedl ani ovládnout své vzpínající se údy. Zpochytal v městě kdejakou novinku a již zas pádil zpátky, aby se o ni podělil s Leonardovými nebo se slečnou Craneovou. Četl všechny noviny, které mu jen padly do rukou, a jásal nad porážkami, po kterých Němci musili všude ustupovat. Neboť podle toho, co se dovídal z této divočiny tisku, s „Huny“ to dopadalo špatně. Kolikrát jen s vřeskem prchali od Monsu před anglickou ocelí a kolikrát jen padali na Marně na kolena před útočícími Francouzi! Zde couvli, tam povolili a jinde se dali na útěk. Až tu jednoho krásného rána, když již měli být v Kolíně nad Rýnem, byli najednou sešikováni pod hradbami Paříže. Bylo to tím, že prchali nesprávným směrem. Svět se zachmuřil. Evžen se zoufale namáhal, aby tomu porozuměl. Nedařilo se mu to. Neobvyklá strategie stálého ustupování přivedla Němce až před Paříž. Bylo to ve válečnictví cosi nového. Že byli v německých armádách i lidé, kteří také bojovali, to se Evženovi plně rozleželo teprve po letech.

Jan Dorsey Leonard zůstával klidný.

„Jen počkejte,” říkával s důvěrou. „Jen počkejte, kamarádíčku. Však on tenhle starý Joffre ví, co chce. Na tohle on vlastně čekal. Teď už je má tam, kde je potřebuje.“

Evženovi vrtalo hlavou, jaké to asi důmyslné důvody mohly přimět francouzského generála, aby chtěl dostat německou armádu k Paříži.

Markéta zvedla své ustarané oči od novin.

„Tohle vypadá strašně vážně. Nech si říci!“ Na okamžik se odmlčela; v hrdle se jí vzedmul příboj vzrušení. Potom tiše, třaslavým hlasem dodala: „Padne-li Anglie, je po nás po všech.“

351$

„Ochraňuj ji pánbůh, „ zaječela královna ze Sáby.

„Pánbůh ji, Evžo, ochraňuj.“ A Markéta ťukla Evženovi na koleno.

„Když jsem tenkrát vstoupila na tu její drahou starobylou půdu, nedovedla jsem se prostě ovládnout. Co mi bylo do toho, co si kdo o mně pomyslí! Klekla jsem tam, jak jsem byla, do bláta, a dělala jsem, jako bych si zavazovala střevíc. Víte, chlapče,“ a v jejích krhavých očích se zatřpytily slzy, „ochraňuj ji pánbůh, já se vám nemohla udržet. Víte, co jsem udělala? Sklonila jsem se a políbila jsem její půdu.“ Po rudých tvářích se jí valily lepkavé slzy. Rozeštkala se nahlas, ale mluvila dál: „Tohle je tedy ta země Shakespearova, řekla jsem si v duchu, a Miltonova a Keatsova, ale nejen jejich, vždyť je to i země moje! Pánbůh ji ochraňuj! Pánbůh ji ochraňuj!“

Markétě Leonardové začaly z očí stékat tiché slzy. Tváře měla mokré. Nemohla ani promluvit. Všichni byli hluboce pohnuti.

„Ta nepadne,“ ujišťoval Jan Dorsey Leonard. „Do toho promluvíme slovíčko ještě taky my! Ta nepadne! Jen počkejte!“

V Evženově obrazotvornosti vzplál ustálený již obraz mocných rukou tisknoucích se napříč moře, kvetoucích zelených luhů a kroužícího pohádkového Londýna – ohromného, přízračného, starobylého a romantického bludiště prastarých uliček hemžících se lidmi, vysokých nakloněných domů, lukulského jídla a pití a šílených vladařských očí génia, planoucích z tohoto mraveniště roztodivné svéráznosti.

Když se válka rozvíjela a začala se objevovat literatura válečného opojení, dávala mu Markéta Leonardová číst knížku za knížkou. Byly to knížky mladíků – mladíků, kteří bojovali, aby svou krví smyli se světa zlo. Chvějícím se hlasem předčítala mu sonet Ruperta Brooka Kdybych snad zabit byl, jen tah mne vzpomínej a vstrčila mu do rukou Studenta ve zbrani, jehož autorem byl Donald Hankey.

„Přečtěte si to, chlapče. Vzruší vás to, jak jste ještě vzrušen nebyl. Ti chlapci svým vnitřním zrakem něco viděli!“

352$

Přečetl si to. Přečetl i mnoho jiných věcí. Viděl strašné věci. Stal se členem této rytířské legie – mladým Galahadem-Evženem – oštěpem spravedlnosti. Vydal se na výpravu za svátým grálem. Složil několik tuctů knih vzpomínek, v nichž skromně, s humorem a s ušlechtilou anglickou střídmostí vylil do poslední kapky své čisté srdce křižáka. Někdy se dožil i ospalého času míru, ovšem jako jednonohý, jednoruký, jednooký, zmrzačený, ale proslavený; jindy zas psal svá poslední skvostná slova v předvečer útoku, v němž pak přišel o život. Se zářícíma očima pročítal svůj vlastní doslov a těšil se ze své posmrtné slávy, neboť vydavatel uvedl i jeho poslední slova a opatřil je výkladem. Svědek své vlastní mučednické smrti, uronil potom na své mladé zabité tělo dvě kouřící se slzy. Dulce et decorum est pro patria mori.

Kolem Woodovy drogerie přeběhl zakaboněný Ben. Když míjel skupinu darmošlapů okounějících před jejím majolikovým vchodem, vrhl na ni pohled náhle vyvřelého zběsilého opovržení. A tiše se vztekle zasmál.

„Můj ty bože!“

Na rohu se zastavil a zamračeně čekal na paní Pertovou, která přicházela od pošty, z druhé strany ulice. Přecházela pomalu, kroutivě.

Smluvil se s ní, že se sejdou později v drogerii, dal se přes ulici a za poštou ostře odbočil do Federální ulice. Když přišel k druhému vchodu do Lékařského domu, zahnul dovnitř a dal se po tmavých vrzajících schodech nahoru. Do mokré černé odpadové mísy dopadala kdesi s pedantskou jednotvárností, stále větší a větší, vždycky jen jedna kapka vody. Na široké chodbě prvního poschodí se zastavil, aby uklidnil nervosní tlukot svého srdce. Potom prošel chodbou až do poloviny a vstoupil do čekárny dr. J. H. Cokera. Byla prázdná. Svraštil čelo a začal čichat. Celý dům ostře čpěl čistým znervosňujícím zápachem desinfekčních prostředků. Kupa obrázkových časopisů – Život, Soudce, Literární přehled a Američan – na černém stole misijního stylu vyprávěla jejich historii omrzelého a truchlivého přehrabování. Otevřely se

353$

dveře ordinace a do čekárny vyšla lékařova asistentka slečna Rayová. Byla v klobouku. Chystala se již odejít.

„Chcete mluvit s panem doktorem?“

„Ano. Je volný?“

„Pojďte jen, Bene, dál,“ zval ho Coker ode dveří. Vyňal z úst dlouhý promáčený doutník a žlutě se zazubil. „Tak pro dnešek bychom byli, Lauro, hotovi. Můžete už jít.“

„Sbohem,“ rozloučila se Laura Rayová a odešla.

Ben vešel do Cokerovy ordinace. Coker zavřel dveře a posadil se na neurovnaný psací stůl.

„Lehněte si tady na stůl, bude to pohodlnější,“ usmál se lékař.

V pohledu, jímž se Ben podíval na lékařský stůl, byla ošklivost.

„Kolikpak už jich na tom dodělalo?“ Sedl si nervosně na židli u psacího stolu a zapálil si cigaretu; přidržel pak oheň k ohořelému konci doutníku, který mu Coker nastavil.

„Tak čím vám můžu, kamaráde, posloužit?“

„Tady já červy krmit nechci. Proč bych je nemohl krmit někde jinde?“

„Co tím, Bene, chcete říct?“

„Snad jste už, Cokere, četl, že se v Evropě válčí. Jestli vás ovšem vůbec naučili číst noviny.“ Benův hlas byl klidný a urážlivý.

„Nečetl, kamaráde, o tom já nic nevím,“ a Coker si zvolna a zhluboka odfoukl. „A noviny já čtu – ty, co vycházejí vždycky ráno. Ale ty zprávu o tom snad ještě nedostaly.“ Zlomyslně se ušklíbl. „Co tedy, Bene, chcete?“

„Uvažuji o tom, že bych si zajel do Kanady a dal se tam odvést. Chci proto, abyste mi řekl, jestli mě vezmou.“

Coker hned nepromluvil. Vyňal z úst dlouhý ožvýkaný doutník a zamyšleně si ho prohlížel.

„A proč to, Bene, chcete udělat?“

Ben náhle vstal a přešel k oknu. Cigaretu odhodil na dvůr. Dopadla na cementové schodiště a lehce a suše pleskla. Když se obrátil, jeho snědý obličej byl bílý a nakvašený.

„Proboha vás prosím, Cokere, pročpak to všecko jen je?

354$

Můžete mi to říct? Pročpak tu proboha vlastně jsme? Vy jste přece doktor – měl byste tedy taky něco znát.“

Coker hleděl dál na doutník. Ten již zase zhasl.

„A proč?“ otázal se rozvážně. „Proč bych měl znát, na co si kdo vzpomene?“

„Odkud pocházíme? Kam spějeme? Proč tu vlastně jsme? Pročpak to sakra všecko je?“ Benův hlas byl stále vyšší a vyšší, až přešel ve vzteklý křik. „Tak mluvte přece proboha, Cokere! „ obrátil se Ben výsměšně a žalobně na obstárlého muže. „Neseďte tu sakra jako dřevěný panák! Řekněte přece

něco!“

„A mám vám to říct? Co jsem vlastně? Čtenář myšlenek? Spiritista? Nejsem přece vaším knězem, jsem lékařem. Já jen vidím, jak se lidé rodí a jak umírají. Jak to s nimi je předtím a potom, to vám říct nedovedu.“

„To vem čert! Ale jak je to s nimi mezitím?“

„V tom jste vy, Bene, zrovna takovou autoritou jako já. Když vy ale nechcete, kamaráde, doktora, vy chcete proroka! „ „Lidé k vám přece chodí, když jim něco schází. A všichni se přece chtějí uzdravit. A vy přece děláte všechno možné, abyste je vyléčil.“

„To vždycky ne. Ale že si to lidé o mně myslí, to připouštím. No, a co z toho?“

„Musíte si tedy všichni myslit, že to tu k něčemu je, jinak byste to nedělali.“

„ Člověk přece musí být taky živ. „ A Coker se usmál.

„Na to se vás, Cokere, právě ptám.-Proč musí?“

„Proč? Aby devět hodin denně pracoval někde v administraci, devět hodin aby prospal a zbývajících šest aby se kochal mytím, holením, strojením, zhltl něco v bufetu, obejdoval před Woodem a tu a tam šel s nějakou veselou vdovičkou na film s Francisem X. Bushmanem. A to snad už může každému stačit. Je-li člověk přičinlivý a slušný, nevyhazuje-li peníze za cigarety, koka-kolu a šaty od Kuppenheimera, ale hezky je investuje do realit a do půjček, jednou může mít svůj vlastní domeček.“ Coker snížil hlas až do šepotu zbožné úcty. „Může mít, Bene, dokonce i vlastní auto.

355$

Jen si představte! Může se do něho posadit a může si jezdit a jezdit a jezdit. Může, dejme tomu, zjezdit celé ty naše pitomé hory. Může být moc a moc šťastný. Může pravidelně chodit cvičit do Ymky a pěstovat jenom samé čisté myšlenky. Může se oženit s řádnou čistou ženou a zplodit nevím kolik skvělých synů a dcer a všechny je může dát vychovávat ve víře baptistické, metodistické nebo presbyteriánské a dopřát jim studium na státní universitě, kde budou poslouchat znamenité přednášky z národního hospodářství, obchodního práva a o umění. Je toho spousta, Bene, pro co se dá žít. Stále tu něco je, co dovede člověka zaměstnat.“

„Vy jste, Cokere, ohromně vtipný, „ řekl na to zamračeně Ben. „Vy jste legrační jako dřevěná noha. „ Opatrně si narovnal přihrblá ramena a nadechl si plné plíce vzduchu.

„Tak jak to vypadá?“ otázal se s nervosním uculením. „Uznají mě za schopného?“

„Tak se tedy podíváme,“ řekl na to Coker a začal ho prohlížet. „ Chodidla sice stočena dovnitř, ale správně vyklenuta. „ Začal si bedlivě prohlížet Benovy žlutohnědé polobotky.

„Má to, Cokere, vůbec význam? Copak mají chodidla společného se střílením?“

„Jaké máte, kamaráde, zuby?“

Ben odhrnul tenké rty a ukázal dvě řady tvrdých bílých zubů. Coker ho při tom, jako by nic, rychle šťouchl silným žlutým prstem do solar plexu. Benova roztažená hrud se zhroutila; mladík se se smíchem předklonil a suše zakašlal. Coker se odvrátil k psacímu stolu a sáhl po doutníku.

„Jaké to je, Cokere? Co z toho kouká?“

„Tak to je, kamaráde, všecko. Už jsem s vámi hotov.“

„No a co?“ tázal se nervosně Ben.

„Jaké co?“

„Nic mi neschází?“

„To se ví, že nic. „ Otočil se, v ruce hořící zápalku. „Říkal snad někdo, že vám něco schází?“

Ben se zamračil a upřel na něj oči, v nichž svítil strach. „Nechte už, Cokere, toho houpání. Víte, mně už je třikrát sedm. Vezmou mě?“

356$

„To je nějakého spěchu! Vždyť ještě není po válce. Co nejdříve do ní můžeme vstoupit i my. Nemůžete ještě trošičku počkat?“

„To znamená, že by mě nevzali. Copak mi, Cokere, schází?“ „Nic,“ prohlásil Coker jasně. „Jste trošičku hubený. Nejste, Bene, tak kapánek utahaný? Na tyhle kosti potřebujete, kamaráde, ještě trošičku masa. Posedávat po bufetech, v jedné ruce cigaretu, v druhé šálek kávy, z toho se neztloustne. „ „Jsem tedy, Cokere, zdráv, nebo ne?“

Cokerova dlouhá lebka se rozšířila v žlutý škleb.

„Ale to se ví, Bene, že jste. Jakpak byste nebyl! Jste jeden z nejzdravějších lidí, co vůbec znám.“

Pravdivou odpověď vyčetl Ben v Cokerových žilkovatých a znavených očích. Jeho vlastní oči byly ustrašené. Přesto řekl kousavě:

„Děkuji vám, Cokere. Vy ale dovedete člověku pomoct; Jsem vám za to moc vděčen. Jako lékař se můžete dát vycpat.“

Coker se uculil. Ben vyšel z ordinace.

Když vyšel na ulici, potkal Harryho Tugmana, který šel do redakce.

„Copak je ti, Bene?“ oslovil ho Harry. „Není ti dobře?“ Ben se na něj zamračil. „Není. Právě jsem dostal salvarsanovou injekci. „ A namířil vzhůru ulicí na schůzku s paní Pertovou.

XXVI

Na podzim, na počátku svého patnáctého roku – svého posledního roku u Leonarda – podnikl Evžen krátký výlet do Charlestonu. Našel si zástupce, který za něj bude roznášet noviny.

„Tak se jede! „ prohlásil Max Isaacs, s kterým se stále ještě tu a tam vídal. „To užijem, kamaráde!“

„To bude něco, člověče! „ dělal mu laskominy Malvin Bowden, jehož matka byla vůdkyní výpravy. „V Charlestonu se ještě dostane pivo,“ a zamrkal jako starý prostopášník.

357$

„Na Palmovém ostrově si můžeš zaplavat v oceáně,“ poučoval Max Isaacs. A se zbožnou úctou pak dodal: „A v Loděnici válečného loďstva si můžeš prohlídnout lodě.“

Max jen čekal, až doroste natolik, aby se mohl dát k námořnictvu. Hltal verbovací plakáty. Znal všechny námořníky z náborové kanceláře. Spolykal již všechny brožurky – byl samá námořnická věda. Věděl na dolar, kolik dostávají topiči, kolik námořníci druhé třídy, kolik radiotelegrafisté a kolik poddůstojníci té které hodnosti.

Jeho otec byl klempířem. On klempířem být nechtěl. Chtěl se dát k námořnictvu a uvidět kus světa. U námořnictva člověka dobře platí a dají mu dobrou školu. Vyučí ho tam řemeslu. Dobře ho krmí a dobře ho šatí. A to všechno zdarma, nic se za to neplatí.

„Hm,“ a Eliza se škádlivě usmála. „Co tě tam jen, prosím tě, chlapče, táhne? Vždyť ty jsi přec můj benjamínek!“

Býval jím, ale to již bylo léta. Usmívala se třaslavým úsměvem.

„To já vím,“ přisvědčil jí Evžen. „Můžu tedy jet? Vždyť je to jenom na pět dní. Peníze mám. „ Vjel rukou do kapsy a začal v ní šťárat.

„Já ti něco povím,“ spustila na něj Eliza; na jejích rtech hrál úsměv. „Nemine možná ani zima, a budeš si říkat: Jen kdybych teď měl ty peníze! Až přijdou mrazy, budeš potřebovat nové boty a teplý zimník. Ty vlastně musíš být ohromný boháč! Kdybych tak já si to mohla dovolit, vyrazit si takhle na výlet!“

„Můj ty bože! „ povzdechl si Ben a krátce se zasmál. Mrštil cigaretou do krbu, v němž ten podzim hořelo teprve po několikáté.

Eliza zvážněla. „Chci ti jen, chlapče, říct, že se musíš naučit znát cenu dolaru, jinak se jakživ nevzmůžeš ani na to, abys aspoň bydlil pod vlastní střechou. Což o to, užij si, ale jen mi nerozhazuj!“

„To víš, že ne.“

„Vždyť jde, pro pánaboha, o jeho vlastní peníze! „ rozkřikl se Ben. „Ať si s nimi tedy dělá, co chce! A kdyby ho třeba

358$

napadlo, že je vyhodí z okna, tak je to, sakra, pořád jeho věc. „ Sepjala starostlivě ruce na životě, sešpulila rty a zahleděla se stranou.

Potom prohlásila: „No, snad se vám to vyvede. Paní Bowdenová už dá na tebe pozor.“

Bylo to po prvé, co jel sám do neznámého města. Eliza pečlivě srovnala starý kufr a přichystala krabici s obloženými chlebíčky a vejci. Odjížděl v noci. Když tak stál u kufru, umytý, vykartáčovaný, vzrušený, trošičku si zaplakala. Zas už je ode mne kousek dále, povzdechla si v duchu. V jeho tváři byl hlad po mořích.

„Bud hodný,“ napomínala ho Eliza. „Ať se tam do něčeho nedostaneš! „ Na chviličku se zahleděla pryč a zamyslila se. Potom si vjela do punčochy a vylovila pětidolarovou bankovku.

„Ne abys moc rozhazoval. Tady máš něco pro strýčka příhodu. Možná že se ti to hodí.“

„Pojď sem, ty lotrase,“ obrátil se na něj Ben. Byl zamračen. Jeho rychlé ruce začaly něco kutit na Evženově houžvovité vázance. Sjel mu rychle po vestě a vsunul mu do kapsy sežmolenou desetidolarovou bankovku. „Ať se mi tam jaksepatří chováš, jinak tě umlátím!“

Na ulici zahvízdal Max Isaacs. Evžen vyšel z domu, aby se připojil k výpravě.

Výprava paní Bowdenové měla šest účastníků. Byli to: Max Isaacs, Malvin Bowden, Evžen, dvě děvčata – Josie a Luisa – a paní Bowdenová. Josie byla neteř paní Bowdenové a bydlila u ní. Byla to vysoká tyčka s protaženými ústy, z nichž trčely cenící se zuby. Bylo jí dvacet let. Druhá dívka, Luisa, dělala číšnici. Byla to maličká buclatá živá bruneta. Paní Bowdenová byla malá snědá žena s hnědými krysími vlasy. Oči měla hnědé a již vyhasínající. Byla švadlenou. Její manžel býval tesařem, ale na jaře toho roku zemřel. Pojišťovna jí vyplatila maličké pojistné, a to dalo také podnět k této cestě.

Jel nyní nocí zase na Jih. Vagón byl horký; všude byl umdlený zápach starého rudého plyše. Lidé zmoženě klímali;

359$

pochmurné vyzvánění zvonce a skřípot, doprovázející každé zastavení, působily jim již muka. Ve voze se tenounce rozkňouralo jakési nemluvně. Jeho matka, vychrtlá horalka s roztřepenými vlasy, překlopila dopředu opěradlo sedadla, rozprostřela po něm noviny a dítě na ně položila. Vyhublý obličej děcka vykukoval umouněné z nepohodlného zábalu, ze zašpiněných kabátků a růžové pentličky. Děcko usnulo, ale kňouralo dále. Mladý horal s vysedlými lícními kostmi a rudolící, v manšestrových kalhotách a kožených kamaších, sedící vpředu vagónu, louskal vytrvale burské oříšky a skořápky házel do uličky. Lidé přes ně přecházeli, a tu to ostře praskalo jako bukvice. Unudění hoši promenovali se bez ustání pro vodu na konec vagónu. Po podlaze se tam válely rozmlácené papírové pohárky a čpělo tam zažraným zápachem záchodů.

Obě děvčata spala na překlopených sedadlech jako dřeva. Maličká Luisa horce a líbezně oddychovala vlhkými pootevřenými rty.

Na utahané nervy hochů doléhala únavnost noci; ležela jim již i na jejich suchých horkých bulvách. Nosy rozplácnuty na špinavých oknech, sledovali, jak se kolem nich přehání ohromný organismus země – chuchvalce lesů, nerovná ubíhající pole, postupující a vzdouvající se zemské vlny, cyklicky se opakující úžasné průhledy – země americká, drsná, nesmírná, beztvárná, mohutná.

Jeho myšlenky byly v zajetí kouzelné ukolébavky kol vagónu. Klakety-klak. Klakety-klak. Klakety-klak. Vzpomínal na svůj život jako na něco, co bylo kdysi dávno. Našel již konečně cestu do ztraceného světa. Ale rozkládal se ten svět před ním nebo za ním? Opouštěl již ten svět, nebo do něho teprve vstupoval? Nad rytmem kol vzpomínal na Elizin smích nad věcmi dávno zašlými. Viděl její úsečné zapomenuté gesto, její bílé široké čelo a v jejích očích přízrak starého zármutku. Bena, Ganta – jejich podivné ztracené hlasy. Jejich smutný smích. Proplouvali k němu zelenými hradbami obrazotvornosti. Chytali ho za srdce a svírali mu je. Přízračný zelený svit jejich tváří hasl. Ztracení. Ztracení.

360

„Pojďme si zakouřit, „ ozval se Max Isaacs.

Odešli dozadu, a aby se jim pevněji stálo, vklínili se do prostoru zavřené plošiny. Zapálili si cigarety.

Na východě prorazila šedá obruba světla. Začala čistotně ujídat širou tmu. Na obzoru vyskočily na obloze tvrdé kruté pruhy světla. Stále ještě pohrouženi do tmy, dívali se do dálky na záplavu dne, která ještě nenastala. Dívali se zpod pozvednuté opony na jasno. Byli od něho odříznuti ostrou čarou. Světlo pak začalo prolínat pomaloučku zemi jako rosa. Svět. byl šedý.

Východ vyšlehl jako roztřepený plamen. Maličká číšnice ve vagóně zhluboka vydechla, povzdechla a otevřela jasné oči.

Max Isaacs začal nejapně žmolit cigaretu, podíval se na Evžena a rozkoší se nesměle uculil; vytáhl krk z límce a nervosně sešklebil bílý obličej lemovaný střapatými vlasy. Vlasy měl karamelové barvy, tuhé a husté. Obočí měl plavé. Bylo v něm mnoho dobroty. Podívali se na sebe s hranatou něhou. Vzpomněl si na ztracená léta ve Woodsonské ulici. S cudným údivem zřeli svůj náklad neotesané puberty. Rozletěla se před nimi nádherná brána let. Cítili jakousi tesknou velebnost. Loučili se.

Charleston, bujný plevel kořenící se v přístavišti na Lethe, žil si v jiné době. Hodiny tu byly dny, dny tu byly týdny.

Přijeli ráno. Doba do poledne se vlekla několik týdnů; toužil již, aby ten den byl u konce. Byli ubytováni v malém hotelu v Králově ulici – starém domě s krámy v přízemí a s ohromnými pokoji. Po obědě se vypravili na prohlídku města. Max Isaacs a Malvin Bowden zamířili ihned k Loděnici. Paní Bowdenová šla s nimi. Evžen byl nevyspalý. Slíbil, že za nimi přijde později.

Když odešli, zul si boty a svlékl si kabát a košili a lehl si v ohromném temném pokoji, do něhož okenicemi dopadaly příčné proužky horkého slunce. Čas bzučel jako ospalá moucha v říjnu.

V pět hodin ho přišla vzbudit Luisa, ona maličká číšnice. I jí se totiž chtělo odpoledne spát. Zaklepala lehoučce na dveře. Když se neozval, tiše otevřela, vešla do pokoje

361

a zavřela za sebou. Přistoupila ze strany k posteli a chviličku se na něj dívala.

„Evžene! Evžene! „ zavolala potom šeptem.

Ospale něco zabručel a pohnul sebou. Maličká číšnice se usmála a posadila se na postel. Naklonila se nad ním a začala ho polechtávat po žebrech; kroutil se jako červ, a to ji rozhihňalo. Potom ho šimrala na patách. Začal se pomalu probouzet ; zívl a protřel si oči.

„Co je?“

„Už je čas, abychom tam šli.“

„Kam tam?“

„Do Loděnice. Slíbili jsme přece, že tam za nimi přijdeme.“

„Zatracená Loděnice! Já bych radši spal! „ povzdechl Evžen.

„A já taky. „ A Luisa vztáhla nad hlavu buclaté ručky a slastně zívla. „Já jsem strašně ospalá. Jen si lehnout, a budu spát, jako když mě do vody hodí. „ Podívala se významně na postel. .

Ihned úplně procitl; jeho smysly se postavily do střehu. Zvedl se na jeden loket; tvářemi se mu rozlil horký proud krve. Tep se mu rychle rozbušil.

„Jsme tady úplně sami,“ usmála se Luisa. „Máme pro sebe celé poschodí.“

„Pročpak si tedy nelehnete a nezdřímnete si, když se vám chce ještě spát?“ A s rytířsky jemnou galantností dodal: „Já vás vzbudím.”

„Když já mám takový maličký pokojíček! A je tam horko a dusno. Proto jsem už radši vstala. Takový krásný velký pokoj, jako máte vy!“

„To bych řekl! A postel taky krásná a velká.“ Na chviličku se vyčkávavě odmlčeli.

„Pročpak si tedy nelehnete, Luiso, tady?“ Řekl to tiše a nejistě. Posadil se na posteli a spěšně dodal: „Já bych vás vzbudil.“

„Ale kdepak! Tady bych se necítila doma.“

Zase se odmlčeli. Pohlédla s obdivem na jeho hubené mladé paže.

362

„Jste vy ale silák!“

Stáhl silácky své dlouhé houžvovité svaly a vypjal prsa.

„Ale, ale! Kolikpak je vám, Evžo, vlastně let?“

Začínal právě svůj patnáctý rok.

„Jde mi na šestnáctý. A kolik je, Luiso, vám?“

„Mně je osmnáct. – To už budete mít na svědomí hezkých pár dívčích srdcí. Kolikpak máte vlastně děvčat?“

„No – ani nevím. Mnoho ne.“ A bylo to celkem pravda. Chtělo se mu mluvit – slova nepříčetná, svůdnická, ošklivá. Rozdráždit ji nápověďmi nabitými erotikou, které by pronášel vážným usedlým tónem, neobaleně a věcně.

„To vy jistě máte rád velké, „ hádala Luisa. „Jak by taky mohl chtít takový obr takovou mrňavou jako já! „ Ale hned dodala: „Ale člověk neví. Protivy se prý zase přitahují.“

„Mně se velké dívky nelíbí. Na těch je jenom kost a kůže. Nejradši mám asi tak velké, jako jste vy, ale musí ovšem mít tělo.“

„A mám já, Evžo, tělo?“ A Luisa zvedla s úsměvem ruce.

„Jak byste neměla; tělo vy máte pěkné – krásné,“ odpověděl Evžen. „Takové tělo se mi právě líbí.“

„Nemám hezký obličej. Obličej mám ošklivý.“ Luisin hlas zval.

„Vždyť vy nemáte ošklivý obličej, váš obličej je přece hezký,“ ujišťoval ji Evžen pevným hlasem. „Pro mne ostatně obličej moc neznamená, „ dodal pak politicky.

„Na co vy dáte, Evžo, nejvíc?“

Soustředěně a vážně se zamyslil.

„Na co? – Žena musí mít hezké nožky. Někdy má třeba ošklivý obličej, ale zato má hezkou nožku. Nejkrásnější nožky, jaké jsem ve svém životě viděl, měla jedna docela světlá mulatka.“

„Byly hezčí než moje?“ A číšnice se nenuceně rozesmála.

Zkřížila pomalu nohy a ukázala mu je až do poloviny lýtek; byly v hedvábí.

Podíval se na ně zkoumavým pohledem. „To já, Luiso, nevím. To ještě vidím moc málo.“

Vytáhla si těsnou sukni nad lýtka. „Tohle už stačí?“

363

„Ale co vás vede!“

„Takhle?“ Vytáhla si sukni nad kolena a ukázala buclatá stehna, přepásaná hedvábnými nabíranými podvazky s červenými růžicemi, a posunula svou maličkou nožku kupředu; chodidlo stočila upejpavě dovnitř.

Evžen se zahleděl s živým zájmem na podvazek. „Božíčku! Takové jsem ještě neviděl. Jedna báseň!“ Spolkl slinu; mlasklo to. „Nebolí vás to od nich, Luiso?“

„Co … a proč?“ Jako kdyby jí jeho otázka nešla na rozum.

„Vždyť vás to musí řezat. Mne aspoň řežou, když jsou moc těsné.“

Vykasal si jednu nohavici a ukázal svou mladičkou, lehce ochmýřenou holeň obepjatou podvazkem.

Luisa se podívala a buclatou ručkou vážně vyzkoušela podvazek.

„Mne to od mých nebolí.“ Napjala gumičku a pustila ji; plně to mlasklo. „Podívejte se.“

„Ukažte!“ Chvějícími se prsty vzal lehce za podvazek.

„Opravdu, teď už věřím,“ prohlásil nejistě.

Váha jejího buclatého mladého těla se na něj těžce svalila, její horký mladý obličej vztáhl se slepě k obličeji jeho. Hlava se mu zatočila, jako kdyby byl opilý, ústa mu nemotorně sjela na její pootevřené rty. Zvrátila se těžce do podušek. Lepil jí na ústa, na oči a v malých kroužcích kolem hrdla a kolem obličeje suché a neohrabané polibky. Začal se potýkat-s háčkem, jímž měla u krku zapjat živůtek, ale prsty se mu třásly tak silně, že ho nemohl rozepnout. Jakoby ze sna zvedla své hebké ručky a háček mu rozepjala.

Potom zvedl obličej, který byl rudý jako pivoňka, a aniž věděl, co vlastně říká, začal rozechvěle šeptat:

„Vy jste, Luiso, hezká. Roztomilá.“

Hrabala se mu růžovými prsty zvolna ve vlasech, vtahovala mu znovu a znovu obličej mezi své prsy, když ji líbal, tichoučce kvílela a chytala ho za vlasy a svírala je tak silně, až to bolelo. Objal ji a přitáhl si ji na sebe. Hltali se vlhkými polibky, neukojeni, nešťastni; chtělo se jim v tomto objetí srůst, vysát jediným polibkem poslední destilát touhy.

364$

Ležel roztažen, rozrušen, vášní bez sebe, neschopen svůj žár soustředit a dát mu jediný směr. Slyšel divoké výkřiky touhy, která se nedovede vyjádřit, rodící se extasi, která neví, kudy se vybít. Ale zakoušel i strach – strach nikoliv společenský, nýbrž strach z nevědomosti, z objevu. Bál se své mužské síly. Blábolil na ni něco nejasným hlasem; sám se neslyšel.

„Mám? Mám, Luiso?“

Stočila mu obličej dolů a broukala jakoby ze sna:

„Neuděláte mi nic, Evžo? Viďte, zlatíčko, že byste mi nechtěl ublížit. Jestli se něco stane…“ pokračovala ospale.

Chytil se stébla její nápovědi.

„Já nechci být první. Já vás nechci načínat. Prvničky já nikdy nenačínám, „ blábolil v nejasném vědomí, že to vyslovuje uznaný článek zákoníku rytířskosti. „Poslyšte, Luiso!

A Evžen jí otřásl – byla jakoby omámena. „Musíte mi nejdříve říct… Ne, to já neudělám! Já jsem možná mizera, ale že bych byl někdy udělal tohle, to se o mně říct nemůže. Slyšíte?“ Zvýšil hlas, až se rozječel; v tváři mu to divoce hrálo; sotva již mluvil.

„Povídám: slyšíte? Jsem já první, nebo ne? Musíte mi odpovědět. Už jste někdy …?“

Líně se na něj podívala. Usmívala se.

„Ne.“

„Možná že jsem mizera, ale tohle já neudělám.“ Ztratil již schopnost srozumitelně se vyjadřovat; jeho hlas přešel v hatmatilku neznající slov. Těžce oddychoval a jeho pokřivená tvář se kroutila; snažil se promluvit, ale jen něco koktal.

Najednou vstala, a aby ho utěšila, objala ho horkýma pažema. Stáhla si ho na ňadra a hýčkala ho a laskala. Hladila mu hlavu a tiše k němu promlouvala.

„Vždyť já vím, zlatíčko, že byste to neudělal. Vždyť já to vím. Nemluvte. Neříkejte nic. Vždyť vy jste, miláčku, celý rozrušen. Ale, ale! Vždyť se třesete jako osika. Máte, zlatíčko, přepjaté nervy. To je to. Vy jste takové klubíčko nervů.“

Rozplakal se jí tichoučce do náručí.

365$

Poněkud se uklidnil. Usmála se a lehce ho políbila.

„Ustrojte se. Jestli máme jít za nimi, už abychom vyšli.“

Ve svém zmatku se chtěl obouvat do střevíců s vysokými podpatky, které odložila paní Bowdenová. Luisa se bujně rozesmála a vjela mu prsty do vlasů.

V Loděnici marně hledali Bowdenovy a Maxe Isaacse. Jakýsi mladý námořník je pak prováděl po torpédoborci. Při výstupu po železném žebříku podtrhovala Luisa rytmus svých pěkně formovaných stehen. Ukazovala své nožky. Prohlížela si nestoudně obrázek chóristky, vystřižený z Policejního věstníku. Mladý námořník si mohl zdola z paluby vykroutit oči; z jeho tváře hleděla nevinná protřelost. Zamrkal potom těžkými víčky na Evžena.

Paluba Oregónu.

„Načpak je tohleto?“ A Luisa ukázala na obvod nohy admirála Deweyho, vyznačený cvočky.

„To je místo, kde stál za té bitvy, „ vysvětloval námořník.

Luisa stoupla svou maličkou nožkou do otisku oné větší nohy. Námořník na Evžena zamrkal. Jakmile budete, Gridley, hotov, můžete vypálit.

„Příjemné děvče,” pochvaloval si ji Evžen.

„Taky bych řekl,“ přisvědčoval Max Isaacs. „Příjemná dáma.“ Natáhl nemotorně krk a zašilhal. „Kolik jí asi je?“

„Osmnáct, „ odpověděl Evžen.

Malvin Bowden na něj vyvalil oči.

„Ty ses zbláznil! Vždyť jí je jednadvacet.“

„Ba ne,“ odporoval Evžen. „Osmnáct. Vždyť mi to říkala.“

„Říkala neříkala,” trval na svém Malvin Bowden, „ale není to pravda. Je jí jednadvacet. Snad to taky můžu vědět! Naši ji přece znají už pět let. Když jí bylo osmnáct, tak už měla děcko.“

„No tohle! „ zvolal Max Isaacs.

„Nevěříš? S nějakým cesťákem. Potom jí ujel.“

„No tohle!“ žasl znovu Max Isaacs. „A to se s ní ani neoženil, nebo něco takového?”

366$

„Ale kde! Pak se už o ni nestaral. Prostě ujel. A to děcko jí teď vychovávají její rodiče.“

„Bože na nebesích,“ vypravil ze sebe pomalu Max Isaacs. A pak dodal přísně: „Za něco takového by měli odstřelovat.“ „To máš pravdu, „ přitakal mu Malvin Bowden.

Bloumali po Baterii, po okraji zničeného Camelotu.

„Pěkné staré domy,“ pochvaloval si Max Isaacs. „Jednou byly docela slušné.“

Díval se nenasytně na tepané železné brány; ožila v něm stará vášeň z dětství pro železné haraburdí.

„To jsou staré jižní residence,“ vysvětloval pln úcty Evžen. Záliv byl klidný: teplá stojatá voda zeleně páchla.

„Nechali ale to město zchátrat,“ stěžoval si Malvin. „Vždyť teď není o nic větší, než jaké bývalo před Občanskou válkou. „ To zas, prosím, ne. A jako že je bůh nade mnou, dokud bude žít jedno jediné věrné jižanské srdce, které nezapomene na kapitulaci v Appomattoxu, na Rekonstrukci a na černé sněmy, dotud budeme hájit své ohrožené, ale posvátné tradice až do poslední kapky naší drahocenné krve.

„Potřebují severní kapitál…“ rozhodl moudře Max Isaacs. Kdopak ho nepotřeboval?

Na vysoký balkón jednoho domu vyvedla pozorná černoška stařenu v maličkém čepečku. Stařena se posadila do houpacího křesla a zahleděla se nevidomě do slunce. Evžen ji pozoroval s účastí. Její oddané děti jí pravděpodobně ještě ani neřekly, že se válka skončila neúspěšně. Družně ji udržovaly v ušlechtilém klamu a denně si utrhovaly, denně si utahovaly své hrdé žaludky, jen aby mohla mít všechen ten přepych, na který byla zvyklá. Co asi mívala k jídlu? Jistěže kuřecí křidýlko, a zapíjela je sklenkou trpkého sherry. Všechny cenné rodinné věci byly již zatím zastaveny nebo prodány. Štěstí ještě, že byla téměř úplně slepá, takže neviděla, jak se jejich jmění rozpadá. Bylo to velmi smutné. Nevzpomínala si však tu a tam na ony staré časy vína a růží? Kdy kvetlo rytířství?

„Všimni si té staré dámy,“ upozorňoval šeptem Malvin Bowden.

367$

„Však na té se to taky pozná, že je to dáma,“ podotkl Max Isaacs. „Ta jistě ani nemákla na práci.“

„Stará rodina,“ vysvětloval mírně Evžen. „Jižanská aristokracie.“

Mimo ně přešel starý černoch; obličej mu blahosklonně lemovaly bílé licousy. Dobrý stařík – černoch z doby před Občanskou válkou. Však jich za těchto neblahých dnů žila již jen hrstka.

Evžen se zamyslil nad krásnou institucí lidského otroctví, za jejíž zachování se tak hrdinně bili předkové jeho matky, kteří sami ovšem otroky neměli. Nedopouštěj pámbu, milostpane. Starej Mojžíš nechce bejt svobodným negrem. Jakpak by moh bejt živ bez pána? Nepude přec k svobodnejm negrům zdechnout hladem. Dejte mi pokoj!

Lidumilství. Čiré lidumilství. Vytřel si z očí po slzičce.

Plavili se napříč přístavem na Palmový ostrov. Když parníček vlekl svůj pruh pěny mimo cihlový válec pevnůstky Sumteru, Malvin Bowden vykládal:

„Jich bylo víc. Kdyby obě strany bývaly stejně silné, byli by bývali biti.“

„My ani biti nebyli,“ řekl na to Max Isaacs. „My je zkrátka řezali tak dlouho, až nás to utahalo.“

„To nebyla porážka,“ připojil se Evžen, „to bylo podlehnutí.“

Max Isaacs vyvalil na něj němě oči.

„To se ví.

Vystoupili z parníčku, a již ujížděli tramvají k pláži. Zmořena létem, země vyschla a zežloutla. Listí mělo na sobě povlak prachu; tramvaj harašila kolem sprostých budek, vypečených a pokrytých puchýři; tonuly smutně v písku. Byly maličké, lajdácký stavěné – bylo té holoty všude plno – a na každé maličký dřevěný štítek. „Ishkabibble“, „Mořská vyhlídka“, „Přístav klidu“, „Atlantická hospoda“. Evžen si je prohlížel a malátně pročítal jejich vybledlá a oprýskaná roztodivná jména.

„To je ale pensionů na tom světě!“

368$

Dlouhými, zprahlými listy zakrslých palem suše šustěl horký vítr začínajícího podzimu. Před nimi se tyčily ohromné rezavé špice ruského kola. Saint Louis. Byli již na pláži.

Malvin Bowden vyskočil radostně z tramvaje.

„Kdo vleze do vody poslední, ten je pukavec! „ A již pelášil ke kabinám.

„Že já tam budu první! „ vyvřískl Max Isaacs. „Že já budu první! „ Ruce měl nad hlavou a prsty zkříženy. Pláž byla prázdná. Těch několik podniků, které byly otevřeny, úplně zahálelo. Nad nimi se oblila obloha, modrá vyleštěná mísa bez jediného mráčku. Moře podél pobřeží bylo smaragd politý sklovinou: vlny zajíždějící ospale do pobřeží houstly a kalily se a slunce jim přitom dávalo barvu plážově žlutou.

Scházeli po pláži ke kabinám. Klidné, ustavičné hučení moře znělo jim jako teskná hudba. Očima upřenýma na moře sondovali zpěněný třpyt.

„Já se dám, Evžo, k maríně,“ zaječel Max Isaacs. „Pojď, dáme se tam spolu.“

„Já na to ještě nemám léta,“ namítal Evžen. „Ale ty taky ne.

„Vždyť už mi bude v listopadu šestnáct,” bránil se Max Isaacs.

„To je taky ještě málo.“

„Tak si tedy zalžu. Tam člověka ani moc nezpovídají. A tebe vezmou taky. Co bys nešel?“

„Ba ne, já nemůžu.”

„A proč?” otázal se Max Isaacs. „Co chceš tedy dělat?”

„Já půjdu do koleje. A až ji vystuduju, půjdu na práva.”

„Na to máš přece dost času. Do koleje můžeš jít, až si odsloužíš. Ostatně u maríny se taky naučíš spoustu věcí. To je moc dobrá škola. S tou pak můžeš jít všude.”

„Ba ne,“ trval Evžen na svém; „já nemůžu.”

Když se však zaposlouchal do teskného hukotu moře, jeho tep začal prudce bušit. Viděl cizokrajné hnědé tváře a palmové ratolesti a slyšel drobné klinkavé zvuky Asie. Vždyť i on byl konec konců vyznavačem přístavů.

369$

Neteř paní Bowdenová a číšnice přijely následující tramvají. Když vyšel z vody, lehl si na pláž; nárazy větru ho trošičku roztřásly. Na rtech měl nádhernou příchuť soli. Olizoval si svou čistou mladou pleť.

Luisa vyšla z kabiny a kráčela pomalu k němu. Šla hrdě, horké křivky vtěsnány do koupacího úboru, na nohou zelené hedvábné punčochy.

Daleko v moři, až za provazy, zvedl Max Isaacs své bílé masivní paže a proklouzl rychle vzdutou stěnou zelené vody. Jeho tělo se na chvilku zeleně zablesklo; a již stál zpříma, otíral si oči a vytřásal si z uší vodu.

Evžen vzal číšnici za ruku a vedl ji do vody. Postupovala jen pomalu a vyrážela slaboučké smyslné výkřiky. Záludně se přihrnul zvlněný příboj, stoupl jí náhle až po bradu a polkl jí dech. Zalapala po vzduchu a přimkla se k Evženovi. Osměleni nyní, vrhli se s rozkoší skrze hučící vodní stěnu, a ještě než otevřela oči, přitáhl si ji k sobě a začal ji líbat mladými slanými polibky.

Za chvíli vyšli z vody a zamířili přes velký pruh pláže do teplého sypkého písku a svá hastrmanská těla uložili vděčně do jeho tepla. Číšnice se klepala; navršil jí na nohy a na kyčle písek, až byla napolo zahrabána. Přeléval v polibcích své chvějící se rty na její ústa.

„Já vás mám rád! Já vás mám moc rád!“

„Copak vám o mně vypravovali?“ vyzvídala Luisa. „Mluvili o mně?“

„Co na tom, co mluvili! Co na tom záleží! Já vás mám rád.“

„Však vy na mne, zlatíčko, zapomeňte – jen co začnete chodit s děvčaty. Zapomenete na mne. Jednou mě potkáte, a ani se ke mně nebudete hlásit. Ani mě už nepoznáte. Půjdete kolem mne a vůbec na mne nepromluvíte.“

„Ba ne. Na vás já už, Luiso, nezapomenu. Do nejdelší smrti.“

V srdcích měli plno teskného hučení moře. Políbila ho. Vždyť se narodili v horách.

370$

Domů přijel koncem září.

V říjnu odjel Gant s Benem a Helenou do Baltimoru. Příliš dlouho odkládaná operace byla již nevyhnutelná. Jeho nemoc se totiž neustále zhoršovala. Jednu dobu nevycházel vůbec z bolestí. Byl zesláblý. Byl postrašený.

V noci vstával a svým křikem, stále ještě tak hrůzně majestátním jako za starých dob, bouřil ze spánku celý dům.

„Já ji vidím! Já ji vidím! Nůž! Nůž! … Vidíte ten její stín? … Tam! Tam! Tam!“

A s vervou shakespearovského tragéda začínal couvat a ukazoval na různá nezranitelná nejsoucna.

„Vidíte ji tam v tom stínu? Tak už sis konečně pro dědka přišla… Vždyť tam stojí ta Zubatá s kosou – tak, jak jsem si ji vždycky představoval. Ježíši, bud milostiv mé duši!“

Gant ležel na dlouhé posteli Urologického ústavu při universitě Johna Hopkinse. Každý den se k němu přihnal jakýsi bodrý mužíček a vždycky se podíval na jeho tabulku. Byl to jeden z největších chirurgů celých Spojených států.

„Jen žádný strach, „ povzbuzovala ho ošetřovatelka, „úmrtnost dělá jen čtyři procenta. A bývala třicet. To on ji tak snížil.“

Gant chroptěl a vsunul svou ohromnou ruku do životaplné dlaně dceřiny.

„Jaképak strachy, mladíku! „ utěšovala ho Helena. „Odbudeš si to, a budeš zase chlapík, jako jsi býval.“

Živila ho svým životem, svou nadějí, svou láskou. Když ho odváželi do operačního sálu, byl téměř klidný.

Šedovlasý mužíček se podíval, potřásl lítostivě hlavou a začal elegantně řezat.

„Hotovo! „ ohlašoval po čtyřech minutách svému asistentu. „Zavřete ránu.“

Gant byl nemocen na smrt; měl rakovinu.

Gant seděl v pojízdném křesle na balkóně čtvrtého poschodí a jasným říjnovým vzduchem hleděl na město prostírající se před ním až kamsi daleko do mlžného oparu. Jeho vzhled byl

371$

čisťoučký a téměř křehký. Kolem jeho tenkých úst poletoval slaboučký úsměv blaha a úlevy. Kouřil dlouhý doutník; jeho smysly nedávno zase ožily.

Ukázal kamsi rukou. „Tam jsem strávil kus svých chlapeckých let. „ Ukázal jinam. „A tamhle někde stával hotel starého Jeffa Streetera.“

„Jen se hrab v minulosti,“ kárala ho s úsměvem Helena.

Gant se zamyslil na tím, co bylo od oné doby, a nad tou ošemetností osudu. Jeho život mu připadal jako něčí cizí.

„Až tě odtud pustí, půjdeme se na všechna ta místa podívat. Vždyť už tě chtějí poslat domů; pozítří. Tys to věděl? Říkali ti, že je to skoro dobré?“ Helena křičela a hrdě se usmívala.

„Teď už budu zase chlapík. Cítím se o dvacet let mladší.“

„Chudáčku tatínku starý! Chudáčku tatínku starý!“

Oči měla vlhké. Položila mu na obličej své velké ruce a přitáhla si jeho hlavu.

XXVII

Vstaň, můj Shakespeare! Vstal. Bard vstával; všude, po celém svém široširém čackém novém světě. Vždyť byl také bardem všech dob, nikoliv pouze jednoho věku. A pak jeho třísté výročí bylo také jenom jednou – po třech stech letech. Světili je zbožně od Marylandu až po Oregon. Jedenaosmdesát členů sněmovny representantů, když se jich některý gramotný žurnalista otázal na jejich nejmilejší verše, odpovídalo slovy Polomovými: „Především toto však: sám sobě věren bud. „ Kde jaká škola, všude se hrály hry, pořádaly slavnosti a psala slohová cvičení na thema Labuť avonská.

Evžen vytrhl z Nezávislého chandoský portrét Shakespeara a přibil ho na obílenou stěnu svého kumbálku. Stále ještě rozeznělý ozvěnou slavného chvalozpěvu Bena Jonsona, naškrabal potom pod něj velkými roztřesenými písmeny: Vstaň, můj Shakespeare! Velký vypasený obličej – „tak pitomou kušnu jsem ještě neviděl“ – civěl na něj vypoulenýma očima;

372$

hrotitá bradka samolibého křupana. Ale osvícen přítomností velikána, Evžen se znovu pustil do pojednání, jehož rukopis byl rozházen po celém stole.

Přišli mu na to. Jednou se nemoudře vzdálil a barda zanechal na stěně. Než se vrátil, Ben a Helena si již přečetli jeho škrábaninu. Když ho pak volali ke stolu, k telefonu, nebo aby někam došel, činili to poetickým: „Vstaň, můj Shakespeare.“

Vstával se zrudlou, pohněvanou tváří.

„Podá mi můj Shakespeare ty vdolky?“ nebo „Směl bych prosit mého Shakespeara o to máslo?“ dobíral si ho Ben se zamračenou tváří.

„Můj Shakespeare! Můj Shakespeare! Nechceš ještě jeden pirožek?“ volala na něj Helena. A zalykajíc se kajícným smíchem, dodávala: „Ale vždyť to už není hezké! Takhle bychom si z chudáčka střílet neměli. „ Poškubávala se za svou velkou rovnou bradu a vyhlížela z okna a přitom se smála a smála – nepřítomně a kajícně.

Ale: „…jeho umění bylo universální. Viděl život jasně a viděl ho celý. Byl to intelektuální oceán, jehož vlny dorážely na všechna pobřeží myšlení. Byl v jedné osobě vším: právníkem, kupcem, vojákem, lékařem, státníkem. Nad hloubkou jeho učenosti žasli vědci. V Kupci benátském se zabývá svrchovaně odbornými právnickými otázkami jako zkušený advokát.

V Králi Learu předpisuje odvážně Learovi proti jeho šílenství spánek, spánek, který v klubko svine motanici starostí! Před téměř třemi stoleními předvídal již tedy nejnovější výtěžky moderní vědy. Dovede se do svých postav vcítit, dovede jejich charakteristiku zaokrouhlit, směje se s nimi, nikoli jim.“

Vyneslo mu to medaili – z bronzu, a možná i z čehosi ještě trvanlivějšího. Podobizna barda se zprohýbala a zašla. W. S. 1616 – 1916. Život dlouhý a plodný.

Celé uspořádání slavnosti bylo krásné a prosté. O to se již postaral její iniciátor dr. Jiří B. Rockham – šeptalo se o něm, že kdysi hrával u společnosti Bena Greeta. Celý text napsal dr. Jiří B. Rockham, a psal ho proto také pro dr. Jiřího Rock—

373$

hama. Dr. Jiří Rockham představoval Hlas dějin. Nevinná školní mládež altamontská byla pouze němou ilustrací tohoto hlasu.

Evžen hrál prince Jindru. Jeho kostým přišel z Filadelfie den před slavností. Na pokyn Jana Dorseyho Leonarda se do něho oblékl. Na balkóně školy předstoupil stydlivě před Jana Dorseyho; jezdil prsty po svém plechovém meči a hleděl poněkud rozpačitě na své růžové hedvábné punčochy, které mu sahaly do tří čtvrtin hubených holení a ponechávaly až ke kabátci na píď mezeru holých stehen. Jan Dorsey Leonard si ho začal vážně prohlížet.

„Hleďme, hleďme. To se musím podívat.“

Zatahal ho silně za okraj vadné punčochy, ale jediným výsledkem toho bylo, že se v ní objevily velké pruhy ok. Pak se rozesmál. Svezl se bezmocně na zábradlí balkónu a překlonil se přes ně; z tichého smíchu, jímž až ochrnul, vynořil se po chviličce vysoký tón zachrchlaného fňukotu.

Sotva popadal dech. „A-ach, můj ty bože! „ Všiml si chlapcovy pohněvané tváře a začal se zadýchaně omlouvat:

„Promiňte. Něco tak směšného jsem ještě … Tu se jeho hlas zhroutil.

„Já vás už vystrojím,“ utěšovala ho slečna Amálka. „Já mám něco, co se vám krásně hodí.“

Dala mu úplný klaunský pytlovitý úbor ze zeleného plátna. Byl to pozůstatek ze zábavy, jíž se kdysi zúčastnila; plandavé nohavice byly na kotnících sevřeny podvazky.

Pohlédl na slečnu Amálku se zkormoucenou zmatenou tváří. „Že to není ono! Že on nic takového nenosil!“

Slečna Amálie se na něj podívala. Její vysoká ňadra se vzedmula plným kontraaltovým smíchem.

„Ale tohle bude dobré! „ chlácholila ho ječivým hlasem. „Že on takový nebyl? Kdopak si toho, chlapče, všimne! „ Zhroutila se těžce do proutěného křesla; to se roztáhlo a na znamení odporu zavrzalo.

„Ach božíčku!“ zasténala slečna Amálka; po tvářích jí tekly slzy. „Něco takového jsem snad ještě

374$

Slavnost se konala na louce u panského domu, obrostlé

stromovím. Dr. Jiří B. Rockham stál v zeleném dolíku, který byl přirozeným amfiteátrem. Obecenstvo sedělo dokola na travnatých svazích. Dolů k dr. Jiřímu B. Rockhamovi se vinula kavalkáda básnických a dramatických přeludů a on elegantně odbavoval postavu za postavou popisným pentametrem. Oblečen byl tak, jak se chodilo za renesance – v době, která mu učarovala svým pochopením pro půvab svalnatých lýtek. Masivní nohy mu tvořily pod cudnými krajkovými třásničkami nohavic uzlovité vypukliny.

Evžen čekal nahoře na cestě, za zástěnou stromů. Byl bujný raný květen. Vedle něho čekal „doktor“ Hines (Falstaff). Jeho napjatý obličejíček se uculoval na roucho, v němž bylo bůhvíkolik metrů vycpávkové vaty. Uhodil se do vzdutého panděra a zašklebil se; po ráně mu zůstala vodnatelná prohloubenina.

Obrátil se na Evžena a komicky zašilhal.

„Ty ale vypadáš, Jindro, na prince!“

„Však ty taky nejsi, Honzo, žádný krasavec!“

Julek Arthur (Macbeth) vytasil za ním obřadně meč.

„Vyzývám tě, Jindro, na souboj.“

V tetelivém nezralém světle se jejich plechové meče hbitě srazily. I rozesmály se a jako ptáčata se rozcvrlikaly všechny bardovy postavy, rozložené po trávníku a sedící v sedlech.

Julek Arthur podnikl rychle útok, ale byl odražen, a tu s frivolním úšklebkem ponořil náhle svůj meč do pohostinného panděra „doktora“ Hinese. Společnost nesmrtelných blaženě vyvřískla.

Přihnala se na ně zlostně druhá režisérka, slečna Ida Nelsonová. „Š!“ hlasitě zasyčela. „Šš!“ Byla velmi rozzlobena.

Syčela tak hlasitě již celé odpoledne.

Pohupujíc se lehoučce na svém dámském sedle, přicválala Rosalinda, maličká líbezná kráska z klášterního pensionátu; žhavě se na něj usmála. Zadíval se na ni a zapomněl.

Zástup namačkaný na cestě pod nimi pozvolna řidl; oddrolovaly se od něho droboučké částice a mizely v skryté rokli pohostinného Hlasu dr. Jiřího B. Rockhama; uvítání, jehož se jim dostávalo, bylo zvučné a tučné jako šunka.

375$

Ale to ještě nebyl u Shakespeara. Slavnostní průvod zahajovaly totiž Hlasy minulosti a přítomnosti – hlasy, které se s duchem oslavy sice tak docela nerýmovaly, ale pro hmotný úspěch podniku byly nutné. Tyto hlasy přecházely teď bez jediného hlesu – čtyři vylekané prodavačky od Schwartzberga v cudném úboru z hrubého plátna a sandálech s korouhví své firmy. Neboli, jak to výmluvněji hlásaly doktorovy jamby:

{„Jest řádný Obchod sestrou Uměn; tudíž

i pro něj místo v těchto scénách budiž. „}

Ukázaly se a odtáhly; Ginsbergův „ten kadlub formy a zrcadlo módy“; Bradleyho obchodu s potravinami „svůj roh Pomona zvedla hojnosti“; „od Indu vozy a až od Oxu“ náležející zastupitelství automobilky Buick.

Ukázaly se a odtáhly – jako mumraj mlžných postav na podzimní řece.

Za nimi sevřené šiky cherubínů, seřaděné legie altamontských nedělních škol, všechno bíle naparáděno, dva tisíce ruček přísně svírajících dva tisíce maličkých praporečků svobody – tito andílci boží, jež sem sehnala událost na míle a míle jim odlehlá, dali se nyní na pochod do dolíku. Učitelky lehoučce podupávaly a potleskávaly, aby z nich vyloudily něco jako skutečný pochod.

„Ráz, dva, tři, čtyři. Ráz, dva, tři, čtyři. Rychle děti!“

Když se již přiblížili, vítal je posvátnými tóny skrytý orchestr, ozývající se ze stromoví. Baptisty prostou poučkou Je to víra dávných předků, metodisty U řeky já budu čekat; presbyteriány Skálou věků; episkopaliány Kristem, milencem mé duše; a maličká žídata – to již lyrická vroucnost dostoupila vrcholu – ušlechtile pochodovou melodií Kupředu, voje křesťanské.

Nedali se ani do smíchu; průvod přešel. Nastala přestávka.

„Zaplať pámbu,“ ozval se v posvátném tichu drsný hlas Ralpha Rollse. Rozlezlé vojsko bardovo se rozchechtalo a začalo se rušně šikovat.

376$

„Šš! Šš! „ syčela slečna Ida Nelsonová.

„Co si ta ženská o sobě vlastně myslí?“ ozval se Julek Arthur. „Asi že je ventil parního kotle.“

Evžen si pozorně prohlížel ladné nožky Violy-pážete.

„Hele, kdopak tu taky není,“ zahlaholil mocně, jak již měl ve zvyku, Ralph Rolls.

Pohlédla na něj se smělým neutrálním úsměvem. Svou lásku nedala však vůbec najevo.

Slečna Ida Nelsonová zachytila doktorovo kradmé znamení. Obezřele, loudavým dvojstupem, začala ten zástup nahánět doktorovi.

Mouřením benátský (pan Jiří Graves) obrátil se k úšklebkům hochů svými širokými zády; nedovedl skrýt své rozpaky nad mohutností svých lýtek a se stydlivým posupným úšklebkem scházel zlodějským krokem do dolíku.

„Musíš mu, Villo, říct, kdo vlastně jsi,“ dobíral si ho „doktor“ Hines. „Vždyť ty, člověče, vypadáš jako černošský boxer.“

Město sedělo ve svém prvním jarním bílém širtynku na drnových lavičkách a shlíželo vážně na tuto miniaturní komedií plnou omylů zarámovanou stromovím; hory obklopující místo a bohové na nich shlíželi na maličko větší divadlo města; a obrazně řečeno, s hor, které shlížely na hory, tuto poslední baštu filosofie, shlížel na všechno autor této kroniky.

„Tak už, Jindro, jdem. „ A „doktor“ Hines rýpl Evžena do žeber.

„Jen jim to, člověče, natři, „ dobíral si ho Julek Arthur. „Šaty na to máš.“

„No, a nevypadá snad na to?“ chytil se toho Ralph Rolls.

„Ty je, kamaráde, odděláš,” dodal pak s neslušným smíchem.

Doprovázeni tichým, ale stále silnějším a silnějším pochichtáváním žasnoucího obecenstva, sešli do dolíku. Před nimi se již doktor vypořádal s Desdemonou; půvabně se uklonila a odcházela. Nyní byl zaměstnán Othellem; ten před ním stál jako býk a přitom nesměle vyčkával konce svého

377$

utrpení. A již i on odcházel sáhovými kroky a doktor se obrátil k Falstaffovi a živě, s úlevou, začal předčítat o chlapíkovi s vycpaným břichem.

{„Teď pryč již, tragiko, a pošli nám

sem bujný smích a hlahol rolniček.

Hle, starý Falstaff, kníže šprýmařů,

jenž smíchu býval princi studnicí

a jehož vtipy roztřásaly říš …“}

Uveden do rozpaků zesilujícím se spodním proudem smíchu, „ doktor „ Hines se otrle ušklíbl a hodil kolem sebe několik pohledů; škubl komicky svou vycpanou postavou a zašeptal Evženovi chraplavé „stranou“; „Slyšíš to, Jindro? Potom že nejsem pámbu na kolečkách!“

Evžen viděl, jak odchází – byl jako zelená skvrna; vtom si uvědomil, že na dr. Jiřího B. Rockhama sestoupilo jakési nepřirozené mlčení. Hlas dějin ztratil na chvíli řeč. Jeho dlouhé čelisti zůstaly rozevřeny dokořán. Zakoulel směrem k slečně Idě Nelsonové úpěnlivě očima. Ta odvrátila hlavu.

„Kdo jste vy?“ otázal se chraplavým hlasem; u úst si z opatrnosti přidržel huňatou ruku.

„Princ Jindra,“ představil se Evžen, rovněž chraplavě a s rukou u úst.

Dr. Jiří B. Rockham se na chviličku zarazil. Na křeslech bylo tento rozhovor slyšet. Ale ještě dříve, než se ozval rozčilující potlačovaný smích, spustil pevným hlasem:

{„Toť přítel slabých, kumpán zbojníků,

náš čacký Jindra, mudřec-větroplach…}

Dr. Jiřího B. Rockhama a všechno to, co měl ještě říci, zalil smích, smích utržený z řetězu, smích bouřlivý, který se s každým novým přílivem vzdouval stále výš a výš, smích divoký, zemětřesný a hromový. Smích! Smích! Smích!

Helena se vdávala v měsíci červnu; je prý to sice měsíc zasvěcený Hymenu, ale sňatků se v něm uzavírá tolik, že požehnání tohoto boha nebude asi tak spolehlivé.

378$

V květnu vystupovala ještě naposled jako zpěvačka a odjela pak do Altamontu. Odbyla si operní týden v Atlantě a domů se vracela přes Henderson; navštívila tam Daisy a paní Selbornovou. A tam se také sešla se svým nastávajícím.

Nebyl to člověk jí neznámý. Znala ho již několik let z Altamontu, kde kdysi bydlil jako okresní zástupce velké a lidumilné firmy, u níž byl stále ještě zaměstnán – Federální společnosti kontrolních pokladen. A od té doby sjezdil již z příkazu svého chlebodárce všechny možné kouty země a všude hlásal své velké poselství blahobytu a úspěchu. Bydlil tehdy v jistém městě Jižní Karoliny, se sestrou a stařičkou matkou, jíž vážná tělesná vada neoslabovala však nikterak chuť k jídlu. Byl jim oběma oddán a byl k nim štědrý. A Federální společnost kontrolních pokladen, dojata jeho služební horlivostí, odměňovala ho dobrým platem. Jmenoval se Bartoň. Bartoňovi si žili dobře.

Helena přijela domů neočekávaně, jak s oblibou přijížděli všichni Gantové. Jednou odpoledne vrazila do kuchyně Dixielandu ; bylo tam právě několik členů rodiny.

„Dobrý den vespolek.“

„Pro p-p-pánaboha, „ vzpamatoval se po chvíli Lukáš. „To se podívejme!“

Srdečně se s ním políbila.

„Tohle jsou mi věci! „ Eliza položila žehličku na prkno a její pokus rozběhnout se najednou dvěma směry skončil zavrávoráním. Políbily se.

„Právě jsem si v duchu říkala,” pokračovala Eliza již klidněji, „že by mě vůbec nepřekvapilo, kdyby ses z ničeho nic objevila ve dveřích. Měla jsem takovou předtuchu, nebo, jak ty bys tomu řekla

„Ach můj ty bože! „ V Helenině žertovném povzdechu zaznělo i trošičku rozladěnosti. „Jen už zase nezačínej s těmi pentlandovskými strašidelnými báchorkami. Mně z toho vždycky naskakuje husí kůže.“

Helena a Lukáš se na sebe podívali burleskně úpěnlivými pohledy. Potom Lukáš mrkl, náhle se obrátil a s idiotským smíchem začal Elizu nemilosrdně lechtat.

379$

„Necháš toho! „ zaječela Eliza.

Šíleně se rozchechtal.

„Ty ses, chlapče, podle všeho zbláznil,“ spustila na něj podrážděně. „Namouduši!“

Helena se rozesmála chraplavým smíchem.

„Tak jak jsi shledala Daisy s dětmi?“ vyptávala se Eliza.

„Ale docela v pořádku,“ odpověděla mrzutě Helena. „Ode všeho zlého! „ A dala se do smíchu. „Takové štěnice jste vám ještě neviděli! Jen ty hračky a všelijaké dárky, co jsem jim přivezla, přišly mě na nějakých padesát dolarů. Podle jejich vděku by to ovšem nikdo neřekl! A Daisy to všechno přijímá jako nějaký povinný desátek. Ten sobec! Ten sobec! Ten sobec!“

„M-m-můj ty bože!“ rozhorloval se loajálně Lukáš.

Hledejte druhé takové děvče.

„Co jsem tam u Daisy dostala, to jsem si, věřte mi, všechno zaplatila.“ Helenin tón byl pichlavý, vyzývavý. „Nezdržovala jsem se tam taky déle, než jsem musila. Byla jsem skoro pořád u paní Selbornové. U té jsem se taky vlastně stravovala.“

Její potřeba nezávislosti zatím zesílila; její hlad po lidech na ní závislých nabyl ostrosti. V jejím tvrzení, že jiným není ničím zavázána, bylo něco bojovného. Dávala více, nežli přijímala.

„Tak už jsem v tom,“ promluvila po chvilce; nemohla se již dočkat, ale snažila se to zamaskovat.

„A v čem?“ otázal se Lukáš.

„Nakonec jsem do toho přece jen praštila.“

„Milosrdný bože!“ zaječela Eliza. „Snad ses mi nevdala?“

„Ještě sice ne, ale bude to co nejdřív.“

A rozpovídala se jim o panu Hugovi T. Bartoňovi, agentovi, který prodává kontrolní pokladny. Mluvila o něm hezky, uznale, bez obzvláštní lásky.

„Je o deset let starší než já.“

Eliza našpulila rty a zamyšleně poznamenala: „Z takových bývají někdy nejlepší manželé.“ A hned se zeptala: „Má nějaké jmění?“

„Nemá; žijí z toho, co vydělá. Ale mohu říci, že si žijí.

380$

pansky. V domě jsou pořád dvě služky. Stará paní ani nehne prstem.“

„A kde budete bydlet?“ otázala se Eliza zhurta. „U jeho rodiny?“

„No to zase ne! To zase ne! „ ohrazovala se Helena, pomalu a vzrušeně; a rozčileně pak spustila: „Co tě vede, maminko – chci mít konečně taky jednou svůj vlastní domov! Ale to ty asi nechápeš! Celý svůj život dělám pro jiné! Teď ať zas jiní dělají pro mne. Tchyně a švagrové kolem sebe mít nechci! „ A ještě to důrazně podtrhla: „Ty bych si vyprošovala!“

Lukáš si začal nervosně okusovat nehty.

„No, d-d-děvče d-d-dostane jedna radost. Doufám, že taky bude mít t-t-tolik rozumu, aby to uznal.“

Byla tím dojata; velkodušně a ironicky se zasmála.

„To mám ale spojence! „ A vážně se na něj podívala jasnýma milujícíma očima. „Děkuji ti, Luko. Ty jsi zkrátka z těch lidí, kterým jde vždycky o zájem rodiny.“

Její velká tvář byla chviličku klidná a roztoužená. Hleděl z ní velký klid: rozzářená cudná krása svítání a krůpějí deště. Její oči byly jasné a důvěřivé jako oči děcka. Pro zlo v ní nebylo místa. Pořád se ještě ničemu nenaučila.

„A tatínkovi jsi to už říkala?“ otázala se po chvíli Eliza.

Hned neodpověděla. „Ne, ještě ne.“

Připomněli si tiše Ganta a podivili se. To je co říci – Helena chce odejít z domova.

„Já mám přece právě takové právo na svůj vlastní život jako každý jiný,“ spustila Helena nakvašeně, jako kdyby jí někdo to právo upíral. „To by bylo, mami! Vy jste si přece taky žili s tatínkem svým vlastním životem – či už nevíš? Ty si myslíš, že je to správné, abych se o něj starala až do smrti? Viď, že si to myslíš?“ Její hlas nabyl hysterické výšky.

„Ale jdi. To já přece vůbec neřekla…“ začala Eliza, rozrušeně a smířlivě.

„Ty jsi zkrátka c-c-celý svůj život myslila jenom na jiné, a ne na sebe,“ vysvětloval Lukáš. „To je to. Kdyby to aspoň uznali!“

381$

„Jenže teď už to tak nebude. To už je jisté. Ani za nic! Chci mít svůj vlastní domov a děti. – A taky je mít budu! „ zvolala vyzývavě. Po chvilce pak dodala něžně:

„Chudinka tatínek! Copak ten tomu asi řekne?“

Řekl toho velmi málo. Jakmile překonali první překvapení, Gantové dovedli vpracovat každou novou událost do tkáně svého života. Propastná změna vrhala jejich duše do jakéhosi zamyšleného bezvědomí, v němž se rozšiřovaly.

Pan Hugo Bartoň si vyjel do hor navštívit rodinu své nevěsty.

K nesmírné radosti všech přijel rozvalen v dlouhém zaprášeném hnědém závodním chassis roadsteru značky Buick 1911. Přijel obklopen kotouči plynu a doprovázen rachotivými výbuchy silných motorů. Vystoupil z vozu; vysoká elegantní postava, dyspeptická, hubená, až téměř vyzáblá, nastrojená a nažehlená jako pravý módní lev. Prohlédl si pomaloučku a zpytavě auto a s dlouhým doutníkem vklíněným do koutku svých mračných úst začal si rozvážně svlékat rukavice. Potom, ale stále bez nejmenšího chvatu, sňal s hlavy své šedé půlhektolitrové sombrero – jedinou nezvyklou složku svého jinak bezvadného úboru – a chvilku pak lehoučce potřásal svýma tenkýma nohama, aby si vyrovnal záhyby na kalhotách. Ale záhybů na nich ani nebylo. Potom namířil rozvážně po pěšině k Dixielandu, kde byla shromážděna Gantova rodina. Když tam došel, zase beze spěchu, vyňal klidně z úst doutník a podržel ho v prstech své hubené, chlupaté, silně se poškubávající ruky. Skotačivý větřík počechral mu lehoučce jeho řídké, černé, krásně ulízané vlasy a porušil tak trošičku jejich eleganci. Hugo Bartoň vylovil zrakem svou snoubenku a usmál se důstojným ušklíbavým úsměvem; zasvítily zlaté valounky jeho zubů. Pozdravil se s ní a políbil ji.

„To je moje maminka,“ představovala Helena.

Hugo Bartoň se uklonil, pomaloučku, dvorně, až po svůj tenký pás. Upřel na Elizu smělý pronikavý pohled; přivedl ji tak z rovnováhy. Zkroutil opět rty v působivý ušklíbavý

382$

úsměv. Všichni měli dojem, že se chystá říci něco velmi a velmi důležitého.

„Dobrý den. „ A Hugo Bartoň podal Elize ruku.

Všichni měli dojem, že Hugo Bartoň řekl něco velmi a velmi důležitého.

Se stejnou pomalou vážností se pozdravil se všemi ostatními. Jeho velkomožnost je poněkud zastrašila. Lukáš se přesto neovládl a vybuchl: „D-d-dostanete, pane B-b-bartone, d-d-děvče jedna radost.“

Hugo Bartoň se na něj pomalu obrátil a upřel na něj svůj pronikavý pohled.

„Taky si myslím,“ řekl vážně. Hlas měl hluboký, rozvážný, působivě škrablavý. Vždyť nyní prodával sama sebe.

Nastalo trapné ticho. Obrátil se na Evžena a přívětivě se usmál. Z kapsy vesty vytáhl tři dlouhé mohutné doutníky a podával mu je; jeho čisťounké prsty se při tom škubaly.

„Zakouříte si doutník?“

„Děkuji, já si zapálím kamelku,“ odmítl Evžen s mrknutím starého zhýralce.

A vytáhl z kapsy balíček cigaret. Hugo Bartoň mu vážně podržel zápalku.

„Pročpak nosíte ten ohromný klobouk?“ otázal se ho Evžen.

„Psychologie. Aby se o člověku mluvilo.“

Eliza se dala do smíchu. „Tomu se říká mazanost. No ne?“

„To si myslím,“ přizvukoval Lukáš. „Zkrátka reklama. Reklama se vyplatí.“

„Ovšem; člověk se musí umět vžít do psychologie druhého.“ Tato věta jako by mluvila o přepadání v rukavičkách a o drancování s mírou.

Velice se jim zalíbil. Odešli všichni do domu.

Matce Huga Bartona šlo na čtyřiasedmdesát, ale sílu měla jako zdravá padesátnice a chuť k jídlu za dvě čtyřicátnice. Byla to ohromná stařena hodně přes metr osmdesát vysoká, s mohutnými mužskými kostmi, silnými čelistmi a masivním, plným, požitkářským a samolibým obličejem a se skvělou stoupou silných žlutých koňských zubů. Pozorovat ji, jak

383$

zpracovává kukuřičný klas, bylo opravdu požitkem. Maličká mrtvička jí zpomalila jazyk a učinila její řeč poněkud těžkopádnou, takže mluvila rozvážně a každé slovo pronášela velmi důležitě. Tato vada, kterou pečlivě zakrývala, spíše ještě zesilovala než oslabovala velekněžskou závažnost jejích názorů; byla tělem duší republikánkou – uchovávala tak památku svého zesnulého manžela – a zuřivě nenáviděla každého, kdo odporoval jejím politickým názorům. Když narazila na odpor nebo když jí něco přelétlo přes nos, masivní blahosklonnost její tváře zaháněl ihned bouřkový mrak nedůtklivosti a její široký přehrnutý spodní ret se začínal shrnovat jako závěs u výkladní skříně. Ale když se tak pomalu nesla, v jedné ohromné ruce těžkou hůl, o niž opírala váhu své hutné hmoty, byla to imposantní vznešená vdova.

„Dáma – skutečná dáma,“ prohlašovala hrdě Helena. „To se pozná na první pohled. Však taky chodí mezi samou smetánku.“

Bartoňova sestra, paní Jenovefa Watsonová, byla snědá osmačtyřicátnice, vysoká, slaboučká a vyzáblá jako její bratr; dyspeptická a elegantně ustrojená. O jejím rozvedeném muži Watsonovi se vůbec nemluvilo, že to bylo až nápadné; když jednou dvakrát padlo jeho jméno, nastaly trapné rozpaky, pohřební ticho a zaševelila nějaká narážka na orientální zhýralost.

„Byla to bestie, bídák,“ ulevil si Hugo Bartoň. „Choval se k sestře velmi nepěkně.“

Paní Bartoňová zakývala velkou hlavou, přitakajíc tak jako vždy, pomalu, ale důrazně, názorům svého syna.

„ Ó-o! Straš-li-vý člověk!“

Dávali na srozuměnou, že prováděl bůhvíjaké pekelné rejdy. „Chodil za jinými.“

Sestra Vefa měla úzký nespokojený obličej, kovovou živost a překypovala srdečností. Ustrojena bývala vždycky velmi elegantně. Měla jakési poněkud nejasné styky na realitním trhu; mluvila důležitě o jakýchsi záhadných transakcích; byla stále před jakýmsi „ohromným obchodem“.

„Už mám na ně, bratře, políčeno,“ svěřovala se na příklad

384$

radostně plna důvěry. „Vyvíjí se to tak, jak to potřebuju. Dnes ke mně přijde J. D. a povídá: ,Na tohle vy jste, Vefo, jediná žena na světě. Jen do toho, děvečko! Z toho kouká celý kapitál. „A tak dále a tak dále.

Evženovi se zdálo, že se její řeči podobají řečem bratra Štěpy.

Zato krásná byla jejich vzájemná oddanost a láska. Nezvyklá věrnost této lásky, její trvalá dobrá pohoda nešla Gantovým na rozum a znepokojovala je. Těžko popsatelně je dojímala a poněkud je i mrzela.

Čtrnáct dní před svatbou nastěhovali se Bartoňovi do Woodsonské ulice. Neuplynuly od jejich příjezdu ještě ani tři dny, a Helena a stará paní Bartoňová se již posekaly. Jinak to ani nebylo možné. Helenina rychle vzplanuvší láska k Bartoňovým rychle dohořela. Ohlásil se Helenin vlastnický pud – nechtěla mít s nikým lásku na polovic, nechtěla se s nikým dělit o místo v srdci. Chtěla mít, chtěla vlastnit úplně. Chtěla být velkomyslná, ale chtěla být paní. Chtěla dávat. Byl to již zákon její povahy.

Hnána tímto svým bytostným pudem, začala hned na stařeně něco hledat.

A paní Bartoňová si zase uvědomovala velikost své ztráty. Chtěla nabýt jistoty, že si Helena je vědoma, čeho se jí v tomto moderním světci vlastně dostává.

Byla třeba u Gantů a pohupovala se důležitě na ztemnělé verandě v houpacím křesle.

„To dostanete, Heleno, hodného hocha.“ A vzrušeně, bojechtivě, začala stařena pohazovat mohutnou hlavou ze strany na stranu. „Můžete si myslit, že to říkám proto, že je to můj syn, ale hocha dostanete, Heleno, hodného. Hodnější hoch, než je Hugo, snad ani nežije.“

„No, já nevím,“ řekla na to rozladěně Helena. „Však pro něj to snad taky nebude tak špatný obchod. O sobě já mám taky dost vysoké mínění.“ A Helena se rozesmála, drsně a srdečně, jen aby zastřela svou nakvašenost; její dopal byl každému zřejmý – jenom paní Bartoňová ho nepostřehla.

Za chvilku odešla pod nějakou záminkou do domu; její tvář

385$

byla již všecka zkroucena stupňující se hysterií. „Však jste to slyšeli! „ vybuchla před Lukášem, Evženem a vůbec před každým, od koho se mohla nadát porozumění.

„Slyšeli jste to? Vidíte, co všechno musím spolknout! Vidíte? Můžete mi potom mít za zlé, že tu ježibabu nechci mít na očích? Viďte, že nemůžete? Vidíte to, jak chce vládnout! Vidíte, jak se o mne, jak jen trošku může, hledí otřít? Nedovede se s tím zkrátka smířit, že o něj má přijít. Není taky divu. Vždyť je to její dojná kráva. Vymačkaly ho už jako citrón. Vždyť teď, kdyby na to přišlo a on se měl mezi námi rozhodovat…“ Její obličej mocně pracoval; dále již nemohla. Za chvilku se uklidnila. „Tak, teď už snad víte, proč s nimi nebudeme bydlit pohromadě, „ navázala rozhodným tónem. „Viďte, že to musíte uznat. Můžete mi to mít za zlé?“

„To se ví, že ne,“ dosvědčoval poslušně Evžen; musil si na to nabrat dechu.

„Že jí není h-h-hanba! „ přizvukoval oddaně Lukáš.

Vtom se z balkónu ozvala paní Bartoňová; přívětivě, ale velitelsky: „He-le-no! Kdepak jste, He-le-no?“

„Táhni mi k čertu! Táhni mi k čertu! „ ulevila si Helena; v jejím hlase zazněl komický spodní tón.

„Prosím? Co je?“ hlásila se pak pronikavým hlasem.

„Viďte, že to musíte uznat.“

Svatbu měla v Dixielandu, protože to byla svatba velká. Měla přece velkou spoustu známých.

Čím více se blížily oddavky, tím více se stupňovala její potlačovaná hysterie. Její smysl pro dekorum nabýval bojovnosti; vyjížděla si prudce na Elizu, že má v domě jisté pochybné lidi.

„Jak si to, maminko, pro kristapána představuješ? Trpět tu takové rejdy přímo před Hugovýma očima a před očima jeho rodiny! Copak si o tom pomyslí! To nemáš pro mé city ani kousíček ohledu? Snad nechceš mít, pro pánaboha, v den mé svatby celý dům plný všelijakých běhen?“ Rozkřikovala se a její hlas byl chraplavý. Div neplakala.

„Ale, dítě! „ uklidňovala ji Eliza; na její tváři se objevilo

386$

znepokojení. „Co tím chceš vlastně říci? Já nikdy nic nepozorovala.“

„Pak jsi tedy slepá! Vždyť už o tom mluví kdekdo! Vždyť oni spolu žijí! „ Posledními větami narážela na poměr mezi jakýmsi mladíkem, pijanem a rozmařilcem, a jakousi mladou, lehce tuberkulosní černovlasou krasotinkou.

Úkol dostat tuto dvojici z jejího doupěte připadl Evženovi. Čekal zarputile před pokojem onoho děvčete a škvírou ve dveřích pozoroval hru stínů. Po šesti hodinách obležení kapitulovali – muž vyšel z pokoje. Chlapec – bledý, ale hrdý na svěřené mu poslání – oznámil znesvěcovateli domu, že musí pryč. Mladík mu s bodrostí alkoholika přisvědčil. Šel hned.

Paní Pertová byla při tomto čištění domu vzata na milost.

„Co o ní dohromady víme?“ prohlásila Helena. „Ať si o ní, o Baculce, říkají, co chtějí, já ji mám ráda.“

Kapradiny, květiny, stromečky v květináčích, dary a scházející se hosté. Táhlé huhňavé brumlání presbyteriánského kněze. Mačkanice. Vítězoslavný dunivý Svatební pochod.

Záblesk magnesiového světla; Hugo Bartoň a nevěsta, povadlí a s vytřeštěným zrakem – polekali se; Gant, Ben, Lukáš a Evžen, všichni se širokými úsměvy; Eliza, sedmibolestná a smutná; paní Selbornová a rafinovaný tajemný úsměv; družičky, příliš do světa; blažený smích Perly Hinesové.

Když bylo po obědě, Eliza a její dcera si padly do náruče a rozplakaly se.

Eliza nepřestávala opakovat od hosta k hostu:

{„Přestane být synem syn v den svého sňatku,

dcera však až za hrob dcerou je pro matku.“}

Našla v tom útěchu.

Povadlí, vydrali se konečně ze sevřeného lisu blahopřejících hostů. Bílí jako stěny, ustrašením bez sebe, vstoupili manželé Bartoňovi do uzavřeného auta. Už je tedy po tom! Noc stráví na Bateriích. Ben jim tam objednal svatební pokoje. A zítra na svatební cestu k Niagaře.

387$

Před odjezdem políbila Helena Evžena polibkem, v němž bylo něco z její bývalé lásky.

„Na podzim se, zlatíčko, uvidíme. Jak jen budeš trochu usazen, musíš se na nás přijet podívat.“

Neboť Hugo Bartoň měl začít život se svou nevěstou na novém místě. Měl se přestěhovat do hlavního města státu. A bylo již rozhodnuto, především ovšem Gantem, že Evžen půjde na státní universitu.

Ale z Hugova a Helenina plánu svatební cesty sešlo; nejeli nazítří nikam. Na starou paní Bartoňovou, která spala v Dixielandu, přišlo totiž v noci prudké dávení. Její robustní zažívací mechanismus nedovedl tentokrát zdolat těžké požadavky, které na něj činila na předsvatebních hostinách. Byla blízka smrti.

A Hugo pospíchal ráno s Helenou zpátky mezi pocuchané dekorace a Vysloužilé lilie. Helena vrazila celou svou životní energii do ošetřování nemocné; poroučela a vztekala se jako všemocná paní, až jí vdechla zpět život. Za tři dny byla paní Bartoňová mimo nebezpečí; ale cesta k dokonalému uzdravení byla zdlouhavá, ošklivá a trapná. Tak uplýval únavně den za dnem a Helenina rozladěnost nad překaženými líbánkami byla stále větší a větší. Kolikrát vyběhla s tváří celou zkroucenou z pokoje nemocné do Eliziny kuchyně, a tam svůj vztek již neovládla.

„Zatracená baba! Kolikrát mě napadá, že to vůbec udělala naschvál! Což mi, panebože, opravdu není v životě souzeno žádné štěstí? Kdypak už budu mít od nich pokoj? Br-r! Br-r! „ Na její velké nešťastné tváři pohrával si místy hrubý bakchický úsměv. „Odkud se to jen, můj ty bože, maminko, všechno bere?“ A v jejích slzách se objevil úsměv. „Vždyť vlastně nedělám nic jiného, než pořád po ní utírám. Řekni mi, prosím tě, jak dlouho jí to ještě bude trvat?“

Eliza se poťouchle rozesmála a přejela si prstem pod jednou širokou nosní dírkou.

„To už máš, dítě, tak. To je ale! Něco takového jsem ještě neviděla. To si musila střádat aspoň půl roku!“

388$

„To si myslím! „ A Helena se zahleděla kamsi stranou a přes ústa jí přejel sprostý úsměv. „To bych jenom ráda věděla, odkud to všechno může být.“ A dala se do hrubého vzteklého smíchu. „Vždyť už to musilo být všechno; teď už jen čekám, kdy z ní vyjde ještě ledvina.“

„Hi-i-í! „ Eliza se mohla popukat.

„He-le-no! He-le-no! „ pronikl k nim slaboučce hlas paní Bartoňové.

„Ale táhni k čertu! „ odpověděla na to sotto voce Helena. „Br-r! Br-r! „ Najednou propukla v pláč. „A takhle to půjde pořád! Kolikrát tomu už taky věřím, že bůh je proti nám. Tatínek měl pravdu.“

Eliza si naslinila prsty a začala proti světlu navlékat jehlu. „I nech toho! Já bych si jí už vůbec nevšímala. Vždyť jí ani nic není. To ona si to všecko jen namlouvá! „ V Elize bylo totiž zakořeněno přesvědčení, že všichni lidé – ji ovšem vyjímaje – si svá utrpení většinou jenom namlouvají.

„He-le-no!“

„Ano! Už jdu! „ hlásila se vesele Helena; obrátila se na Elizu, zle se ušklíbla a šla. Bylo to směšné. Bylo to ošklivé. Bylo to strašné.

Zdálo se opravdu, že otec má pravdu a že se onen nebeský poháněč mraků, tak často opěvaný a našimi kousavými mladými nazývaný někdy „starým šprýmařem”, na jejich osud zaškaredil.

Dalo se do deště – lilo se bez ustání, jako z konve, na kouřící se hory se snášely přívaly deště, tráva a porost na svazích mizely pod vodou, na lidská obydlí začaly sjíždět rozteklé laviny půdy, hubené kamenité horské bystřiny nabobtnávaly ve zpěněné proudy žluté zátopy. Žluté břehy se podmílaly a neslyšně oddrolovaly; na stráních se hloubily výmoly; strmé náspy pod tratí začínaly tát a přes vykousané průrvy se pjaly kolejnice připevněné k pražcům, které se opíraly jen o vzduch.

V Altamontu byla zátopa. Řinula se s hor stružkami splývajícími v proudy stále širší a širší, naplnila koryto říčky,

389$

rozlila se přes její břehy a zpěněna kvačila do jakéhosi širokého ohromného Mississippi. Vyplundrovala úrodný pás podél řeky; odnášela s pilířů železné a dřevěné mosty, jako kdyby to byla pírka; koloniím domků při nádražích a všem, kdož v nich bydlili, přinášela zhoubu.

Město bylo odříznuto ode všeho spojení se světem. Koncem třetího týdne, když vody již opadly do svých koryt, vydali se Hugo Bartoň a jeho nevěsta, schouleni rozmrzele ve velké dutině auta, konečně na cestu; jeli po silnicích zle zřízených povodní a škobrtali zoufale přes rozbité dřevěné mosty, jako by na sebe chtěli přivolat hněv nezdolné vody, aby udělal konec antiklimaxu jejich zepsutých líbánek.

„Půjde tam, kam ho posílám, nebo nepůjde nikam, „ řekl Gant své poslední slovo; zvlášť hlasité nebylo.

Tím bylo rozhodnuto, že Evžen půjde na státní universitu. Evžen na státní universitu jít nechtěl.

Básnil s Markétou Leonardovou o svém dalším vzdělání celá dvě léta. Protože byl ještě příliš mlád, byl tu plán, aby dvě léta pobyl na universitě Vanderbiltově (nebo Virginské) a na další dvě léta aby šel na universitu Harvardovu – takže jeho přechod na tuto universitu universit by nebyl náhlý – a k „dovršení svého vzdělání“ jel by pak ještě na rok na dva do Oxfordu.

„Pak teprve může, synku, člověk o sobě říci, že je opravdu vzdělancem.“ Tento výrok učinil Jan Dorsey Leonard mezi dvěma hlty kyselého mléka – dovedl se rozhovořit o tomto thematu přímo kouzelně. „To se ví,“ dodal“ pak s bohorovnou nedbalostí, „potom ještě může řekněme rok strávit na cestách.“

Ale Leonardovi se s ním ještě nemínili rozloučit.

„Ještě jste, chlapče, příliš mladičký,“ uváděla Markéta Leonardová. „Nemohl byste přemluvit tatínka, aby ještě rok počkal? Vždyť vy jste ještě, Evžene, svým věkem pouhé dítě. Času ještě máte až až. A oči se jí zakalily.

Gant se nechtěl nechat přesvědčit.

„Starý je už dost. Když já byl v jeho věku, to už jsem se několik let živil vlastní prací. Už jde na mne stáří. Už tady

390$

dlouho nebudu. Rád bych, aby si začal dělat jméno, ještě než zemřu.“

O nějakém odkladu nechtěl ani slyšet; byl paličatý. Ve svém nejmladším synu viděl poslední naději, že se jeho jméno dožije vavřínů – vavřínů politických, kterým přikládal tak velkou cenu. Chtěl, aby se z jeho syna stal velký státník, který vidí daleko dopředu, ať již republikán nebo demokrat. Volba university byla proto také aktem politické oportunity a opírala se o dobrozdání Gantových známých právníků a politiků.

„Proč by už nemohl?“ prohlásil Gant. „A půjde na universitu státní a nikam jinam! Vzdělání tam nedostane o nic horší, než jaké by dostal kdekoliv jinde. A pak si tam nadělá známostí, s kterými potom bude moci počítat pro celý život. „ A obrátil se na chlapce s pohledem, v němž byla trpká výčitka. „Kolikpak hochů má takovou příležitost jako ty? Měl bys být vděčen, a ne ještě ohrnovat nos! Pamatuj si moje slova: Jednou mi za to, že jsem tě tam poslal, budeš ještě děkovat. To je moje poslední slovo: Půjdeš tam, kam tě posílám, anebo nepůjdeš vůbec nikam. „

Díl třetí

XXVIII

Když Evžena poslali na universitu, nebylo mu ještě ani šestnáct let. Měřil tenkrát přes metr devadesát a vážil snad šedesát kilogramů. Nastonal se ve svém životě velmi málo, ale jeho síla byla povážlivě nahlodána jeho rychlým růstem; překypoval divokou energií, duševní i tělesnou; užírala ho a vyčerpávala. Byl vždy velmi brzy unaven.

Když odcházel z domova, bylo to ještě dítě; dítě, které se již hodně nahledělo na bolest a zlo a které zůstalo fantastou ideálu. Žil zazděn ve svém velkém městě snů; jeho jazyk se sice naučil vysmívat, jeho ret ušklíbat, ale na jeho vnitřním životě nezanechala drsná rašple světa ani jednu rýhu. Stále a stále býval vláčen do šedého bahna faktů. Jeho krutým očím neušel smysl jediného gesta, jeho přetékající a ubolené srdce dusilo se v něm kolikrát žárem žhavé litiny, ale ve výhni jeho fantasie se všechna tato trpká moudrost roztavovala. Když přemýšlel, nebylo to již dítě, bylo to však dítě, když snil. Jeho víru určovalo dítě a snílek. Možná že náležel k jakémusi staršímu a primitivnějšímu lidskému plemeni; náležel mezi tvůrce mythů. Slunce mu bylo majestátní lampou, která mu bude svítit na jeho slavné dobrodružné pouti. Věřil v životy chrabré a hrdinské. Věřil v krásné květy něhy a vlídnosti, kterých poznal tak málo. Věřil v krásu a v řád, a věřil, že jejich vznešené formy vnutí i neutěšenému chaosu života. Věřil v lásku a v dobrotu a velebnost žen. Věřil v chrabrost a doufal, že se v hodině nebezpečí zachová jako Sokrates, že se nedopustí žádné podlosti nebo nízkosti. Byl u vytržení nad svým mládím a nevěřil, že by vůbec mohl také zemřít.

Když po čtyřech letech dokončil studie, jeho jinošství bylo

395$

již za ním a na rtech ho pálil polibek lásky a smrti; ale stále to bylo ještě dítě.

Když bylo nakonec jasné, že Gantova vůle je neoblomná, řekla Markéta Leonardová klidně:

„Tak tedy, chlapče, jeďte. Jen jeďte. Bůh vám žehnej.“

Prohlížela si chviličku jeho dlouhou hubenou postavu a obrátila se pak se zvlhlýma očima na Jana Dorseyho Leonarda.

„Vzpomínáš si ještě na toho usmrkánka v krátkých kalhotkách, jak k nám přišel před čtyřmi lety? Věřil bys tomu vůbec?“

Jan Dorsey Leonard se tiše zasmál; malátně, přívětivě, s jistou úlevou.

„ Copak ty můžeš vědět?“

Když se na něj Markéta obrátila po druhé, její hlas, tichý a jemný, byl nabit největší horoucností, jakou z něho kdy slyšel.

„Odnášíte si s sebou, chlapče, kus našeho srdce. Jestlipak to víte?“

Vzala něžně do svých útlých prstů jeho chvějící se ruku. Sklonil hlavu a zavřel pevně víčka.

„Nebyli bychom vás snad, Evžene, měli radši, kdybyste byl naše vlastní dítě. Chtěli jsme si vás u nás nechat ještě jeden rok, ale když to není možné, posíláme vás do světa; s vámi jdou i naše naděje. Víte, jste skvělý chlapec. Každý váš atom je skvělý. Máte svatozáři a křižmo světlého génia. Bůh vám žehnej; máte před sebou celý svět.“

Tato smělá slova lásky a obdivu kanula mu do srdce jako hudba, vyvolávala v něm barvité vidiny vítězství a probodávala ho palčivým studem za skryté touhy. Láska ho vyzývala, aby vstoupil, ale jeho duše polekaně couvla, obtížena prachem a hříchem.

Vytrhl jí ruku a uchopil se za křečovitě stažené hrdlo; vydral se z něho přirdoušený zvířecí zvuk.

„Nemůžu!“ Rdousil se. „Nesmíte si myslit…“ Dále nemohl; jeho život tápal slepě k zpovědnici.

Když potom od ní odešel, její lehký polibek, první, který mu kdy dala, pálil ho na tváři jako ohnivý prsten.

396$

Onoho léta si byli s Benem blízcí jako ještě nikdy. Bydlili ve Woodsonské ulici v témž pokoji. Lukáš se po Helenině svatbě vrátil do Westinghousovy továrny v Pittsburghu.

Gant obýval stále svůj pokoj; ostatní místnosti pronajal jakési veselé vdově, šedovlasé čtyřicátnici. Hleděla si všech krásně; ale s obzvláštní něhou pečovala o Bena. Večer na ně přicházel Evžen na chladné verandě, na které již zrály hrozny; slýchal tichou melodii bratrova hlasu a jeho smích, vídal ve tmě pomalý rudý oblouk jeho cigarety.

Tento tichý hoch byl teď tišší a rozmrzelejší, než býval dříve. Po domě chodil jako stín a sveřepě se mračil. S Elizou nevedl dlouhé řeči, a co řekl, bylo jízlivě výsměšné. S Gantem nepromluvil téměř vůbec. Nemluvili spolu ani dříve. Jejich oči se nikdy nesetkaly – velký stud, stud otce a syna, toto tajemství, které jde až za mateřství, za život, tento tajemný stud, který zapečeťuje rty všech mužů a žije v jejich srdcích, zbavil je dávno řeči.

Ale s Evženem mluvil teď Ben tak upřímně, jak s ním ještě nemluvil. Večer před spaním sedávali na postelích a četli a kouřili, a tu všechen bol a žal života Benjamina Ganta propukával v prudkou obžalobu. Začínal pomalu, rozvlekle, těžce a u každého slova se zastavoval, jak to činil, když četl; potom však nabýval jeho tichý hlas vášnivosti a jeho řeč rychlosti.

„To ti jistě taky připomínali, jací jsou chudáci,“ začal Ben a odhodil cigaretu.

„No, budu se musit uskrovňovat. Utrácet smět nebudu.“

„Aj, aj! „ Ben se zaškaredil. Mlčky se zasmál a jeho tenké rty se zle zkroutily.

„Tatínek říkal, že si spousta chlapců vydělává na studia jako číšníci a podobně. Něco takového dokážu snad taky.“

Ben se převalil na bok, opřel se o hubené chlupaté předloktí a zahleděl se na bratra.

„Poslouchej, Evžo,“ začal přísně, „jenom mi sakra nebuď takový pitoma – rozumíš?“ A vztekle pak dodal: „A neodpusť jim jediný mizerný cent, který z nich můžeš vytáhnout.“

397$

„Musím k nim přece taky mít nějaké uznání. Proti vám ostatním dostávám přece od nich mnohem víc. Pro mne dělají opravdu hodně, „ namítal chlapec.

„To víš, blbečku, pro tebe! „ A Ben se na něj s ošklivostí zaškaredil. „Vždyť to všechno dělají pro sebe! Na to se nesmíš nechat nachytat! Oni si myslí, že uděláš kariéru a jednou že z tebe budou mít slávu. A ženou tě do toho ještě o dvě léta dřív. Ba ne, jen z nich hleď vytáhnout, co se dá. Pravda, my jsme neměli nikdy nic, ale byl bych rád, kdyby aspoň tobě dali opravdu všecko, co ti patří. – Kdopak sakra,“ a Ben se zběsile rozkřikl, „z těch jejich zatracených peněz něco má? Puchří jim v blbé bance. No řekni! Nikdo! Jen z nich hled vytáhnout, co se dá. Jestli, až tam budeš, uvidíš, že aby sis nezadal před ostatními, budeš potřebovat víc, jen si to dej od táty doplatit! U nás v městě jsi nikdy nemohl nosit hlavu vzhůru, a proto, až se odtud dostaneš, ať z toho taky něco mas!

Zapálil si cigaretu a chvilku jen kouřil a vztekle mlčel.

„Čert aby to už všecko! Proč vlastně, pro boha živého, žijeme?!“

Evženův první rok na universitě byl ve znamení opuštěnosti, utrpení a neúspěchů. Za první tři neděle po zápisu stal se již kolikrát obětí různých klasických šprýmů; hřešili na jeho naprostou neznalost studentských tradic a jeho lehkověrnost se již stala příslovečnou. Ze všech zelených nováčků, v minulosti i v přítomnosti, byl zkrátka nejzelenější; poslouchal v kapli kázání študenta z druhého roku, který si nalepil falešné licousy; připravoval se pečlivě na ohlášenou zkoušku ze seznamu přednášek; a když byl, zároveň s padesáti jinými, přijat za clena literární společnosti, dopustil se neodpustitelné nejapnosti: prohlásil ve zvláštní řeči, že to přijímá.

A tyto šprýmy, sice poněkud kruté, ale kruté jenom krutostí nemyslivého smíchu a náležející již k inventáři drsného humoru, jaký kvete na amerických kolejích, chlapského, nespoutaného všenárodního humoru, otvíraly v něm hluboké

398$

rány, o nichž jeho kamarádi neměli snad ani tušení. Upozorňoval na sebe nejen svými směšnými omyly, ale i svou mladičkou rozjevenou dětskou tváří a velkou délkou svého nehotového těla, poskakujícího na nůžkovitých nohách. Potkával chomáče ušklebujících se starších studentů; pozdravoval je poslušně, ale srdce ho bolelo. A hezké usmívající se tváře kolegů z jeho vlastního ročníku, rozšafnějších nováčků, ve své samolibosti slepých ke svým vlastním prohřeškům, navozovaly v něm chvílemi šílenou zuřivost.

„Úsměv, úsměv, a zase jen úsměv – čert aby to!“ proklínal a skřípěl zuby. Po prvé v životě začal pociťovat odpor ke všemu, co příliš krásně zapadá do nějaké míry. Začínal pohlížet s nenávistí na nenápadné tvary běžného kadlubu přírody – na ty tuctové nohy, ruce a obličeje, které tak hladce zapadnou do konfekčních šatů. Protivila se mu teď líbivá pravidelnost, ať již to bylo kdekoliv – oni prázdně hezcí mladíci s lesknoucími se vlasy, rozdělenými uprostřed přímou pěšinkou, se sebevědomýma, silnýma, prostředně dlouhýma nohama, určenýma k tomu, aby se půvabně pohybovaly po tanečních parketách. Tak rád by je byl viděl dopustit se nějakého hloupého prohřešku – zakopnout a natáhnout se, pustit plyny, ztratit ve smíšené společnosti nějaký strategicky důležitý knoflík nebo doprovázet hezkou dívku a mít venku podolek, a nevědět o tom. Ale neprohřešili se nikdy ničím.

Když se ubíral přes universitní prostranství, z deseti neutrálních oken se ozývalo posměšné volání jeho jména a slyšel utajovaný smích; skřípěl zuby. Večer pak jeho vyšinutá obrazotvornost a jeho egocentrismus introvertního člověka malovaly mu obraz studentského pokoje naplněného historiky všech jeho kousků, obraz, který ho pálil v mozku; tuhl pak na setmělém lůžku hanbou a mezi prsty žmolil prostěradlo. Divoký výkřik, který se mu dral z hrdla, zaškrtil rukou vyzbrojenou pařáty. Chtělo se mu tento hanebný okamžik smazat, chtělo se mu rozplést, co bylo upleteno. Zdálo se mu, že jeho ztroskotání je definitivní, že si začátek svého universitního života zkazil pošetilostmi, na které se již nezapomene, a že nejlépe učiní, nebude-li se po ta čtyři léta nikde ukazovat.

399$

Viděl se v šaškovském úboru a na svou někdejší vidinu úspěchu a věhlasu vzpomínal teď s drásavým sebepohrdáním.

Neměl se ani ke komu utéci; neměl tu jediného přítele. Jeho představa universitního života byla romantická rozplizlina, jak mu utkvěla z četby, a konkrétnější náplň jí dodaly Stoverovy vzpomínky z Yale, Mladý Fred Nebojsa a veselí mladíci držící se družně za ruce a hulákající na povzbuzení hráčů jakousi písničku. O životě na americké universitě, ještě poněkud elementárním, nedal mu nikdo ani nejelementárnější poučení. Nikdo ho neupozornil na jeho různá všeobecná tabu. Proto vstupoval do svého nového života jako zelenáč, nepřipraven; a tak již vstupoval potom do každého dalšího nového života, nečítáme-li ovšem za přípravu jeho opiové vidiny, v nichž vystupoval jako poutník přicházející do různých Arkádií.

Byl sám. Byl zoufale opuštěný.

Jinak byla universita místo kouzelné, nezapomenutelné. Byla v městečku Pulpit Hillu, ležícím v samém středu jejich velkého státu. Studenti tam dojížděli auty z neutěšeného tabákového města Exeteru, vzdáleného dvacet kilometrů; kraj to byl nevlídný, chlapský a šeredný, zvlněná prostranství polí, lesů a úžlabin; ale Universita sama byla ukryta v idylické divočině na dlouhém tabulovitém návrší zvedajícím se příkře nad krajem. Nahoře ses najednou octl na konci roztoulané ulice městečka, která se kroutila půl druhého kilometru do středu obce a k universitě; podél ulice stály budovy jednotlivých fakult. Hlavní universitní prostranství se táhlo po rozsáhlé, dozadu stoupající ploše bujného trávníku, zdobeného skupinami nádherných prastarých stromů. Horní jeho hranicí byl čtverhran zvětralých cihlových porevolučních budov; ostatní budovy, novější, stavěné podle ošklivé moderní módy (v akademickém slohu novořeckém), byly roztroušeny kolem dokola a porušovaly původní centrální řešení; dále byla již souvislá lesní divočina. Vonělo to tu stále ještě divočinou – bylo tu cítit odlehlost, kouzlo odloučenosti. Evženovi se to zdálo jako bašta velkého Říma někde v provincii; divočina se plížila až k samé universitě jako nějaká šelma.

400$

Její velká chudoba a sto let jejího krušného života v pralese dovedly universitě vtisknout zvláštní půvab a krásu; později se však o ně připravila. Její věhlas byl onen krásný provinciální věhlas, jaký dovede vytvořit jen provincialismus starého Jihu. Její stát jí byl vším; stát, to byla mocná říše, bohaté království – za jeho hranicemi byl již jakýsi odlehlý a polobarbarský svět.

Odchovanců university, kteří se proslavili v měřítku celého soustátí, bylo jen málo – byl to jen jeden zcela bezvýznamný president a několik členů vlády; ale o takové vyznamenání většina z nich ani nestála. K jejich slávě stačilo, že se stali velikány svého státu. Co bylo nad to, nemělo valného významu.

V tomto pastorálním prostředí mohl mladík krásně a blaze proválet čtyři bujná a bezstarostná léta. Což o to, samoty pro mnišské studium tu bylo dosti, ale jedinečná romantičnost celého ovzduší, hýřivé bohatství jara, obsypaného květy a napojeného vonným teplem zeleného tetelícího se světla, dovedly téměř nadobro potlačit každý náběh ke knihomolství. A tak se jen klackovali a své duše nechávali odpočívat anebo se s velkou energií a nadšením věnovali činnosti v pěveckých kroužcích, atletických družstvech, fakultní politice, studentských bratrstvech, debatních kroužcích a dramatických klubech. A mluvili – mluvili pořád, pod stromy, pode zdmi obrostlými břečťanem, v pokojích, a jejich hlasy byly vláčné a zpěvavé a jejich řeči byly nekonečné, roztomilé a prázdné, zkrátka jižanské. Nenuceně, pohotově a plynně mluvili o bohu, o ďáblu a o filosofii, o děvčatech a o politice, o atletice a o bratrstvech, a zase o děvčatech… Můj ty bože! Jak dovedli mluvit!

„Všimněte si,“ upozorňoval šeptem profesor Torrington, bývalý rhodesovský stipendista (university: Pulpithill a Mertonova kolej, graduován r. 1914), „všimněte si, jak mistrně dovede držet napětí až do samého konce. Všimněte si, s jakým svrchovaným uměním provádí gradaci, jak až do posledního slova dovede utajit smysl toho, co říká.“ A vlastně ještě déle.

401$

Konečně tedy nabývám vzdělání, říkal si Evžen. Tohle musí být dobrý styl, protože se zdá tak neskonale kožený. Když to bolí, to je dobře, říká přece zubař. Demokracie musí být něco skutečného, vždyť je tak neskonale vážná. Musí to být něco zcela jistého, protože leží, krásně nabalzamována, v tomto mramorovém mausoleu jazyka – Essaye pro posluchače kolejí – Woodrow Wilson, lord Bryce, děkan Briggs.

Zato silný chraplavý hlas Ameriky sem nepronikl ani slovíčkem: politické schůze a volební kampaně s ohromnými kutálkami, aféra Tweedova, korupce Tammany Hallu, politika „pořádného klacku“, lynčovací dýchánky a výlety spojené se smažením černochů, bostonští Irové a papežovy odsouzeníhodné machinace odhalené demokratickou Polnicí Babylonského údolí, znásilňování belgických panen, rum, petrolej, Wall Street a Mexiko.

O tom o všem by byl pan Torrington prohlásil, že je to dočasné a nahodilé. Že je v tom něco nezdravého. .

Pan Torrington se na Evžena vlhce usmál a líbezně ho vybídl, aby se posadil do křesla, které přitáhl důvěrně až k svému psacímu stolu.

„Pan…? Pan …?“ A přehraboval se v lístcích kartotéky.

„Gant, „ doplnil Evžen.

„Ach pravda – pan Gant.“ Kajícně se usmál. „Jakpak to vypadá s vaší nepovinnou četbou?“

Bodejť ještě s povinnou, pomyslil si Evžen.

Zda rád čte. Nu, to je dobré. To velmi rád slyší. Pravou universitou dneška, pravil přece již Carlyle (pevně doufá, že Evžen ho má, toho starého bručouna Thomase, také rád), je pěkná knihovna.

„Prosím ano,“ přisvědčoval Evžen.

Podle toho plánu se, tak se mu zdá, postupuje v Oxfordu. Ale ano, ovšem že tam byl, dokonce tři léta. Jeho mírné oko vzplálo. Když tak za teplého jarního dne člověk bloumá po oxfordské Hlavní ulici a zastavuje se před knihkupeckými výklady a prohlíží ty poklady, které tam jsou opravdu za babku… Potom jde na svačinu, k Buolovi nebo k některému kolegovi, nebo se jde projít na luka nebo do parku Magda-402$

lénské koleje anebo se dívá shora na ten pestrý rej mládeže na kolejním nádvoří. Ach – ach! Zda je to tam velké? Ani bych neřekl. Všechno záleží ovšem na lom, co kdo rozumí velikostí. Polovina oné nepřesnosti v myšlení – častější bohužel, podle jeho mínění, u mládeže americké než u mládeže anglické – pochází z nesmírné přemíry nedosti přesných výrazových prostředků.

„Prosím ano.“

Je to velké? Ani bych neřekl. Výraz typicky americký. Na rtech stále ještě med, obrátil se na hocha s úsměvem mírně nepřívětivým.

„Na zbytečný enthusiasmus je to ovšem zabiják.”

Evžen trošičku pobledl.

„To je správné.“

A ještě něco. Zda má rád hry – moderní drama. To je výborné. Některé zjevy v moderním dramatu jsou přece velmi zajímavé. Barrie – ach ovšem, ten je roztomilý. Kdože? Shaw!

„Prosím ano,“ přisvědčil Evžen. „A četl jsem i všechny ostatní jeho věci. Právě teď vyšla zase kniha

„Není možná! Chlapče, chlapče! „ žasl mírně pan Torrington. Pokrčil rameny a byl teď zdvořile lhostejný. Nu, jak myslí. Podle jeho mínění je to ovšem zbytečná ztráta času, když je tu teď několik nových věcí prvého řádu. Ale tady to máme: Takový autor působí hlavně na nevytříbený vkus, na nekritický úsudek. Pro nezralé má ovšem oslnivý půvab. Ale ovšem! Zábavný chlapík, o tom není sporu. Nadání – to ano, ale význam – to už sotva. A – nezdá se mu to také? – dělá příliš mnoho povyku. Však si toho snad všiml také. Pravda – jistěže v tom bude onen keltský sklon dělat si ze všeho šprýmy, který sice není bez půvabu, ale je nezdravý. Odporuje tomu, k čemu dospěli nejlepší moderní myslitelé.

„Tak já si vezmu toho Barrieho,“ rozhodl se Evžen.

To již ano, on si také opravdu myslí, že to bude lepší.

„Tak na shledanou. Pan …? Pan …?“ A usmál se a začal se již zase hrabat v lístcích.

„Gant.“

403$

Ale ovšem, to se ví, Gant; a podával mu tlustou mdlou ruku. Však ho snad pan Gant ještě navštíví. Možná že se mu v leckterém z těch drobných problémů, které se, to on ví, vyskytují v prvém roce, bude moci poradit. Hlavní je, aby se nenechal odstrašit.

„Prosím ano,“ a Evžen již couval jako v horečce ke dveřím. Když za sebou ucítil otevřený prostor, vypadl jím a zmizel.

Vždyť já ho, toho pitomého Barrieho, ostatně celého přečetl, utěšoval se vztekle. Ten pitomý referát mu napíšu, a číst si budu sakra to, co se bude líbit mně!

Chraň krále, bože, i královnu!

Jinak měl ještě zapsánu chemii, matematiku, řečtinu a latinu.

Latinu studoval pilně a se zájmem. Jeho učitelem byl vysoký vyholený muž se žlutou zachmuřenou tváří. Své skoupé vlasy rozčesával tak uměle, že působily dojmem rohů. Rty měl stále zkrouceny v satanský úsměv, z očí mu blyštěl do stran strnulý zlomyslný humor. Evžen v něj vkládal velké naděje. Když se, udýchán a bez snídaně, přihnal do učebny – posluchači se právě před chviličkou usadili a bylo již ticho –, přivítal ho satanský profesor s nastudovanou ironií: „To se ví, bratr Gant! Zase už jen tak tak doběhl na slovo boží! Dobře se vyspal?“

Posluchárna odměňovala tyto projevy rafinované duchaplnosti řevem. Uprostřed hodiny se pak najednou odmlčel, svraštil zlověstně čelo, zahleděl se zpod huňatého obočí posměváčsky na očekávající již posluchačstvo a spustil hlubokým jízlivým hlasem:

„A teď požádám bratra Ganta, aby nám prokázal tu čest a popřál nám vyslechnout kousek svého vybroušeného a učeného překladu.“

Tyto jízlivé úsměšky nesl bratr Gant těžce, neboť byl v celé třídě, z nějakých pětadvaceti nebo ještě více studentů, jediný, který se připravoval bez pomoci tištěného překladu. Louskal pilně Livia a Tacita, prodělával každé pensum několikrát, až konečně sesmolil plynnou a přiléhavou versi vlastní. A byl

404$

tak hloupý, že ji pak odříkával, jako když bičem mrská, beze všeho zadrhávání a občasného dovedného předstírání pochybností. Za jeho námahu a poctivost dostalo se mu od jeho amatérského Mefistofela krásné odměny. Jeho útlý úsměv se při hochově odříkávání rozvíjel stále více a více a jeho zrak se významně zvedl na uculující se třídu. Hoch skončil.

„Bravo, bratře Gante! Výborně! Skvělé! Taháčka máte dobrého, což o to, ale táhne, chlapče, až trochu příliš dobře, ani nezaškobrtne.“

Třída propukla v chechtot.

Když to již nemohl vydržet, vyhledal profesora jednou po hodině.

„Podívejte se, pane profesore! Podívejte se! „ začal hlasem dusícím se vztekem a rozhořčením. „Pane profesore … já vás ujišťuji…“ Představil si všechny ty pitomce ve třídě, kteří tak krásně dovedli profesora oblafnout kradeným překladem, a nemohl dále.

Pekelník nebyl zlý člověk; jako většina lidí, kteří si zakládají na tom, jak jsou mazaní, byl jen přihlouplý.

„Nesmysl, pane Gante,“ začal vlídně. „Snad si nemyslíte, že se dám takovým překladem napálit? Víte přece,“ a na jeho tváři se objevil úsměv, „že z toho nic nevyvozuji. Je-li vám milejší užívat taháka než pracovat pěkně sám, pořád vám ještě mohu dát dostatečnou – ale musíte v tom umět chodit.“

„Ale…“ vybuchl Evžen.

„Ale já si, pane Gante, myslím, že je to škoda, chtít se spokojit jen s takovým laciným proklouznutím.“ Profesor mluvil teď vážně. „Podívejte se, chlapče, vy byste mohl studovat výborně. To vidím. Proč to nezkusíte? Proč se po tom, co bylo, nezakousnete do pořádného studia?“

Evžen na něj třeštil oči; byly v nich slzy vzteku. Něco ze sebe vyrážel, ale mluvit nemohl. Když se však zadíval do toho chytráckého šklebu, najednou před ním vyvstala – jako nějaká karikatura – dokonalá zvrácenost a nespravedlnost jeho případu; rozesmál se výbušným smíchem, v němž byl vztek a pocit komiky. Učitel to beze vší pochyby pokládal za přiznání.

405$

„Tak co tomu říkáte? Chcete to zkusit?“

„Tak ano! „ zaječel chlapec. „Já to zkusím.“

Koupil si ihned tahák, kterého užívali ve třídě. A když potom překládal a sem tam nad některou frází krásně zaškobrtal, takže mu učitel musil pomoci, satanský profesor poslouchal vážně a pozorně a chvílemi pochvalně přikyvoval; a když Evžen skončil, velmi spokojeně konstatoval: „Dobře, pane Gante. Velmi dobře. Tady je vidět, co dokáže kousíček poctivé práce.“

A mezi čtyřma očima mu říkával: „Viďte, že pozorujete ten rozdíl? Já jsem to poznal hned, kdy jste přestal užívat toho taháku. Váš překlad není teď sice tak plynný, ale je váš. Teď se, chlapče, opravdu činíte – však z toho také budete něco mít. Viďte, že to stojí za to.“

„Stojí,“ uznával vděčně Evžen; „je to skutečně …“

Z profesorů, které měl v tomto prvním roce, daleko nejvýraznější byl Edvard Pittigrew („frajer“) Benson, profesor řečtiny. „Frajer“ Benson byl malý mužíček asi pětačtyřicetiletý; byl starý mládenec a strojil se tak trochu švihácký, ale staromódně. Nosil límec s přeloženými růžky, ohromné nadité kravaty a-jelenicové polobotky. Vlasy měl husté, hodně již prošedivělé, krásně pěstěné. Obličej měl uhlazeně bojovný, prudký, s velkými žlutými vypouklými bulvami a s několika buldočími záhyby kolem úst. Byla to ošklivost docela hezká.

Hlas měl tichý, líný, příjemný, nedbale protahující, ale aniž změnil jeho spád nebo tón, dovedl zjezdit svou oběť jazykem tak krutým, že krutější se v ústech nikdy nemrskal, a již v příštím okamžiku týmž orgánem zahladit nepřátelství, obnovit lásku a zahojit všechny rány. Byl to člověk nesmírného kouzla. Studentům byl předmětem komických dohadů – v jejich mythech se z něho stával vášnivý a rafinovaný milenec a z jeho mrňavého autíčka, které hopsalo kolem universitního prostranství jako nějaká hračka přerostší své rozměry, stávalo se pak dějiště nejednoho romantického svůdnického dobrodružství.

Řečtinářem byl dobrým – byl to elegán, lajdák a učenec. Pod jeho vedením začal Evžen číst Homéra. Z gramatiky

406$

toho mnoho neznal – u Leonarda se jí mnoho nenaučil – ale protože měl nešťastný nápad začít s řečtinou u někoho jiného než u „frajera“ Bensona, „frajer“ Benson měl za to, že umí ještě méně; než skutečně uměl. Studoval zoufale, ale zlý dyspeptický pohled elegantního mužíčka ho děsil tak, že jeho výkony byly ukoktané, ulekané, nemotorné. A když tak, s bušícím srdcem a s třaslavým hlasem, mluvil již delší dobu, „frajer“ Benson se tvářil stále unuděněji a unuděněji, až nakonec upustil knihu a protáhl:

„Pane Gante, já bych vás nejraděj i vyhodil oknem, jinak mě ještě připravíte o poslední špetku rozumu.“

Při zkoušce však podal výborný výkon; jeho překlad spatra byl skvělý. Byl zachráněn. „Frajer“ Benson projevil líný úžas, veřejně jeho práci pochválil a dal mu slušnou známku. Jejich vztah pozbyl potom rychle původní nejapnosti; a na jaře četl již Evžen dosti sebevědomě Euripida.

Ale co mu utkvělo nejživěji a odolalo záplavě let, která pohltí tolik krásy, byl onen ohromný mořský příboj zvaný Homér; když ho slyšel po prvé v protahovaných hexametrech „frajera“ Bensona, tohoto ztraceného a unuděného posledního syna Hellady, rozhučel se v něm, v mozku, krvi a tepu, právě takovým mořem, jakým hučívaly ony ulity v Gantově salóně.

Vřískot píšťaly, řezavé skřípání kola, rány nýtovačky, to všechno jíž vydržela tato širá, dlouhá melodie, a přetrvá to i v budoucnosti. Může ji zkazit nějaká disonance? Může jí porušit nebo přehlušit sebepekelnější řinkot, když jsme si ji za mlada vnořili do těla, když si ji pamatujeme jako „tu jabloň, tu píseň, to zlato“?

XXIX

Za první rok vystřídal čtyři nebo pět bytů. Koncem roku bydlil sám ve velkém pokoji s holými stěnami a bez koberců – takový způsob bydlení byl v Pulpit Hillu vzácný, neboť studenti tu bydlili po dvou po třech. V tomto pokoji se

407$

také počala jeho fysická isolovanost; zprvu ji sice snášel těžce, ale později se mu stala nezbytností, duševní i tělesnou.

Na Pulpit Hill přijel v ohromném roadsteru Huga Bartona, který si s ním dal schůzku v Exeteru. Hned po zápise si najal byt v domě jedné vdovy z Altamontu, jejíž syn studoval. Na Hugovi Bartoňovi se objevil výraz úlevy; hned již zase jel – než se setmí, chtěl již být zase doma u ženy.

V krásném vytržení, ale bez řádné úvahy, zaplatil Evžen oné vdově na dva měsíce předem. Jmenovala se Bradleyová; byla to zvadlá, nedůtklivá žena s bílou tváří a se srdeční chorobou. Její kuchyně však byla výborná. Její syn student slyšel na začáteční písmena svých jmen – „G. T. „ G. T. Bradley, posluchač druhého roku, byl zamračený a nevrlý devatenáctiletý mladík – směs jednoho dílu lokajství a jednoho dílu hulvátství. Jeho hlavní, ale nikdy neukojenou ctižádostí bylo, aby byl přijat za člena některého bratrstva. Když se mu nepodařilo dosíci uznání na základě přirozených darů ducha, propadl podivné posedlosti: umínil si, že cti a slávy dojde přes vykřičenost surovce tyranisujícího studenty prvého ročníku.

Ale když začal zkoušet tuto taktiku na Evženovi, vyvolal v něm jen odpor a vzdor. Jejich nepřátelství bylo rozhořčené; G. T. mu začal házet klacky pod nohy a otravoval mu všemožně jeho vstup do akademického života. Strojil mu léčky, aby se na veřejnosti dopustil nějakého prohřešku, a sbubnovával si obecenstvo, aby měl svědky jeho ponížení; vlichocoval se do jeho důvěry a pak ji zrazoval. Ale i vysmívání má svůj konec, i zrazování má své meze, za nimiž se sami stáváme jeho obětí a sklízíme ostudu; vždyť naše schopnost provádět ničemnosti není o nic větší než ostatní naše schopnosti. Přišel den, kdy se Evžen tohoto nevolnictví zbavil. Mohl již dát vdovinu domu zármutku sbohem. G. T. k němu přišel a nejistě se mračil.

„Prý se od nás chceš, Evžo, odstěhovat?“

„Chci.“

„Je to kvůli tomu, jak jsem se choval?“

„Ovšem.“

408$

„Ty bereš, Evžo, všecko moc vážně.“

„To máš pravdu.“

„Nerad bych, Evžo, abys odcházel ve zlém. Podejme si ruce a smiřme se.“

A podával mu prkenně ruku. Evžen se podíval na ten zlý obličej slabocha, na ty nešťastné oči, které se pokradmu rozhlížely po něčem, co by mohly nazvat svým. Husté černé vlasy měl G. T. do tuha namazány nějakou mastnotou; u jejich kořínků viděl bílé tečky lupů. Cítil zápach mastkového pudru. Tohoto člověka nosilo a živilo tělo jeho bělolící matky – ale proč? Aby ochlemtával zpupně hladící prsty vyvolenců; aby nedůstojně vrtěl chvostem před emblémem moci. Evženovi se udělalo okamžitě zle.

„Podejme si, Evžo, ruce,“ nabízel G. T. ještě jednou, a začal pohybovat nataženými prsty.

„Ne.“

„Ale zlost na mne nemáš, že ne?“ škemral G. T.

n Ne.“

Měl okamžik lítosti a nevolnosti. Odpustil; bylo to nutné, aby mohl zapomenout.

Evžen žil ve světě sice malém, ale jeho hroucení opravdu prožíval. Jeho neštěstí byla sice malicherná, ale jejich účinek na jeho ducha byl hluboký a neblahý. Zalézal vzdorně ještě hlouběji do své kobky. Byl bez jediného přítele a byl bičován vzdorem a hrdostí. Proti všem projevům života prostředí, v němž žil, stavěl se slepě na odpor.

A tento bolestný a zoufalý podzim seznámil se Evžen s Jakubem Trivettem.

Jakub Trivett, syn bohatého pěstitele tabáku z východní oblasti státu, byl mladý dobrodušný rošťák; bylo mu dvacet let. Byl to hoch silný, dosti ošklivý, se sprostými, dopředu vysunutými ústy, nařvanými a maličko pootevřenými, neustále rýhovanými nepatrným neurčitým úsměvem a v koutku potřísněnými šťávou z tabáku. Zuby měl špatné. Vlasy měl světle kaštanové, suché a nepoddajné; čepýřily se v rozcuchaných a zplihlých trsech. Strojil se podle posledního laciného

409$

extrému strašné módy oné doby: přiléhavé kalhoty, které se končily dva centimetry nad polobotkami a pod nimiž bylo vidět dva centimetry široký pásek proužkovaných ponožek, kratičký kabátek s pasem přes ledviny, velkou hedvábnou proužkovanou šálu. Pod kabátem nosil ohromný svetr s číslem ještě ze střední školy.

Jakub Trivett bydlil ještě s několika jinými studenty ze své obce v domě se zařízenými pokoji nedaleko domu paní Bradleyové, ale blíže k západní bráně university. Ve dvou neupravných pokojích, vytápěných malými litinovými kamínky, v jejichž suchém žáru se člověk div neupekl, bydlili tu čtyři mladíci připoutaní k sobě bezstarostností a družností. Stále a stále se chystali ke studiu, ale nikdy se k němu nedostali. Jeden přišel zamračeně domů a oznamoval, že ho zítra čeká „soudný den“; i začal se co nejsvědomitěji připravovat k potýkání s knihami: ořezal si pečlivě a rozvážně tužku, upravil si lampu, přiložil do kamínek, nasadil si stínítko, vyčistil si lulku, pozorně ji nacpal, zapálil, ještě jednou zapálil a začal ji vyklepávat, když tu uslyšel klepání na dveře; jeho tvář se rozjasnila.

„Tak k sakru dál! „ zařval pohostinně.

„Nazdar, Evžo! Přitáhni si, kamaráde, židli a posad se,“ vybízel Tomáš Grant. Byl to sporý chlapec, křiklavě oblečený; měl nízké čelo, černé vlasy a milou, línou letoru omezence.

„Vy jste asi studovali.“

„Jakpak by ne! „ rozkřikl se Jakub Trivett. „Dřel jsem sakra jako morovatý.“

Tomáš Grant se pomaloučku obrátil a podíval se na něj.

„Můj ty bože! Člověče, ty se tím ještě jednou udávíš.“ Zavrtěl pomalu a smutně hlavou a hrubě se zasmál. „Kdyby tak starý Trivett věděl, jak se tu za jeho peníze moříš, sakra, tomu by lítostí puklo panděro.“

„Poslyš, Evžo,“ spustil Jakub Trivett, „co ty tak z téhle pitomé angličtiny vlastně umíš?

„Co ten nezná z angličtiny,“ odpověděl za Evžena Tomáš Grant, „to by se dalo napsat na rub poštovní známky. Dědek Sanford o tobě, Evžo, říká, že ji znáš jako malý pámbu.“

410$

„Já myslel, že ty máš Torringtona,“ podivil se Jakub Trivett.

„Nemám. Nebyl jsem mu dost anglický,” vysvětloval Evžen. „Ještě prý jsem příliš mladý a nezralý. A tak jsem se dostal, zaplať pámbu, k jinému. Potřebuješ snad něco, Jakube?“

„Ale mám napsat takové nějaké dlouhé pojednání. A nevím ani pořádně o čem.“

„A co vlastně na mně chceš? Abych to napsal za tebe?“

„Co taky jiného?“

„Jen si to svoje pitomé pojednání napiš hezky sám!“ A Evžen to doprovodil řízným posuňkem. „Já je za tebe psát nebudu. Ale když na to stačím, tak ti pomůžu.“

„Kdypak si řekneš Krobiánovi, aby tě vzal s sebou do Exeteru?“ A Tomáš Grant zamrkal na Jakuba Trivetta.

Evžen se zarděl a vymýšlel nějakou obrannou odpověď.

„Až tam zkrátka pojede, ať mě vezme taky,“ prohlásil potom nesvým hlasem.

„Poslouchej, Noháči.“ A Jakub Trivett se nestoudně pousmál. „Chceš tam se mnou opravdu, nebo si jen tak střílíš?“

„Co bych s tebou nejel! Vždyť jsem ti už říkal! „ ujišťoval Evžen nakvašeně. Trošičku se otřásl.

Tomáš Grant se na Jakuba Trivetta poťouchle ušklíbl.

„To z tebe, Evžo, teprve udělá muže! Pak ti teprve vyrazí na prsou chlupy! „ A dal se do smíchu, ne sice hlasitého, ale přece jenom nevázaného, a kroutil přitom hlavou, jako kdyby ho napadala nějaká tajná myšlenka.

Jakub Trivett si odplivl do bedny na dříví; jeho nestoudný úsměv se mu zatím rozšířil po celé tváři.

„Až uvidí našeho Noháče, tak si budou na mou duši myslet, že jaro je tady. Ale vždyť si, když se na něj budou chtít dostat, budou musit vzít schůdky.“

Tomáš Grant se začal zmítat sprostým hloupým smíchem.

„To taky budou, na mou duši!“

„Tak jak tedy, Evžo?“ otázal se najednou Jakub Trivett. „Jede se tedy? V sobotu?“

„Mně se to hodí,“ souhlasil Evžen.

411$

Když odešel, vyměnili si, svůdcové nevinnosti, mlsné úsměvy. Mohli být spokojeni.

„Dej s tím pokoj! „ ozval se Tomáš Grant. „Tohle bys, Krobiáne, přece jenom neměl dělat. Jenom ho, kluka, zkazíš.“

„Však mu to neublíží, „ bránil se Jakub Trivett. „To mu jen prospěje.“

A usmál a přetřel si hřbetem ruky ústa.

„Počkejme,“ ozval se šeptem Jakub Trivett. „Myslím, že tady.“

Odbočili již od středu neutěšeného tabákového města. Po čtvrt hodině rázné chůze šedými podzimními ulicemi pustili se dolů po rozježděném kopci, a podél již řidnoucích nečistých ubohých domků dostali se téměř až na periférii. Do vánoc scházely tři neděle; ze vzduchu, prostoupeného mlhou, strašila sychravost. Byl tu zadumaný klid, rušený jen vzdálenými slabými zvuky. Odbočili do ohavné malé uličky, nedlážděné, zaneřáděné po obou stranách černošskými chajdami a obydlími bělošské chudiny. Byl to svět křivice. Ulička nebyla osvětlena. Jejich nohy suše šustily napadaným listím.

Před jakýmsi jednopatrovým dřevěným domkem se zastavili. Za spuštěnými žlutými roletami hořela mdle lampa; do zakouřeného vzduchu vrhala kužel šerého pelu.

„Chviličku,“ ozval se tiše Jakub Trivett; „já to poznám.“

V listí se ozvaly šoupavé kroky. Za chviličku se vynořil černoch.

„Tě bůh, Honzo,“ oslovil ho sotva slyšitelně Jakub Trivett.

„Brej večír, pane šéf,“ odpověděl unaveně týmž tónem černoch.

„Hledáme dům Lily Jonesové. Je to on?“

„Ano prosím.“

Opřen o strom, poslouchal Evžen jejich tichý spiklenecký rozhovor. Noc, širá a zaposlouchaná, nabývala kolem něho vědomí a ostražitosti zlého svědomí. Jeho rty byly studené a chvěly se. Vrazil mezi ně cigaretu a ohrnul si tlustý límec svrchníku; třásl se.

„Ví slečna Lily, že přijdete?“ otázal se černoch.

412$

„Neví,“ odpověděl Jakub Trivett. „Ty ji znáš?“

„Ano prosím. Já vás tam zavedu.“

Vykročili oba k domku; Evžen zatím čekal ve stínu stromu. Verandě v průčelí se vyhnuli a obcházeli domek ze strany. Černoch zaťukal lehoučce na laťkové dveře. Vždycky tyhle laťkové dveře. Proč to?

Čekal a loučil se sám s sebou. Bylo mu, jako kdyby, v ruce napřaženou vražednou čepel, stál nad svým životem. A k tomu byl ještě postříkán blátem, až po krk, a nedalo se to vyčistit. Utéci nemohl.

Z domu se předtím ozývaly tiché přidušené zvuky: hlasy a smích a křaplavá a chraplavá melodie starého gramofonu. Jakmile černoch zaťukal, zvuky rychle ztichly; barabizna jako kdyby naslouchala. Za chvilku se ozvalo kradmé zavrznutí stěžeji; zaslechl tichý, polekaný a rozmazaný ženský hlas. „Kdo je to?“ – Kdože?“

Ještě chviličku, a Jakub Trivett byl již zase zpátky a tiše oznamoval: „Už je to, Evžo, dobré. Jen pojď.“

Vtiskl černochovi do ruky nějaký peníz a poděkoval mu. Evžen pohlédl do černé drsné přívětivosti černochovy tváře. Jeho studenými údy se přelilo teplo. Černý kuplíř vykonal již své poslání, horlivě a přívětivě. Nad jejich koupenými mrzkými láskami ležel vřelý stín jeho přívětivosti.

Dali se tiše po pěšině, vystoupili po několika schodech a laťkovými dveřmi vešli do domu. Vedle dveří stála jakási žena; přidržovala dveře, aby se nezavíraly. Když již byli uvnitř, řádně dveře zavřela. Přešli malou verandou a vstoupili do domu.

Octli se v malé předsíni, která rozštěpovala šířku domu. Čadící stažená lampa vrhala do tmy šerý kruh. Schody, které vedly do prvního poschodí, byly bez koberce. Dveře vlevo, dveře vpravo, věšák tvaru tahací harmoniky a na něm Vysloužilý mužský plstěný klobouk.

Jakub Trivett onu ženu ihned objal, a celý rozškleben začal se jí rýt v záňadří.

„Tě bůh, Lily.“

„Můj ty bože! „ Syrově se zasmála a nepřestávala mžourat

413$

na Evžena; byla zvědava, co jí to břicho noci vyvrhlo do domu. Pak se obrátila na Jakuba Trivetta a dala se do hrubého smíchu.

„No pomoz pámbu! Ženská, která ho dostane, aby mu nejdřív osekala ty hnáty.“

Jakub Trivett se usmál. „Já bych ho viděl nejradši s Thelmou.“

Lily Jonesová se chraplavě rozesmála. Dveře vpravo se otevřely a vyšla z nich Thelma, maličká žena slabé konstrukce; za ní se ozval hlasitý prázdný křupanský smích. Jakub Trivett ji něžně objal.

„Bóžíčku!“ vzkřikla Thelma plechovým hlasem. „Copak sme to dostali?“ Natáhla krk se špičatým střízličím obličejem a začala si Evžena drze prohlížet.

„Přivedl jsem ti, Thelmo, nového fešáka,“ ohlašoval Jakub Trivett.

„Viděli ste, lidi, většího čahouna?“ podivila se Lily Jonesová neúčastně. Potom se obrátila na Evžena a otázala se ho laskavým protahujícím hlasem: „Jakpak si, synáčku, vlastně velkej?“

Trošičku sebou škubl.

„Ani nevím. Tak asi metr devadesát.“

„To bude víc! „ prohlásila kategoricky Thelma. „Ať sem lhářka, jesli to nejsou dva metry.“

„On se poslední týden neměřil,“ poznamenal Jakub Trivett. „On to sám ještě neví.“

„A přitom eště mladičkej! „ Lily si ho pozorně prohlížela.

„Kolikpak je ti, synáčku, let?“

Evžen nejistě odvrátil svou bledou tvář.

„Mně už je přece…“ začal kuňkavě.

„Jde mu na osmnáctý,“ odpověděl za něj loajálně Jakub Trivett. „Pro toho si hlavu dělat nemusíš. Noháč je už stará vojna. Ten něco dokáže. Co bych tě lil. Ten nejde po prvé.“

„Na ty léta nevypadá,“ poznamenala pochybovačně Lily. „Když se mu člověk podívá do tváře, tak by mu hádal nanejvejš patnáct. Tvářičku má aspoň maličkou.“ Mluvila zvolna a v jejím hlase byla rozpačitost.

414$

„Mám takovou, jakou mám,“ odsekl vztekle Evžen. „Vyměnit si ji za větší bohužel nemůžu.“

„Když je to ale tak legrační, jak se ta tvoje šešulka nad tebou vyjímá,“ pokračovala shovívavě.

Thelma do ní prudce šťouchla.

„To proto, že má velkou postavu. Jen ho nech, Noháče, bejt. Až se začne zaplňovat a nabírat na ty kosti maso, bude to ohromnej muskej. Po tobě budou, Noháči, ženský na mou duši bláznit.“ Mluvila drsným hlasem; vzala ho za studenou ruku a stiskla ji. Duch, jeho host, se v něm bolestí odvrátil. Ach bože, řekl si, tohle si budu pamatovat.

„Tak abychom šli, „ navrhoval Jakub Trivett. Objal znovu Thelmu. Začali se žádostivě muchlovat.

„Jen jdi, synáčku, nahoru, „ vyzývala Lily Evžena. „Já přídu hned. Dveře jsou otevřený.“

„Na shledanou, Evžo,“ loučil se Jakub Trivett. „A ať se mi, chlapče, držíš!“

Jednou rukou ho hrubě přitiskl k sobě a odešel s Thelmou do pokoje vlevo.

Evžen vystoupil pomalu po vrzajících schodech a vešel do pokoje s otevřenými dveřmi. V krbu svítila bezplamenná hromada řeřavých uhlíků. Sňal klobouk a svrchník a pohodil je na dřevěnou postel. Potom se napjatě posadil do houpacího křesla, předklonil se a natáhl chvějící se prsty k žáru. Jiného osvětlení kromě oněch uhlíků v místnosti nebylo; ale při jejich mdlém rovnoměrném světle přece jen mohl rozeznat staré ohavné tapety, znešvařené ještě dlouhými pruhy zplesnivěliny; místy se z nich loupaly suché svitky cárů. Seděl klidně, schýlen kupředu, ale chvílemi se prudce roztřásl, jakoby zimnicí. Proč tu jsem? tázal se sám sebe. To přece nejsem já.

Vtom ze schodů uslyšel těžkou chůzi oné ženy; vešla zalita houpavým světlem – nesla před sebou lampu. Postavila lampu na stůl a povytáhla knot. Viděl ji teď jasněji. Lily byla obstárlá venkovanka sprosté masivní postavy; byla nezdravě těstovitá. Její hladký venkovský obličej byl v koutcích úst a očí pokreslen jemným drobným síťovím vrásek, jako kdyby byla mnoho pracovala na slunci. Vlasy měla černé, hrubé a

415$

bohaté. Byla obílena mastkovým pudrem. Oblečena byla nevzhledně; její volné, v pase nestažené kartounové šaty vypadaly ještě jako nové. Byla sice oblečena jako hospodyně, ale přece jen udělala ústupek svému řemeslu: měla červené hedvábné punčochy a červené plstěné trepky lemované kožešinkou; chodila v nich ploskonoze.

Zamkla dveře a vrátila se ke krbu; Evžen mezitím vstal. Objal ji s horečnou touhou; začal ji laskat dlouhýma nervosníma rukama. Sedl si nerozhodně do houpacího křesla a přitáhl si ji nemotorně na koleno. Udílela mu zdráhavé polibky s upejpavou a chladnou cudností provinciální děvky; po každém odvrátila ústa. Když se jí dotkl svýma studenýma rukama, po každé se roztřásla.

„Dyť ty si, synáčku, studenej jako led. Je ti něco?“

Začala ho s rozpačitou profesionální hrubostí třít. Za chvilku se nedočkavě zvedla.

„Tak abysme začli. Kdepak jsou peníze?“

Strčil jí do ruky dvě zmačkané bankovky.

Pak si vedle ní lehl. Třásl se; byl ochablý a nemohoucí. Vášeň v něm byla mrtva.

Uhlíky navršené v krbu se sesuly. Zbloudilý zářný div pohasl.

Když sešel se schodů, Jakub Trivett již čekal v předsíni; držel za ruku Thelmu. Lily nahlédla brlením do mlhy a chviličku naslouchala; pak je tiše vyvedla.

„Děte zticha,“ napomínala šeptem; „na druhý straně ulice někdo je. Poslední dobou na nás nějak dávají pozor.“

„Přiď zas, ty Samý žebro, „ zabrumlala Thelma, a stiskla mu ruku.

Potichoučku vyšli, a dokud se nedostali na ulici, lehoučce našlapovali. Mlha zatím zhoustla; vzduch byl prosycen jemným štiplavým vlhkem.

Na rohu, v třpytivém jasu pouliční svítilny, Jakub Trivett si hlasitým odfouknutím oddechl a směle vykročil.

„Zatracený kluk! Já si už myslel, že ani nepřijdeš. Copak jsi s tou ženskou, Noháči, vlastně myslel?“ Tu si však všiml

416$

Evženovy tváře a dodal rychle, s vřelou účastí: „Je ti něco, Evžo? Je ti snad špatně?“

„Maličkou chviličku! „ zamumlal nezřetelně Evžen. „A bude to v pořádku.“

Odešel k okraji chodníku a začal tam do žlábku vrhnout. Potom se narovnal a utřel si kapesníkem ústa.

„Jak ti je?“ tázal se ho Jakub Trivett. „Už líp?“

„Už je to dobré.“

„Pročpak jsi to neřekl, že ti je zle?“ plísnil ho Jakub Trivett.

„Když to přišlo tak najednou.“ A hned dodal: „To bude asi po té večeři u toho zatraceného Řeka.“

„Mně po ní nebylo nic. Dáš si jednu kávu, a budeš zase chlapík,“ utěšoval ho Jakub Trivett bodře a přesvědčivě.

Stoupali pomalu do kopce. Na průčelí špinavých domů dopadalo z mžikavých svítilen na nárožích vyjevené zsinalé světlo.

„Jakube,“ ozval se Evžen po kratičké přestávce.

„No. Co je?“

„Neříkej to nikomu, že se mi udělalo špatně,“ prosil nejapně.

Jakub Trivett na něj vyvalil udiveně oči.

„Pročpak? Na tom přece nic není. Že o tom, kamaráde, vůbec mluvíš; špatně se přece může udělat každému.“

„Já vím. Ale radši to neříkej.“

„Tak dobře. Neřeknu. Ostatně taky proč.“

Evžena strašil jeho vlastní ztracený duch; věděl, že se to nedá napravit. Tři dny se potom každému vyhýbal; bylo mu, jako by měl na sobě vypáleno znamení svého hříchu. Každé gesto ho prozrazovalo, každé slovo. Jeho chování bylo teď ještě vzdornější, jeho postoj životu ještě nepřátelštější. Přimkl se těsněji k Jakubu Trivettovi; jeho uznalá obhroublá pochvala mu působila pochmurnou radost. Začal ho znovu pálit neukojený chtíč; přemohl jeho fysickou ošklivost a maloval mu nové vidiny. Za týden jel do Exeteru znovu; sám. Měl pocit, že již nemá, co by ze sebe ještě ztratil. Tentokrát si vyžádal Thelmu.

417$

Když jel na vánoce domů, ohanbí se mu černalo hmyzem. Velké tělo státu leželo pod olověným kouřem oblohy jako neplodný obr. Vlak uháněl širou vysočinou Piedmontu; v noci, zatím co Evžen ležel na lůžku vagónu v mrákotném spánku zlézal vlak mohutnou pevnost hor. Nejasně viděl chlapec jejich zimavou hmotu s holými lesními porosty. Pod můstkem, tichý jako sen, vinul se mezi zmrzlými břehy bílý provaz vody.

V neodbytné věčnosti hor chlapcovo churavé srdce pookřálo. Vždyť se narodil v horách. Když však za svítání vystupoval z vlaku, a s ním celý zástup studentů přijíždějících na svátky, jeho stísněnost ho přepadla znovu. Chumel mizerných barabizen u nádraží připadal mu teď ještě sprostší a bližší než dříve. Hory, za těmi nádražními budovami a žebráckými domky na podezdívkách, vypadaly nepřirozeně, až přeludně blízko. Zamlklé náměstí jako by se bylo za jeho nepřítomnosti smrštilo, a když vystoupil z tramvaje a scházel po ulici vedoucí k Dixielandu, bylo to, jako kdyby obřími kroky požíral vzdálenosti nějakého města-hračky.

Vánoce byly šedivé a sychravé. Scházela tu Helena, která by je dovedla proteplit. Ganta a Elizu její nepřítomnost skličovala. Ben chodil sem tam jako přízrak. Lukáš domů nepřijede. A on sám zmíral hanbou a pocitem ztroskotání.

Nevěděl, kam se vrhnout. V noci přecházel po mrazivém pokoji a mumlal si, a to tak dlouho, až se objevil Elizin župan a nad ním její znepokojený obličej. Otec byl tak mírný a tak zestárlý, jak ho ještě neviděl; vrátil se mu zase již jeho neduh. Byl jakoby duchem nepřítomen a vypadal usouženě. Rozhovořil se se synem o koleji; jen aby řeč nestála. Řeč vázla Evženovi v hrdle. Vykoktal ze sebe několik odpovědí a prchal z domova a před strnulým strachem v Gantových očích. Chodil ve dne v noci, úžasně mnoho, jen aby potlačil svůj strach. Byl přesvědčen, že uhnívá na strašlivou nákazu. A nedalo se nic dělat než uhnívat. Vyléčit se to nedalo. Takové bylo totiž poučení, jehož se mu dostalo od mravokárců jeho mládí.

Chodil bez cíle, zoufale; jeho údy neměly stání, nedokázal je na chvíli přivést ke klidu. Vyšel na východní kopce, které se zvedaly za černošskou čtvrtí. Mlhou se prodíralo zimní

418$

slunce. Dole na lukách a nahoře na horách byla země polita slunečním světlem jako mlékem.

Zastavil se a rozhlížel se. Temnotou jeho ducha projel šíp naděje. Napadlo ho: půjdu k bratrovi.

Bena zastal ve Woodsonské ulici ještě v posteli; kouřil.

Zavřel za sebou dveře a začal divoce pobíhat sem tam, jako v kleci.

„Zbláznil ses, proboha?“ spustil nakvašeně Ben. „Co se s tebou děje?“

„Já jsem … já jsem nemocen,“ vypravil ze sebe.

„A co to je? Byl jsi snad někde?“ otázal se ho příkře Ben. Posadil se na lůžku.

„Byl jsem u ženské.“

„Posaď se, Evžo,“ vyzval ho po chvíli klidně Ben. „Nebuď blázen. Na to se přece neumírá. Kdypak to bylo?“

Evžen vychrlil svou odpověď.

Ben vstal a začal se oblékat.

„Pojď, půjdeme k McGuireovi.“

Cestou do města se hleděl rozhovořit; začal o sobě vykládat v poryvech nesouvislého blábolení.

„Jak to vlastně bylo … Kdybych to byl věděl, ale tenkrát jsem to nevěděl – to se ví, byla to moje chyba, protože …“

„S tímhle mi dej proboha pokoj!“ zakřikl ho nedůtklivě Ben. „O tom nechci nic slyšet. Copak jsem sakra tvůj andělíček strážníček?“

To ho potěšilo. Neboť když upadneme do stavu nemilosti, stává se z kdekoho anděl strážný.

Vyšli po schodech na širokou temnou chodbu domu lékařů, kde to čpělo vzrušujícími zápachy lékařského řemesla. McGuireova čekárna byla prázdná. Ben zaklepal na dveře do ordinace. McGuire přišel otevřít; odtrhl vlhkou cigaretu, kterou měl přilepenu na masivním rtu, a vítal je.

„Nazdar, Bene.“ Tu si všiml Evžena. „Nazdar, kamaráde. Kdypak jste přijel domů?“ vy hafl na něj.

„On si, McGuire, myslí, že umře na rychlé souchotiny.“ A Ben trhl hlavou. „Snad se vám přece jen podaří udržet ho ještě nějaký čas při životě.“

419$

„Tak co je, kamaráde? „ tázal se McGuire.

Evžen naprázdno polkl a natáhl dopředu zsinalý obličej.

„Dovolíte … mezi čtyřma očima, „ zakuňkal potom. Pak se obrátil zoufale na bratra. „Ty tu počkej. Já tě tam s sebou nechci.“

„Však já tam s tebou ani nechci,“ odsekl mu nevrle Ben. „Já mám. dost svých vlastních starostí.“

Evžen vstoupil za hřmotnou postavou McGuireovou do ordinace ; McGuire zavřel dveře a posadil se hromotlucky k svému psacímu stolu pokrytému vším možným.

„Posaďte se, kamaráde, a hezky mi to povězte.“ Zapálil si cigaretu a dovedně si ji přilepil k svislému vlhkému rtu. Vrhl na chlapce pronikavý pohled a všiml si jeho zkroucené tváře.

„Jen žádný spěch, chlapče, a hleďte se trochu ovládnout,“ povzbuzoval ho vlídně. „Ať už je to co je to, tak zlé, jak si myslíte, to pravděpodobně nebude.“

„Bylo to takhle,“ začal tiše Evžen. „Udělal jsem chybu. Já to vím. A chci se teď léčit. To, co se stalo, nechci nijak omlouvat.“ Při těch slovech zvýšil prudce hlas; povstal napolo ze židle a začal prudce bušit do svinčíku na stole. „Nechci svádět vinu na někoho jiného. Rozumíte?“

McGuire obrátil pomalu na pacienta odulý vyjevený obličej. Z pootevřených úst mu komicky visela zmáčená cigareta.

„Z toho nejsem moudrý. Poslyšte, Evžo: kam vlastně míříte? Víte, já nejsem žádný Sherlock Holmes. Jsem váš lékař. Tak ven s tím!“

Chlapec zkroutil bolestně obličej.

„Čeho jsem se dopustil,“ začal teatrálně, „toho se přede mnou dopustily tisíce jiných. Já vím, oni to budou třeba popírat. Ale je to pravda! Vy jste lékař – vy to víte dobře.

I lidé vysokého společenského postavení. Já jsem jeden z těch, kteří měli smůlu. Mne to vyplatilo. Jsem snad proto horší než oni? Proč…“

„Tak se mi zdá, že už začínám chápat, kam bijete,“ přerušil McGuire suše jeho řečnickou otázku. „Tak se, kamaráde, podíváme.“

420$

Evžen uposlechl jako v horečce, ale deklamoval dále.

„Proč já bych měl nést potupné znamení za něco, z čeho ostatní vyvázli se zdravou kůží? Pokrytci – smečka sprostých ničemných skuhravých pokrytců – co jiného jsou takoví lidé? Dvojí loket! Ha! Kde je tu spravedlnost, kde je tu čest? Proč bych měl pykat za to, co lidé ze vznešené společnosti McGuire se zpytavě podíval, potom zvedl svou velkou hlavu a komicky zahafal.

„Kdo vám to vytýká? Snad si nemyslíte, že vy jste první člověk, kterého to potkalo? Vždyť vám ostatně nic není.“ „Budete… budete mě moct vyléčit?“

„Ne. Vy jste, kamaráde, nevyléčitelný. „ McGuire načmáral na blanket pro předpisy několik hieroglyfů. „Jděte si s tím do drogerie – a ve výběru - společnosti buďte trochu opatrnější. Inu ovšem,“ a McGuire se ušklíbl, „lidé ze vznešené společnosti! Tam jste tedy k tomu přišel?“

Celé to ohromné břímě krve a slz, které mu leželo na srdci, bylo sňato; byl pln opojné radosti, byl vyjeven a jenom napolo si uvědomoval, že ze sebe chrlí jakási slova.

Otevřel dveře a vstoupil do čekárny. Ben rychle a nervosně vstal.

„Tak co, kolikpak dní mu ještě dáváte?” Vážně a tiše pak dodal: „ Viďte, že mu nic není.“

„Nic. Bude jen tak trošičku trhlý. Ale to vy jste ostatně všichni.“

Když vyšli na ulici, Ben se ho otázal:

„Jedl jsi už vůbec?“

„Ne.“

„Kdypak jsi vlastně jedl naposled?“

„Někdy včera. Ani se nepamatuji.”

„Jsi ty mi ale janek pitomý,” zabručel Ben. „Pojď – půjdeme se najíst.“

Tento nápad projevil velkou přitažlivou sílu. Svět byl příjemně omyt mléčným zimním světlem. Město, jemuž se ve svátcích a v studentech sjíždějících se na svátky domů dostalo injekce, probralo se na chvíli ze své zimní strnulosti. Chodníky

421$

se rozklokotaly prudce proudícím životem. Evžen kráčel po boku Benově sáhovými poskoky; nedovedl svou narůstající radost ani ovládnout – narůstala jako kvasnice. Když pak zabočili do živé ulice, tu se již nedovedl udržet a vykvikl jako u vytržení: „Kví-í!“

„Jsi ty ale idiot! „ okřikl ho příkře Ben. „Zbláznil ses snad?“

Vztekle se zaškaredil; potom se obrátil na chechtající se chodce a slabě se usmál.

„Jen se ho, Bene, drž!“ zavřeštěl Jakub Pollock. Byl to obraz smrti, malý voskový mužíček s úsměvem pod černým knírem, tiskárenský faktor, socialista.

„Usekat mu ty jeho sakramentské hnáty,“ řekl mu na to Ben, „a vyletí jako balón.“

Vešli do nové velké jídelny a sedli si k jednomu stolku.

„A co vám?“ tázal se jich číšník.

„Mně kávu a závin, „ objednával Ben.

„Mně taky.“

„Jen se najez! „ přikazoval mu sveřepě Ben. „Jen se najez!

Evžen začal zadumaně prohlížet jídelní lístek.

„Přineste mi smaženou telecí kotletu, s rajskou omáčkou,“ objednal potom, „a jako přílohu smažené brambory, potom mrkev s hráškem na smetaně a teplé vdolky. A ještě kávu.“

Evženovi se vrátila odvaha. Vrátila se prudce a bezstarostně s příšernou dravostí. Zbývající dny prázdna nořil se bezstarostně do veselých davů a díval se směle, ale nikoliv drze, na ženy a dívky. Vyrostly nečekaně z pusté chmurné zimy jako nádherné květiny. Byl rozdychtěn a byl sám. Strach je drak, který žije mezi davy – a v armádách. V lidech, kteří jsou sami, snad ani nežije. Evžen pocítil úlevu – až za poslední hranicí zoufalství.

Osvobozen a sám, prohlížel si nyní celý okolní svět vlastníků a vlastnictví s odosobněností věštce. Pro jeho prsty česáče visel život jako cizokrajný a trpký plod. Oni, tahleta čistá cháska, zalezlá pěkně v teplých a bezpečných koutech –

422$

dovedli by ho jednou uštvat nebo přivést na popraviště; a jednou se jim to, říkal si, také podaří.

Nyní se však nebál – byl spokojen; jen aby ten zápas byl plodný. Rozhlížel se po davech, na nichž bylo vytištěno znamení jeho nebezpečí, a hledal to, po čem by mohl zatoužit a učinit to svým.

Na universitu se vracel obrněn krunýřem, od něhož se každý úšklebek jeho kolegů musil odrazit; doráželi na něj v horkém zeleném Pullmanově vagóně jeden přes druhého, ale dovedl jim čelit tak rázně, že jim nezbýval než kvapný ústup.

Přišel si k němu přisednout Tomáš French; z jeho hezké tváře hleděla zlá drzost peněz. A za ním vstoupil jeho dvorní šašek Roy Duncan, mladík otrocké povahy a hlučného zlého hihňavého smíchu.

„Nazdar, Gante,“ oslovil ho hrubě Tomáš French. „Nebyl jsi snad teď někdy v Exeteru?“ Podíval se úkosem na: usmívajícího se Roye a mrkl na něj.

„Byl,“ odrazil ho Evžen. „Byl jsem tam, je to pár dní, a už tam jedu zas. A je ti, Frenchi, vůbec něco do toho?“

To přivedlo bohatého synka z konceptu; odtáhl.

„My jsme aspoň, Evžo, slyšeli, že tam za nimi jezdíš,” zaútočil teď Roy Duncan a začal se hihňat.

„Kdo pak je to my?“ otázal se ho Evžen. „A kdopak jsou to ti za nimi?“

„Že prý jsi čistý jako zurčící kanál,“ omočil si zase Tomáš French.

„Když se už tedy potřebuju vycídit, je tady přece prášek ,Zlatá dvojčata’. French a Duncan, zlatá dvojčata – která nevědí, co je to práce.“

Chumel zubících se studentů, mladých neotesaných neutrálů, kteří se nakupili na sedadlech před nimi i za nimi, se hlasitě rozesmál.

„To je správné! To je správné! Jen jim to, Evžo, pověz,“ ozval se příjemný hlas Zenona Cochrana. Byl to vysoký dvacetiletý mladík, štíhlý a silný, s půvabem závodního koně.

423$

Kopl kdysi na Yaleském stadionu z nadhozu sedmdesát metrů proti větru. Byl to hezký člověk, který dovedl pěkně mluvit, přívětivý, s nebojácnou mírností atleta.

Tomáš French byl zmaten a rozzloben. „Na mne nikdo nic neví,“ holedbal se posupně. „Na to já jsem až moc mazaný. Na mne se nikdo nic nedoví.“

„To chceš říci,“ píchl ho Evžen, „že všichni o tobě vědí všecko a že nikdo o to nestojí, něco se o tobě dovědět.” Hlouček se dal do smíchu.

„Jé-é! „ spustil Jakub Revell. „Tak jak je to, Tomáši?” otázal se vyzývavě. Byl to maličký úřezek, syn tesaře; byl protivně důstojný a při studiu na koleji si pomáhal všemi možnými triky. Byl to „šizuňk“ a poštěváček a svou vulgárnost a zlomyslnost zastíral falešnou a hlučnou bodrostí.

Evžen se klidně obrátil na Tomáše Frenche. „Nech toho už! Neroztahuj to jenom proto, že je to před publikem. Já na tom nic nevidím. Já to nemám rád. A tebe taky nemám rád. A už mi dej pokoj! Slyšel jsi?”

„Pojďme,” navrhl Roy Duncan a zvedl se. „Nech toho, Tomíku. On vůbec nerozumí žertu. On bere všecko moc vážně. „ Odešli. Ulevilo se mu; beze stopy zneklidnění se obrátil k širé siré zemi, která byla v železných spárech zimy šedá a ojíněná.

Zima se skončila. Zledovatělá zmrzlá půda začala za oblev a dešťů měknout. Z pěšin v městě i kolem university byly smutné stoky plné bláta a bahna. Padal studený déšť; vyrážející tráva tvořila mokré zelené ostrůvky. Honil se klokaními skoky po pěšinách kolem university a skákal do výše, aby z nižší větvičky zuby uškubl rašící ratolest. Mohl se uřičet – byly to řičivé skřeky, kentauří řehot člověka a zvířete; jediným výlevem bolesti, radosti a vášně chtěl tak ulevit svému přetíženému srdci. Jindy zase, zkrušen nevysvětlitelným břemenem malátnosti a sklíčenosti, přecházel loudavě sem a tam a věsil hlavu.

Hodiny pro něj neexistovaly – ztratil smysl pro čas – a ačkoliv chodil poctivě do přednášek a řád jídelen a pensionů

424$

ho nutil, aby i k jídlu chodil dosti pravidelně, spal, studoval a bavil se, kdy ho právě napadlo. Jídla bylo hojně; bylo sprosté a připravováno bylo nečistě a špatně. Stravování bylo velmi laciné; v kolejní mense se platilo měsíčně dvanáct dolarů, v pensionech patnáct. Měsíc se stravoval v mense. Jeho zájem o jídlo byl však tak opravdový a tak inteligentní, že to déle nevydržel. Mensa byla umístěna ve velké nepřívětivé budově z bílých cihel. Její úřední název byl Stigginsův dům, ale název, kterého užívali studenti, říkal více: Svinčík.

Několikrát byl navštívit Helenu a Huga Bartona. Bydlili v Sydney, hlavním městě státu; bylo tam téměř šedesát kilometrů. Bylo to ospalé město s třiceti tisíci obyvatel; mělo tiché chodníky stíněné listovím a uprostřed sněmovní náměstí, z něhož vyzařovaly paprsky ulic. Na samém počátku hlavní třídy, šikmo proti sněmovně, hnědé budově ze zvětralého kamene pokrytého lišejníkem, byl levný hotel – největší a nejvykřičenější bordel v městě. Byly tu i tři církevní dívčí koleje. Bartoňovi si najali byt v starém domě v ulici nad guvernérskou residencí. Byl v přízemí a měl nějaké tři čtyři místnosti.

Sem do Sydney přišel kdysi z Baltimoru na svém pomalém putování k jihu mladý Gant. Zde v Sydney si kdysi zřídil vlastní obchod a po ztrátě svého prvního kapitálu, jejž do něčeho investoval, pojal onu nenávist k vlastnictví. Zde v Sydney se kdysi seznámil a oženil s nebožkou Cynthií, onou souchotinářskou starou pannou, která potom po dvouletém manželství umřela.

Pronásledoval je mocný duch jeho otce; vznášel se nad městem, nad očišťujícím zapomněním let, jež dovede setřít každou stopu po člověku.

Probíhali spolu špinavými ulicemi, až konečně stanuli před zašlou dílnou na okraji černošského okresu.

„Tady to musí být,“ prohlásila tam. „Tady stávala jeho dílna. Už je pryč.“

Na chviličku se odmlčela. „Chudák tatínek.“ A odvrátila zvlhlé oči.

Jediné stopy po jeho velké ruce nebylo v tomto neutěšeném

425$

světě. Jediná réva tu nikde nerostla u domu. Ona jeho složka, která tu kdysi žila, byla již pohřbena – pohřbena s jakousi mrtvou ženou pod dlouhým šedým tokem let. Tiše, zastrašeně zůstali stát na tom podivném místě a čekali, kdy se ozve jeho velitelský hlas; napjatě a nevěřícně, jako někdo, kdo by v Brooklynu očekával boha.

V dubnu vypověděla země Německu válku. A ještě během dubna všichni pulpithillští mladíci, kteří již byli v branném věku – kterým bylo aspoň jedenadvacet –, odcházeli na vojnu. Chodil se dívat do tělocvičny, kde je lékaři prohlíželi, a záviděl jim onu bezstarostnou nevinnost, s jakou se svlékali do naha. Odhazovali šaty na ledabylé kupy a se smíchem a s jistotou předstupovali před lékaře. Měli bezvadné údy a bílé zuby, byli zdraví a jejich pohyby byly ladné a svižné. Nejdříve se hlásili členové bratrstev, oni veselí a marnotratní snobové, o nichž nikdy nic neslyšel, ale kteří mu představovali nejvyšší vrcholky společenské vytříbenosti a aristokratičnosti. Vídal je ovšem již dříve, jak blaženě lelkují na ohromných verandách svých kapitul – chrámů, kde se konaly poslední hrozné zasvěcovací obřady. Vídal je již dříve, vždycky pohromadě a vždycky stranou od stáda nezasvěcenců, jak se na poště smějí nad korespondencí, kterou dostali, nebo jak v drogerii hrají o limonádu se zmrzlinou. A v srdci dýku neúspěchu, s lítostí a bolestí nad svou společenskou podřadností, pozorovával jejich prudké kampaně ve prospěch některého žádoucího nováčka – někoho neskonale elegantnějšího než on, někoho, kdo měl krev a peníze. Byli to jen synkové drobných boháčů, velmožů jen obecních nebo okresních, ale vyšlapovali si před ním s takovou jistotou, s takovou smavou nenuceností, v krásně střižených šatech, vyfintění a ulízaní, kdežto studenty nižšího původu, mezi jejichž davem se tak procházeli, činila jejich zášť vesničanů a stísněnost nemotorně prkennými. Byl to výkvět rytířstva, byli to synkové z panských domů. Byli to Sidneyové, Raleighové, Nashové. A teď jako praví kavalíři odcházeli do války.

Tělocvična byla prosycena zápachem výparů a potu mužů,

426$

kteří sem přicházeli z hřišť pod sprchy. Umytý, s rozepjatou košilí, odcházel Evžen pomalu do zeleného stínu rašícího universitního prostranství; doprovázel ho jeden jeho známý, Ralph Hendrix.

„Podívej se!“ upozorňoval ho tichým nakvašeným hlasem Ralph Hendrix. „Jen se na to, prosím tě, podívej! „ A ukázal hlavou dopředu na skupinu studentů. „Takový nějaký trouba, a jak je, panstvo z bratrstva, dovede prohánět!“

Evžen se podíval; pak se obrátil, aby si prohlédl zatrpklou tvář svého společníka. Sobotu co sobotu, po každé schůzi literárního sdružení, chodil si Ralph Hendrix do drogerie pro dva laciné doutníky. Měl šikmá úzká ramena, bílý uzlinatý obličej a nízké čelo. Mluvil monotónně a slova trapně protahoval. Jeho otec byl mistrem v přádelně.

„Ale oni jsou právě takoví troubové. Mne tam nedostanou, kdyby se stavěli na hlavu.“

„To se ví,“ přisvědčoval Evžen.

Ale on by se tam byl dostal rád. Chtěl být společensky vytříbený a bezstarostný. Chtěl chodit v krásně střižených šatech. Chtěl být kavalírem. Chtěl do války.

Ze starých internátů na ústředním universitním nádvoří vycházelo několik studentů, které odvodní komise uznala za schopné; měli na sobě nacpané vojenské torny. Zašli pod stromy; mířili na ulici. Čas od času zvedali na rozloučenou ruku.

„Na shledanou, hoši! V Berlíně se uvidíme.” Třpytná přehrada moře se přiblížila a nebyla již tak široká.

Hodně četl – ale páté přes deváté, pro potěšení. Četl Defóea, Smolletta, Sterna a Fieldinga – ono vzácné koření anglického románu, které se za vlády vdovy windsorské utopilo v oceánu čaje a sirupu. Pročetl novely Boccacciovy a z Heptameronu všechno, co ještě zbylo z jeho rozedraného výtisku. Na radu „frajera” Bensona si přečetl Murrayho Euripida (četl tenkrát řecký text Alkesty – nejnádhernější a nejrozkošnější mythus o lásce a smrti). Pochopil velikost báje o Prométheovi – ale jeho dojem z báje byl větší než ze hry Aischy-427$

lovy. Neboť Aischylos se mu zdál velebný – a nudný; nedovedl pochopit, proč má takové jméno. Nebo spíše dovedl. Je to literatura – je to autor mistrovských děl. Je to téměř stejně velká otrava jako Cicero – onen prázdný mravokárce, který se dovedl tak statečně bít za stáří a přátelství. Sofokles byl básník – vladař – mluvil, jako bůh ve světle blesků; Oidipos král nenáleží snad jen mezi největší hry světa, je to i jedna z největších fabulí. Tato fabule – její dokonalost, fatalismus a bájeslovnost – působila na něj svou příšerností náhodné shody okolností. Krčil se před hadím okem její velké moudrosti a příšernosti jako ptáče. A Euripida (přes všechny pomluvy pedantů) pokládal za jednoho z největších lyrických pěvců mezi všemi básníky.

Líbila se mu každá strašidelná báje a každý fantastický výmysl v próze i ve verších, počínaje Zlatým oslem a konče Samuelem Taylorem Coleridgem, tímto prvním knížetem luny a magie. Bájeslovnost se mu líbila vždycky, ať na ni přišel kdekoliv a ať byl její smysl jakýkoliv.

Nejlepší fabulisté byli často i největšími satiriky; satira (jak je tomu u Aristofana, Voltaira a Swifta) je umění vysoké a rafinované, které stojí nesmírně vysoko nad tím amatérským odstřelováním a nad tím masakrováním, příznačným pro úpadkový dnešek. Velká satira potřebuje jako oporu velkou fabuli. Swiftova invenční schopnost nemá sobě rovné; lepšího fabulistu nenajdeš na celém světě.

Četl povídky Poeovy, Frankensteina a hry lorda Dunsanyho. Četl Sira Gawayna a Zeleného rytíře a Knihu Tobiášovu. O nějaký výklad těchto přízraků a zázraků ani nestál. Magie je magie. Musily to být vidiny ze starých dob; nikoliv nějací duchové indiánští, nýbrž přízraky v krunýřích, duchové starých králů, dámy s vysokými kuželovitými klobouky, sedící v dámském sedle. Tehdy si také po prvé uvědomil, na jaké siré půdě to žije. Bylo mu najednou divné, jak může v takové pustině číst Euripida.

Kolem něho se rozkládalo městečko; za městečkem nehezké zvlněné lány, řídce poseté sprostými staveními farem; a za tím vším Amerika – zase lány, zase dřevěná stavení, zase

428$

města; nevlídná, drsná, ošklivá. On si četl Euripida, a kolem dokola spousty bílých i černých pojídaly různé smažené pokrmy. Četl o pradávných kouzlech a starých přízracích, ale objevil se kdy v této zemi některý starý přízrak, aby tu strašil? Duch Hamletova otce v Connecticutu:

{Já jsem duch tvého otce,

jenž za trest musí v noci přecházet

od Bloomingtonu až k Portlandu v Maine. „}

Pocítil náhle strašlivou pomíjivost národa. Jenom země má trvání – obrovská americká země, která nosí na své úžasné hrudi svět rachitické ubohosti. Jenom země má trvání – tato širá země, jež nemá duchy, kteří by ji chodili strašit. Nikde tu není – kdesi hluboko v poušti, mezi sloupy zašlých zavátých chrámů – nějaká poloprázdná převrácená socha Menkaury nebo alabastrová hlava Achnatona. Po nějakých kamenných výtvorech tu není ani památky. Jenom ta země má trvání, na jejíž širé hrudi čte Euripida. V jejích horách byl kdysi vězněn; na její pláni se teď prochází sám, cizinec.

Ó bože, ó bože! V cizí zemi jsme byli vyhnanci a ve své vlastní cizinci. Našimi pány byly hory; nebylo nám ještě pět let, a udomácnily se nám v oku i v srdci. Ať děláme co děláme, ať říkáme co říkáme, vždycky to bude spjato s horami. Naše smysly jsou odkojeny naší hrůznou zemí; naše krev se naučila téci rytmem vladařského tepu Ameriky, kterou můžeme opustit, ale nikoliv ztratit a zapomenout. Chodili jsme kdysi po cestách cumberlandských a shýbali jsme se, jak nízko tam visela obloha; a když jsme prchali z Londýna, země, podél jejíchž říček jsme se ubírali, jen tak že byla velká. A ať jsme šli kam šli, nikam nebylo daleko; země a obloha byly těsné a byly si blízko. A již tu byl zase onen starý hlad – onen strašný, temný hlad, který pronásleduje a mučí Američany; hlad, který doma z nás dělá vyhnance a všude jinde cizince.

429$

Eliza přijela za Helenou do Sydney na jaře. Helena byla tišší, než bývala, smutnější, zamyšlenější. To ji tak přišlápl nový život; nebyla tu ničím, a to ji krušilo. Gant jí scházel více, než byla ochotna přiznat. A stýskalo se jí po městě v horách.

Eliza se začala kriticky rozhlížet. „Copak za ten byt platíš?“

„Padesát dolarů měsíčně.“

„Už zařízený?“

„Ne; nábytek jsme si musili koupit.“

„Pak ti řeknu, že to je hodně – k tomu ještě přízemí! To u nás jsou činže lacinější.“

„Já vím, že je to hodně. Ale vždyť je to taky, pro pánaboha, maminko, nejvznešenější část města! Vždyť jsme všeho všudy dva bloky od guvernérského paláce. A paní Matthewsová, abys věděla, není jen tak obyčejná domácí. To ji ještě neznáš! „ vysvětlovala Helena s úsměvem. „Pravá dáma – bez ní se neobejde jediná oficiální ceremonie a její jméno je pořád v novinách. To víš, musíme s Hugem udržovat dekorum. Vždyť je tady jako mladý muž, který teprve začíná.“

„Však já vím,“ přisvědčovala jí Eliza zamyšleně. „Jak mu to jde?“

„O’Toole říká, že je to jeho nejlepší agent. Cožpak Hugo! A my dva bychom dobře spolu všude vycházeli, jen když tam s námi není žádná zatracená rodina. A pak mě taky někdy dožírá, když vidím, jak on se dře jako otrok a OToole si maže kapsu. Dře jako mezek, a provisi z každého prodeje, který uzavře, shrábne OToole. A paní O’T. a ty jejich dvě holky si jen pěkně jezdí v ohromném autu a na práci ani nesáhnou. Víš, jsou to sice katolíci, ale přístup mají všude.“

„Já ti něco povím,“ řekla na to Eliza s plachým polovážným úsměvem. „Což aby se Hugo udělal pro sebe? Snad by to nebylo tak špatné. Načpak se má takhle dřít na druhého! Co tomu, dítě, říkáš? Viď, že by to nebylo špatné, kdyby tak mohl dostat zastoupení pro Altamont? Ten jejich altamontský zástupce, jak se zdá, za mnoho nestojí. Možná že by to ani nebylo tak těžké.“

430$

Chviličku obě mlčely.

„Taky už jsme na to pomýšleli,“ přiznala se lhostejným hlasem Helena. „Hugo už ostatně psal do ústředí.“ Na okamžik se odmlčela. „Byl by aspoň svým vlastním pánem. A to taky něco znamená.“

„Já si zkrátka myslím,“ začala Eliza pomalu, „že by to nemusilo být špatné. Jestli si bude obchodu hledět, to by přece bylo, aby z něho něco neudělal! Tatínek si poslední dobu zase stěžuje na svůj neduh. Rád by tě už měl zase doma.“ A Eliza chvilku kroutila pomalu hlavou. „Vždyť oni mu tam, dítě, vůbec nepomohli. Už to má zase všecko zpátky.“

O velikonocích si zajely na dva dny do Pulpit Hillu. Eliza zavezla Evžena do Exeteru a koupila mu tam šaty.

„Tyhlety žebrácké kalhoty se mi nelíbí,“ vykládala Eliza příručímu: „Chci něco, v čem by vypadal už trochu jako muž.“

Když se Evžen oblékal do nových šatů, sešpulila rty k úsměvu.

„Jen se, chlapče, rovnej! Ramena zpátky! V tomhle si vezmi příklad z tatínka – ten chodí rovně jako struna. Jestli mi budeš chodit takhle shrbeně, než ti bude pětadvacet, budeš mít souchotě.“

„Musím vás představit mamince,“ oslovil neohrabaně pana Josefa Ballantynea, hlaďoučkého a růžovoučkého mladíka, kterého si první ročník zvolil za svého starostu.

„Takový elegantní fešák!“ zalichotila mu Eliza s úsměvem. „Uděláme spolu obchod. Sežeňte mi tady, v tomhle kraji, mezi svými známými pár hostů, a dostanete u mne zdarma byt a celé zaopatření.“ A již otvírala kabelku. „Tadyhle máte pár mých prospektů. Snad se vám hodí sem tam nějaký udat, a můžete přitom taky ztratit za Dixieland a Zemi oblohy nějaké to slovo.“

„Prosím,“ vypravil ze sebe překvapeně pan Ballantyne. „Ale to se ví.“

Evžen obrátil svou hořící zoufalou tvář k Heleně. Ta se drsně, ironicky zasmála.

431$

„Budete vždycky vítán, pane Ballantyne,“ obrátila se pak na chlapce, „ať už získáte nějakého hosta nebo ne. Pro vás už vždycky najdeme místo.“

Když potom byli sami a Evžen se před ní začal rozhorlovat – zajíkal se a pletl páté přes deváté –, rozmrzele se usmála. „Však já to znám. Je to opravdu ošklivé. Ale cožpak ty,

ty od toho máš skoro pořád pokoj. Ty jsi vlastně ještě šťastný. Ale teď si aspoň dovedeš představit, co jsem za ten týden musila všecko vyslechnout.“

Když po skončení školního roku – bylo to koncem května – přijel domů, našel tam již Helenu s Hugem Bartoněm. Bydlili u Ganta ve Woodsonské ulici.. Bartoňovi se totiž podařilo dosíci zastoupení pro Altamont.

Město a země vřely vlasteneckým třeštěním – zuřivým, beztvárným, zmateným, jalovým. Plémě Attilovo musí být zničeno („vyhlazeno“, říkával reverend Smallwood) syny Svobody. Vypisovaly se půjčky, vydávaly se dluhopisy, řečnilo se, mluvilo se o odvodech a do Francie crčel slabounký pramének Yankeeů. Pershing přijel do Paříže a hlásil: „Už jsme tady, Lafayette!“ Ale Francouzi stále ještě čekali. Ben předstoupil před odvodní komisi, ale nevzali ho. „Plíce – slabý,“ řekli mu zcela neodvolatelně. „Ne – souchotiny ne. Jen disposice. Podnormální váha. „ Ben láteřil. Jeho tvář byla ještě o něco více podobna čepeli – byla ještě hubenější, ještě šedivější. Vrásky jeho zamračeného čela byly ještě hlubší. Zdál se ještě opuštěnější.

Evžen tedy přijel zase do hor, a zastihl je v jejich bohaté mladistvé letní nádheře. Dixieland byl již zčásti obsazen. A další hosté přijížděli.

Evženovi bylo šestnáct let. Byl vysokoškolákem. Procházel se veselým odpoledním davem a měl pocit povznesenosti; radostně odpovídal na srdečné pozdravy a sžíval se s prázdným bombastem onoho davu.

„Slyšel jsem, kamaráde, že tam máte ohromné úspěchy,“ rozječel se pan Wood, vypasený mladý drogista; neslyšel ovšem vůbec nic. „To je, mládenče, docela správné. Jen do

432$

toho!“ A již ho přešel a zamířil do požehnaného prorubu svého krámu. Zabzučely ventilátory.

Držel se tam, celkem vzato, ještě dost slušně, účtoval Evžen. Zakusil první rány. Nezlomily ho. Poznal bolestné tajemství lásky. Zažil opuštěnost.

XXX

V Dixielandu bydlilo děvče, které se jmenovalo Laura Jamesová. Bylo jí jedenadvacet let. Vypadala mladší. Když přijel na prázdniny, již tam byla.

Laura byla štíhlá dívka prostřední postavy, ale vypadala větší, než byla. Byla velmi pevně modelována; působila dojmem svěžesti, vymytosti, čistoty. Vlasy měla husté, hlaďoučké a plavoučké a sčesávala si je do jakéhosi plochého náramku, který ovíjel její malou hlavičku. Tvář měla bílou, s maličkými pihami. Oči měla hebké, čisté, zelené jako oči kočičí. Nos měla na svůj obličej poněkud příliš velký; byl ohrnut Vzhůru. Hezká nebyla. Strojila se velmi jednoduše a elegantně; nosila krátké kostkované sukně a pletené hedvábné živůtky.

Byl to jediný mladý člověk v Dixielandu. Evžen s ní mluvil s ostýchavou povýšeností. Zdálo se mu, že na ní nic není a že je nudná. Ale začal s ní večer sedat na verandě. A kdo ví, jak se to stalo, začal ji milovat.

Ani o tom nevěděl, že ji miluje. Když tak sedávali na dřevěné houpačce, mluvil s ní nadutě a chvástavě. Přitom však dýchal čistou vůni jejího nádherného mladého těla. Dal se polapit něžnou krutostí jejích jasných zelených očí, uvízl v jemné síti jejího úsměvu.

Laura Jamesová byla z východních končin státu – i z Pulpit Hillu to bylo ještě daleko na východ – z malého městečka vystavěného na solné řece, jež protékala velkou rovinou při pobřeží. Její otec byl bohatý obchodník – velkoobchodník s potravinami. Byla jedináčkem; mohla rozhazovat.

Jednou večer seděl Evžen na zábradlí verandy a hovořil s Laurou. Až posud ji jen zdravil kývnutím hlavy nebo k ní

433$

prohodil několik škrobených slov. Nemohli se rozpovídat a uvědomovali si trapnost svého odmlčování.

„Vy jste z Little Richmondu, že ano?“ otázal se jednou Evžen.

„Ano,“ přisvědčila Laura Jamesová; „znáte odtamtud někoho?“

„Znám,“ odpověděl Evžen. „Jana Bynuma a ještě jednoho mládence, nějakého Ficklena. Že jsou taky z Little Richmondu?“

„Jé! David Ficklen! Vy ho znáte? Jak by ne! Ti přece studují oba na Pulpit Hillu. Vy tam studujete taky?“ _

„Ovšem. Proto je taky znám.“

„Znáte ty dva mládence Barlowovy? Jsou v Sigma nu.“

Také je někde viděl. Velcí fešáci, fotbalisti.

„Ano, znám. Roy Barlow a Jakub Barlow.“

„A znáte ,Človíčka‘ Warrena? Ten je v Kappa sig.“

„Ano. Těm říkají Mazavkové.“

„A ve kterém vy jste bratrstvu?“

„V žádném,“ přiznal se nerad. „Já jsem byl letos teprve v prvním roce.“

„Mezi mými nejlepšími kamarády jsou taky mládenci, kteří nikdy nebyli v žádném bratrstvu,“ poznamenala na to Laura Jamesová.

Scházeli se – bez zvláštního umlouvání – stále častěji a častěji, až z toho vznikla tichá dohoda, že se budou scházet na verandě každý večer. Někdy se šli projít příjemně chladnými temnými ulicemi. Tu a tam ji doprovodil s neohrabanou dvorností přes město nebo do biografu a později se s ní odvážil, s trapným pocitem mladistvé řvavosti, i mimo chomáč zevlounů postávajících před Woodovou drogerií. Často ji zavedl i do Woodsonské ulice a Helena je pak nechávala o samotě na příjemně chladné verandě. Měla Lauru Jamesovou velmi ráda.

„Příjemné děvče. Roztomilé děvče. Já ji mám ráda. Že by ji zvolili za královnu krásy, toho se ovšem bát nemusí.“ A v Helenině smíchu bylo trošičku dobromyslného posměchu.

434$

Jemu se to nelíbilo.

„Vždyť vypadá docela slušně. Tak ošklivá, jak ji děláš, zase není.“

Ale ošklivá byla – byla to ovšem ošklivost čistotná, roztomilá. Tvář měla mírně pihovatou, kolem nosu a kolem úst; její rysy mluvily o dravosti, o které ona nic nevěděla, a jejich ohrnutost o přílišné dovolenosti. Ale byla skvěle stavěna a pěstěna; měla pevné mladistvé linie jara, rozvíjející se do květu, štíhlé, panenské. Byla jako něco rychlého a okřídleného, co poletuje po lese mezi sotva ochmýřenými stromy – jen to tušíš, nechytneš to, neuvidíš to.

Dbal toho, aby se před ní neobjevil jinak než v plném odění. Hleděl se před ní blýskat. Oslní-li ji dostatečně, říkal si, aspoň jí snad ujde ona ošklivá neurovnanost a vulgárnost prostředí, v němž on žije.

Přes ulici, na rozlehlém trávníku Brunswicku – onoho velkého cihlového domu se štítem, na který si kdysi brousila zuby Eliza – stál pan Pratt a kropil hadicí rozsáhlou zelenou plochu; v prostředí, kde může existovat jen manžel z pensionu, nebylo mu právě volně. V rudé záři zapadajícího slunce třpytily se paprsky vodní tříště. Na jeho vyholený vyhublý obličej dopadalo rudé světlo. Rozblyskávalo mu sponky na poutkách, která mu držela rukávy. Za pěšinou, na druhém laloku trávníku, hrálo několik mužů a žen kroket. Z verandy zarostlé révou zněl smích. Vedle v Beltonu byli hosté shromážděni na dlouhé verandě a živě se bavili – zkrátka jako v jídelně. Vešel herec z kočovné společnosti se dvěma chóristkami. Byl to malý mužíček s obličejem kolčavy a bez horních zubů. Měl slaměný klobouk s pruhovanou stuhou a modrou košili s modrým límcem. Hosté ho obstoupili. Za chvilku se odtamtud již ozval ječivý smích.

S kopce rychle sjížděl Julek Arthur; vezl otce domů. Úkosem se zašklebil a pozdravil nedbalým zvednutím ruky. Úspěšný advokát otočil zvědavě křivý krk s buclatým vandykovským obličejem. Přejel bez usmání.

V Brunswicku tloukla černoška do několika zvonků japonského gongu. Na verandě zašoupaly nohy; hráči kroketu

435$

pustili paličky a namířili rychle k domu. Pratt začal navíjet hadici na dřevěný naviják.

V Beltonu se pomalu rozbušil zvonec a hosté se cupitavým krokem hnali ke dveřím, A za chviličku Bylo již slyšet cinkání obtížených talířů a hlučný, dobře krmený humor. Hosté na verandě Dixielandu se začali houpat rychleji a nespokojeně pobručovali.

Evžen rozmlouval v houstnoucím šeru s Laurou; svou bolest zastíral hrdostí a lhostejností. Za sítěnou stěnou se objevila Elizina tvář – bílá skvrna v temnu.

„Jen pojďte, paní Gantová, dýchněte si taky čerstvého vzduchu,“ zvala ji Laura Jamesová.

„Ba ne, dítě. Teď nemůžu. Kohopak tu máte?“ zvolala, zřejmě rozrušena. Otevřela dveře. „Neviděla jste Evžu? Či tohle je Evža?“

„Už asi ano,“ přihlásil se Evžen. „Co je?“

„Pojď sem, chlapče, na chviličku.“

Evžen odešel do předsíně.

„Co je?“

„To kdybych já, chlapče, věděla! „ zašeptala a zalomila rukama. „Budeš musit něco udělat.”

„Oč tedy jde, maminko? Co tím chceš říct?“ vyjel podrážděně.

„Ale právě sem přišel Jannadeau. Tatínka to zase popadlo a jde sem. Ten bude, dítě, zase vyvádět! A všichni hosté jsou teď v domě. Ještě nás přivede na mizinu. „ A Eliza se dala do pláče. „Budeš ho muset nějak zastavit. Snad se ti podaří někam ho zavést. Odved ho do Woodsonské ulice.“

Popadl rychle klobouk a vyběhl ze dveří.

„Kam jdete?” otázala se ho Laura Jamesová. „To ani nepočkáte na večeři?”

„Musím do města. Já hned zase přijdu. Počkáte na mne?” „Počkám.”

Když vyrazil na pěšinu, otec právě zahýbal z ulice podél vysokého šerého živého plotu, který odděloval dům od prostorného nádvoří domu advokáta Halla. Vrávoravým, zkázonosným krokem přešel Gant záhon lilií, jímž byla lemována

436$

pěšina, a namířil po trávníku k verandě. Na prvním schodě klopýtl. Zaklel a natáhl se; hlavu měl až na-verandě, Evžen po něm skočil a napolo tahal a napolo zvedal jeho velké opilé tělo tak dlouho, až je postavil na nohy. Židle se rychle rozletěly a hosté se srazili do chumlu; pozdravil je řičivým opovržlivým chechtotem.

„Tak kde jste? Tak kde jste? povídám. Spodina jedna nejspodnější – dobytek jeden pensionský! Milosrdný bože! Taková karikatura! Karikatura přírody! Až sem to tedy musilo dojít!“

A rozchechtal se dlouhým hlaholným chechtotem maniaka.

„Pojď, tati,“ oslovil Evžen tiše otce a vzal ho opatrně za rukáv. Gant se rozmáchl a odhodil ho přes půl verandy. Evžen k němu zase rychle přiskočil, ale otec se po něm rozehnal cepovitou paží. Evžen se lehce vyhnul jeho rozmáchlé ruce a zachytil do náručí padající tělo, které se příliš vychýlilo z osy. A pak rychle, dříve než se Gant mohl vzpamatovat, popadl ho zezadu a strkal ho ke dveřím. Hosté se rozprskli jako vrabci. U sítěných dveří stála však před ním Laura Jamesová.

„Jděte pryč! Jděte pryč!“ rozkřikl se na ni pln studu a vzteku. „Vy se do toho nepleťte!“ V ten okamžik se mu zošklivila, neboť byla svědkem jeho úhony.

„Nechte si přece ode mne pomoct,“ prosila ho šeptem Laura Jamesová. V očích měla slzy, ale postrašena nebyla.

Otec a syn škobrtali velkou temnou předsíní, v patách za plačící a gestikulující Elizou.

„Semhle ho zaved, hochu, semhle ho zaved,“ zašeptala Eliza a ukázala na velký pokoj ve zvýšené části domu. Evžen prostrčil otce slepou chodbičkou před koupelnou a svalil ho na širokou železnou postel; postel zaskřípěla.

„Zatracený lotře,“ zasyčel Gant, „pustíš mě, nebo tě zabiju! „ A znovu se pokusil skolit ho svou dlouhou paží.

„Hled už se, tati, pro pánaboha, uklidnit,“ zapřísahal ho vztekle. „Vždyť je to slyšet po celém městě.“

„Čert je vem! „ rozeřval se Gant. „Holota jedna horácká – jeden jako druhý! Jen mi sát krev! To oni mě tak zřídili k smrti – jako že je bůh na nebesích!“

437$

Ve dveřích se objevila Eliza; obličej měla zkroucený pláčem.

„To ho nemůžeš, chlapče, utišit? Vždyť nás ještě přivede všechny na mizinu! Vždyť nám to odtud všechno vyžene!“

Gant se, když ji spatřil, pokusil povstat. Její bílá tvář ho uváděla v nepříčetnost.

„Tamhle je! Tamhle! Tamhle! Vidíš ji, vidíš tu ďábelskou tvář, jak se pase na mém utrpení? Jen se na ni podívej! Vidíš ten její zlý potměšilý úsměv? Greeley, Vilém, to čuně, ten dědek major! Všecko to schlamstne erár, a já zatím zajdu někde v kanále!“

„Však nebýt mne,“ oplatila mu vydrážděná Eliza, „byl bys tam zašel už dávno.“

„Nestůj tu, mami, pro pánaboha, a nemluv na něj! „ rozkřikl se Evžen. „Cožpak nevidíš, jak to na něj působí? Bože můj, dělej přece něco! Zavolej aspoň Helenu! Kde je?“

„Já už tomu musím udělat konec! „ zařval Gant a vrávoravě se vztyčil. „Udělám s námi oběma krátký proces.“

Eliza zmizela.

„Ale, ale, tati, vždyť všecko bude zase dobře,“ začal chlácholivě Evžen a strkal ho znovu na postel. Rychle poklekl a začal Gantovi stahovat měkké perko; přitom ho stále ujišťoval: „To víš, že ano. Dáme ti horkou polévku a uložíme tě pěkně do postele. Všecko bude zas dobře.“ Perko se vyzulo a zůstalo mu v ruce; k tomu ho otec ještě vztekle kopl, takže se svalil na znak.

Gant slezl s postele; kopl povaleného syna ještě jednou na rozloučenou a namířil ke dveřím. Evžen se rychle sebral a skočil po něm. Oba těžce padli na hrubozrnnou omítku stěny. Gant proklínal a rozháněl se nemotorně po svém trapiči. Do pokoje vstoupila Helena.

„Oni mě chtějí, děťátko, zabít,“ rozkvílel se Gant. „Udělej něco, Ježíši Kriste, na mou záchranu, nebo je po mně.“

„Půjdeš zase hezky zpátky do postele,“ vyjela na něj příkře, „nebo ti dám jednu, že ti hlava upadne.“

Nechal se, poslušný jako beránek, odvést zpět k posteli a odstrojit. Za několik minut seděla již u něho s koflíkem

438$

kouřící se polévky. Když mu jí po lžících podávala do otevřených úst, nejapně se cenil. Připomínala si zašlá léta, která se již nikdy nevrátí, a rozesmála se – téměř blaženě. Ještě než usnul, zvedl se najednou vší silou na poduškách, o něž byl opřen, vytřeštil oči a v divoké hrůze vykřikl:

„Je to rakovina? Tak co, je to rakovina?“

„Tiše!“ okřikla ho Helena. „I není. To se ví, že není. Nebuď bláhový.“

Zvrátil se, vyčerpán, dozadu; oči měl zavřeny. Věděli dobře, že to rakovina je. Ale jemu to neřekli. Strašlivé jméno jeho nemoci nevyšlo nikdy z úst jinému než jemu. I on to věděl v hloubi svého srdce – že to rakovina je, ano, je. Po celý den, oči ztuhlé hrůzou, jako nějaká rozbitá socha, vydržel Gant sedět mezi svými mramory a pít. Ano, byla to rakovina.

Evženovo zápěstí na místě, kde mu je otcova váha drhla o stěnu, řádně krvácelo.

„Jdi si to vymýt,“ posílala ho Helena; „já ti to ovážu.“

Šel do temné koupelny a podržel si ruku pod proudem vlažné vody. V srdci měl tichoučké zoufalství, jakýsi malátný mír, který se vznášel i po tomto domě smrti a povyku a který jako lehký výzvědný větřík províval jeho temné síně a tiše všechno omýval mírem a zmalátnělostí. Hosté zaběhli jako pitomé ovce do dvou domů na druhé straně ulice; tam se najedli a nyní stáli v hloučcích na verandách a šeptem se bavili. Jejich odchod mu přinesl mír a volnost; jako kdyby mu s údů spadly tíživé okovy. V kuchyni, v kotoučích loudavého kouře, naříkala Eliza, teď již tišeji, nad zbůhdarma vařenou večeří; černošce hleděl z tváře černý smuteční klid. Dal se zvolna temnou předsíní; ránu měl lehce převázánu kapesníkem. Zalil ho nyní najednou mír, jaký se dostavuje se zoufalstvím. Záhyby jeho ubohého krunýře zhotoveného z hrdosti byly zprobodány mečem, který proniká velmi hluboko. Ocel mu rozbodala bok; prorazila mu až k srdci. Ale pod svým krunýřem našel sebe sama. Předmětem poznání může být jenom jeho já. Dát může jenom sebe sama. Je tím, čím je:

439$

vykračováním a předstíráním svou podstatu nezvětší. Byl tomu z celého srdce rád.

U dveří narazil ve tmě na Lauru Jamesovou.

„Já jsem měl za to, že jste odešla s ostatními,“ oslovil ji Evžen.

„Ale kde! „ řekla na ,to Laura Jamesová. „Jak je vašemu tatínkovi?“

„Teď už je to dobré! „ odpověděl Evžen. „Už spí. Jedla jste už něco?“

„Ne, Ani se mi nechtělo.“

„Přinesu vám něco z kuchyně,“ nabídl se Evžen. „Tam je jídla spousta.“ A po chviličce dodal: „Promiňte, Lauro.“

„A co bych měla promíjet?“

Opřel se sklesle o stěnu. Dotkla se ho, a její dotek vysál z něho všechnu sílu.

„Evžene. Miláčku.“ Stáhla si jeho schýlenou tvář ke rtům a políbila ho. „Můj drahý, můj zlatý, takhle se tvářit nesmíš.“

Všechen jeho odpor roztál. Uchopil její malé ručky a začal je drtit ve svých horkých prstech a hltal je polibky.

„Lauřičko! Lauřičko moje drahá! „ Jeho hlas se zajíkal. „Má zlatá, má krásná Lauro! Lauřičko, moje krasavice! Já tě miluju, já tě miluju.“ Ze srdce se mu hrnula slova, nesouvislá a zbavená studu, a drala se, zpěněna, protrženými hrázemi hrdosti a nemluvnosti. Přilnuli tam v temnu k sobě a ústy k sobě tiskli mokré tváře. Do mozku mu opile stoupal její parfém; její dotek mu projížděl všemi údy jako kouzelný žár; cítil na sobě tlak jejích úzkých prsů, horoucí a pružný, a zakoušel něco jako strach – jako kdyby ji byl zneuctil – a připomínal si s ošklivostí svou poskvrněnost.

Držel v rukou její elegantní hlavičku, tak nádherně ovinutou hustým pletencem krásných plavých vlasů, a pronášel slova, která vyslovoval po prvé – slova vyznání, plná lásky a pokory.

„Nechoď ještě! Nechoď! Nechoď, prosím tě. Neodcházej, Lauřičko. Prosím tě!“

„Š-š-š-,“ zašeptala. „Vždyť já nepůjdu. Vždyť já tě, můj milý, miluju.“

440$

Všimla si jeho ruky, převinuté zakrváceným obvazem, a hned se jí věnovala; několikrát tichoučce, něhyplně vzkřikla. Odběhla si do svého pokoje pro lahvičku jodu a štětečkem mu pomazala palčivou odřeninu. Ovázala ji čistými proužky krásné bílé látky, lehounce napuštěné jemným parfémem, které natrhala ze starého živůtku.

Seděli potom na dřevěné houpačce. Dům ponořený do tmy jako by spal. Z jeho úplně ztichlých útrob vyšla najednou Helena a Eliza.

„Copak dělá, Evžo, ruka?“ tázala se Helena.

„Už je dobrá.“

„Já se podívám.” A Helena se rozesmála dobrosrdečným smíchem. „Jakpak by taky ne! Když teď máš ošetřovatelku!“

„Co je? Co je? Ty sis udělal něco na ruce? Jak sis to udělal? Počkej, počkej, chlapče, na to já mám něco moc dobrého.“ A Eliza jako by se chtěla rozšukat na všechny čtyři světové strany.

„Ale vždyť už je to, mami, dobré. Už je to v pořádku,“ odmítal ji rozmrzele Evžen, a pomyslil si: ta s tím svým něčím moc dobrým přijde vždycky v pravý čas!

Podíval se na Helenu a usmál se. „Bůh opatruj náš šťastný domov!“

„Chudinka naše Laura!“ zasmála se Helena a bodře jí jednou rukou polaskala. „Jakpak vy k tomu jenom přijdete?!“

„I to nic není. Teď už mám aspoň pocit, že taky patřím do rodiny.“

„Jen ať si nemyslí, že mi bude takhle vyvádět,“ pohrozila nenávistně Eliza. „Já mu to už trpět nebudu!“

„I zapomeň už na to, mami,“ domlouvala jí rozmrzele Helena. „Tatínek je přece, pro kristapána, nemocný člověk! To bys už mohla vědět.“

„To jsou řeči! „ utrhla se na ni pohrdlivě Eliza. „Já vůbec nevěřím, že mu něco je – to všecko dělá jen to jeho ohavné pití. Všecko to má jenom z toho.“

„Vždyť je to, prosím tě, směšné! „ zvolala rozzlobeně Helena. „Něco tak směšného! Tohle mi neříkej!“

„Mluvme radši o počasí,“ navrhoval Evžen.

441$

Pak již seděli všichni tiše a nechali se prosakovat tmou. Helena a Eliza zašly konečně zase do domu; Elize se nechtělo – šla jenom na Helenino naléhání – a při odchodu se ještě ohlédla a blýskla na chlapce s děvčetem podezíravým pohledem.

Nad masou hor vyplul na oblohu srpeček ubývajícího měsíce. Voněla mokrá tráva a šeřík a bylo slyšet ohromnou zádumčivou miliontónovou symfonii drobných nočních zvuků; její nepřetržitý hukot stoupal a klesal a nasazoval do srdce pevnou podvědomou jistotu. Z hvězd se linulo bledé světlo; lehalo na zem jako ticho, prokapávalo listovou tkání mladých javorů a potiskovalo zemi roji můr z pohádkového světla.

Evžen a Laura seděli na loudavě vrzající houpačce; drželi se za ruce. Když ji bral kolem ramenou, aby ji k sobě přitáhl, jeho prsty se dotkly živého tuhého poháru jejího prsu; ten dotek jím projel jako zápalná jiskra. Uškubl rukou, jako kdyby byl uštknut, a zamumlal jakousi omluvu. Kdykoli se ho dotkla, pozbývalo jeho tělo vlády a síly. Byla to panna, svěží jako řapík celeru – jeho srdce se děsilo, aby ji svým dotekem neposkvrnil. Měl pocit, že on je mnohem starší, ač jemu bylo šestnáct a jí jedenadvacet. Cítil na sobě věk své opuštěnosti a svého neblahého poznání. Cítil v sobě šedivou moudrost hříchu – prázdnou pustinu, kterou však spatřil a poznal. Bylo mu, když ji držel za ruku, jako kdyby ji již byl svedl. Zvedla k němu svůj líbezný obličej – smělý a ošklivý jako obličej chlapce; hleděla z ní opravdová a nesmlouvavá cudnost. Do očí mu vstoupily slzy. V tomto obličeji, který si dovedl uchovat zázrak nevinnosti, který dovedl zůstat tak nesmrtelně slepý k hrůze a ohavnosti světa, byla pro něj veškerá mladá krása světa. Bylo mu jako tvoru, který celý svůj život kroužil temným prostorem a nyní k ní přiletí – pro okamžik klidu a jistoty – na nějakou opuštěnou planetu; a na té planetě nyní stojí, na očarované pláni z měsíčného světla, která dopadá i na měsíčkovitou kopretinu jejího obličeje. Neboť kdyby se člověku zdálo o nebi, a když pak procitne, kdyby na znamení toho, že tam byl skutečně, spatřil ve své ruce květinu, co potom, co potom?

442$

„Evžene, kolik je ti let?“ otázala se najednou.

Roztepal se mu puls a zastřel se mu zrak. Odpověděl až za chviličku; bylo to pro něj strašlivě těžké.

„Rovných … šestnáct.“

„Takové dítě! Já jsem myslila, že je ti víc.“

„Na svůj věk jsem dost starý,“ zamumlal Evžen. „A kolik je tobě?“

„Mně je jedenadvacet. Velká škoda!“

„To přece není tak velký rozdíl! Nevím, proč by na tom mělo záležet.“

„ I záleží, Evžíčku! A mnoho!“

To on věděl také, že záleží – kolik, to ovšem nevěděl. Měl však svou chvilku. Neměl strach z bolesti, neměl strach ze ztráty. Praktické zájmy tohoto světa pro něj neexistovaly.

I troufal si teď vyslovit onu podivnou a úžasnou věc, která v něm vzkvetla takovým nachovým květem.

„Lauro,“ a jeho tichý hlas mu zazněl přes celou velkou měsíčnou pláň, „budeme se stále milovat tak, jako se milujeme teď. A nikdy se nevezmeme. Ty na mne budeš stále čekat a budeš mě milovat na věky. A já budu jezdit po celém světě. Někdy odjedu třeba na celá léta; stanu se slavným, ale vždycky se k tobě zase budu vracet. Ty budeš bydlit v domku v horách a budeš na mne čekat a budeš se pro mne opatrovat. Viď, že budeš?“ Říkal si o její život tak klidně jako o hodinu jejího času.

„Budu, Evžíčku,“ slibovala Laura v měsíčném světle; „já na tebe budu stále čekat.“

Prostupovala mu tělo. Bušila v tepotu jeho pulsu. V jeho krvi byla vínem, v jeho srdci byla melodií.

„Nemá k tobě nejmenší ohled, a vůbec k nikomu,“ vrčel Hugo Bartoň. Vrátil se pozdě z kanceláře a zajel si pro Helenu. „Nedovede-li to jinak, najdeme si pro sebe nějaký dům. Nenechám tě přece uhnat si ještě kvůli němu nějakou nemoc.“

„I nech to už,“ konejšila ho Helena. „Vždyť už má léta.“

Vyšli na verandu.

„Zajdi si sem, chlapče zlatý, zítra,“ zvala Evžena. „Aspoň

443$

se jednou pořádně najíš. A vy, Lauro, přijďte taky. Nemyslete si, že to u nás takhle chodí každý den. „ Zasmála se a polaskala ji svou velkou rukou.

A již, hnáni svou vlastní váhou, sbíhali s kopce.

„Máš to ale roztomilou sestřičku,“ začala Laura Jamesová, „Viď, že jsi do ní bláznivě zamilován.“

Evžen odpověděl až za chviličku.

„To jsem.“

„A ona zas do tebe. To se pozná hned.“

Sáhl si ve tmě na hrdlo.

„To je pravda.“

Po nebi plynul tiše měsíc. Eliza vyšla zase z domu; plaše, nerozhodně.

„Kdo je to tam? Kdo je to tam?“ tázala se do tmy. „Kde je Evža? A-a! Já nevěděla. Jsi tam, chlapče?“ Věděla to velmi dobře.

„Jsem,“ ozval se Evžen.

„Pročpak si nesednete, paní Gantová?“ zvala ji Laura. „Jak to v té horké kuchyni můžete celý den vydržet? Vždyť už toho musíte mít dost.“

Eliza mrkla zamženým zrakem na oblohu. „Je to ale krásná noc! Noc, jak se říká, pro milence.“ Nejistě se zasmála a okamžik zůstala zamyšleně stát.

„Pročpak si už, chlapče, nejdeš lehnout, aby ses trochu vyspal?“ začala znovu starostlivým hlasem. „Tohle ponocování až nevím do kolika hodin ti nesvědčí.

„Já už taky měla ležet.“ A Laura Jamesová vstala.

„Jakpak by ne, děťátko! Jen se jděte vyspat, abyste byla krásná. Jak se to říká: Kdo časně lehá a časně vstává

„Pojďme už tedy všichni. Pojďme všichni!“ pobízel nedůtklivě a rozmrzele Evžen; cožpak nejdéle vzhůru z celého domu musí být vždycky ona?

„Co tě vede! Já, chlapče, ještě nemůžu. Na mne ještě čeká spousta žehlení.“

Laura, kterou měl vedle sebe, stiskla mu nenápadně ruku a vstala. Hleděl smutně za tou, kterou ztrácel.

„Dobrou noc přeji. Dobrou noc, paní Gantová.“

444$

„Dobrou noc, dítě.“

Když odešla, Eliza k němu přisedla; zemdleně si povzdechla.

„Já ti povím, že tohle je docela příjemné. Kdybych já jen tak měla tolik času jako někteří lidé a mohla si pěkně vysedávat venku a užívat vzduchu! „ Třebaže bylo tma, přece poznal, že se její sešpulené rty pokoušejí o úsměv.

Popadla jeho ruku do své hrubé dlaně. „Hm! Chlapeček si tedy namluvil dívenku?“

„A je na tom něco? Co kdyby opravdu?“ nakvasil se Evžen. „Na to mám snad právo jako každý jiný.“

„Ale jdi! Na to jsi ještě příliš mladý, abys už myslel na děvčata. Já bych si jich na tvém místě ani nevšimla. Většina jich nemá beztoho v hlavě nic jiného než tancovačky a užívání. Můj chlapec nebude přece utloukat čas s děvčaty.“

Pod její nemotornou laskavostí vycítil vážnost. Zmítal se ve zmatku zahanbenosti a vzteku. Řekl si, že na to neodpoví. Nakonec přece jen promluvil, tiše a rozhorleně.

„Něco mít, mami, musíme. To uznáš, že něco mít musíme. Nemůžeme přece jít stále jen sami a sami.“

Bylo tma. Nikdo to nemohl vidět. Otevřel brány dokořán. A dal se do pláče.

„Vždyť já vím,“ přisvědčovala mu honem Eliza. „To já neříkám

„Bože můj, bože můj, kam to spějeme? Jaký to má všechno smysl? Vždyť on umře – což to nevidíš? Což to nevíš? Vezmi si jeho život. A vezmi si svůj vlastní. Beze světla, bez lásky, bez radosti – zkrátka nic. „ Zvýšil nepříčetně hlas. Začal si prudce bubnovat do žeber. „Je tohle něco, maminko? Co ty vlastně, maminko, proboha, chceš? Chceš nás snad všechny poškrtit nebo utopit? Nemáš snad ještě dost? Potřebuješ ještě víc provázků? Potřebuješ ještě víc starých lahví? Jen si řekni, a já budu na mou duši chodit po městě a budu ti je sbírat.” Jeho hlas přešel již téměř v ječení. „Ale musíš mi říct, co vlastně chceš. Nemáš toho ještě dost? Chceš snad celé město? Co vlastně?“

„Když já ti, chlapče, vůbec nerozumím,“ popudila se Eliza.

445$

„Nebýt mne, která jsem přece jen hleděla nashromáždit nějaký ten majeteček, nikdo z vás by neměl ani vlastní střechu nad hlavou, protože váš tatínek, nech si říct, ten by byl roztočil všecko.“

„Vlastní střechu nad hlavou! „ zaječel Evžen a rozesmál se šíleným smíchem. „Můj ty bože, vždyť my nemáme ani vlastní postel! Vždyť my nemáme ani vlastní pokoj! Vždyť my nemáme ani vlastní přikrývku, kterou bys s nás nemohla stáhnout, jen aby se zahřála ta sběř, která se tu jen houpá na verandě a na všecko bručí.“

„Jen se posmívej mým hostům, jen se jim posmívej začala trpce Eliza.

„To nebudu. Ani nemůžu. Na to nemám dost dechu, ani dost síly.“

Eliza se rozplakala.

„Já přece dělala, co jsem mohla. Já bych vám byla dala domov, jen kdyby to bývalo možné. Tenkrát po Groverově smrti byla bych dovedla překousnout ledacos, ale když jsem od něho neměla chviličku pokoje! Co já všecko zakusila, to neví nikdo. Nikdo, dítě. Nikdo.

V měsíčném světle spatřil její obličej; byl pokřiven ošklivým šklebem bolesti. Věděl, že to, co teď říkala, byla čistá pravda. Hluboce ho to dojalo.

„Už je dobře, maminko,” konejšil ji těžce. „Už na to nemysli! Však já vím.“

Uchopila, téměř vděčně, jeho ruku, a svůj bílý obličej, stále ještě zkřivený žalem, opřela o jeho rameno. Takhle se lísá dítě; tak prosí o lásku, slitování a něhu. Rvalo to v něm mocné kořeny, a ty krvácely.

„Ale ne! Ale ne, maminko. Prosím tě, maminko.”

„To neví nikdo. To neví nikdo! Já taky potřebuju někoho. Já měla, chlapče, těžký život, samou starost a samé trápení.

A pomalu, zase jako dítě, přetřela si hřbetem ruky zaslzené oči.

Srdce se v něm zkroutilo krutou bolestí a lítostí. Ach, až ona jednou zemře, tohle si pak budu připomínat do smrtí. Až do smrti. Tohleto.

446$

Chvilku mlčeli. Políbil ji a sevřel jí pevně ruku.

„Víš, já ti něco povím,“ začala Eliza; vstoupil do ní radostný prorocký duch. „Já se tu pro tu hostovskou holotu taky nebudu dřít do smrti. To ať si nemyslí. Jednou toho nechám a budu si žít právě tak bezstarostně jako oni.“ Mrkla na něj, jako kdyby měla něco za lubem. „Až zase přijedeš domů, možná že už budu bydlet ve velké vile v Doakově parku.

Parcelu už mám – výhled i výměra, všecko ještě daleko lepší než na té Bryanově. Vyjednala jsem si to před několika dny se samým dr. Doakem. To ti bylo!“ A Eliza se dala do smíchu. „ ,To víte, paní Gantová, začne mi lichotit, obchod s vámi nemůžu přece svěřit jen tak některému svému agentovi.

A jestli z něho mám něco mít, musím si dát moc a moc dobrý pozor. Vždyť vy jste vlastně nejmazanější obchodník z celého města. A já mu na to: ,Ale to snad ne, doktore,’ – nesměla jsem přece dát znát, že mu to věřím – ,vždyť já nechci nic víc, než abych z toho, co do toho vložím, taky aspoň něco měla. Moje zásada je: dobře, ať si každý vydělá, ale ať to taky dopřeje druhému. Kolo obchodu se zkrátka nesmí zastavit.’ A dala jsem se ti do nehorázného smíchu. A on na to:

,To víte, paní Gantová…‘ A se sáhodlouhými odbočkami a s živým zaujetím vykládala podrobnosti svého jednání s ctihodným chininovým králem, nezapomínajíc ani na zjevy průvodní: ptáky, včely, květiny, slunce, mraky, psy, krávy a lidi.

Byla spokojena. Byla šťastna.

Vtom se najednou odmlčela a zamyslila se. „Možná že to

přece jen udělám,“ prohlásila potom. „Chci mít zkrátka něco, kam by mé děti, když přijedou domů, mohly za mnou chodit a kam by si mohly přivést i své známé.“

„To ano. To ano. Nebylo by to krásné? Nebudeš se přece celý život pořád jen dřít.“

Našel v její hezké pohádce zalíbení; byla to sice pro něj stará písnička, ale v tu chvíli by byl málem uvěřil v zázrak vykoupení.

„Doufám, že to taky uděláš. To by bylo přece něco … Teď už si jdi, maminko, lehnout – už bys měla. Je už pozdě.“

Vstal. „Já už jdu taky.“

447$

Vstala také. „Pravda, chlapče. Už bys měl. Tak dobrou noc. „ Políbili se s láskou, omytou tentokrát od trpkosti. Eliza vešla do temného domu první.

Dříve než ulehl, zašel si ještě dolů do kuchyně pro zápalky. Byla ještě v kuchyni; stála za dlouhým stolem, na kterém bylo plno věcí, před sebou žehlicí prkno a po obou stranách velké hromady prádla. Když se na to žalobně podíval, pospíšila si s omluvou:

„Vždyť já už jdu. Hned to bude. Chtěla jsem jen dožehlit tyhle ručníky.“

Před odchodem obešel stůl, aby ji ještě políbil. Začala se hrabat v krabici s knoflíky, kterou měla na šicím stroji, a vyšťárala špačka tužky. Stiskla ho pevně mezi prsty, popadla starou obálku a začala kreslit na žehlicím prkně hrubý náčrtek. Její mysl byla stále ještě v stavu líbezného ukolébání oním plánem.

„Tak se podívej: Tadyhle stoupá do kopce ulice Zapadajícího slunce. Tuhle, v pravém úhlu odtud, máš Doakovu vilu. A tamhleta rohová parcela patří Websterovi; a přímo nad ní, až docela nahoře, je …“

… je ono místo, kde je zakopán ten poklad, doplnil si Evžen; díval se na ten plánek s bezduchým zájmem. Deset, kroků na severovýchod od toho velkého balvanu, v kořenech toho starého dubu. Eliza vykládala a on se zatím nořil do své líbezné fantasie. A což když je na některé Elizině parcele opravdu zakopán nějaký poklad? Bude-li přikupovávat stále nové a nové – proč by to nebylo možné? Nebo proč by tam nemohl být pramen nafty? Anebo ložisko uhlí? Jejich slavné hory jsou přece – aspoň se tak říká – bohaté nerosty. Sto padesát barelů denně, hned za domem. Kolik by to dělalo? Při třech dolarech za barel dělalo by to denně pro každého člena rodiny více než padesát dolarů. A svět patří nám!

„Dovedeš si to snad představit.“ A Eliza se vítězoslavně usmívala. „A tam taky budu stavět. Do pěti let mi bude ta parcela vynášet dvakrát tolik, kolik dnes stojí.“

„To se ví.“ Políbil ji. „Dobrou noc, maminko. Jdi už, pro pánaboha, spát, ať se taky trochu vyspíš.“

448$

„Dobrou noc, chlapče.“

Vyšel z kuchyně a pustil se po tmavých schodech zase nahoru. Benjamin Gant, který se právě vracel do svého pokoje, zakopl v předsíni o masivní křeslo v misijním stylu. Začal láteřit a uhodil rukou do křesla. Čert aby je! Zatraceně …! Zezadu se ozvalo šeptavé napomenutí paní Pertové, aby dával lepší pozor, a její podnapilý smích. Evžen se na okamžik zastavil a stoupal tiše dále po schodech pokrytých kobercem, potichoučku, aby ho nebylo slyšet, a když se dostal do svého poschodí a přešel celou chodbu, vešel na verandu, která teď byla jeho ložnicí.

Ani nerozsvítil, protože se nerad díval na hrubě lakovaný a oprýskaný příborník a na zprohýbanou, bíle natřenou železnou postel. Postel byla proláklá a světlo tu bylo slabé – a jemu se slabá světla protivila, a právě tak i velké můry, které jako slepé plácají kolem lampy prašnými křídly. Svlékal se při měsíčku. Měsíčné světlo kanulo na zemi jako čaromocný, nadpozemský úsvit. Stíralo všechny krabatiny, skrývalo všechny otlučeniny. Všem těm všedním a známým věcem – prohnutému štítu kolny, hrubě sbitému přístřešku u mlékárny, nádherným křivkám advokátových pláňat – propůjčovalo bez rozdílu nadpřirozený půvab. Zapálil si cigaretu a díval se do zrcadla, jak se, kdykoliv vtáhne dech, cigareta rudě rozdoutná; potom se opřel o pažení pavlače a zadíval se ven. Najednou si všiml, že ho, tři metry odtud, pozoruje Laura Jamesová. Měsíčné světlo, které na ně dopadalo, koupalo jejich těla v zelené bledosti a pohružovalo je do svého ticha. Jejich obličeje svírala zázračná tma, z níž se, neviditelné, ale vidoucí, hlásily jen jejich lesknoucí se oči. Dívali se v tom zázračném osvětlení upřeně jeden na druhého, ale nepromluvili. V pokoji pod nimi proplížilo se světlo až k otcově posteli, rozteklo se mu po přikrývce a objevilo se mu na obličeji, který mířil prudce vzhůru. Noční vzduch, vzduch hor, dopadal hochovi na holé tělo jako proud čiré vody. Prsty nohou se mu začaly kroutit, aby sevřely stvoly mokré trávy.

Z chodby zaslechl paní Pertovou, jak se potichoučku vrací do svého pokoje; tápala slepě a opatrně po stěnách. Vrzly

449$

a klaply dveře. Dům vrůstal pevně do ticha; stál jako kámen, na který dopadá měsíčné světlo. Dívali se a čekali na nějakou čarovnou sílu, která by přemohla čas. Tu na něj promluvila – v zaševelení jeho jména dal se nějaký zvuk nanejvýš jen vytušit. Přehodil nohu přes zábradlí a napjal své dlouhé tělo prostorem až na spodní rám jejího okna; byl natažen jako kočka. Vtáhla prudce dech a zvolala tiše: „Ne! Ne! „ Přesto ho uchopila za paže, které se držely okna, a podržela ho, aby se mohl vkroutit dovnitř.

A již se pevně svírali v chladných mladých pažích a líbali se na mladé rty a obličeje. Její vlasy se spustily dovádivě v roztomilém nepořádku kolem dokola jako husté třásně kukuřičného klasu. Na rozkošných rovných nohách měla hezoučké zelené kalhotky, které byly nad kolenem staženy gumičkou.

Drželi se v těsném objetí; líbal ji na hladké tváře a ramena – vášeň, která omamovala jeho údy, byla ovládána jakousi náboženskou extasí. Chtěl ji držet v rukou, ale zase chtěl odejít, aby na ni mohl o samotě myslit.

Shýbl se, položil jí ruku pod koleno a všecek rozjásán ji zvedl. Ustrašeně na něj pohlédla a uchopila ho ještě pevněji.

„Co to děláš?“ zašeptala Laura. „Neudělej mi nic.“

„Vždyť já ti, Lauřičko, nic neudělám. Chci tě jen položit do postýlky. Víš, chci tě jen položit do postýlky. Slyšíš?“ Chtělo se mu vykřiknout radostí.

Přenesl ji přes pokoj a položil ji na postel. Pak si vedle ní klekl, položil pod ni ruku a zvedl ji k sobě.

„Dobrou noc, Lauřičko. Polib mě na dobrou noc. Máš mě ráda?“

„Mám.“ Políbila ho. „Dobrou noc, miláčku. Nevracej se oknem. Mohl bys spadnout.“

Ale odešel tak, jak přišel; natáhl se měsíčným světlem až na svou pavlač jako kočka. Neusnul ještě dlouho; ležel v tichém deliriu a srdce mu bušilo divoce do žeber. Po smyslech se mu plížil spánek, hebký a hřejivý jako husa; na javorech šelestilo mladé listí, z pohádkové dálky se ozýval minstrel kohout, kdesi zavyl přízrak psa. A Evžen již spal.

450$

Když se probudil, skrze roletu mu pralo do obličeje žhavé slunce. Probudit se v slunečním světle nebylo mu nikdy milé. Však jednou bude spát ve velkém pokoji, kde bude stále chládek a šero. Před okny bude mít stromy a popínavé rostliny nebo vykopaný svah. Když se oblékal, šaty měl provlhlé noční vlhkostí. Když sešel do přízemí, Gant se pohupoval jako hromádka neštěstí v houpacím křesle; v ruce svíral rukojeť hole.

„Dobré jitro. Jak ti je?“

Otec na něj vrhl nevrlý pohled vyhaslých očí a zasténal. „Milosrdný bože! To je trest za mé hříchy.“

„Však ono to bude za chvíli zase lepší, „ těšil ho Evžen. „Jedl jsi přece něco?“

„Ale uvízlo mi to v hrdle. „ Zatím se však nacpal až až. „Jediné sousto jsem nemohl polknout.“ A zkroušeně se zeptal: „Co dělá, chlapče, tvoje ruka?“

„Copak ta, ta je v pořádku,“ ujišťoval honem Evžen. „Kdo ti o ní vůbec říkal?“

„Říkala, že jsem ti udělal něco na ruce,“ vysvětloval Gant ztrápeně.

„Ach tak!“ povzdechl chlapec pohněvaně. „Neudělal. Nic jsi mi neudělal.“

Gant se naklonil na stranu, a aniž se podíval, začal synovi hladit poraněnou ruku.

„Odpusť mi to, co jsem ti udělal. Vždyť, já jsem nemocný člověk. Nepotřebuješ peníze?“

„Ne. Mám všecko, co potřebuju,“ řekl Evžen rozpačitě. „Přijď si dnes do kanceláře, já ti něco dám. Třeš asi, chudáku, bídu.“

Ale nešel; raději čekal, až se Laura Jamesová vrátí z ranní návštěvy městské plovárny. Přišla, v jedné ruce plavky, v druhé několik malých balíčků. Další balíčky přinesli černí poslíčkové. Zaplatila jim a podepsala dodací lístky.

„Ty musíš mít, Lauro, peněz jako želez,“ poznamenal. „Takhle to vedeš každý den?“

„Tatíček pro to sice vyvádí, ale když já ti tak ráda kupuju šaty! Všechny mé peníze padnou na šaty.“

451$

„Co budeš teď dělat?“

„Nic – jak budeš chtít. Takový krásný den – jak má člověk něco dělat?“

„Den jako stvořený pro nicnedělání. Nechtěla by sis, Lauro, vyjít někam za město?“

„S tebou jak ráda!“

„To je přece slovo, holčičko! To je přece slovo! „ rozplesal se hrdelným hlasem, jehož nadšenost přecházela až do burlesknosti. „Vyjdeme si někam, sami dva – vezmeme si s sebou něco k jídlu,“ dodal labužnicky.

Laura odešla do svého pokoje a přezula se do pevných střevíčků. Evžen šel do kuchyně.

„Nemáš nějakou krabici od bot?“ spustil na Elizu.

„Načpak ji potřebuješ?“ tázala se podezíravě.

„Ale ponesu si do banky peníze a něco bych na ně potřeboval,“ odpověděl jí ironicky. Hned však připojil hrubě:

„Půjdu na výlet.“

„Tohle je mi! Co žes to povídal? Na výlet? A s kým? Snad ne s tím děvčetem?“

„Ale kde,“ udělal na to smrtelně vážně. „S presidentem Wilsonem, anglickým králem a doktorem Doakem. Chceme si udělat citrónovou šťávu – slíbil jsem jim, že citróny přinesu já.“

„Tohle se mi, chlapče, opravdu nelíbí – takhle si vyletět, když tě tu potřebuju,“ vyjela si na něj nakvašeně Eliza. „Chtěla jsem tě poslat do banky, abys mi tam něco uložil, a jestli dnes nepošlu peníze za telefon, vypnou mi ho.“

To ho přivedlo z míry. „Pro pánaboha, mami, ty mě vždycky potřebuješ, když chci někam jít. Ať počkají! Den přece můžou počkat.“

„Ten telefon už měl být zaplacen. – Tu máš tedy. Kdybych já tak měla čas chodit po výletech! A z hromady obrázkových časopisů a novin navršených na nízkém příborníku vytáhla krabici od bot.

„A jídlo máš?“

„To my si už obstaráme.“ A odešel.

Sešli s kopce a za rohem Woodsonské ulice se zastavili

452$

v zatuchlém kupeckém krámku a nakoupili si sušenky, rybízové želé a pomazánku z burských oříšků, láhev pikantní zeleniny a pořádný kus žlutého sýra. Kupec byl starý žid, který si mručel do svého rabínského vousu, jako kdyby zaříkával dybuky. Chlapec se mu dobře díval na ruce, zda jimi nesahá na ty potraviny. Ty ruce nebyly totiž čisté.

Namířili do kopce. Cestou se zastavili u Ganta. V jídelně zastali Helenu a Bena. Ben právě snídal; nakláněl se pozorně a zamračeně nad kávou, od vajec a slaniny se odvracel téměř s nechutí. Helena si nedala vymluvit, aby k jejich zásobám nepřispěla vařenými vejci a obloženými chlebíčky; odešla s Laurou do kuchyně. Evžen zůstal sedět u stolu s Benem a pil kávu.

„A-ach, můj ty bože,“ povzdychl si po nějaké chvíli Ben, a unaveně zívl. Zapálil si cigaretu. „Jakpak je dnes tátovi?“

„I snad dobře. Jenom si naříkal, že prý ani nemohl snídat.“

„A říkal něco hostům?“

„,Lotři jedni zatracení! Holota jedna horácká! Fuj!‘ – Víc nic.“

Ben se tiše uchichtl.

„To ti udělal něco na ruce? Ukaž.“

„Ale nic. Ani to není vidět. Nic jí není.“ A Evžen zvedl ovázané zápěstí.

„Snad tě neuhodil?“ otázal se zachmuřeně Ben.

„Ale kdepak! Byl prostě opilý. Ráno ho to pak mrzelo.“

„Cožpak o to! Toho to mrzí vždycky – ale napřed se musí jaksepatří vyřádit.“ Ben začal do sebe vpíjet cigaretu; vtahoval do sebe její kouř, jako by byl ve spárech silného narkotika.

Za chviličku se zeptal: „Jakpak ti to šlo, Evžo, ten rok na koleji?“

„No, udělal jsem to. Známky jsem měl slušné. Tohle jsi myslil?“ A poněkud tiše dodal: „Na jaře to – bylo už lepší. Ale než jsem se do toho vpravil, bylo to zlé – ten začátek.“

„Tedy na podzim.“

Evžen přikývl.

453$

Ben se na něj zamračeně podíval. „Proč? Dělali si druzí z tebe blázny?“

„Dělali,“ přiznal se Evžen tiše.

„A proč? To tě snad nepokládali za sobě rovného? Dívali se na tebe spatra? Ano?“ Ben byl rozlícen.

„To ne. „ Evžen zčervenal jako rak. „To ne. S tím to nemělo nic společného. Vypadám podle všeho nějak směšně. Připadal jsem jim směšný.“

„Co tím chceš říct, že vypadáš směšně?“ vybuchl bojovně Ben.

„Vždyť na tobě nic takového není – jen kdybys nechodil jako pobuda! Kdypak ses dal, prosím tě, naposled stříhat?“ rozkřikl se zlostně. „Za koho se vlastně máš? Za nějakého divocha z Bornea?“

„Když já nemám rád holiče!“ vybuchl vztekle Evžen. „To je to celé! Potřebuju já to, aby mi strkali špinavé prsty do úst? Co je komu do toho, že se nedávám stříhat?“

„Člověka dnes posuzují podle jeho zevnějšku,“ řekl na to frázisticky Ben. „Onehdy jsem četl v Poště článek od jednoho moc velkého obchodníka. Píše tam, že než přijme nového zaměstnance, vždycky se mu napřed podívá na boty.“

Mluvil vážně, loudavě, tak jako četl, bez skutečného přesvědčení. Když teď Evžen slyšel svého dravého kondora, jak jako poslušný papoušek v kleci planetáře omílá Vysloužilý žvást o opatrných milionářích, začalo se v něm všechno svíjet. Hlas, jímž Ben pronášel tyto podivuhodné názory, byl bezduše monotonní; Ben sám jako by byl kdesi za ním, za tím vším, a jako by svýma raněnýma bezradnýma očima tápal po nějaké odpovědi. Když zajíkavým hlasem, sveřepě zamračen, kázal o úspěchu, v jeho lopotném přednesu bylo něco jímavého, až drásavého; jeho podivná sirá duše se pídila po nějakém vchodu do života – po úspěchu, postavení, družném životě. A vypadalo to asi tak, jako kdyby si přistěhovalec z žírné roviny lombardské někde v newyorském Bronxu přeslabikovával nahlas Světový almanach v pevném přesvědčení, že tak rozluští záhadu Nového světa, nebo kdyby drvoštěp, zaskočený v pralese zimou a sžíraný v tom svém vězení

454$

záhadnou strašnou nemocí, hledal její příznaky a způsob léčení v Domácím lékaři.

„Posílal ti táta tolik, abys s tím mohl vyjít? Nemusel ses před druhými krčit do koutka? Tolik peněz ještě má. Nenech se od něho brát u huby! Musíš, Evžo, na něj, aby klopil!“

„Vždyť jsem měl až dost – kolik jsem potřeboval.“

„Teď je právě doba, kdy to potřebuješ – teď, a ne až někdy! Celou tu dobu, co budeš na koleji, jen se od něho dej pěkně vydržovat. Máme dnes dobu specialisace. Vysokoškoláci jsou hledáni.“

„To se ví,“ přitakal mu Evžen. Řekl to poslušně, lhostejně. Tvrdý lesklý pancíř jeho duše tyto triviálnosti neprorazily: Ten druhý, který byl pod pancířem a který nebyl obdařen řečí, chápal.

„Jen si pěkně vystuduj.“ A Ben se nepřítomně zamračil. „Všichni velcí mužové – Ford, Edison, Rockefeller – ať už studovali nebo nestudovali, všichni říkají, že vzdělání je dobrá věc.“

„A proč ty jsi nešel studovat?“ otázal se zvědavě Evžen.

„Mně nikdo nic neříkal, že bych taky mohl jít studovat. Snad si ostatně nemyslíš, že by mi byl táta na to něco dal?“ Ben se cynicky zasmál. „Teď už je na to pozdě.“

Na okamžik se odmlčel; kouřil.

„To tys ani nevěděl, že dělám kurs reklamy, viď, že ne?“ pochlubil se Ben, uculuje se přitom.

„Nevěděl. A kde?“

„V korespondenčních kursech. Každý týden mi pošlou lekci. Já nevím,“ a Ben se nedůvěřivě usmál, „ale musí mi to asi jít. Dostanu po každé nejvyšší počet bodů, jaký vůbec mají – osmadevadesát až sto. Po absolvování celého kursu dostanu diplom.“

Oči mladšího bratra se zatáhly mlžnou clonou. Nevěděl, čím to je. V hrdle se mu vytvořila křečovitá uzlina. Sklonil rychle hlavu a začal se prohrabávat, kde má cigarety. Promluvil teprve za chvilku.

„To mě, Bene, jen těší. Jen abys ho taky dokončil!“

„A víš, že z některých absolventů jsou už velká zvířata?“

455$

pokračoval Ben vážně. „Musím ti jednou ukázat, jaké dali těm kursům vysvědčení. Lidé, kteří začínali s holýma rukama; a dnes mají ohromná místa.“

„Doufám, že ho dokončíš.“

„Abys tedy věděl, že tady nejsi jediný vysokoškolák,“ ušklíbl se Ben. Za chvilku pak vážně pokračoval: „Ty jsi, Evžo, poslední naděje. Ty už musíš dostudovat, kdybys peníze na to měl ukrást. Z nás ostatních už nebude nic. Hled, aby něco bylo aspoň z tebe. Jenom nos pěkně hlavu vzhůru! Vždyť ty nejsi o nic horší než druzí – takové městské floutky schováš do kapsy.“ Velmi se rozohnil; byl velmi vzrušen. Náhle vstal od stolu. „A to si od nich nenech líbit, aby se ti posmívali! My přece nejsme, sakra, o nic horší než oni! Až se ti zas některý začne posmívat, popadni první věc, kterou budeš mít po ruce, a prašť ho! Rozumíš?“

V prudkém vzrušení uchopil masivní nůž na krájení masa a začal jím mávat.

„Rozumím,“ přisvědčil nejapně Evžen. „Ale teď už to snad bude dobré. Z počátku jsem v tom zkrátka ještě neuměl chodit.“

„Doufám, že už máš taky tolik rozumu, abys s těmi starými šlundrami dal pokoj.“ Benův hlas byl velmi přísný. Evžen na to neřekl nic. „Když to chceš někam dotáhnout, musíš toho nechat. Ještě by sis mohl něco uhnat. „ Ben se odmlčel a začal potom klidně: „Vypadá na docela slušné děvče. Jen se dej, pro pánaboha, trochu do pořádku a dbej taky trochu na čistotu. To víš, toho si ženské všimnou hned. Hleď si nehtů a šaty si dávej žehlit. Máš peníze?“

„Na mé potřeby to stačí,“ a Evžen se zahleděl nervosně ke kuchyni. „Jen mi nic, pro pánaboha, nedávej!“

„Nebuď hloupý a strč si to do kapsy,“ nakazoval mu rozzlobeně Ben a vecpal mu do ruky bankovku. „Nějaké peníze přece mít musíš. Schovej si to, až to budeš potřebovat.“

Když odcházeli, Helena s nimi vyšla na vyvýšenou verandu před domem. Přidala jim k tomu, co by tak mohli sníst, jako obvykle ještě dvojnásobnou vrchovatou míru. Byla z toho

456$

druhá krabice od bot, nacpaná chlebíčky, vařenými, vejci a čokoládovým dortem. Zůstala stát nad posledním schodem, hlavu ovázánu a vyzáblé ruce s jamkami po starých jizvách opřeny o boky. V horkých semenných vlnách je ovívala hřejivá sluneční vůně řeřich, jílové půdy a azalek.

Komicky zamžourala. „O-hó! A-há! Já něco vím! Tak slepá, jak si myslíte, já přece jenom nejsem…“ A žertovně na ně několikrát zakývala významně hlavou; velký obličej jí zalévala ona podivná rozzářenost a čistota, která ho někdy dovedla tak zkrásnit. Kdykoliv ji viděl takovou, připomněl si po každé oblohu vymytou deštěm a chladné a čisté ohromné dálky.

Hrubě se zahihňala a rýpla ho do žeber.

„Potom že láska není ohromná věc! Podívejte se mu, Lauro, do obličeje! „ Přitáhla děvče k sobě, mocně je objala a rozesmála se, ach, litovala a smála se, a když již kráčeli do kopce, stála tam ještě, zalita sluncem, ústa maličko pootevřena, usměvavá, na tváři odraz rozzářené zázračné krásy.

Stoupali pomalu k východnímu okraji města; dlouhý zákrut ulice Akademie vedl vzhůru a ohraničoval černošskou čtvrť, která byla rozplesklá dole pod ní. Na konci ulice Akademie se najednou ukázala hora; napravo po jejím úbočí se vinula pěkně dlážděná křivolaká silnice. Odbočili na tuto silnici a pustili se vzhůru podél východního kraje černošské čtvrti. Ta pod nimi sbíhala dolů a prudce se propadala řadou hliněných uliček. Při samé silnici bylo několik dřevěných domků obydlených černochy a bílou chudinou, ale do výše tyto domky řidly. Kráčeli beze všeho chvatu chládkem cesty, postříkané roztančenými skvrnami světla procezeného klenbou stromů a stíněné zleva hustými masami listoví pokrývajícího svah hory. Z této líbezné zeleně vyrážela ohromná, ještě syrová cementová věž reservoáru se studivými pruhy a kaňkami značek ukazujících stav vody. Evžen dostal žízeň.

O kousek dále se z potrubí odvádějícího z jedné menší nádrže přebytečnou vodu s rachotem řítilo zpěněné lano proudu, tlusté jak lidské tělo.

Aby se vyhnuli poslednímu dlouhému zákrutu silnice, dali se po příkré kamenité stezce a stanuli v sedle na nejvyšším

457$

bodě silnice. Byli nad městem jenom nějakých sto dvě stě metrů; leželo před nimi ostře a blízko jako na obraze sienské školy, blízko, a přitom daleko. V nejvyšší jeho rovině viděl solidní stavby náměstí s ostrými hranicemi světla a stínu, auto, které bylo jako nějaká rozplesklá hračka, a lidi, kteří nebyli větší než vrabci. Kolem náměstí byla pak cihlová džungle obchodní čtvrti, bez jediného stromu, vulgární, s vykousanými okraji, ohavná, a za tím vším rozplývavé skvrny domů, kde všichni ti lidé bydlili, a ještě dále čerstvě zanícené vředy předměstí a obrovité shluky krásného stromoví, které dovedou hojit a skrývat. A přímo pod sebou viděl černošskou čtvrť, rozlézající se z kotliny až na úpatí a svahy kopce. Náměstí jako by bylo jakýmsi střediskem – tam se všechna ta auta plazila a tam čekala – ale po nějakém účelu toho všeho nikde ani stopy.

Zato hory byly majestátní; ty měly plán. Směrem k západu otvíraly se na slunci do veliké dálky a tyčily se vysoko nad svahy, které je podpíraly. Město bylo rozhozeno na výšině jako tábor; pod Evženem nebylo nic, co by dovedlo vzdorovat času. Nebylo tam jediné myšlenky. Měl pocit, jako kdyby to tam pod ním byl veškerý život směstnaný do číše. Viděl ho tak, jak ho možná viděl některý starý scholastik, když svou mnišskou latinou spisoval Divadlo lidského života, nebo jako Pieter Breughel na některém ze svých rozhemžených obrazů. Bylo mu najednou nikoliv jako člověku, který si vyšel z města na kopec, nýbrž jako zvěři, která vyběhla odněkud z divočiny a pozoruje nyní upřeným zvířecím zrakem onu hromádku dřeva a malty, které se jednou opět musí zmocnit divočina, aby ji pozřela a přikryla.

Sedmá vrstva shora, to je přece Trója – ale tam kdysi žila Helena; tak ten Němec Tróju vykopal.

Odstoupili, nabravše dechu, od zábradlí a pustili se průrvou pod velkým klenutým mostem Filipa Roseberryho. Vlevo, až na samém vrcholku, má ten bohatý Žid zámek a v něm stáje, koně, krávy a dcery. Když procházeli pod stínem mostu, zvrátil Evžen hlavu a vykřikl. Jeho hlas se odrazil od klenby jako kámen. Přešli dnem průrvy, stanuli na druhém jejím břehu

458$

a zahleděli se do úvalu. Ale úval neviděli, jenom prokmitávající se zeleň. Hora byla porostlá hustým lesem; cesta se vinula dolů po jejím svahu jako nekonečný bílý nebozez. Zato viděli na druhou stranu úvalu: na líbezné kopce, do poloviny svých úbočí bezlesé a pokryté lány polí a oplocenými lukami a od poloviny zalesněné rozvlněným mořem zeleně.

Byl to den jakoby ze zlata a safírů; po celém kraji přeletovaly rychlé záblesky a třpyty, nedotknutelné a mnohotvárné, tak jako když si slunce hraje na rozbouřeném moři. Vál silný teplý vítr; převracel všechny listy týmž směrem a z loutnových strun květů, trávy a plodů vyluzoval líbeznou hudbu. Vítr sténal, ale nikoliv oním šíleným ďábelským hlasem jako zima v holých křovinách, nýbrž jako žena dárkyně života, vysokoprsá mohutná žena, nalitá láskou a moudrostí ; jako Déméter, která neviděna loví po světě. Z úžlabiny se ozvalo slaboučké zaštěkání psa; vítr jeho hlas rozvál ,a utlumil.

V závanu větru zazněl kravský zvonec. Ptákům v hustém lese pod nimi padaly z hrdélek přímo dolů, jako zlaté hrudky, nádherné melodie. Na suchý oloupaný kmen zchřadlého kaštanu bubnoval datel. Po modré zátoce oblohy byly rozstříknuty světlé velké oblaky; pluly po větru přes hory jako rychlé trojstěžníky a svými, plující mi stíny zatemňovaly dole stromy.

Chlapce oslepovala láska a touha; všechna ta zázračná krása přelévala mu již pohár jeho srdce. Zmáhala ho, oslabovala ho. Vzal děvče za chladivé prsty. Stáli noha u nohy, tělo na těle. Pak sešli ze silnice a pustili se dolů lesem po příkrých pěšinách přetínajících její zatáčky. Les byl jako ohromný zelený chrám; hlahol ptactva se snášel k zemi jako peříčka. Ve světelných skvrnách před nimi začal se těžce třepotat velký motýl s modrými sametovými křídly zlatě a nachově proužkovanými; dotřepotal se konečně na větvičku dřínu a zůstal na ní sedět. V hustém podrostu po obou stranách ozývaly se veselé letmé zvuky a kmitaly se střely ptačích stínů. Přes pěšinku se mihla užovka páskovitá, zelenější než pokropený mech, dlouhá jako šněrovadlo a ne tlustší než ženský malíček; v jejích droboučkých očičkách se třpytila hrůza a její maličký rozeklaný jazýček jí vyskakoval z tlamičky jako

459$

elektrická jiskra. Laura vykřikla a v náhlé hrůze odskočila; její vzkřiknutí probudilo v něm divokou touhu zabít tvorečka, který v nich svým vinutím najednou oživil starý strach z hadů a který je jal krásou, děsem, čímsi nadpřirozeným. Popadl kámen; hádek se však doplazil do podrostu a Evžen, hluboce zahanben, kámen zahodil. „Takový ti nic neudělá,“ uklidňoval Lauru.

U jednoho rozcestí vyšli konečně nad úžlabinu. Namířili vlevo, k severu, k jejímu hornímu a užšímu konci. Na jih se úžlabina šířila v žírný eden zemědělců a pastevců. Po celém kraji byly roztroušeny domečky, zelenaly se louky a prosvítávala voda. Pod větrem se rytmicky skláněla pole mladé zelené pšenice; mladá kukuřice, která byla již po pás, chřestila svými lehkými čepelemi. Z javorového háje čněly komíny skryté Rheinhartovy residence; jeho tučné dojnice popásaly se loudavě na širých pastvinách. A ještě níže, napolo skryty v stromoví a křoví, ležely žírné lány soudce Webstera Tayloea. Cesta byla pokryta tlustou vrstvou bílého prachu; klesala a přecházela potůček. Dali se přes něj po bílých kamenech roztroušených v jeho korytě. Z čiré vody se vykolébalo několik kachen – dvojice přecházející potok je příliš nevyrušila; hleděly na ni vážně jako kostelní zpěváčci oblečení do bílých komžiček. Na rachotícím vozíku, naloženém prázdnými bandaskami na mléko, přejel kolem nich mladý venkovan. Rozšklebil svůj upřímný rudý obličej a pozdravil je pomalým pohybem ruky; za ním se táhl pach mléka, potu a másla. Z jednoho pole nad nimi zahleděla se na ně zvědavě, zaclánějíc si oči, nějaká žena. Na louce kosil jakýsi muž trávu; vjížděl do ní svou světelnou kosou tak jako nějaký bůh do šiku nepřátel.

Nedaleko horního konce úžlabinky sešli z cesty a pustili se po pláni na svahu k zalesněnému poháru hor. Z širokých listů šťovíku vycházel silný mužský zápach, horký pach plevele. Šli po pláni, kudy nevedla žádná pěšinka, po kolena v suchém strnišťovém porostu úhoru; na šaty se jim chytaly hnědé kuličky lopuchu. Po celém úhoru byly rozsety horce vonící sedmikrásy. Pak vstoupili zase do lesa a dali se jím

460$

vzhůru. Přišli k ostrůvku hebké trávy; kolem něho, v kamenitém korytě, zarostlém kapradím, hopsal se zeleného kopce v čiperných peřejích malý potůček.

„Tady zůstaneme,“ rozhodl se Evžen. Trávník byl poset pampeliškami. Jejich štiplavá a bezeslovná vůně rozhodila po zemi žlutou čaromoc. Byly jako skřítkové a víly – i v květince jsou ukryta kouzlíčka, i v žaludu.

Laura a Evžen leželi na znak a tetelící se listnatou clonou ve výši hleděli do karibské oblohy s jejím loďstvem oblačných korábů. Zvuk vody v potůčku zněl jako ticho. Město za kopcem leželo v nepomyslitelném jiném světě; jeho trampoty a půtky byly zapomenuty.

„Kolik je hodin?“ otázal se Evžen. Neboť přišli na místo, kde vůbec nebylo času. Laura zvedla své skvostné zápěstí a podívala se na hodinky.

„Je to možné, že je teprve půl jedné?“ zvolala překvapeně.

Ale Evžen ji téměř neslyšel.

„I ať je kolik chce, mně je to jedno! „ prohlásil zastřeným hlasem. Uchopil její rozkošnou ruku, ovinutou hedvábným páskem hodinek, a políbil ji. Její dlouhé chladné prsty se zavřely nad jeho; stáhla si jeho tvář na ústa.

Leželi pevně spjati na tom čaromocném koberci, v tom ráji. Její šedé oči byly hlubší a jasnější než studánka čiré vody; líbal droboučké pihy na její nádherné pleti; upíral zbožně oči na její ohrnutý nosík. Pozoroval třpytný rej vody odrážející se na její tváři. Všechen ten kouzelný svět – květy, pláně, oblaka a hory a všechno to líbezné volání lesa, jeho zvuků, obrazů a vůně – do něho vrůstal a zněl mu v srdci jako jediný hlas a mluvil mu k mozku jako jediný jazyk, melodický, jásavý, celostný – jako jeden jediný horoucí lyrický hlas.

„Ty má drahá! Moje nejdražší! Pamatuješ se ještě na včerejší večer?“ tázal se něžně, jako by jí připomínal nějakou událost z jejího dětství.

„Pamatuju,“ a pažemi mu sevřela pevně šíji. „Jak tě může napadnout, že bych to mohla zapomenout?“

461$

„Pamatuješ se, co jsem říkal – o co jsem tě žádal?“ pokračoval přesto horoucně.

„Ach, co si počneme? Co si jen počneme?“ Odvrátila hlavu a prudce si zastřela oči paží.

„Co je? Stalo se něco? Lauřičko!“

„Evžene – můj drahý, vždyť ty jsi ještě dítě. A já už jsem tak stará – já jsem dospělá žena.“

„Vždyť je ti teprve jedenadvacet. To je rozdíl jenom pěti let. To přece nic není.“

„Ach! To nevíš, co říkáš. To je ohromný rozdíl.“

„Až mně bude dvacet, tobě bude pětadvacet. Až mně bude šestadvacet, tobě bude jedenatřicet. Až mně bude osmačtyřicet, tobě bude třiapadesát. A to že je něco?“ otázal se pohrdavě. „To není nic.“

„To je ohromně mnoho. Kdyby mně bylo šestnáct a tobě jedenadvacet, nebylo by to nic. Jenže ty jsi hoch, a já jsem žena. Až z tebe bude mladík, ze mne už bude stará panna; a až ty začneš stárnout, já už budu jednou nohou v hrobě.“ Na chvíli se odmlčela. „Jakpak můžeš vědět, kde budeš a co budeš dělat ode dneška za pět let? Vždyť ty jsi ještě hoch – teprve jsi začal studovat. Nemáš ještě ani žádné plány. Ani ještě nevíš, co budeš vlastně dělat.“

„Jakpak bych nevěděl!“ rozkřikl se vztekle. „Budu advokátem. Proto mě taky dávají studovat. Budu advokátem a vrhnu se do politiky. Však ještě jednou, až se proslavím, budeš možná litovat,“ dodal s tesknou veselostí. Viděl již svou sirou slávu; a zakoušel trpkou radost. Guvernérský palác. Čtyřicet pokojů. Sám. Sám.

„Ty budeš advokátem a budeš jezdit po celém světě, a já mám na tebe čekat a nemám se nikdy vdát! Chudinko! „ A tiše se zasmála. „Pak že víš, co budeš dělat!“

Obrátil na ni ztrápený obličej; jas slunce byl ten tam.

„Ty mě tedy nemáš ráda?“ Jeho hlas se zalykal. „Nemáš mě ráda?“ Schýlil hlavu, aby skryl oči, v nichž měl slzy.

„Jakpak bych neměla, můj drahý! Ale takhle lidé přece nežijí. To je jako v nějaké pohádce. Nesmíš zapomínat, že jsem už dospělá žena. V mých letech začíná většina děvčat pomýšlet

462$

na vdavky. Což… což jestli i já jsem už na ně začala myslit?“

„Na vdavky! „ Při těch slovech těžce zalapal po vzduchu; padla na něj hrůza, jako kdyby byla vyslovila něco ohavného, nadhodila něco, co nemá být ani pojmenováno. A tu úžasnou nápověď, kterou právě slyšel, přijal ihned za skutečnost. Byl již takový.

„Tak! Tedy tak je to! „ spustil vztekle. „Ty se tedy budeš vdávat! Ty máš tedy galány! A jezdíš si s nimi ven! To jsi přece věděla od samého počátku – proč jsi mě tedy vodila za nos?

Prsa obnažena hrůze, mrskal se přes nahé tělo; v tomto okamžiku poznal, že strašidelná krutost života netkví v něčem vzdáleném a fantastickém, nýbrž v něčem pravděpodobném – v hrůze lásky, ztráty, manželství, oněch devadesáti vteřin zrady v temnu.

„Máš galány – necháš se od nich tisknout. Ohmatávají ti nohy, hrají si s tvými prsy…“ Hlas se mu přiškrtil tak, že ho již nebylo slyšet.

„Ne. To ne, můj drahý. To jsem neříkala.“ Rychle se zvedla a posadila se; vzala ho za ruce. „Ale na tom přece není nic zvláštního, když se děvče vdá. To přece dělá většina. Ale, můj drahý! Jak se mi to tváříš?! Vždyť se nic nestalo. Nic! Nic!“

Prudce ji uchopil; nebyl schopen slova. Potom jí přitiskl obličej na šíji.

„Lauro! Lauřičko! Miloučká! Neopouštěj mě! Byl jsem tak sám! Byl jsem vždycky tak sám!“

„Však to ty, můj drahý, vlastně chceš. A nic jiného ani chtít nebudeš. Něco jiného bys ani nesnesl. Já bych tě taky omrzela. Na tohle zapomeneš, že to kdy bylo. Ty na mne zapomeneš. Zapomeneš … zapomeneš.“

„Zapomenu! Nezapomenu do smrti! Do nejdelší smrti!“

„Já taky nebudu milovat nikoho jiného! Nikdy tě neopustím! Budu na tebe čekat do smrti! Ach ty moje děťátko, ach ty děťátko moje!“

Přilnuli k sobě v tom zářivém okamžiku – na pohádkovém

463$

ostrově, kde svět byl tak klidný – a všemu tomu, co říkali, také věřili. I když se pak dostaví sebevětší rozčarování, kdo se odváží říci, že bychom byli s to zapomenout někdy na kouzlo nebo že bychom na této olověné zemi mohli někdy zradit tu jabloň, tu píseň, to zlato? Daleko za tímto bezčasým údolím, na trati vedoucí k východu, zakvílel přízračné vlak; život uplouval – jako obláček krásně zbarveného dýmu, jako potrhaný cár mraku. Jejich svět se již zase rozezpíval zpěvným hlasem; vždyť jsou mladí, proč by vůbec měli někdy zemřít? Takhle to již zůstane.

Líbal ji na její nádherné oči; vrůstal do jejího mladého těla Mainady, a při stisku jejích úzkých prsů zemdlévalo mu srdce slastí. V ruce, kterou ji podpíral, byla pružná a ohebná jako vrbový proutek. Byla rychlá jako pták, a i když byla v klidu, byla prchavější než ony částice vody, které jí tančily po tváři. Svíral ji pevně, aby se mu snad nepřevtělila zase v strom nebo nerozptýlila po lese jako kouř.

Pojď, ó má mladá lásko, na hory. Vrať se! Vrať se zas takový, ó duchu ztracený a vichřicí oplakávaný, jak jsem tě poznal v onom bezčasém údolí; octneme se tam zase, na kouzelném loži, v měsíci červnu. Bylo tam místo, kde se ti ve vlasech třpytilo celé slunce, a s kopce jsme mohli dosáhnout prstem na hvězdu. Kde je ten den, který se roztavil v jediné kovové znění? Kde je melodie tvého těla, rytmus tvých zubů, slastná mdloba tvých nohou, tvé drobné pevné paže, tvé útlé prsty, do kterých by se kousalo jako do jablka, a třešňové bradavky tvých bílých prsů? A kde jsou všechny ty tenounké drátečky jemné příze z dívčích vlasů? Hbitá jsou ústa země a hbité jsou zuby, které se zakusují do něčeho tak milostného. Ty, která jsi byla stvořena pro hudbu, hudbu již neuslyšíš; vítr v tvém temném domě mlčí. Duchu, duchu, vrať se z toho manželství, které jsme nepředvídali, a vrať se nikoliv do života, nýbrž do onoho kouzelného světa, kde jsme vůbec nezemřeli, do onoho očarovaného lesa, kde stále ještě ležíme v trávě. Pojď, ó má mladá lásko, na hory; vrať se. Ó vrať se, duchu ztracený a vichřicí oplakávaný!

464$

XXXI

Červen se blížil ke konci, když tu jednoho dne Laura Jamesová oznámila:

„Příští týden budu musit jet domů.“ Všimla si jeho ohromené tváře, a proto dodala: „Ale jenom na pár dní – nanejvýš na týden.“

„Ale proč? Vždyť léto sotva začalo. Tam se teď usmažíš.“

„To je pravda. Je to hloupé, já vím. Ale naši mě čekají na 4. července. Víš, my máme takovou ohromnou rodinu, celé stovky všelijakých těch tet, sestřenic, švagrů a tak dále. Každý rok máme shromáždění celé rodiny – jede se na výlet a peče se na rožni. Já to nemám ráda. Ale kdybych nepřijela, neodpustili by mi to do smrti.“

Polekal se, zůstal na ni chviličku hledět.

„Lauro! Ale přijedeš zase zpátky, viď?“ Řekl to klidně.

„To se ví, že přijedu. Jen bud klidný.“

Prudce se roztřásl; bál se jí dát ještě nějakou podrobnější otázku.

„Bud klidný,“ konejšila ho šeptem, „jen bud klidný.“ A ovinula kolem něho své paže.

Jednoho parného odpoledne ji doprovázel řinčící tramvají na nádraží. Ulice páchly roztaveným dehtem. V ruce spuštěné podél těla držela jeho ruku a těšila ho tím, že mu tiskla prsty. Tu a tam zašeptala:

„Za týden. Jenom týden, miláčku.“

„Nechápu, proč to musí být,“ mumlal na to Evžen. „Přes dvě stě padesát kilometrů, a jenom na pár dní.“

Nesl jí zavazadla, a jednonohý zřízenec u vchodu na nástupiště ho proto beze všeho propustil. Seděl s ní pak až do odjezdu vlaku v dusném zeleném žáru Pullmanova vozu. Pod stropem chodbičky marně bzučel malý elektrický ventilátor; korektní slečinka, kterou znal, začala se zařizovat mezi svými koženými kufry, křičícími novostí. Na jeho pozdrav poděkovala s elegancí, v níž bylo i něco uhlazené povýšenosti, a již se zase dívala z okna na rodiče, kteří stáli na nástupišti

465$

a pohlíželi na ni v němém vytržení; dělala výmluvné grimasy. Po chodbičce přešlo několik majitelů vzkvétajících firem; jejich drahé hnědé polobotky vrzaly do bzukotu ventilátoru.

„Snad nám nechcete odjet, pane Morrisi?“

„I hleďme! Dobrý den, Jakube. Ale kdepak, jedu jenom na pár dní do Richmondu. „ Ale ani šedá pohoda jejich života nedovedla utlumit vzrušení, které vládlo v tomto žhavém majestátním voze ujíždějícím k východu.

„Nastupovat!“

Vstal; všecek se chvěl.

„Za pár dní, můj drahý. „ Podívala se na něj a vzala jeho ruku do svých dlaniček v rukavičkách.

„Napíšeš mi hned, jak dojedeš? Jen mi, prosím tě, napiš.“

„Napíšu. Hned zítra – hned.“

Náhle sklonil hlavu a zašeptal: „Lauro – vždyť ty se zase vrátíš. Ty se zase vrátíš!“

Odvrátila obličej a žalostně se rozplakala. Seděl již zase vedle ní; pevně ho k sobě přivinula, jako kdyby to bylo dítě.

„Můj drahý, můj drahý! Nikdy na mne nezapomeň!“

„Nikdy! Přijeď zase zpátky! Přijeď zpátky.”

Na ústech, na tvářích, na očích měl slané otisky jejích polibků. Věděl, že jsou to již kapky z dohořívajícího oharku svíce času. Vlak se již rozjížděl. Vyskočil slepě do uličky; výkřik mu zůstal v hrdle.

„Přijeď zase zpátky!“

Ale již věděl. Její pláč se hnal za ním tak, jako kdyby jí byl něco vyrval z objetí.

Dopis dostal třetího dne. Na čtyřech listech, lemovaných vítěznými americkými praporečky, bylo toto:

Můj drahý, domů jsem přijela o půl druhé; byla jsem tak utrmácena, že jsem se už ani nemohla hnout. V noci na dnešek jsem si ve vlaku ani nezdřímla, vedro jako by bylo čím dále tím větší. Když jsem sem přijela, bylo mi tak smutno, že jsem div neplakala. V Little Richmondu je příšerně, že se to ani nedá vypovědět – všechno jen hoří a všichni se rozjeli do

466$

hor nebo k moři. Já to tu snad nevydržím ani týden. (To je dobré, pochvaloval si. Jen kdyby to počasí chtělo trvat – tím dříve se pak vrátí.) Moci si tak jednou loknout horského vzduchu, měla bych pocit, že jsem v ráji. Dovedl bys po druhé najít cestu k našemu místečku v tom údolí? (Jak by ne, i kdybych byl slepý!) Slíbíš mi, že si tu ruku budeš ošetřovat tak dlouho, dokud se ti nezahojí? Nevíš, jak mě to mrzelo, když jsi odešel, že jsem Ti ji včera ani nepřevázala. Tatíček měl ze mne radost; že prý mě už po druhé nepustí, ale neboj se, nakonec bude přece po mém. Jako vždycky. Už tady u nás ani nikoho neznám – všichni hoši buď odešli na vojnu, nebo teď pracují v norfolckých loděnicích. Známá děvčata se už buď povdávala, nebo mají před svatbou. A tak zbývá jenom drobotina. (Evženem to trhlo. Která je tak stará jako já a možná ještě starší.) Pozdravuj paní Bartoňovou a vyřiď mamince, aby se v té horké kuchyni tolik nedřela. A ty křížečky dole, ty jsou všechny pro Tebe. Snad uhodneš, co znamenají.

Laura.

Při četbě jejího prosaického dopisu byla jeho tvář strnulá; hltal jeho slova lačněji, než kdyby to byla lyrická píseň. Přijede tedy zpátky! Přijede zpátky! A brzy.

A ještě jedna stránka. Když k ní došel, jeho vzrušení zatím povolilo; byl již ochablý. A tam, téměř nečitelně, ale konečně její pravou řečí, bylo připsáno něco, co od pečlivé prázdnoty dopisu přímo odskakovalo.

4. července

Včera přijel Richard. Je mu pětadvacet let a je zaměstnán v Norfolku. Jsme zasnoubeni už téměř rok. Zítra odjíždíme v tichosti do Norfolku a tam budeme mít svatbu. Můj drahý! Můj drahý! Nemohla jsem Ti to říci! Chtěla jsem, ale nemohla jsem. Obelhat jsem tě nechtěla. Všechno ostatní bylo pravda. Všechno, co jsem říkala, myslila jsem doopravdy. Kdybys nebyl tak mladý – ale co o tom mluvit! Odpusť mi, můžeš-li, ale jenom na mne nezapomeň! Sbohem, a bůh Tě

467$

opatruj. Bylo to, miláčku, nebe. Já na Tebe nezapomenu nikdy.

Když dočetl, začal číst dopis ještě jednou, pomalu a pozorně. Pak ho složil, zastrčil do náprsní kapsy a vyšel z Dixielandu; po čtyřiceti minutách chůze došel zase na to sedlo nad městem. Slunce zapadalo. Ohromný ráf slunce, rudý jako krev, odpočíval na západě na zemi, na velké, šeře opylené pláni. Začal zacházet za západní horské hřbety. Jasný vonný vzduch se koupal ve zlatě a perlách. Ohromné hory se roztavovaly v purpurovém plášti; byly jako Kanaán a skvostně nalité hrozny. Po podkově silnice hekala do vrchu auta obyvatelů úžlabiny. Přicházel soumrak. V městě vyskočila zářivá mihotavá světla. Nad městem se rozplývala tma; byla jako rosa – smývala trampoty a nelidský shon celého dne. Z černošské čtvrti nejasně sem zaléhaly tiché lkavé zvuky.

A nad ním plány vznešené hvězdy; šlehaly až do nebe. Jedna z nich, obzvláště nádherná, byla tak nízko, že kdyby vystoupil na kopec, který se zvedal nad ohromným zámkem náležejícím Židovi, mohl by si ji utrhnout. Jedna visela jako lampa nad samými hlavami lidí vracejících se domů. (Ó Hespere, ty nám přinášíš jen samé dobré věci.) Jedna na něj mžikala světlem, které plálo oné noci, kdy Rút ležela u nohou Bózových; jedna zase svítívala na královnu Isoldu; a jedna na Korint a Tróju. Byla noc, širá zadumaná noc, matka samoty, která s nás smývá naše poskvrny. Umyl se ve veletoku noci, ve vykupitelských vlnách Gangu. Jeho bolestná rána se v něm na chvíli zacelila; obrátil obličej vzhůru k vznešeným a přívětivým hvězdám, které z něho činily boha i zrnko prachu, bratra věčné krásy i syna smrti. A byl sám, byl sám.

„Cha-cha-cha-cha-cha! „ rozesmála se chraplavě Helena, a šťouchla ho do žeber. „Tak ona ti tedy ujela a vdala se ti! Vodila tě tedy za nos! Pustila tě k vodě!“

„Není možná! „ divila se naoko Eliza. „Snad si chlapeček – jak se to říká, „ a zahihňala se do dlaně, „snad si chlapeček nenamlouval?“ A sešpulila jakoby káravě rty.

468$

„Pro pánaboha, zas už to ,jak se říká’,“ zahučel nakvašeně.

Vtom zavadil o sestřin pohled, a jeho zamračenost přešla v mrzutý úsměšek. Dali se oba do smíchu.

„Víš co, Evžo,“ začala Helena vážně, „nemysli už na to. Vždyť ty jsi přece jen ještě dítě. A Laura je už dospělá žena.

„Vždyť ono tě, chlapče, to děvče vodilo po celou tu dobu za nos,“ omočila si Eliza trošičku zlomyslně. „Dělala si z tebe jen blázny.“

„Mlč už, prosím tě.“

„Nic si z toho nedělej,“ utěšovala ho upřímně Helena. „Však ty se taky dočkáš. Do týdne na ni zapomeneš. Vždyť je ještě spousta jiných. Taková dětská láska. Ukaž jí, že rozumíš žertu. Měl bys jí napsat blahopřejný dopis.“

„To se ví,“ chytila se toho Eliza. „Já bych to zkrátka vzala jako ohromnou legraci. A nedala bych vůbec znát, že se mě to nějak dotklo. Napsala bych jí ohromné psaní a celou tu věc bych odbyla smíchem. Já bych jim ukázala! To já bych

„Dáš mi už, prosím tě, pokoj?“ zaúpěl a vyskočil.

A odešel z domu.

Dopis však napsal. A když nad dopisem sklaplo víčko schránky, svíjel se studem. Neboť to byl dopis pyšný a chvástavý, prošpikovaný páté přes deváté řeckými, latinskými a anglickými verši, úryvky hodícími se za citáty; nebyly ani vhodně voleny, ani nebyly přesné, mluvila z nich jen bědná a očividná touha ukázat jí, jak je neskonale duchaplný a nesmírně učený. Až pozná, oč se připravila, bude ji to mrzet. Ale jeho divoce rozbušené srdce přece jenom na konci prorazilo :

… doufám, že je Tě hoden – že by si Tě zasloužil, to není, Lauro, možné; Tebe si nezaslouží nikdo. Ale stačí, ví-li, co má; i to je něco. Ten má ale štěstí! Co píšeš o mně, je pravda – jsem ještě příliš mladý. Kdybych věděl, že kdybych si usekl ruku, budu o sedm let starší, hned bych to udělal. Žehnej Ti bůh, má drahá, má Lauřičko, a opatruj Tě.

Ve mně chce něco puknout. Napíná se to, napíná, ale ne—

469$

pukne to; nikdy to ještě nepuklo. Ach bože, kdyby to tak puklo! Na Tebe já nezapomenu do smrti. Ztratil jsem teď cestu a už ji nikdy nenajdu. Napiš mi, proboha, až to dostaneš, aspoň pár řádek. Napiš mi, jak se teď jmenuješ – ještě jsi mi to nenapsala. Napiš mi, kde budeš bydlit. Neopouštěj mě tak úplně, prosím Tě, nenechávej mě opuštěného jako kůl v plotě.

Dopis poslal na adresu, kterou mu dala – do domu jejího otce. Týdny se přelévaly jeden do druhého; jeho život se dvakrát denně – po prvé až do ranní, po druhé až do odpolední roznášky pošty – vzdouval v strašlivém napětí, a když zase nic nepřišlo, propadal se do bažiny plné miasmů. Skončil se červenec. Pochřadlo léto. Laura nepsala.

Na stmívající se verandě se houpali hosté; čekali na večeři a ve svých houpacích křeslech se smáli.

„Evženovi ujelo děvče,“ povídali si hosté. „Je jako bez hlavy, ztratil děvče.“

„To je, to je! Kamarádovi tedy ujela dívka?“

Malé tlusté děvčátko, dcerka jedné ze dvou tlustých sester, jejichž manželé byli zaměstnáni v Charlestonu jako hoteloví úředníci, hupkala si pomalu k Evženovi a zase od něho – vypadalo to jako tanec pod máji; nad punčoškami se jí kmitala hněď lýtek.

„Ujelo mu děvče! Ujelo mu děvče! Evženovi, Evženovi ujelo děvče.“

A tlusté děvčátko si odhopkovalo ke své tlusté matce pro pochvalu. Podívaly se na sebe a usmály se spokojeným úsměvem, vklouzávajícím do nepevné sítě masitých úst.

„Nenechte se, študióse, od nich dobírat. Co se vlastně stalo: přebral vám snad někdo dívku?“ začal se vyptávat pan Hake, agent s moukou. Byl to šestadvacetiletý mladý muž jako ze škatulky, kouřil ohromné doutníky, měl jehlancovitý obličej a vysokou kopulovitou hlavu s lysým temenem a s řiďoučkými třásničkami jemných plavých vlasů. Jeho matka, hromotlucká slaměná vdova blížící se k padesátce, s mohutnou hrbolatou

470$

hlavou Indiánky, ohromnou spoustou žlutě obarvených vlasů a hrubým smíchem, plným zlatá a srdečnosti, mocně se rozhoupala a rozesmála se vulgárním soucitným smíchem.

„Tak si, Evžo, najděte jinou! To je toho! Já bych se tím netrápila ani dvě minuty.“ Kdykoliv promluvila, po každé čekal, že si, až skončí, hezky od plic odplivne.

„Snad byste si z toho, chlapče, něco dělal! Z tohohle si něco dělat! „ začal ho utěšovat pan Farrel, učitel tance z Miami. „Ženské, to máte jako elektriky; ujede vám jedna, a za čtvrt hodiny tu máte druhou. Nemám pravdu, dámo?“ obrátil se dotěrně na slečnu Clarkovou z Valdosty v Georgii, jíž tato slova vlastně patřila.

Ta odpověděla hrdelným zahihňáním: „Tihle muži jsou opravdu strašní…“

Pan Jakub Clapp, zámožný vdovec z Old Horniny, opřen o pažení verandy, věnoval se v houstnoucím šeru tajnému milostnému dorozumívání s diplomovanou ošetřovatelkou slečnou Flórou Manglovou. Její zvadlý obličej byl ve tmě jako bílá skvrna; mluvila unaveně a ufňukaně.

„Jen jsem ji viděla, hned jsem si řekla, že je pro něj moc stará. Evža je přece jen ještě děcko. Moc si to připouští – jen se na něj podívejte, jaký je ztrápený. Jestli to takhle povede dál, ještě z toho bude mít nemoc. Vždyť je kost a kůže! Sotva vezme do úst. To se lidé napřed takhle zdrbnou, a jen se kolem nich šustne nějaká nemoc, už ji chytnou …“

Vtom se na ni začalo nemotorně dobývat Jakubovo tajnosnubné stehno, ale její melancholické kňourání se nezastavilo. A její paže, pečlivě složené přes svislé prsy, zůstaly na svém místě.

Hoch na ně obrátil v šedé tmě svůj vyhladovělý obličej.

V špinavých plandavých šatech vypadal jako hastroš; oči mu ve tmě svítily jako kočičí a vlasy mu padaly do čela jako zchumlaná síť.

„Však on se z toho vylíže,“ prohlásil Jakub Clapp; v jeho afektovaném hlase s venkovským prozpěvováním bylo něco sviňáckého. „Tohle stadium školácké zamilovanosti si musí odbýt každý. Když já byl v Evženových letech…“ a přitiskl

471$

se svým tvrdým stehnem něžně na Flóru a široce se rozcenil; zablyštěl se tenoučký proužek několika zlatých zubů. Byl velký a pevně stavěný a měl zlý, afektovaný, oplzle důstojný obličej se šikmýma mongolskýma očima. Jeho holá hlava byla hrbolatá.

„Jen ať si s tím nežertuje,“ zakňourala na to Flóra smutně. „Já tomu přece musím rozumět! Chlapec není dvakrát silný, a bloumat takhle v noci po městě, to přece pro něj není. Vždyť kolikpak mu schází…“

Evžen se mírně pohupoval po chodidlech a s vytrvalou nenávistí hleděl na hosty. Najednou zavrčel jako nějaká šelma a namířil přes verandu; nebyl schopen slova a vrávoral, ale vrčel dále, jako by ten nepříčetný vztek, kterým se zalykal, chtěl aspoň vyvrčet.

U zadní stěny verandy, poněkud stranou od ostatních, seděla upejpavě „slečna Brownová. Z temné zimní zahrady vedle verandy vyšla rychle vysoká elegantní postava – osmadvacetiletá slečna Irena Mallardová z Tampy na Floridě. Zadržela ho již u samých schodů; sevřela mu jemně obě paže dlouhými chladnými prsty a prudce jím otočila.

„Kampak jdete, Evžo?“ oslovila ho tiše. Její světle fialové oči byly trošičku unavené. Lehoučce z ní zavanula ušlechtilá vůně růžové vody.

„Dejte mi pokoj! „ zavrčel na ni.

„Takhle to s vámi nepůjde, „ začala mu tiše domlouvat. „Vždyť ona za to ani nestojí – a vůbec žádná. Seberte se přece!

„Dejte mi pokoj! „ odsekl vztekle. „Snad vím, co dělám! „ Násilím se jí vykroutil, seskočil na dvůr a vrávoravými skoky zmizel za domem.

„Bene! „ zavolala přísně Irena Mallardová.

Ben vstal ze ztemnělé houpačky, na níž seděl s paní Pertovou.

„Snad byste ho měl nějak zadržet,“ upozorňovala ho Irena Mallardová.

„Vždyť je to blázen! „ zabručel Ben. „Kudy běžel?“

„Tudy – kolem domu. Pojďte honem!“

472$

Ben seběhl rychle po nízkých schodech a namířil poskokem po trávníku za dům. Dvůr končil srázným svahem; chatrnou zadní stěnu Dixielandu opíralo nějakých deset obílených čtyřmetrových cihlových sloupů – již se oddrolovaly. U jednoho z těchto vetchých pilířů, jehož vlhké zdivo bylo již tak rozpadlé, že byl jakoby podhlodán, krčil se v šeru hastroš; útlé šlahouny jeho paží se sápaly proti chrámu.

Těžce lapal dech. „Já tě, baráku, musím zabít. Baráku hnusný, baráku proklatý, musím tě srovnat se zemí. Musím tě strhnout, abys ty kurvy a hosty zasypal. Já tě, baráku, rozbořím.“

Nové křečovité trhnutí paží, a se sloupu se snesla sprška prachu a úlomků zvětralého zdivá.

„Já tě na ně, baráku, strhnu, na všechny, kdo jsou pod tvou střechou.“

„Co to, ty blázne, vyvádíš?“ rozkřikl se na něj Ben. Skočil po něm, uchopil ho zezadu za ruce a vlekl ho zpět. „Snad si nemyslíš, že když rozboříš barák, ona ti přijde zpátky? Copak už na světě nejsou žádné jiné ženské, že kvůli jedné děláš takové dílo?“

„Pusť mě! Pusť mě! Do toho tobě nic není!“

„A snad si, ty blázne, nemyslíš, že je!“ vyjel si na něj vztekle Ben. „Jestli někomu něco uděláš, tedy jen sám sobě. Myslíš, když si strhneš dům na hlavu, že jim, hostům, něco uděláš? Snad si, pitomče, nemyslíš, že jestli se zabiješ, někdo bude po tobě plakat?“ A Ben jím zatřásl. „Co tě vede! Co tě vede! Abys tedy věděl: mně samému je to, co vyvedeš, úplně jedno. Chci prostě ušetřit rodině nepříjemnosti a výdaje s tvým pohřbem.“

Evžen zařval vztekem, že se mu jeho plány překazily, a hleděl se nějak vyprostit. Ale starší bratr ho svíral nelítostně jako námořnický zupák. Tu napjal všechny síly svých rukou a ramen, zvedl svého uchvatitele se země a mrštil jím dozadu na bílou cihlovou zeď sklepa; Ben se ho pustil a svalil se; suše se rozkašlal a chytil se za svá hubená prsa.

„Nedělej hlouposti,“ vypravil ze sebe těžce.

„Neudělal jsem ti nic?“ otázal se ho Evžen jako bez života.

473$

„Nic. Teď půjdeš domů a umyješ se. A jednou dvakrát týdně by ses mohl taky přičísnout. Nemůžeš tu přece chodit jako divoch! A řekni si o něco k jídlu. Máš vůbec nějaké pemze?

„Mám – dost.“

„Jsi už ízase pohromadě?“

„Jsem… Nemluv už o tom, prosím tě.“

„To mě, ty blázne, ani nenapadne. Ale musíš mít aspoň trošičku rozumu.“ Ben se narovnal a začal mu oprašovat pobílený kabát. Na chviličku se odmlčel a pokračoval již klidně: „Pošli je, Evžo, k čertu! Všechny! Nenech si od nich pít krev. Hleď trhnout, co se dá, a z ničeho si nic nedělej! Vždyť pro tebe taky nikoho hlava nebolí! Pošli to všecko k čertu! Vem to čert! Takových ošklivých dnů je moc. A je taky zase moc krásných. Pusť to už z hlavy. Dnů je moc. Nech už to být.“

„Máš pravdu, nech už to být,“ řekl na to Evžen zemdleně. „Už je to dobré. Jsem příliš utahán. A když je člověk utahán, je mu všecko jedno. Abych si z toho něco dělal, na to jsem teď příliš utahán. Teď mi to už bude všecko jedno. Jsem zkrátka příliš utahán. Vojáci ve Francii, ti se taky utahají, a pak už jim je všecko jedno. Kdyby teď přišel nějaký chlap a namířil na mne revolver, mne by to vůbec nepolekalo. Jsem zkrátka příliš utahán.“ A rozesmál se, se slastnou úlevou, nespoutaným smíchem. „Teď už si nedělám z nikoho a z ničeho nic. Míval jsem vždycky ze všeho strach, ale když jsem se utahal, hned mi bylo všecko jedno. Takhle se dostanu ze všeho: musím se zkrátka a dobře utahat.“

Ben si zapálil cigaretu.

„Tak už je to lepší. Pojďme něco sníst.“ Hubeně se usmál. „Pojď, ty Samsone.“

A vykročili pomalu na zpáteční cestu kolem domu.

Umyl se a pořádně se najedl. Hosté končili večeři a trousili se do tmy – někteří na náměstí na promenádní koncert, někteří do biografu a někteří na procházku městem. Když se nakrmil, vyšel si na verandu. Na verandě bylo tma a prázdno; jenom na houpačce při stěně seděla paní Selbornová s jakýmsi

474$

bohatým majitelem dřevařské firmy z Tennessee. Sud tmy klokotal přitlumeně jejím zvonivým smíchem. „Slečna Brownová“ se houpala důstojně sama. Byla to masivně stavěná a nevtíravé ustrojená devětatřicátnice, na níž bylo něco z oné trošičku komické korektnosti, oné strojené způsobnosti, jíž se vyznačuje chování prostitutky v inkognitu. Chovala se velmi distingované. Byla to dokonalá dáma a dávala to také při každé příležitosti důrazně najevo.

„Slečna Brownová“ o sobě říkala, že je z Indianopolisu. Nebyla ošklivá; jejím obličejem prostě prolínala zatvrzelá ospalost obyvatelů Středního západu. Ústa měla sice široká, tenká a necudná, ale jinak vypadala slušně. Měla pořádnou štětku nijak zvlášť pěkných hnědých vlasů, dosti malé hnědé oči a hladkou rudohnědou pleť.

„To ať si říká někomu jinému, že se jmenuje Brownová,“ vyjádřila se o jejím jméně Eliza; „to je asi tak pravda, jako že se Brownová jmenuju já.“

Bylo po dešti. Noc byla příjemně chladná a tmavá. Záhon před domem byl mokrý; voněly z něho pelargónie a zatopené macešky. Evžen, který seděl na pažení, si zapálil cigaretu. „ Slečna Brownová „ se houpala.

„To se udělal hezký chládeček,“ libovala si „slečna Brownová „. „Ten deštíček opravdu pomohl.“

„Však to bylo taky vedro. Já vedro nesnesu.“

„Já je taky špatně snáším. Proto taky jezdím každé léto pryč. U nás ho užijeme! To vy tady ani nevíte, co je to vlastně horko.“

„Vy jste z Milwaukee?“

„Z Indianopolisu.“

„Já jsem věděl, že odněkud odtamtud. Je to velké město?“ otázal se zvědavě.

„Jakpak by ne! Takový Altamont by se tam schoval někde do koutečka a nikomu by tam vůbec nescházel.“

„Jak velké asi?“ vyzvídal dále. „Kolikpak je tam obyvatel?”

„Přesně nevím – s předměstím to bude asi tři sta tisíc.”

475$

Zamyslil se. Dověděl se, po čem se ptal; ale byl nenasytný.

„Je to hezké město? Je tam hodně hezkých domů a krásných budov?“

„Hodně.“ „Slečna Brownová“ se zamyslila. „To si myslím. Je to tam hezké. Takové domácí.“

„Jací jsou tam lidé? Co dělají? Jsou bohatí?“

„I jsou. Je to město obchodní a průmyslové. Boháčů je tam spousta.“

„To tedy asi bydlí v ohromných vilách a jezdí v ohromných autech?“ Nečekal však na odpověď a pokračoval: „A dobře se tam krmí? Copak tak jedí?“

Dala se do nejapného smíchu. Octla se v rozpacích; nic ji nenapadlo.

„Jakpak by ne! Tam se moc vaří podle německé kuchyně. Chutná vám taky německá kuchyně?“

„Pivo!“ zašeptl nenasytně. „To už si nechám líbit. Taky je u vás vaříte?“

„To bych řekla! „ V jejím smíchu znělo cosi smyslného. „Vy budete, Evžene, asi pěkný chlapec!“

„A co divadla a knihovny? To se u vás asi hodně hraje.“

„Hodně. Dobrých kusů se vidí v Indianopolisu spousta. Všechny newyorské a chicagské šlágry.“

„A knihovna – je u vás velká?“

„Velká. Knihovnu máme pěknou.“

„Kolikpak je v ní knih?“

„To nemůžu říct. Ale je to už pořádná knihovna.“

„Přes sto tisíc knih – myslíte? Půl milionu, to asi mít nebudou.“ Nečekal ani, až mu něco odpoví; mluvil sám k sobě. „To se ví, že ne. Kolikpak knih si můžete najednou vypůjčit? Kolik?“

Skláněl se nad ní velký stín jeho hladu; Evžen podnikal výpady ze svého já a svými otázkami ji hltal.

„Jaké jsou tam dívky? Blondýnky, nebo brunety? Jaké?“

„U nás jsou vlastně obojí – já bych řekla spíš brunety.“ Pohleděla na něj tmou a uculila se.

„Jsou hezké?“

„To vám nemůžu, Evžene, říct. To musíte posoudit sám.

476$

Cožpak nejsem taky jedna z nich?“ Hleděla teď na něj s upejpavou nestoudností; nabízela se mu, aby si ji prohlédl. Potom se zasmála a pokušitelsky ho kárala: „Vy jste mi asi pěkný chlapec, Evžene! Vy jste mi asi pěkný chlapec!“

Zapálil si horečně novou cigaretu.

„Nevíte, co bych za to dala, kdybych si mohla taky zapálit,“ povzdechla šeptem „slečna Brownová“. „Ale tady by to snad nešlo. „ A rozhlédla se po verandě.

„Proč by ne?“ pozastavil se nad tou otázkou. „Vždyť tu nikdo není – kdo by vás tedy mohl vidět? Je tu tma. A co ostatně na tom?“

Po páteři se mu rozehrály slaboučké elektrické vzruchy.

„Snad si tedy přece jen zapálím. Máte cigaretu?“ otázala se šeptem.

Podal jí celý balíček; vstala si pro oheň, který pro ni opatroval v přivřených dlaních. Opřela se o něj masivním tělem, a tvář sešpulenu a oči zavřeny, přidržela cigaretu u ohně. A aby se mu zápalka nekmitala, uchopila ho za třesoucí se ruce; a držela ho tak ještě chvilku potom, když si již zapálila.

„Kdyby nás tak viděla maminka! „ a „slečna Brownová“ se šibalsky usmála. „To byste dostal!

„Ta nás neuvidí. A ostatně, „ dodal velkodušně, „pročpak by ženy neměly kouřit právě tak jako muži? Na tom přece není nic zlého.“

„To se ví,“ přitakala „slečna Brownová“. „Já jsem taky v těchhle věcech pro liberálnost.“

Ale on se ve tmě pousmál, neboť tou cigaretou se prozradila. Bylo to znamení – znamení cechu, neklamné znamení nemravného života.

Když pak na ni vztáhl ruce, svezla se mu, jak před ní seděl na pažení, naprosto trpně do náručí.

„Evžene! Evžene! „ kárala ho žertem.

„V kterém pokoji bydlíte?“

Řekla mu.

Eliza na ně později přece jen přišla; tiše a náhle – bylo to na jednom z jejích bleskových výpadů z kuchyně.

„Kdo je to tam? Kdo je to tam?“ A zadívala se podezíravě

477$

do šera. „Haló! Kdepak je Evžen? Neviděl nikdo Evžena?“ Věděla o něm velmi dobře.

„Tady, tady jsem. Co chceš?“

„Hleďme! Kdopak je to tam s tebou? No tak?“

„ Slečna Brownová.“

„Nechcete si, paní Gantová, trošičku posedět venku?“ zvala ji „slečna Brownová“. „Musíte už být unavena a musí vám být horko.“

„Tak to jste tedy vy, slečno Brownová?“ divila se Eliza nejapně. „Já jsem nemohla poznat, kdo to je.“ Otočila vypínačem, a veranda se osvítila mdlým světlem. „Tady venku je tma jako v pytli. Kdyby sem někdo šel po těch schodech, ještě by mohl upadnout a zlomit si nohu.“ Přešla do konversačního tónu. „Tomuhle se říká vzduch. Kdybych já tak mohla taky všeho nechat a mohla se jen tak bavit!“

Vedla svůj líbezný monolog ještě celou půl hodiny a její oči nepřestávaly pátravě prohlížet ty dvě temné postavy, které před ní seděly. Potom otálivě, v několika řečných etapách, zašla zase do domu.

„Už je, chlapče, pozdě,“ poznamenala starostlivě, než odešla. „Měl bys už radši jít spát. Však bychom už měli být v posteli všichni.“

„Slečna Brownová“ půvabně přisvědčila a namířila ke dveřím.

„Však já už jdu. Jsem nějak unavena. Dobrou noc přeji.“

Seděl tiše na pažení, kouřil a poslouchal zvuky vycházející z domu. Dům se ukládal ke spánku. Když zašel do domu, Eliza se již chystala do své komůrky.

Zakývala několikrát vyčítavě svraštělým obličejem. „Víš, chlapče, tohle se mi nějak nelíbí,“ začala tiše. „Jak to jen vypadá! Sedět s tou ženskou takhle docela sám! Vždyť už má léta, že by mohla být tvou matkou.“

„Vždyť je to tvůj host, a ne můj,“ odsekl jí hrubě. „Já jsem ji sem nepřivedl.“

„Ale jedna věc je jistá,“ bránila se Eliza, kterou to ranilo. „Mne v takové společnosti nikdy nenachytáš. Já si nikdy před nikým nezadám. „ A trpce se na něj usmála.

478$

„Tak dobrou noc, maminko,” loučil se zahanbeně a uraženě. „Zapomeňme na ně už na chvilku. Vždyť na tom nezáleží.“

„Jen buď hodný,” napomínala ho Eliza nesměle. „Abych z tebe měla hodného chlapce.“

V jejím chování bylo vědomí vlastní viny, něco lítostivého a kajícného.

„Už se tím netrap! „ A najednou se odvrátil; uvědomil si, jak je její život v jádře dětsky nevinný a přímočarý, a zmocnil se ho jako po každé bolestný svíjivý pocit. „Tvoje vina to není, nejsem-li takový. Tobě vinu dávat nebudu. Dobrou noc.”

V kuchyni zhaslo světlo; zaslechl lehoučké cvaknutí matčiných dveří. Temným domem začal protahovat příjemně chladný vzduch. Pomalu a s bušícím srdcem se vykradl na schody.

Na temných schodech, kde se každé jeho došlápnutí tlumilo v těžkém koberci, narazil však naplno na ženské tělo; podle jeho vůně – vonělo jako magnólie – poznal, že je to tělo paní Selbornové. Sevřeli jeden druhého bolestivě za paže; zatajili dech – byli přistiženi. Sklonila k němu hlavu; přes tvář ho šlehlo několik praménků jejích plavých vlasů. Tvář mu vzplála.

„Pš-š-š,” zašeptala paní Selbornová.

V tomto vzájemném zajetí, prsa na prsou, zůstali chvíli stát; jednou jedenkrát v životě dotkli se teď jeden druhého. Pronikli ve své temné moudrosti jeden druhého a pustili se; jejich životy se vzájemně prostoupily, ale až se zase setkají před lidmi, jejich klidné oči nic neprozradí.

Tápal pak tiše tmavou chodbou, až přišel ke dveřím pokoje, kde bydlila „slečna Brownová”. Byly maličko pootevřeny. Vešel do pokoje.

Vytahala z něho všechny jeho medaile, všechny jeho odměny z Leonardovy školy – za debatování, za deklamaci, i bronzovou medaili za Williama Shakespeara. W. S. 1616 – 1916 – místo dukátu.

Peníze pro ni neměl; nežádala mnoho – po každé jen jeden

479$

dva dolary. Vždyť jí prý také nešlo o peníze, nýbrž o zásadu. Uznával, že je to tak v pořádku.

„Kdyby mi šlo o peníze, to bych si našla někoho jiného. Nemine snad den, aby se mi někdo nenabízel, že se mnou někam pojede. Jeden z největších boháčů tady v Altamontu – starý Tyson – pase po mně hned od prvního dne, co jsem přijela. Abych prý s ním někam jela jeho autem, že mi dá deset dolarů. Peníze na tobě nechci. Ale něco mi dát musíš. Ať je to třeba sebenepatrnější maličkost. Jinak bych si připadala nestydatá. Já přece nejsem žádná taková rajda z té vaší smetánky, co je můžeš vidět každý den v městě. Na to mám ještě moc hrdosti.“

A tak jí místo peněz dával jako zástavu medaile.

„Jestli si je nevyplatíš, dám je, až přijedu domů, synovi. „ „Ty máš syna?“

„Jakpak by ne! Je mu osmnáct let. Vysoký je skoro jako ty a široký dvakrát tak. Všechny holky jsou po něm blázni. „ Odvrátil prudce hlavu; zbledl hnusem a hrůzou – bylo mu, jako by se byl poskvrnil krvesmilstvím.

„To už stačí,“ prohlásila autoritativně „slečna Brownová“. „Jdi si do svého pokoje, aby ses taky trochu vyspal.“

Ale „synáčku“ mu přece jenom nikdy neřekla jako tenkrát ona první v tabákovém městě.

{„Chudinka Butterfly, srdce jí pu-ka-lo,,

chudinka Butterfly, vždyť ho milo-va-la…“}

Slečna Irena Mallardová vyměnila na malém gramofonu v zimní zahradě jehlu a důkladně ohranou desku obrátila na druhou stranu. A když se z desky ozvaly, majestátně a důrazně, prvé árie Katinky, již na něj čekala; stála vzpřímeně a usmívala se, byla štíhlá a krásná a hezké dlouhé prsty nadzvedala pro jeho objetí jako křídla. Učila ho tančit. Laura Jamesová tančívala překrásně; když ji vídal, jak tančí s některým mladíkem, jak poletuje v jeho náručí, zmocňovalo se ho šílenství. A nyní tančil sám, nemotorně se posunoval na svědomité levé noze a počítal si. Ráz, dva, tři, čtyři! Irena

480$

Mallardová v jeho neohrabaném objetí jen poklouzávala a poletovala, beztělá jako obláček kouře. Její levá ruka se dotýkala jeho kostnatého ramene lehoučce jako ptáče; její chladné prsty byly vpleteny do jeho horké šermující dlaně.

Vlasy měla husté, barvy dubu, uprostřed rovně rozčísnuté; pleť měla perleťově bledou, jemnou, až průsvitnou; čelisti měla dlouhé, plné a smyslné – svým obličejem se podobala ženám, jak je malovali prerafaelité. Své ladné tělo nosila krásně zpříma, ale jeho křehký a smyslný půvab byl trošičku umdlený; její hezké oči byly fialové, vždy poněkud unavené, ale plné nenáhlé překvapenosti a něhy. Byla jako Luiniho madona, směs svatosti a svůdnosti, světa a nebe. Držel ji uctivě a opatrně, jako člověk, který by se nerad příliš přiblížil, který by nerad roztříštil posvátnou sochu. Její vzácný jemný parfém jím prolínal jako podivný šepot, pohanský a božský. Bál se jí dotknout – a jeho horká dlaň jí opocovala prsty.

Někdy si lehoučce zakašlala, a tu se usmívala a u úst si přidržovala pomačkaný šáteček s modrou obrubou.

Do hor nepřijela kvůli zdraví svému vlastnímu, nýbrž kvůli zdraví své matky, pětašedesátnice v ošumělých šatech a s nevrlým a nedůtklivým obličejem stáří a nemoci. Neboť ta stařena trpěla záduchou a srdeční vadou. Byly z Floridy. Irena Mallardová byla velmi zdatná pracovnice; byla v jedné altamontské bance vrchní účetní. President banky Randolf Gudger jí každý večer telefonoval.

Tu Irena Mallardová tiskla dlaní mikrofon, ironicky se na Evžena usmívala, obracela oči vzhůru a úpěnlivě jimi kroutila. Stávalo se, že Randolf Gudger zastavil u domu a šel ji pozvat, aby s ním jela. Tu chlapec krabatil obličej, odcházel a vracel se až po boháčově odchodu; bankéř se za ním díval zlýma očima.

„On chce, Evžo, abych si ho vzala, „ svěřovala se Irena Mallardová. „Co mám dělat?“

„Vždyť by mohl být vaším dědečkem! Na lebce už nemá ani chlup, zuby má falešné a kdoví co všechno! „ ztrhal jí ho nenávistně Evžen.

481$

Irena se usmála. „Je to, Evžo, boháč. Na to nesmíme zapomínat.“

„Tak tedy do toho! Jen do toho! „ rozběsnil se Evžen. „To se ví, jen do toho. Jen si ho vezměte! Co byste měla chtít lepšího! Jen se prodejte! Za dědka! „ Jeho tón byl sentimentální. Randolfu Gudgerovi bylo téměř pětačtyřicet.

To však nevadilo, aby spolu netančili; bývalo to za šerého osvětlení soumraku, které připomínalo bolest a krásu; světlé vody pod povrchem moře, jimiž jeho život plul jako zbloudilý triton nemohoucí zapomenout na své vyhnanství. A ona, které se netroufal ani dotknout, vzdávala mu při tanci své tělo, šeptala mu tichoučce do ucha a tiskla mu útlými prsty horkou ruku. Ona, které by se nebyl ani dotkl, ležela mu nyní v ohbí paže jako obilný snop; symbol hojivé síly světa, útočiště před oním jedním jediným ztraceným obličejem ze všech obličejů, tišící lék na ránu zvanou Laura, tisíc prchavých přeludů utěšující a blaživé krásy. Do soumraku se věšel strašlivý obraz, představující rej bolesti, pýchy a smrti, a zabarvoval jeho smutek tesknou radostí. Pravda, ztratil; ale každá pozemská pouť je ztrácení: okamžik přilnutí, okamžik vzetí, tisíc přízračných postav, které kynuly, a ve výši neúčastný žal hvězd.

Bylo již tma. Irena Mallardová ho vzala za ruku a vyvedla ho na verandu.

„Posaďte se, Evžo, na chvíli. Potřebuji si s vámi promluvit. Její hlas byl vážný, přitlumený. Sedl si vedle ní poslušně na houpačku – teď přijde jistě nějaké kázáníčko.

„Pozoruji vás už několik dní,“ začala Irena Mallardová, „a vím, co tropíte.“

„Co tím myslíte?” zamumlal nezřetelně; jeho pulsy se rozbušily.

„Však vy dobře víte, co myslím,” odpověděla mu přísně. „Vy jste, Evžo, výborný chlapec, a spouštět se s takovou ženskou, na to je vás škoda. To je přece na ní vidět na první pohled, co je zač. Povídaly jsme si už o tom s maminkou.

482$

Taková ženská dovede mladého chlapce, jako jste vy, zničit. Musíte tomu udělat konec.“

„A jak jste se to dověděla?“ zamumlal zase. Polekalo ho to a zastyděl se. Vzala ho za roztřesenou ruku a podržela si ji ve svých chladných dlaních tak dlouho, až se ta ruka začala uklidňovat. Ale neučinil jediný pohyb, aby se k ní sebeméně přiblížil; před její líbezností byl zaražen – naháněla mu strach. Zdála se mu, jako kdysi Laura Jamesová, pro jeho vášeň příliš vznešená. Jejího těla se bál; těla „slečny Brownové“ se nebál. Nyní však již měl té ženy dost a nevěděl, jak jí bude moci zaplatit. Měla již všechny jeho medaile.

Chodíval s Irenou Mallardovou po celou tu dobu, co dohasínalo léto. Po večerech se procházeli zchladlými ulicemi, zatopenými šustotem zmalátnělého listí. Chodili spolu tančit na střechu hotelu; později si přisedával k jejich stolku, aby si s nimi popil, „táta“ Rheinhart, nemotorné a ostýchavé dobrotisko zavánějící koněm. Po odchodu od Leonarda byl teď již několik let ve vojenské škole, kde si chtěl narovnat svůj pokřivený krk. Ale byl to stále onen starý posměváček se suchým humorem. Evžen pozoroval jeho dobráckou plachou tvář a připomínal si zašlá léta a zmizelé obličeje. A v jeho srdci byl smutek, že se to již nikdy nevrátí. Srpen byl již u konce.

Přišlo září, roztřepené křídly odlétání. Svět byl samé odcházení. Vždyť slyšel rachot bubnů. Mladíci odcházeli do války. Bena odvodní komise zase již odmítla. Chystal se nyní dát domovu sbohem a najít si zaměstnání v některém jiném městě. Lukáš, který pracoval ve válečné zbrojovce v Daytonu ve státě Ohio, vystoupil již před časem z práce a přihlásil se k námořnictvu. Před odjezdem do námořního učiliště v Newportu ve státě Rhode Island zajel si na krátkou dovolenou domů. Když se kolébal po ulici, vulgárně, nohy široko od sebe, na sobě plandavou modrou uniformu, celý obličej široce rozšklebený, pod okrajem čepice závitky hustých kadeří neposlušné kštice, spustila celá ulice povyk. Byla to učiněná karikatura námořníka.

483$

„Luko!“ – a pan Fawcett, majitel pozemkové dražební kanceláře, zatáhl ho z ulice do Woodovy drogerie. „Tak tys už tedy, chlapče, svoji povinnost vykonal! To té musím uctít! Tak co si dáš?“

„Tak tedy koka-kolu! – Ať slouží, plukovníku! „ Vzal do prudce roztřesené ruky ledovou sklenici, zvedl ji a zůstal tak rozpačitě stát; celý pult se šklebil. „P-p-před čtyřiceti lety,“ začal Lukáš chraptivým hlasem, „bych snad byl odmítl, ale dnes nemůžu. B-b-b-bůh mi svědkem! N-n-n-nemůžu!“

Gantovi se vrátila jeho nemoc. Byla teď ještě urputnější.

V obličeji byl vyzáblý a žlutý; v údech se mu rozlévala ochablost a rozviklanost. Rozhodli, že musí zase do Baltimoru. Helena že pojede s ním.

„Pročpak už toho všeho, Gante, nenecháš, abys aspoň těch posledních let života užil trochu v klidu? „ přemlouvala ho Eliza. „Živnosti se už jaksepatří věnovat nemůžeš, na to nejsi dost zdráv – já bych už šla na tvém místě na odpočinek. Dvacet tisíc dolarů bychom za tu tvou dílnu vždycky dostali – a mít v ruce takové peníze, to bych ukázala, co se s nimi dá všecko dělat. „ Pohodila čiperně hlavou a mazaně zamrkala. „Do dvou let by musely proběhnout dvěma třemi podniky. Má-li se obchod hýbat, musí člověk jednat rychle. Jinak to nejde.“

„Milosrdný bože! „ zabědoval Gant. „Vždyť je to můj poslední pozemský útulek! Nemáš, ženská, kousíček slitování? Nech mě, prosím tě, zemřít v pokoji; však už to bude brzy. Až mne tu nebude, pak si můžeš dělat, co budeš chtít, ale teď mi dej pokoj! Pro Krista Ježíše tě o to prosím!” A potáhl nosem, jako by se chtěl rozbrečet.

„Že můžeš takhle mluvit!” Eliza mu chtěla podle všeho dodat mysli. „I vždyť ti nic není! Vždyť ty si to z dobré polovice jenom namlouváš.”

Zasténal a odvrátil hlavu.

Na horách dohaslo léto. Na listí se objevil, sotva postižitelný, rezavě rudý nádech. Ulice byly v noci samé smutné

484$

šeplání; slyšel na své verandě ten podivný hlas podzimu po celou noc – jakoby v mrákotách. A všichni ti lidé, kteří činili z města mraveniště lehkomyslného veselí, přes noc se záhadně vytratili. Rozjeli se již zase zpátky po širém Jihu. Nad zemí se sbírala vážná válečná napjatost. Kolem Evžena a nad ním viselo šero urputného vypětí sil. Cítil, že radosti je odzvoněno, ale do něho že si tápavě hledá cestu pocit čehosi úžasného a nádherného. Země překonala záchvat svého prvního deliria a začínala si zařizovat válečnou mašinérii – stroje, které měly vyrábět a tisknout nenávist a nepravdu, stroje, které měly napumpovávat slavomam, stroje, které měly poutat oposici ruce a drtit ji, stroje, které měly cepovat z lidí vojáky a reglementovat je.

Na zemi se však sneslo i něco opravdu úžasného – plameny a rakety nad bojišti vrhaly světlo daleko za tyto pláně. Mladíci z Kansasu jezdili umírat do Pikardie. A v kterési cizí zemi se povalovalo, ještě neodlito, železo, jímž měli sejít. Kromobyčejnost smrti a osudu se četla i na životech a obličejích, na nichž jinak nebylo pranic kromobyčejného. Neboť úžasnost vzniká právě spojením všednosti s neobyčejností.

Lukáš byl v námořním učilišti v Newportu. Ben odjel s Helenou a Gantem do Baltimoru. Před samým odchodem do nemocnice, kde ho měli léčit radiem, podnikl ještě Gant pořádný divoký flám; musili se pak narychlo odstěhovat do jiného hotelu, a když se Gant octl konečně v posteli, začal bědovat a chrlit na boha kletby, které si měl raději nechat pro obžerný hold syrovým ústřicím, splachovaným střídavě pivem a whisky. Pili hodně všichni, ale Gant vyváděl tak, že Helenu popadl zuřivý vztek a Bena mračivá a proklínavá ošklivost.

„Dědku jeden zatracený! „ A jak tak ležel, rozpařen a promáčen, na neurovnané posteli, chopila ho Helena za bezvládná ramena a zacloumala jím. „Vždyť ty nejsi nemocen; co jsem se tě jenom naošetřovala – celý život jsem si tím zkazila – a ty zatím nejsi ani tak nemocen jako já! Já už budu dávno v hrobě, a ty tu pořád ještě budeš, dědku jeden sobecký! Potom nemám mít vztek!“

„Ale, ale, děťátko! „ zavřeštěl Gant a rozhodil široce

485$

rukama. „Pánbůh ti to odplať! Vždyť já bych byl bez tebe nemožný.“

„To ,děťátko’ si, prosím tě, nech! „ rozkřikla se na něj.

Ale když druhého dne odjížděli do nemocnice, držela ho za ruku; držela ho za ni i tehdy, když se, všecek se třesa, na chvilku obrátil a smutně se zahleděl na město, které se prostíralo za ním a pod ním.

„Tady jsem trávil svá chlapecká léta,“ zamručel Gant.

„Jen žádné starosti!“ těšila ho Helena, „však my tě zase spravíme. Uvidíš! Budeš zase chlapík!“

Ruku v ruce vstoupili do vestibulu, kde mezi smrtí, hrůzou, věčnou dělností ošetřovatelek a onou stovkou míhajících se tichých lidských postav s šedými tvářemi a nebozezovýma očima, s takovou jistotou procházejících se mezi těmi troskami životů, je socha dobrotivého Ježíše; paže rozepjaty v neskonalém milosrdenství, mnohokrát větší než Gantův největší anděl.

U Leonardových byl Evžen několikrát. Markéta byla pohublá a vypadala nezdravě, ale ono velké světlo, které v ní bylo, jako by se proto rozeplálo ještě jasněji. Ještě nikdy si tak neuvědomoval její nesmírnou tichou trpělivost, velké zdraví jejího ducha. Všechny jeho hříchy, všechno jeho soužení, všechna omrzelost jeho duše, všechno to se s něho smývalo v tomto světle vyzařujícím ze skrytého zdroje; spadával s něho špinavý a rozedraný plášť životního shonu a rmutu. A jako by byl nyní oblečen v nové roucho, nesešívané, utkané ze světla.

Ale z toho, co mu leželo na srdci, se mnoho zpovídat nemohl; o svém universitním studiu se dovedl rozpovídat široce a dlouze, ale na jiné věci řeč téměř ani nepřišla. Na srdci ho tlačilo břímě, z kterého se potřeboval vyzpovídat, ale věděl, o tom že mluvit nemůže, to že by ona nepochopila. Byla na všechno, co nebylo vírou, příliš moudrá. Začal jí jednou v zoufalém odhodlání vyprávět o Lauře; vyhrklo z něho. několik slov, v nichž byla jeho zpověď. Nenechala ho ani dohovořit a dala se do smíchu.

486$

„Slyšíš, Leonarde?“ udělala potom. „Dovedeš si představit toho uličníka s děvčetem? Kampak s tím, chlapče! Jak vy byste mohl vědět, co je to láska! Jen toho zatím nechte. Myslit na takové věci budete mít dost času za nějakých deset let. „ Smála se sama pro sebe laskavým smíchem a její pohled byl zamžený a nepřítomný.

„Náš Evža a děvče! Chudinka ubohá! Kdepak to, chlapečku! To je ještě daleko před vámi. A blahořečte za to osudu!“

Svěsil prudce hlavu a zavřel oči. Ach ty má světice roztomilá, řekl si v duchu. Jak jsi mi byla blízká – byl-li mi ovšem vůbec někdo blízký. Jak jsem ti odkryl svůj mozek, abys do něho viděla, a jak rád bych ti byl rozevřel i své srdce, jen kdybych k tomu byl měl odvahu; a jak jsem sám a jak jsem vždycky byl sám!

Po večerech se procházel s Irenou Mallardovou ulicemi; po odjezdu tolika lidí město prořídlo a zesmutnělo. Lidí potkávali málo, a ti spěchali, jako kdyby je poháněly kratičké dravé nárazy větru. Podléhal kouzlu její křehké umdlenosti; čerpal z té ženy útěchu a nikdy se jí ani nedotkl. Zato jí, všecek rozechvěn, vyléval své přetékající srdce. Sedávala vedle něho a hladila ho po ruce. Když si pak po letech na ni vzpomínal, měl pocit, jako by ji ani nikdy nebyl znal, jako by ji poznával teprve v této vzpomínce.

Dům byl téměř prázdný. Eliza mu s uspokojením večer spočítala vyžehlené košile a vyspravené ponožky a srovnala mu pečlivě kufr.

„Tak máš, chlapče, spoustu krásného teplého prádla. Jen si na ně dávej pozor. „ Do vnitřní náprsní kapsy mu vsunula Gantův šek a spíchla ji spínacím špendlíkem.

„Na peníze si dávej, chlapče, moc dobrý pozor. Nikdy nevíš, s kým ve vlaku pojedeš.“

Klátil se nervosně ke dveřím; chtěl se vytratit, nechtěl se utopit v loučení.

„Jeden večer bys přece snad jen mohl strávit doma u matky, „ spustila na něj hašteřivým hlasem. Oči se jí hned za—

487$

mžily, rty se jí roztřásly a přešly v trpký úsměv člověka litujícího sebe samého. „Tohle je mi ale opravdu strašně divné! Ty už teď se mnou nevydržíš ani pět minut; všecko s tebou jen šije, abys už byl venku a mohl se chytit první ženské, která ti přijde do cesty. No dobře! Dobře. Já nic neříkám. Ale vypadá to, jako bych už nebyla k ničemu jinému, než abych vařila, šila a vypravovala tě na cestu. „ A Eliza se pohotově rozplakala. „K jinému jako bys mě nepotřeboval. Vždyť jsem tě za celé to léto skoro ani neviděla.“

„To máš pravdu,“ odsekl na to ironicky, „měla jsi příliš mnoho práce s hosty. Nemysli si, mami, že mi tu budeš v poslední minutě hrát na mé city.“ Křičel; jeho city byly již rozehrány. „Rozplakat se, to je lehké. Vždyť jsem byl doma stále – jen kdyby sis byla pro mne našla čas! Skoncujme to už, pro pánaboha! To ještě scházelo! Tohle mi děláš před každým odjezdem. Jako by ti šlo jen o to, jak mi co nejvíc otrávit život.“

Eliza přešla v optimistický tón; oči jí rázem oschly. „To ti povídám: jestli se mi teď podaří pár obchodů a jestli všecko půjde dobře, až na jaře zase přijedeš domů, možná že už tě budu vítat v krásné velké vile. Parcelu mám už vyhlídnutou. „ Pohodila k němu vesele a chytrácky hlavou a pokračovala: „Tuhle jsem o tom tak uvažovala …“

„Ach! „ Bylo to, jako kdyby se rdousil; popadl se za límec. „Přestaň už, proboha!“

Oba na chvíli umlkli.

Eliza se začala škubat za bradu. „Víš, chlapče, „ začala vážně, „musíš být hodný a musíš pilně studovat. A na peníze buď opatrný – jíst musíš hodně a dobře a strojit se musíš teple – ale jen mi, chlapče, nerozhazuj. Tatínkova nemoc nás stála hromadu peněz. Pořád jen samé výdaje, a příjmy žádné! Kdopak ví, kdy zas přijdeme k dolaru. Musíš být tedy opatrný.“

A znovu se odmlčela. Řekla mu již všechno; přiblížila se mu, jak jen dovedla, ale teď na ni najednou padl pocit, že již nemá, co by mu řekla, že bolestné tajemství jeho sirého života je pro ni uzavřeno, uzamčeno.

488$

„Loučím se s tebou, chlapče, moc nerada.“ Řekla to tiše, a v jejích slovech byl hluboký, neskonalý smutek.

Vzepjal najednou ruce; jejich zmučené gesto zůstalo nedokončeno.

„Na tom přece nic není! Na tom přece, pro pánaboha, nic není!“

Eliziny oči se zalily slzami opravdové žalosti. Uchopila ho za ruku.

„Jen bud, chlapče, šťasten,“ rozeštkala se; stále ho ještě držela za ruku. „Bud přece aspoň drobet šťasten. Vždyť ty jsi chudinka! Kdopak tě vůbec kdy poznal! Ještě ses ani nenarodil…“ Pokyvovala pomalu hlavou a její hlas, topící se v slzách, zněl chraplavě. Odkašlala si a znovu začala chraplavým hlasem: „Ještě ses ani nenarodil

XXXII

Když se vrátil jako posluchač druhého ročníku na universitu, všechno tam bylo střízlivě přizpůsobeno válce. Připadala tišší, smutnější – studentů bylo méně a byli mladší. Starší byli již na vojně. Ti, kteří zůstali, žili v mocném, ale potlačovaném vzrušení. Kolej, kariéra, úspěch, o to nyní nedbali – válka je chytila svým břeskným „Teď! „ K čemupak Zítřek? K čemupak pracovat pro Zítřek? Ohromná děla rozmetala všechny úmysly a plány v trosky; uvítali konec veškeré plánovité práce s nehoráznou, třeba skrývanou radostí. Ve studiu zavládla polovičatost, roztěkanost; oči v posluchárnách hleděly sice kamsi do knihy, ale uši byly ostražitě napjaty, kdy se venku ozve nějaký poplašný nebo jiný rušivý zvuk.

Evžen začínal rok vážně jako spolubydlící mladíka, který v Altamontu býval na střední škole nejlepším žákem. Jmenoval se Robert Sterling. Byl to syn vdovy a bylo mu devatenáct let. Byl prostřední postavy a strojil se vždy velmi elegantně, a přitom střízlivě; nebylo na něm nic nápadného.

489$

Proto také mohl mít pro všechno nápadné dobrosrdečný, trošičku strojený smích. Hlavu měl dobrou; byl chápavý, pozorný a pracovitý, ale nevyznačoval se ani originalitou, ani vynalézavostí. Všechno mělo u něho svůj čas; každé přípravě určil tolik a tolik času, uloženou věc si třikrát přemumlal, a byl hotov. Pondělí co pondělí posílal prádlo do prádelny. Ve veselé společnosti se dovedl srdečně zasmát a pobavit, ale nikdy neztrácel smysl pro čas. Najednou se podíval na hodinky a prohlásil: „To je sice všechno velmi hezké, ale práce zatím stojí,“ a šel.

Všichni říkali, že ho čeká skvělá budoucnost. Pouštěl se často s dobrosrdečnou vážností do Evžena pro jeho zlozvyky. Nemá prý pohazovat kusy oděvu, kam ho napadne. Nemá prý střádat špinavé košile a spodky tak dlouho, až jich jsou celé haldy. Každému předmětu má prý vyhradit určitou hodinu ; má prý si zařídit pravidelnou životosprávu.

Bydlili v soukromém bytě u samé university a jejich velký světlý pokoj byl vyzdoben množstvím kolejních vlajek; náležely vesměs Robertu Sterlingovi.

Robert Sterling trpěl srdeční vadou. Vystoupil do svého poschodí, zastavil se a prudce oddychoval. Evžen mu otevřel dveře. Milá tvář Roberta Sterlinga byla bílá jako křída, její pihy byly pobledlé. Roztřesené rty mu začaly modrat.

„Je ti snad něco, Roberte? Jak ti je?“

Robert se usmál. „Pojď sem. Přilož sem hlavu.“ Vzal Evženovu hlavu a položil si ji na srdce. Ta úžasná pumpa pracovala pomalu a nepravidelně; jeho dech byl pískavý.

„Můj ty bože! „ poděsil se Evžen.

„Slyšíš to?“ A Robert Sterling se dal do smíchu. Potom si začal rychle mnout své suché ruce a vešel do pokoje.

Ale tu se rozstonal a nemohl chodit do přednášek. Odvezli ho do kolejní nemocnice; proležel tam několik neděl. Na pohled mu nebylo tak špatně, ale rty měl stále modré, tep pomalý a teplotu podnormální. Nedalo se nic dělat. ;

Přijela matka a odvezla si ho domů. Evžen mu pak pravidelně psával, dvakrát týdně; dopisy, kterými mu Robert odpovídal, byly krátké, ale veselé. Potom jednoho dne zemřel.

490$

Za čtrnáct dní po jeho smrti přijela si vdova pro synovy svršky. Začala beze slova skládat šatstvo, které již nikdy nikdo nebude nosit. Byla to tělnatá žena mezi čtyřiceti a padesáti. Evžen sňal se stěny všechny vlajky a svinul je. Uložila je do kufru a měla se k odchodu.

„Tady je ještě jedna, „ hlásil Evžen.

A tu vdova najednou propukla v pláč a uchopila ho za ruku.

„On byl takový statečný… takový statečný. Ty poslední dny… jak jsem se mohla nadát… Z vašich dopisů míval vždycky takovou radost.“

Teď je tedy sama, řekl si v duchu Evžen.

Nemohu přece zůstat v pokoji, kde býval on, říkal si Evžen. Bývali jsme tu přece spolu. Viděl bych ho tu stále – jak stojí na chodbě přede dveřmi, s modrými rty a rozpískanou chlopní – nebo bych ho zase slyšel, jak si mumlá, když si opakuje lekce. A v noci bude druhá postel prázdná. Teď abych už bydlil vždycky jen sám.

Na zbývající část semestru se však nastěhoval do jednoho internátu. Jeho spolubydlícími byli altamontský mladík, který se jmenoval L. K. Duncan („L. „ znamenalo Lawrence, ale všichni mu říkali Elk), a syn episkopálního pastora Harold Gay. Oba byli proti němu o několik let starší; Elku Duricanovi bylo čtyřiadvacet, Haroldu Gayovi dvaadvacet. Sotva kdy se asi ve dvou malých pokojích – jednoho užívali jako „pracovny“ – sešly tři tak vybrané exempláře.

Elk Duncan byl synem altamontského advokáta, který byl podružnou veličinou v Demokratické straně, ale v okrese byl osobou velmi vlivnou. Elk Duncan byl vysoký – nějakých metr pětaosmdesát – a neuvěřitelně hubený, nebo spíše úzký. Měl již lysinku; jeho vysoké čelo bylo vypouklé, jeho velké vodové oči byly vypoulené; od očí až po bradu jeho dlouhý obličej zase stále ustupoval. Uzoučká ramena měl poněkud sehnutá; ostatní části jeho těla se vyznačovaly souměrností tužky. Ustrojen chodil vždycky jako módní panák; míval přiléhavé šaty z modrého flanelu, tvrdý vysoký

491$

límec, bachratou hedvábnou kravatu a barevný hedvábný kapesník. Byl zapsán na právech, ale značnou část svého času nedělal nic jiného, než že se všemožně vyhýbal studiu.

Po jídle ho obstupovali mladší studenti – hlavně z prvého roku; ústa pootevřena, hltali jeho slova jako manu. Čím divočejší bajky jim vykládal, tím více rostla jejich nenasytnosti Svým postojem k životu velice připomínal vyvolavače před pouťovou boudou: žvanivého, blahosklonně povýšeného a cynického.

Druhý spolubydlící, Harold Gay, byl dobrá duše a ještě dítě. Nosil brejle, bez jejichž lesku by byl celý jeho obličej jednotvárně šedý. Byl docela obyčejný, nehezký, bez jediného charakteristického rysu; aspoň čtyři pětiny životních jevů mu kdysi nijak nechtěly jít do hlavy, a tak se teď již ani nenamáhal, aby je pochopil. Svou plachost a vyjevenost skrýval nyní raději pod ryčným smíchem, který se po každé rozhlaholil na nepravém místě, a pod hloupým úsměvem, při vší ďábelské prohnanosti nesmyslným. To, že žil ve společnosti Elka Duncana, bylo mu jedním z nejvyšších vrcholků jeho života; brouzdal se v purpurovém jevištním světle, které obtékalo tohoto výtečníka, pokuřoval cigarety jako starý zhýralec a klel hlasitě a nuceně jako zlumpačilý kněz.

„Harolde, Harolde, ty se mi, kluku zatracený, nějak spouštíš,” káral ho Elk Duncan. „Jestli budeš takhle pokračovat, ještě mi začneš žvýkat gumu a peníze na nedělní školu vyházíš za biograf. Musíš mít přece na nás trochu ohledu. Tady Evža je ještě chlapeček, čistý jako reterát za stodolou, a já, já jsem se přece vždycky pohyboval jen v nejlepší společnosti a stýkal se jen s nejvybranějšími barmany a s nejdistingovanějšími dámami z ulice. Kdyby tě tak slyšel tatíček – copak by asi říkal? Ten by se zděsil! Ten by ti, kluku, osekal kapesné!“

„Na to já kašlu, právě tak jako ty, Elku. „ A Harold se otrle ušklíbl. „To je mi všechno fuk! „ rozkřikl se pak na celé kolo. Z oken po celém internátě odpověděl na to povyk. „Táhni s tím ke všem sakrům! „ „Přestaneš! „ Jiní ho zase ironicky povzbuzovali; to bylo něco pro něj.

492$

O vánocích se rozjetá rodina zase sjela. Přivedl ji domů pocit, že se co nevidět rozpadne, že někoho ztratí, že někdo zemře. Baltimorský chirurg nedal žádnou naději. Spíš jen potvrdil ortel smrti.

„Jak dlouho může tedy ještě žít?“ tázala se ho Helena.

Pokrčil rameny. „To kdybych věděl, holčičko! Ten člověk je zázrak. Víte, že je to tady exponát prvého řádu? Není u nás chirurga, který by se nebyl na něj podívat. Jak dlouho vydrží? Nebudu už raději vůbec nic říkat, tady už rozum zůstává stát. Když jsme po té první operaci tatínka odtud pouštěli, tenkrát mě ani ve snu nenapadlo, že bych ho tu mohl vidět po druhé. Pochyboval jsem, že vůbec přežije zimu. A přece je tu znovu. A přijde sem třeba ještě kolikrát.“

„Můžete mu vůbec nějak pomoct? Myslíte, že mu to radium nějak pomáhá?“

„Dočasnou úlevu, tu mu dát mohu. Mohu dokonce na čas zabránit rozrůstání nemoci. Více dělat nemohu. Ale jeho životní síla je ohromná. Jsou to taková rozvrzaná vrata, která už visí jenom na jedné stěžeji – ale přece jen visí.“

Odvezla si ho tedy domů; stín smrti nad ním visel jako Damoklův meč. Mozkem se jim s tichostí pardála plížil strach. Helena, žila v stavu potlačované hysterie, která však každý den propukávala, ať již tehdy, když byla u Elizy, nebo když byla doma. Hugo Bartoň koupil totiž před časem dům a odstěhoval se tam s ní.

„Kdybys je měla mít pořád takhle nablízku, to by ses jakživa nedočkala pokoje. To tvoje nynější postonávání je beztoho taky jen od toho,“ říkal jí Hugo Bartoň.

Často teď churavěla. Byla stále u lékařů; léčili ji, radili jí. Tu a tam odešla na několik dní do nemocnice. Její nemoc se projevovala různě – tu jako strašlivé bolesti v prsech, tu jako nervová vyčerpanost, tu jako hysterické zhroucení provázené střídavým smíchem a pláčem; příčinou toho byla jednak nemoc Gantova, jednak chorobné zoufalství nad tím, že nemůže mít dítě. Začala pít, tajně, ale pravidelně – vždycky si jenom usrkla, aby se vzpružila, nikdy toho nebylo tolik, aby se opila.

493$

Pila odporné lektvary – při alkoholu jí šlo jen o jeho účinek, a dostala se k němu skrze všelijaká ta neřádstva nabízená jako „sílicí prostředky“ a „výtažky“. Ubíjela tak v sobě, téměř záměrně, chuť na lihoviny lepší, opravdu pitné, a nevinnou nálepkou „lék“ si zastírala, že tu jde vlastně o ošklivou žádostivost, která ji svěděla v krvi. Toto klamání sebe samé bylo pro ni příznačné. Její život se vyjadřoval množstvím klamů – symbolů; její nechuti, lásky a smutky se oháněly všemi možnými příčinami, jenom ne tou pravou.

Ale pokud nebyla opravdu upoutána na lože, vzdalovala se od otce nanejvýš na nějakou hodinu. Nad jejich životy ležel stín smrti. Hrůza smrti jim působila mrazení; hrozba smrti, stále a stále otálející, a její neproniknutelná záhada zbavovaly je důstojnosti a odvahy. Ovládal je onen nechutný a ponižující životní egocentrismus, který nad smrtí jiného dovede roztomile filosofovat, ale ve své vlastní smrti vidí porušení přírodního zákona. Představit si Gantovu smrt bylo pro ně tak těžké jako představit si smrt boha; ba ještě o mnoho těžší, protože Gant byl pro ně skutečnější než bůh, nesmrtelnější než bůh, byl to bůh.

Toto ohavné přítmí, do něhož vplul jejich život, mrazilo Evžena svou hrůzností a dusilo ho vztekem. Když dočetl dopis z domova, zmocňovala se ho obyčejně zuřivost; mlátil pak do zrnité omítky stěny internátu, až mu z kotníků začala téci krev. Vzali mi odvahu! Udělali ze mne ubrečeného zbabělce! Zatracená rodina! Až já budu umírat, ta kolem mne být nesmí! Aby mi foukali do nosu svým smradlavým dechem! Aby nade mnou potahovali svými zaneřáděnými nosy! Aby se kolem mne tlačili, div by mě neudusili! Aby mi s žoviálním úsměvem lichotili, jak krásně vypadám, a za zády dělali kyselé tváře! Svinská smrt! Svinská, svinská, svinská! Což nikdy nebudeme sami? Což si nikdy nebudeme žít sami, myslit sami, bydlit sami, každý ve svém domku? Ale já! Já ano! Sám a sám, daleko odtud, a bude pršet… Vrazil náhle do pracovny; byl tam Elk Duncan a jeho nepřivyklé oko civělo hloupě na stránku Urážek – čiperné ptáče upoutané pohledem hada-hypnotiséra zvaného práva.

494$

„To máme zdechnout jako krysy? To se máme udusit někde v díře?“ ohlásil se Evžen.

„Hrom aby tě! „ A Elk Duncan sklapl ohromný svazek vázaný v teletině a přikrčil se za ním, jako by se jím chtěl krýt.

„Ale to snad přece jenom ne! Jen se uklidni. Ty jsi přece Napoleon Bonaparte a já jsem tvůj starý přítel Oliver Cromwell. Pomoc, Harolde! „ volal Elk Duncan. „Zabil opatrovníka a uprchl z blázince!“

Harold Gay odhodil tlustý svazek. Velká jména uvedená Elkem působila na něho jako zaříkadlo. „Znáš ty vůbec, Evžo, taky něco z dějepisu?“ vyjel ječivým hlasem. „Tak kdopak podepsal Magnu chartu?“

„Ta přece ani podepsána nebyla. Král psát neuměl, a tak ji psali na blány.“

„Správně! „ zařval na to Harold Gay. „A kdopak to byl Aethelred Nejapný?“

„Byl to syn Cynewulfa Hloupého a Undiny Nemyté.“ A Elk to doplnil: „Skrze svého strýce Jaspera byl spřízněn s Pavlem Podobaným a Jenovefou Lakomou.“

„Roku 903 vyobcoval ho papež zvláštní bullou z církve,“ pokračoval Evžen, „ale tím ho nijak nezastrašil.“

„Svolal dokonce veškeré kněžstvo své země včetně arcibiskupa canterburského dr. Gaye, kterýžto pak byl zvolen papežem,“ ujal se zase slova Elk Duncan. „To způsobilo v církvi velký rozkol.“

„Bůh se však, jako obvykle,“ navázal zase Evžen, „postavil na stranu těch, kteří měli více kanónů. Aethelredova rodina se pak vystěhovala do Kalifornie a roku devětačtyřicátého, v době zlatokopecké horečky, nabyla velkého jmění.“

„Z vás by, mládenci, člověk pošel,“ zavřeštěl Gay a prudce se zvedl. „Jde se! Kdo jde ještě do bijáku?“

Biják bylo jediné vyražení, které bylo v městečku stále na skladě. Večer co večer byl biograf zalidněn hulákavým studentským pronárodem. Uličkami, které byly postlány skořápkami burských oříšků, přihnali se v ohni papírových kulí na svá místa a věnovali se pak horlivě celý večer nešťastným hlavám a krkům kolegů z prvního roku a s menší již pozor—

495$

ností, ale zato s řevem, jímž projevovali souhlas nebo rozhořčení anebo dávali rady, i tetelivému reji loutek, jejichž rozkolísané pohyby byly na sešlém zkrabaceném plátně velmi nezřetelné. Jakási utahaná mladá žena s hubeným krkem třískala při tom horlivě, téměř bez ustání, do vyšeptalého piana. Přestala-li na pět minut hrát, začala na ni celá ta sebranka ironicky hulákat: „Hudbu, Myrto! Hudbu!“

Musil jsi s každým mluvit. Mluvil-li jsi s každým, byl jsi „demokratický nemluvil-li jsi, byl jsi „fouňa“ a dostal jsi málo hlasů. Osobnost, jako ostatně všechno ostatní, oceňovali omezeně a nevzdělaně. Na všechno, co nějak vynikalo, hleděli podezíravě. Ke všemu neobvyklému chovali zavilé nepřátelství venkovských hňupů. Že je to skvělý člověk? Že v něm je opravdová jiskra? To je zlé, to je zlé! Takový člověk, není spolehlivý; není to s ním docela v pořádku. Universita byla politickým mikrokosmem – vřela politikou: celonárodní, regionální, kolejní.

Universitní společenství mělo své kandidáty, své vůdce, své organizátory, svou mašinérii, právě tak jako stát. Na koleji se mladík zaučoval do politického řemesla, jež měl později provozovat ve straně. Synek měl na tvářích ještě chmýří, a jeho otec, mazaný politik, dával mu již lekce; v šestnácti letech měl již narýsovánu svou příští životní dráhu až po guvernérství nebo po vznešenou hodnost člena Kongresu. Chlapec přicházel na universitu již s tím úmyslem, že tam bude rozhazovat vnadidlo a líčit pasti; a navazoval tam záměrně přátelství, o nichž se dalo nejspíše čekat, že mu jednou budou dobrá. A šlo-li všechno dobře, v třetím roce měl již svého politického agenta, který pro něj pracoval mezi studentstvem; jeho pohyby byly uvážené, jeho řeč zněla poněkud nabubřele, ale všechno bylo zase krásně vyváženo srdečností.

„Tak co, pánové?” „Jak se vede, pánové?” „To máme dnes, pánové, hezký den.“

Svět byl širý, nezměrný a plný divů, ale jen málokterý z těch hochů se dal vylákat z tvrze svého státu, jen málokterý z nich někdy zaslechl byť jen vzdálený ohlas nějaké myšlenky.

496$

Nejvyšší čest, které se jim mohlo dostat, bylo senátorské křeslo, a cesta k slávě – k veškeré moci, ke všem hodnostem a důstojenstvím – vedla přes práva, tenounkou vázanku a klobouk politického profesionála. Proto tedy: politika, právnické studium, debatní kroužky a řečnění. Potlesk oddaně poslouchajících senátorů.

U vesla byli ovšem hňupové – těch bylo devět desetin všeho studentstva; ti měli ve své moci i všechny honosné funkce a dovedli se již postarat, aby jejich světu byla zachována vláda hňupství a zápecnických ctností. Těch hodností – předsednictví studentských organisací jednotlivých ročníků a Ymky a vedení atletických mužstev – dostávalo se vždycky některému poctivému parobku, který, dříve než začal působit na půdě akademické, osvědčil již svou velikost někde za pluhem, nebo některému horlivému dříči, který již prokázal svou všestrannou prostřednost. O takovém přičinlivém nádeníku se říkalo, že je „všestranný“. Byl solidní, byl nenahlodaný, byl spolehlivý. Do smrti nebude mít vlastní názory. Byl to zkrátka výkvět universitního vzdělání. Kopanou hrál srabařsky a ve všech předmětech měl slušné vědomosti. Měl veskrze známky druhého stupně, až ovšem na, mravné chování – z toho měl jedničku, zářivou a nepřekonatelnou. Nestudoval-li práva nebo theologii, býval navrhován na Rhodesovo stipendium.

Evženovi se dařilo v tomto nezvyklém prostředí až podivuhodně. Žil vlastně mimo onu sféru všemožného řevnění; bylo přece zřejmé, že to není člověk solidní a spolehlivý, že je to člověk určitě abnormální. Z toho nikdy nebude člověk všestranný. Z toho nikdy nebude guvernér. I to, že by se mohl stát někdy politikem, bylo vyloučeno; vždyť říkal takové komické věci. To přece nebyl člověk, který by dovedl být vůdcem svého ročníku nebo který by mohl předříkávat modlitbu; byl to člověk, od kterého se dalo očekávat něco zvláštního. Několika takových lidí je ostatně také zapotřebí, uzavírali studenti blahosklonně. Nehodíme se přece všichni k práci opravdu důležité.

Byl tak šťasten, jak ještě ve svém životě nebyl, a právě

497$

taková byla i jeho bezstarostnost. Jeho fysická odloučenost byla teď úplnější a slastnější. Po úniku z ponuré hrůzy nemoci, hysterie a očekávání smrti, která visela nad přikrčenou rodinou, cítil se nadzemsky lehký a jeho volnost ho až opíjela. Přijel na universitu sám, bez jediného kamaráda. Známostí tu neměl. Ještě ani nyní tu neměl jediného důvěrného přítele. A tato odloučenost mu byla na prospěch. Od vidění ho znali všichni; a všichni ho teď volali jménem, a když s ním mluvili, byli milí. Neměl nepřátel. Byl šťasten, překypoval expansivní radostí a každého pozdravoval přímo s požitkem a jako u vytržení. Cítil v sobě neskonalou něhu a lásku k celé té divukrásné a opuštěné zemi, takovou, že pro ni neviděl. Přiblížil se teď jako ještě nikdy citu bratrství, a sirý byl také tak jako ještě nikdy. Ke všemu, co se týkalo zevnějšku, byl božsky lhostejný. Jeho mladými, stále ještě narůstajícími údy proudilo ohnivé víno radosti; když pobíhal po pěšinách, z hrdla se mu draly divoké výkřiky; skákal do výše, aby si urval život, tak jako se rve jablko, a veškerý žár slepé touhy, která ho strhovala z cesty, hleděl teď soustředit, aby se jeho beztvárná vášeň slila v kulku, jíž dokáže zabít smrt, zabít lásku.

Začal vstupovat do rozmanitých organisací. Všech možných. Nikdy až dosud nenáležel k některé skupině, ale všechny ty skupiny na něj kývaly. Dostal se celkem snadno do redakce kolejního deníku a měsíčníku. Tenounký pramének různých poct zesílil v příval. Začalo krápat, až se pravidelně rozpršelo. Uvedli ho do různých bratrstev, literárních, dramatických, diskusních, novinářských, a na jaře i do jednoho bratrstva společenského. Vstupoval do nich s nadšením, s fanatickou radostí podroboval se otloukání spojenému se zasvěcováním nových členů, a chodil pak všecek bolavý a pochroumaný, ale rozradovanější než děcko nebo divoch, na klopě kabátu barevné stužky a na vestě samou pásku, samý odznak, samý symbol, samé řecké písmeno.

Ale jeho tituly nepřišly jen tak. První týdny podzimu byly ještě mrtvé a šeré; nemohl vyjít ze stínu Laury. Pronásledovala ho jako přízrak. Když jel na vánoce domů, hory mu při—

498$

padaly ponuré a těsné a město bylo špinavé a stísněné šeredně skrblivou zimou. V rodině bylo pitvorné, šibeniční veselí.

„Tak buďme šťastni aspoň teď a hleďme těch vánoc užít v klidu, „ povzbuzovala je nad kuchyňskými kamny sedmibolestným hlasem Eliza a hodila po nich pohledem. „Člověk nikdy neví! Člověk nikdy neví!“ Dále již nemohla; začala vrtět hlavou. V očích měla slzy. „Možná že jsme tak pohromadě už naposled, „ obrátila se chraplavým hlasem na Evžena. „Starý neduh, starý neduh!“

„Jakýpak starý neduh?“ vyjel si na ni prudce. „Jen nemluv, proboha, tak tajemně.”

„Srdce,” zašeptala, a statečně se usmála. „Ani jsem nikomu nic neříkala. Ale minulý týden … už jsem myslila, že je to má poslední hodinka.” V jejím šepotu jako by se odrážela zlá předtucha.

„Můj ty bože!“ zaúpěl Evžen. „To my už budeme dávno hnít v hrobě, a ty tu budeš ještě.”

Helena pohlédla na jeho zakaboněnou tvář; propukla v chraplavý podrážděný smích a začala ho šťouchat svými velkými prsty.

„K-k-k-k-k-k-k! Tohle ona dovede! Přijdeš k ní, že máš jednu ledvinu pryč, ale s ní je to vždycky horší. Kampak na ni! Na ni si nepřijdete!“

„Jen se směj! Jen se směj!” Elizin bolestný úsměv plaval v slzách. „Ale možná že tu pro tvůj smích už dlouho nebudu.” „Můj ty bože na nebi – maminko! ” vyjela podrážděně Helena. „Tobě přece nic není. Ty nemocna nejsi! Tatínek je nemocen! Ten potřebuje ošetření! Což to nevidíš? Vždyť je na umření. Možná že nevydrží ani přes zimu. A druhá nemocná jsem já! My dva už budeme dávno pryč, a ty tu budeš stále.“

„Člověk nikdy neví,” prohlásila na to záhadně Eliza. „Člověk nikdy neví, kdo půjde první. Vezmi si jen pana Cosgravea. Takový statný člověk, a minulý týden …”

„Ony se zbláznily!” zavřeštěl Evžen; začal zuřivě dupat po kuchyni a dal se do šíleného smíchu. „Vždyť ony se, bože, zbláznily!“

499$

Vtom se dveřmi předsíně protáhla jedna z oněch několika starých harpyjí, které přes krutou zimu bývaly vždycky zalezlé v Dixielandu. Byla to velikánská čarodějnice, kost a kůže, osoba nadobro propadlá omamným jedům; její vyzáblé údy sebou při chůzi zuřivě škubaly pohyby naprosto nesladěnými a její sukovitá ruka chňapala po vzduchu.

Zkroutila nejprve strašně své svislé šedé rty; pak teprve mohla promluvit. „Přišlo mi, paní Gantová, nějaké psaní? Vy jste ho neviděla?“

„Koho viděla! Jen zase jděte,“ utrhla se na ni Eliza. „Vždyť vůbec nevím, o čem mluvíte, a vy to asi nevíte taky.“

Příšera se na všechny šeredně usmála, chňapla naprázdno rukou a vydala se zase na cestu; škobrtala jako starý vůz s rozviklanými koly. Evžen seděl se svěšeným obličejem, na pootevřených ústech zkoprnělý vztek. Eliza se rozesmála poťouchlým smíchem a začala si třít prstem jednu stranu nosu.

„Vždyť ona je, na mou duši, blázen! Musí holdovat nějakému narkotiku – to je jisté. Kdykoliv se tu zastaví, naskakuje mi husí kůže.“

„Proč si ji tu tedy držíš?“ pustila se do ní Helena. „To by bylo, maminko, aby ses jí nedovedla zbavit – jen chtít! A ty musíš, Evžo, chudáčku, přijít vždycky do nejlepšího, viď?“ A dala se již zase do smíchu.

„Čas spěje k narození Kristovu,“ prohlásil na to zbožně.

Helena se rozesmála ještě více. Po chvíli se začala rozpačitě s nepřítomným pohledem poškubávat za svou velkou bradu.

Největší část dne, který trávil v salóně, díval se otec do ohniště. Ošetřovatelka slečna Flóra Manglová skýtala mu svým mlčením chorobnou potěchu. Seděla v houpacím křesle před krbem, a ruce pevně zkříženy přes zvadlá prsa, bez přestání se pohupovala – vždycky třicet klepnutí podpatky za minutu. Jestliže se někdy rozhovořila, bylo to o smrti nebo o nemoci. Gant strašlivě zestaral a sešel. Jeho těžké šaty se mu ovíjely kolem hubených hnátů; tvář měl voskovou a průsvitnou – byla jako ohromný zobák. Působil dojmem čistoty a křehkosti.

500$

Evženovi se zdálo, jako by v něm ta rakovina kvetla jako nějaká příšerná, ale krásná bylina. Stařecké dětinskosti v něm nebylo; jeho hlava byla velmi jasná, ale byla smutná a stařecká. Mluvil málo a tak přelaskavě, že to bylo až komické; ale sotva člověk otevřel ústa, aby mu na jeho otázku odpověděl, již přestal poslouchat.

„Tak jak se ti, chlapče, vedlo? Jde ti to dobře?“

„Ale to víš, že ano. Dělám teď reportéra našich novin; napřesrok budu už možná výkonným redaktorem. Byl jsem přijat za člena několika organisací…“ Měl radost, že se mu naskytla vzácná příležitost rozhovořit se s někým z rodiny o svém životě, a s chutí se rozběhl. Když se však podíval na otce, otcův strnulý pohled byl zasmušile upřen do ohně. Zmateně se zarazil; projela jím prudká bolest.

„No dobře,“ ozval se Gant, když si všiml, že syn již nemluví. „Jenom bud, chlapče, hodný. Jsme na tebe pyšní!“

Ben přijel domů dva dny před svátky; plížil se po domě jako přízrak náležející k rodině. Byl pryč od počátku podzimu – odjel hned po svém návratu z Baltimoru. Potloukal se pak po tři měsíce sám po Jihu a přemlouval venkovské obchodníky k inzerování na stvrzenkách, které vydávají prádelny za přijaté prádlo. Jak mu tento podivný obchod šel, o tom neříkal nic; šaty měl stále v úzkostlivém pořádku, ale byly již ošumělé, a on sám byl vychrtlý a ještě vztekleji uzavřený než dříve. Nakonec si našel zaměstnání v administraci novin vycházejících v jednom piedmontském bohatém tabákovém městě. Po vánocích tam měl nastoupit.

Přivezl s sebou jako vždycky dárky.

Na Štědrý večer přijel z námořního učiliště v Newportu Lukáš. Lidi, které potkával, pozdravoval tak hlučně, že již z ulice bylo slyšet jeho hlaholný tenor; jeho příchod do domu byl jako zadutí větru. Všichni se hned začali zubit.

„Tak už jsme tady! Admirál je už zas doma! Tak co mu, tati, klukovi říkáš? No tak?“ Objal Ganta a poklepal ho po zádech. „Já měl za to, že tu uvidím pacienta, a ty zatím kveteš jako kvítí, když přijde jaro.“

501$

„Ještě to, chlapče, ujde. A co ty?“ A Gant se, potěšen, uculoval také.

„Lepší už to, plukovníku, ani nemůže být. Jak se vede, Evžo?” Nečekal ani na odpověď a pokračoval: „Dobře, stará vojno, jak jinak! Ale, ale, tohleto je přece náš plešatec! „ A začal Bena tahat za ruku, jako když pumpuje. „Já vůbec nevěděl, jestli taky přijedeš nebo ne.“ Potom objal matku. „A mami! Tak co, holka, jak se ti běhá? Pořád jako čiperka.” A nežli někdo mohl na něco z toho odpovědět, pochválil si vřískavým hlasem: „To je skvělé!“

„Ale, chlapče – pro všecko na světě! „ A Eliza udělala několik kroků dozadu, aby si ho mohla prohlédnout. „Co sis to udělal? Vždyť ty chodíš, jako kdybys byl chromý!“

Když spatřil její ustrašenou tvář, blbě se rozesmál a šťouchl ji do žeber.

„Cha-cha-cha! To mě torpedovala ponorka.“ A skromně dodal: „To nic není. Dal jsem zkrátka jednomu mládenci z elektrotechnické školy kousíček kůže.“

„No tohle!” rozječela se Eliza. „A kolik jsi mu jí dal?“ „Ale jenom takový patnácticentimetrový proužeček,“ vysvětloval ležérně. „Měl ošklivé popáleniny, a tak se mu pár hochů složilo na kousek nové kůže.“

„No, pěkně děkuju,“ trnula Eliza. „To už budeš chromý nadosmrti! To je div, že můžeš vůbec chodit.“

„Vždycky jen myslí na jiné – to je přece chlapec!” pochválil ho pyšně Gant. „Krev ze svého srdce by dal člověku!“

Na cestu domů opatřil si námořník ještě jeden kufr a naplnil ho vším možným pitím pro otce. Bylo v něm několik lahví skotské whisky a žitné, dvě láhve džinu, jedna rumu a po láhvi portského a sherry.

Před večeří začali přicházet do mírně družné nálady. „Dejme mu, chudáčkovi maličkému, taky napít, „ navrhla Helena. „To mu přece nic neudělá.”

„To tak! Mému děťátku! Viď, chlapče, že nechceš pít, viď že ne?” dobírala si ho Eliza.

„Jakpak by ne!” A Helena ho rýpla. „Ho! Ho! Ho!”

502$

A nalila mu doušek silné skotské whisky.

„Tak! „ doprovodila to vesele. „Tohle mu přece neublíží.“

„Ne aby sis na to, chlapče, někdy zvykl,“ napomínala ho vážně Eliza, balancujíc sklenkou vína. Byla tedy stále ještě věrna evangeliu dobrého majora.

„Jen to ne!“ připojil se Gant. „To by tě zničilo dříve než nevímco jiného.“

„Jak tomu jednou propadneš, tak je s tebou konec,“ potvrdil to Lukáš. „Dej si poradit od blázna.“

A dobře míněné výstrahy jen pršely; zvedl sklenku. Ohnivá tekutina mu uvízla v hrdle a zastavila mu na okamžik dech; zakuckal se a rozslzel se. Pil ovšem již několikrát předtím – sem tam nějakou tu kapičku, kterou mu nalila sestra ve Woodsonské ulici. Jednou – to pil tenkrát s Jakubem Trivettem – měl dokonce dojem, že má špičku.

Po jídle se pilo znovu. Jemu dovolili malou skleničku. Potom všichni odešli do města, aby v poslední chvíli ještě leccos dokoupili. Zůstal v domě sám.

To, co vypil, rozbušilo se mu v žilách hřejivým teplem, zalilo mu to roztřepené konečky nervů a vzbudilo to v něm nebývalý pocit síly a klidu. Zašel si do spíže, kde bylo uloženo pití. Vzal sklenici na vodu a nalil si ji na zkoušku whisky, džinem a rumem – každého stejně. Pak se posadil ke kuchyňskému stolu a začal tu směs pomalu upíjet.

Strašný nápoj ho srazil s prudkostí a silou mužské pěsti. Opilý byl v okamžiku, a v okamžiku také poznal, proč lidé pijí. Uvědomoval si, že to je jeden z velkých okamžiků jeho života – ležel a žádostivě pozoroval, jak se alkohol zmocňuje jeho panenského těla; bylo mu jako dívce, když se po prvé octne v objetí milence. A najednou si také uvědomil, jak dokonale je synem svého otce – jak dokonalou ztělesňuje gantovštinu a oč je jeho schopnost tělesných pocitů ještě umocněnější a rafinovanější. Jásal nad tím, že má ohromně dlouhé údy a tělo, mocný nápoj může pak lépe provádět své čáry. Na celé zemi není druhého člověka jako on, není druhého člověka schopného tak se zpít, tak nádherně a tak velkolepě. Bylo to nad všechny skladby, které kdy slyšel; bylo to něco

503$

tak velkého jako vrcholná díla básnická. Proč mu to jen nikdo neřekl? Proč o tom nikdo nepsal tak, jak by to zasluhovalo? Je-li možné koupit si boha v láhvi a vlít ho do sebe a stát se sám bohem, proč to, že lidé nejsou stále opilí?

Měl chvíli velkého úžasu – onoho nádherného úžasu, jenž nás jímá, když objevujeme prostičké a nevyjádřitelné věci, které v nás leží skryty a známy, ale nepřiznány. Tak nějak by možná bylo člověku, kdyby se po smrti probudil a shledal by, že je v nebi.

Potom mu celé tělo zalila jakási božská obrna. Údy mu zdřevěněly; jazyk mu naběhl tak, že ho nemohl ohýbat, aby vyslovil záludné zvuky některých slov. Mluvil nahlas a nesnadné věty si opakoval několikrát po sobě; námaha s tím spojená dráždila ho k nespoutanému smíchu a působila mu rozkoš. Někde za jeho zpitým tělem vznášel se jako jestřáb jeho mozek a hleděl na něj pohrdavě, a přitom soucitně, a na všechen jeho smích žalostně a lítostně. Bylo v něm něco, co nebylo vidět a čeho se nebylo možno dotknout, něco, co bylo nad ním a za ním – oko v oku, mozek nad mozkem. Cizinec, který v něm žil, na něj hleděl a byl jím samým, ale kterého on neznal. Ale vždyť jsem sám v domě, napadlo ho najednou; to bych se podíval, abych ho nepoznal!

Vstal a vyvrávoral z kuchyně, v jejímž světle a teple mu bylo cize; vyšel do předsíně, kde svítilo mdlé světlo a kde to z vysokých stěn čišelo hrobovou syrovostí. Tady je náš pravý dům, tady!

Posadil se na tvrdou misijní lavici a naslouchal studenému odkapávání ticha. To je tedy onen dům, v němž jsem byl vyhnancem. V tomto domě je cizinec a ve mně je také cizinec.

Ó dome Admétův, v němž jsem – ačkoliv jsem byl bohem – tolik zakusil! Jenže já se, dome, nebojím a žádný duch se nemusí bát projít kolem mne. Má-li mlčení dveře, nechť se otevřou. Mé mlčení dovede být ještě větší než tvoje. A ty, jenž jsi ve mně a jímž jsem já sám, vyjdi z této tiché tělesné schránky, kterou vůbec nenapadne, aby tě zapírala. Není tu nikoho, kdo by se na nás díval. Ó přijď, můj bratře a pane, a nezasmušuj svou tvář. Kdybych měl žít čtyřicet tisíc let,

504$

věnoval bych je, až na posledních devadesát, mlčení. Přirostl bych k zemi jako kopec nebo skála. Rozmotej předivo nocí a dnů; odviň celý můj život, až k narození; odečti mě zase do nahoty a vytvoř mě znovu ze všech součtů, které jsem nevypočítal. Anebo mě nech pohledět do živé tváře temnoty; nech mě uslyšet tvůj hlas, jak prohlašuje strašlivý ortel.

Nikde nic, jen živoucí mlčení domu; -dveře se neotevřely žádné.

Po nějaké chvíli vstal a vyšel z domu. Byl bez klobouku a bez zimníku; nemohl je najít. Noc byla zabalena do hustého dechu mlhy; bylo nejasně slyšet veselé zvuky. Země byla již samé vánoce. Vzpomněl si, že nekoupil ani jeden dárek. Měl v kapse několik dolarů; dříve než zavřou krámy, musí pro členy rodiny obstarat dárky. Vydal se prostovlasý do města. Věděl, že je opilý a že vrávorá; ale říkal si: dám si na sebe pozor a ovládnu se tak, že na mně nikdo nic nepozná. Vykračoval si ze široka podél čáry rozdělující betonový chodník na dvě půlky; nespouštěl z ní oči, a jakmile se od ní odtrhl, ihned se k ní zase vracel. Když přišel do města, ulice byly natřískány lidmi, kteří ještě neměli obstarány nákupy. Ze všeho hleděla připravenost, hotovost. Lidé proudily v davech domů, slavit vánoce. Z náměstí odbočil do úzké ulice; chodci, mezi nimiž procházel, nechávali na něm oči. Nespouštěl oka z čáry na chodníku. Nevěděl, kam jít. Nevěděl, co koupit.

Když došel před vchod do Woodovy drogerie, ze skupiny hejsků, kteří tam lelkovali, vyrazil chechtot. A v příštím okamžiku hleděl již strnulým zrakem do přívětivě rozšklebených tváří Julka Arthura a Van Yeatse.

„Prosím tebe, jak to chodíš?“ udeřil na něj Julek Arthur.

Pokusil se o jakési vysvětlení; ze rtů mu vyšlo jen nesrozumitelné bleptání.

„Vždyť on je na mol,“ konstatoval Van Yeats.

„Dej na něj, Vane, pozor,“ nakazoval Julek. „Zaved ho někam do průjezdu, ať ho nikdo od nich nevidí. Já skočím pro auto.“

Van Yeats ho opřel opatrně o zeď; Julek Arthur odběhl

505$

rychle do Kostelní ulice a za malou chviličku zajížděl již s autem k okraji chodníku. Evženovi se ohromně chtělo svézt se prostě na první oporu, která se mu naskytne. Objal jim ramena a zhroutil se. Vklínili ho mezi sebe na přední sedadlo; kdesi se rozhlaholily zvony.

„Bim-bam! „ uvítal to radostně. „Vá-no-ce!“

Vyvřískli na to divokým chechtotem.

Když přijeli k Dixielandu, dům byl stále ještě prázdný. Vytáhli ho z auta a škobrtali s ním po schodech k domovním dveřím. Mrzelo ho, že se již bude musit rozloučit s jejich společností.

„Kdepak je, Evžo, tvůj pokoj?“ otázal se ho udýchaný Julek Arthur, když byli již v předsíni.

„Pokoj jako pokoj; třeba semhle,“ rozhodl Van Yeats.

Dveře do ložnice proti salónu byly otevřeny. Vtáhli ho do ní a položili ho na postel.

„Ještě ho zujme,“ navrhl Julek Arthur. Rozšněrovali mu boty a stáhli mu je.

„Copak bys, chlapče, ještě chtěl?“ otázal se ho pak Julek.

Chtěl jim říci, aby ho svlékli, uložili ho pod pokrývky a zavřeli dveře, aby tak jeho zpronevěření rodině zůstalo utajeno; ale nebyl již mocen řeči. Ještě chvilku se na něj dívali a cenili se a pak odešli; dveře nechali otevřeny.

Když odešli, zůstal ležet na posteli; nemohl se ani pohnout. Ztratil smysl pro čas, ale jeho mozek pracoval velmi jasně. Věděl, že by měl vstát, přirazit dveře a svléci se. Ale byl ochrnut.

Netrvalo to dlouho, a Gantovi se vrátili. V městě zůstala jenom Eliza; dumala ještě někde nad dárky. Bylo po jedenácté. Gant s dcerou a oběma syny vešel do pokoje; zůstali nad ním stát s vyvalenýma očima. Když na něj někdo promluvil, začal bezmocně něco bleptat.

„Tak promluv! Řekni přece něco!“ zařval na něj Lukáš. A přiskočil k němu a stiskl mu důkladně hrdlo. „Jsi němý, idiote?“

Tohle si budu pamatovat, řekl si Evžen.

506$

„To už nemáš žádnou hrdost? To už nemáš kousíček cti? Tak daleko jsi to dotáhl?“ rozeřval se teatrálně námořník; a začal dlouhými kroky chodit kolem pokoje.

Však ty taky nejsi malý pámbu, odpověděl mu v duchu Evžen. Slovo dát dohromady sice nedovedl, ale dovedl aspoň vyluzovat ironické zvuky, odpovídající svým rytmem bratrovým levitám. „Tútu-tútu-tútu-tútu! Tútu-tútu-tútu-tútu! Tútu-tútu-tútu-tútu! „ A provázel to i dokonalou nápodobou mimickou. Helena, která se nad ním sehnula, aby mu rozepjala límec, vyprskla v smích. Benovi se pod jeho rozeklanou zakaboněností mihl úsměv.

To už nemáš žádné tento? To už nemáš jak to honem? To už nemáš žádné tento? To už nemáš jak to honem? Tento rytmus ho ukolébával. Už ne, prosím. Čest nám dnes došla, ale právě jsme dostali čerstvou zásilku výborné sebeúcty.

„Nech si to už,“ zavrčel na něj Ben. „Či ti snad někdo zemřel?“

„Jdi ohřát trochu vody,“ vložil se do toho odbornicky Gant, „to musí ze žaludku ven.“ Jeho stařecké vzezření bylo to tam. Jeho život vystoupil na jediný nádherný okamžik ze stínu, který ho stravoval; hleděla teď z něho zdravá svěžest a činorodá síla.

„To krasořečnění si nech na jindy,“ napomínala Helena Lukáše ještě před odchodem. „A ty dveře zavřete. Jen aby se to, pro pána krále, nedověděla maminka! Hleďte to před ní, jestli to půjde, nějak ututlat.“

Moc velký mravní problém! poznamenal v duchu Evžen. Začalo se mu dělat zle.

V několika málo minutách se Helena vrátila s hrncem horké vody, sklenicí a krabičkou sody. Gant začal lít do Evžena roztok, a lil ho nelítostně, dokud chlapec nezačal zvracet. Právě když mu bylo nejbídněji, objevila se Eliza. Němě zvedl zmučenou hlavu od mísy a ve dveřích spatřil matčin bílý obličej a její slabé hnědé oči, které, byla-li jata podezřením, dovedly nabýt takové pronikavosti a takového lesku.

„Ale, ale! Co je?“ spustila Eliza.

Poznala to ovšem rázem sama.

507$

„Co jsi říkal?“ otázala se přísně. Ač nikdo ani nemukl.

Slabě se na ni uculil; to hmatatelné předstírání slepé nevinnosti, které vždycky ohlašovalo, že na něco přišla, ho i při jeho stísněné náladě a zvracejícím žaludku polechtalo. Při pohledu na Elizu se všichni rozesmáli.

„Můj ty bože, ona už je tady! „ povzdechla Helena. „A my jsme se kojili nadějí, že přijdeš, až už bude po všem. Tak se pojď přece podívat na to tvoje děťátko! „ Podložila mu pěkně dlaní hlavu a dobrosrdečné se zahihňala.

„Jak je ti teď, chlapče?“ otázal se ho laskavě Gant.

„Už lépe,“ zamumlal Evžen; srdce mu poskočilo, když shledal, že ochrnutí jeho mluvidel nebylo trvalé.

„Tak tady to vidíš,“ začala Helena; v jejím hlase nebylo nic zlého, jenom jakési chmurné zadostiučinění. „Z toho je jen vidět, že jsme všichni stejní. Náklonnost k tomu máme všichni. To už máme v krvi.“

„Tahle strašná kletba! „ povzdechla Eliza. „A já jsem se těžívala, že snad budu mít aspoň jednoho syna, který jí unikne. Už to vypadá,“ a Eliza propukla v pláč, „jako kdyby to byl trest boží. Hříchy otců …“

„Dej s tím už, proboha, pokoj! „ okřikla ji zlostně Helena. „To ho přece nezabije; bude to pro něj aspoň lekce.“

Gant si hryzl tenký ret a olizoval si podle starého způsobu palec.

„To se dalo čekat, že to padne na mne. Na koho jiného – zrovna tak, jako kdyby si některý zlomil nohu.“

„Jedna věc je jistá,“ prohlásila na to Eliza. „Z mojí rodiny to nemá ani jeden. Říkej si, co chceš, ale v domě jeho dědečka, majora Pentlanda, nesměla toho nikdy být ani kapka.“

„Čert vem majora Pentlanda!“ dohřál se Gant. „Kdybys byla zůstala odkázána na něj, byla bys už dávno zašla hladem.“

Žízní jistě, poznamenal v duchu Evžen.

„Nechte toho už,“ domlouvala jim Helena. „Vždyť jsou vánoce. Ať máme aspoň jednou v roce trošičku klidu a míru.

Když odešli, zkusil si je představit ukolébané do onoho libého míru, který tak často vzývali. A řekl si: Ale to by bylo

508$

ještě katastrofálnější, než kdyby se mezi sebou nevím jak rafali.

Všechno kolem něho i v něm se ve tmě ohavně točilo. Netrvalo to však dlouho, a svezl se do jámy zmoženého spánku.

Všichni si řekli, že si dají záležet, aby k němu byli shovívaví. Naplněni blaživým pocitem vánoc a křesťanského odpuštění, obcházeli jeho poklesek tak opatrně, že to až křičelo. Ben se na něj mračil docela přirozeně, Helena se cenila a šťouchala ho do žeber a Eliza a Lukáš se oddávali líbeznosti, smutnění a zamlklosti. Jejich odpuštění mu lomozilo v uších.

Dopoledne ho otec vybídl, aby se s ním šel projít. Gant byl nesvůj a vypadal zkroušeně; padla na něj povinnost, aby mu mírně domluvil – umluvila ho k tomu Helena a Eliza.

V krobiánství a spouštění hrůzy býval Gant svého času nepřekonatelný, právě tak jako se zase nikdo nehodil tak málo k tomu, aby kolem sebe rozhazoval květy něhy a jasu. Jeho hněv vzplál vždycky náhle, jeho láteření bylo vždycky okamžitou reakcí, ale na své dnešní vystoupení neměl v toulci jediný hrom a ani se na ně nijak netěšil. Měl pocit, že i on sám je vinen; bylo mu jako soudci, který vyměřuje pokutu pro opilství provinilci, s kterým ještě včera večer popíjel. Nemohly se ostatně jeho bakchické sklony přenést i na syna?

Došli beze slova na náměstí a přecházeli nyní kašnu. Gant si několikrát nervosně odkašlal.

Potom promluvil: „Doufám, chlapče, že ti včerejší večer bude výstrahou. Kdybys měl propadnout kořale, to by bylo něco strašného. Hubovat tě pro to nebudu; ale doufám, že si z toho vezmeš ponaučení. Než aby se z tebe měl stát opilec, to bych radši viděl tvou smrt.“

Tak! Byl rád, že to má za sebou.

„Vezmu, „ sliboval Evžen. Pocítil neskonalou vděčnost a úlevu. Všichni jsou tak hodní! Chtělo se mu učinit vzrušené vyznání, složit slavný slib. Chtěl něco říci. Ale nemohl. Měl toho na srdci příliš mnoho.

Ale vánoce byly; začaly se rodičovským ponaučením a prošly pak všemi těmi úkony pokání, lásky a dekora. Přehodili

509$

si přes své barbarské životy společenské roucho, zachovávali pečlivě všechny konvence a formality a myslili si: „Nu, a teď jsme jako všechny ostatní rodiny. „ Přitom však byli plaší, ostýchaví a toporní jako vesničtí prosťáčci navlečení do večerního úboru.

Ale pro sebe si to nechat nedovedli. Ne snad, že by byli tak nekavalírští a sprostí, ale nebyli prostě vychováni k sebekázni. Helena se nechávala unášet větrem své hysterie, mocným a nevypočitatelným příbojem svého temperamentu. Když její životní síla ochabla, sedávala doma u krbu a poslouchala, jak venku skučí vítr, a tu začínala Evžena téměř nenávidět.

„Vždyť je to až k smíchu! „ ulehčovala si Lukášovi. „Je tohle nějaké chování? A to je, prosím, ještě kluk! A měl všecko, a my nic! A vidíš, kam to dopracoval!“

„To ho tak zkazila ta kolej,“ prohlašoval námořník; byl dokonce rád, neboť čím ničemnější je svět, tím jasnějším plamenem bude plát jeho svíce.

„Proč si s ní nepromluvíš?“ vyjela si na něj podrážděně Helena. „Od tebe si snad dá říct – ode mne ne! Jen jí to řekni. Tatínka, chudáka starého, musí už beztoho z toho jejího věčného otravování brnět hlava. On přece za to, starý nemocný člověk, nemůže. Evža není ostatně ani žádný Gant. Ten je do jejího rodu. Zrovna takový podivín jako oni všichni. „ A s bolestným důrazem dodala: „Gantové jsme my!“

„Copak tatínka, toho bylo vždycky možno omluvit. Musil si toho nechat líbit moc a moc. „ Všechny námořníkovy soudy o tom, co se týkalo rodiny, měly již předem zajištěny její souhlas.

„Jen kdybys jí to tak chtěl povědět. Co on z toho má, že pořád leží v těch knihách – udělalo ho to lepším, než jsme my? A jestli si myslí, že se bude nade mne vytahovat, to se mýlí.“

„Jen ať to někdy zkusí přede mnou!“ rozhorlil se Lukáš.

Evžen pykal mnohonásobně – prvním jeho těžkým proviněním bylo, že jim byl tak vzdálen, a přitom tak nablízku. Jeho zlé postavení ztěžovaly ještě další komplikace: Eliziny útoky na otce a nevražení mezi matkou a dcerou, skryté sice,

510$

ale neustále se jitřící. A pak tu ještě byly malicherné šikany a jedovatosti, jimiž Eliza častovala přímo jeho. Na to na všechno byl připraven – s matkou to již jiné nebude, je to její povaha (mne přece nemá o nic méně ráda než ostatní, říkal si Evžen), a nepřátelství, které k němu chovala Helena a Lukáš, je nesmiřitelné, je to něco podvědomého a bytostného a vyrůstá to z celého utváření jejich života. Byl z nich, byl znatelně poznamenán, ale nežil s nimi, nebyl jako oni. Palčivá záhada jejich nelásky vrtala mu hlavou již celá léta. Na jejich občasné projevy srdečnosti a lásky hleděl jako na něco neobvyklého; přijímal je vděčně a nikdy nedovedl zcela skrýt své překvapení. Jinak nevylézal ze své ulity bubácké nemluvnosti; doma sotva promluvil.

To, co se stalo, a to, co z toho pošlo, ho užíralo. Měl pocit, že se k němu chovají nespravedlivě, ale čím více do něho bušili, tím zarytěji klopil hlavu a mlčel; počítal hodiny, kdy již bude po svátcích. Utekl se mlčky k Benovi – proč se k němu utíkal? Ustrkovaný bratr, sám pošramocený a zahořklý, se zle zamračil a nevybíravě se do něho pustil. To již bylo více, než mohl snést. Bylo mu, jako by byl zaprodán – všichni byli proti němu, všichni na něj štvali.

K výbuchu došlo jednou večer, tři dny před jeho odjezdem. Stál v salóně, tupě, ale s nervy krajně napjatými. Již hodinu dotíral na něj Ben barbarsky jednotvárným hlasem, jak se zdálo, se zřejmým úmyslem vydráždit ho k útoku. Mlčky ho poslouchal; zalykal se bolestí a vztekem. Staršího bratra, který si přitom vyléval i své smutky, s nimiž on neměl nic společného, uvádělo jeho mlčení v zuřivost.

„… a nekoukej na mne, rabiáte jeden, jako bys mě chtěl sežrat. To, co ti říkám, je jen k tvému dobru. Chci tě jen zachránit před kriminálem.“

„Všecko to pochází z toho, „ vystřídal ho Lukáš, „že si vůbec nevážíš toho, co tu pro tebe všecko udělali. Udělali tu pro tebe, co jen mohli, a ty pro to nemáš kouska uznání. Ta kolej tě nadobro zkazila.“

Evžen se pomalu obrátil na Bena.

„Tak, a teď už by toho mohlo být, Bene, dost. On ať si

511$

povídá, co chce, já ho neposlouchám. Ale od tebe toho už mám dost.“

Na tohle přiznání starší bratr právě čekal. Všichni tři byli zle nakvašeni, až do vzteklosti.

„Jestli mi, ty kluku jeden pitomý, ještě něco řekneš, tak máš mozek venku!“

Evžen zavrčel a skočil po bratrovi jako kočka. Zvrátil ho, jako kdyby to bylo malé dítě, opatrně ho složil na podlahu a klekl si nad ním; zarazila ho hned protivníkova křehkost a lehkost vítězství. Pral se s takovou směsí vzteku a studu jako člověk, který se musí bránit proti dotírání rozběsněného škvrněte a snaží se zachovat klid. Jak tak klečel nad Benem a držel ho pevně za ruce, Lukáš se mu vrhl celou svou vahou na záda; rozčileně něco křičel; jednou rukou ho rdousil a druhou do něho nemotorně bušil.

„Jen se, B-b-bene, nedej! Popadni ho za nohy!“

Na podlaze se rozvinula docela řádná rvačka, doprovázená takovým rachotem porážených kbelíků s uhlím, pohrabáčů a židlí, že Eliza přiběhla z kuchyně.

„Bože milosrdný!“ spustila ječivě ve dveřích. „Vždyť oni ho zabijí!“

Evžen byl již sice udoláván – „udoláni, ale nikoliv přemoženi“, prohlásily kdysi hrdě jižní státy –, ale na svůj věk se držel velice dobře, a když již byli všichni na nohou a těžce oddychovali, stále ještě vydával podivné hrdelné zvuky, z nichž jeho nepřátelům přejížděl mráz po zádech.

„O-o-o-on se asi minul rozumem,“ vysvětloval Lukáš. „Neřekne ani slovo, a najednou po nás skočí…“

Hrdina na to zakroužil opile hlavou, roztáhl vztekle chřípí a vyloudil ještě jednou onen strašlivý hrdelný zvuk.

„Kam to spějeme!“ naříkala Eliza. „Když už bratr bije bratra, to snad už nadešel konec světa.“ Zvedla čalouněné křeslo a postavila je zase na nohy.

Když již byl schopen slova, Evžen promluvil; tiše, aby mohl ovládnout chvění svého hlasu.

„Odpusť mi, Bene, že jsem tak na tebe skočil. Ale ty, a obrátil se na rozčileného námořníka, „tys mi skočil na záda

512$

jako zbabělec. Ale i tak mě to mrzí. Jak to, co jsem udělal tenkrát večer, tak to, co jsem udělal teď. Už jsem to přece říkal, ale tys mi nechtěl dát pokoj. Vedl jsi mi řeči, jako bys mě chtěl připravit o rozum. A že se… „ Evženovi se sevřelo hrdlo. „Že se tak proti mně postavíš, to jsem si taky nemyslil. O ostatních já vím, že mě nenávidí.”

Lukáše to rozčililo. „Nenávidí! Ty mluvíš, pro pánaboha, jako blázen. My ti jen chceme pomoct, jde nám jen o tvoje dobro. Proč bychom tě měli nenávidět?”

„To se ví, že mě nenávidíte,” trval na svém Evžen, „jenže se to stydíte přiznat. Proč mě nenávidíte, to já nevím, ale nenávidíte mě. Něco takového nepřiznáte nikdy, ale je to pravda. Bojíte se nazývat věci pravými jmény. Ale s tebou to bylo jiné,” obrátil se zase na Bena. „My jsme spolu přece bývali jako bratři – a teď jsi přešel na druhou stranu a postavil ses proti mně.“

Ben se nervosně obrátil. „Vždyť ty jsi blázen! Já se v tvé řeči vůbec nevyznám! ” Zapálil si cigaretu; ruka, kterou držel zápalku, se mu chvěla.

Evžen sice mluvil jako ubolené a rozdurděné dítě, ale věděli, že v tom, co řekl, je jadérko pravdy.

„Děti, děti!” povzdychla si smutně Eliza. „Musíme přece jeden druhého milovat. Musíme se už ty svátky, aspoň ten jejich konec, jeden s druhým snášet. Jsou to třeba už poslední vánoce, co jsme pohromadě.” A Eliza se rozplakala. „Když já měla takový těžký život, jenom samé lopocení a pachtění! Snad už si taky zasloužím trošičku toho pokoje a štěstí.”

Padl na ně starý bolestný stud; netroufali si pohledět jeden na druhého. Stanuli tiše ve zbožné úctě před nesmírnou záhadou utrpení a rozháranosti, jež jim zjizvily život.

„Nikdo se, Evžo, proti tobě nepostavil,” začal klidně Lukáš. „My ti jen chceme pomoct – chceme, abys to někam dotáhl. Ty jsi naše poslední naděje – jestli propadneš chlastu tak jako my ostatní, je s tebou konec.”

Evžen byl velmi vyčerpán; jeho hlas byl tichý a bezbarvý. Začal mluvit s krutou přímostí, tak jak se mluví v zoufalství; to, co řekl, bylo konečné, nepřipouštělo to diskusi.

513$

„A jak tomu chceš, Luko, zabránit, abych nepropadl chlastu? Tím, že mi skočíš na záda a že mě budeš rdousit? Takovým způsobem jsi mě už chtěl pochopit kolikrát.”

„Tak ty si tedy myslíš, že my tě nechápeme?“ přerušil ho ironicky Lukáš.

„To se ví, že si to myslím,“ řekl na to tiše Evžen. „Vy o mně nevíte nic. A já o tobě nevím taky nic – o nikom z vás. Žiju tu s vámi už sedmnáct let, a jsem tu cizincem. Mluvil jsi se mnou za celou tu dobu jednou jedinkrát jako s bratrem? Pověděl jsi mi někdy něco o sobě? Zkusils to někdy, být mi přítelem nebo kamarádem?“

„Já nevím, co vlastně chceš, ale byl jsem přesvědčen, že jednám k tvému dobru. A co se týče toho povídání o sobě: co bys chtěl vlastně vědět?“

„Jsi přece proti mně o šest let starší,“ vysvětloval Evžen beze spěchu, „byl jsi z domova, na studiích, byl jsi zaměstnán ve velkých městech a teď ses dal k námořnictvu. Proč si jen pořád hraješ na takového pánaboha?“ V jeho hlase se ozvala jitřivá bolest. „Jako bych nevěděl, co námořníci vyvádějí! Však ty nejsi o nic lepší než já! Co pití? Co ženské?“

„Takhle se mluví před matkou?“ okřikl ho přísně Lukáš.

„Takhle mi, chlapče, nemluv, to já nemám ráda,“ přizvukovala znepokojeným hlasem Eliza.

„Já tak tedy mluvit nebudu. Však jsem taky čekal, že mi to řekneš. O to my nestojíme, aby nám někdo říkal věci, které víme. Nazvat věc jejím pravým jménem, to ne – ale dávat jinému nevímjaká jména, to ano! Sprostotě říkáme šlechetnost a nenávisti čest. Když ze sebe chceš udělat hrdinu, musíš ze mne udělat ničemu. Tohle ty taky neuznáš, ale je to pravda. O dámách už tedy, Luko, mluvit nebudeme – ani o bílých, ani o černých, ať už je znáš nebo neznáš; tobě by to bylo trapné. Dělej si tedy dál svého pánaboha, a já budu poslouchat tvoje rady jako chlapeček v nedělní škole. Ale to už si radši přečtu Desatero – tam je to podáno stručněji a lépe.“

„Musíme přece, chlapče, hledět jeden s druhým vyjít.“ Eliza měla již zase svůj starý výraz ztrápenosti a zklamanosti.

„Ba ne. Já musím být sám. Těch sedmnáct let u vás, to

514$

byla moje učednická léta, ale ta se už končí. Teď už vím, že se odtud dostanu; vím, že jsem se proti vám neprovinil žádným těžkým zločinem, a už se vás nebojím.”

„Vždyť my jsme pro tebe, chlapče, udělali, co jsme jen mohli,“ ujišťovala ho Eliza. „A z jakého zločinu jsme tě obviňovali?“

„Že dýchám váš vzduch, že jím z vašeho stolu, že bydlím pod vaší střechou, že mám ve svých žilách váš život a vaši krev, že přijímám vaše oběti a vaše odříkání a že za to všechno nejsem vděčen.“

„Musíme být všichni vděčni za to, co máme,“ poznamenal rozšafnicky Lukáš. „Jsou lidé, kteří by za to všecko, co jsi dostal ty, rádi obětovali pravé oko.“

„Nic jsem nedostal! „ Evženův hlas nabýval síly a draslavé plamennosti rozhorlení. „V tomhle domě už hřbet hrbit nebudu! Jestli teď studuju, to jsem si vydobyl já sám, úplně bez vaší pomoci, přes odpor vás všech. Na universitu jste mě poslali proto, že jste ani nic jiného dělat nemohli, protože kdybyste mě tam nebyli poslali, byli byste si udělali po celém městě nesmrtelnou ostudu. Celá tři léta musili na mne Leonardovi pět chvalozpěvy – jinak byste mě nebyli poslali; a to jste mě ještě poslali o rok dříve – nebylo mi ještě ani šestnáct – s krabicí obložených chlebíčků, dvojími šaty a naučením, abych byl hodný.“

„Posílali ti přece taky peníze,“ připomenul mu Lukáš. „Na to taky nesmíš zapomínat.“

„Z vás na to nezapomene jistě nikdo! Vždyť tohleto se vlastně skrývá za vším! Zločin, který jsem spáchal tenkrát večer, nebyl v tom, že jsem se opil, ale v tom, že jsem se opil, ač nemám žádné vlastní peníze. Kdybych studoval špatně, ale za vlastní peníze, netroufali byste si ani muknout, ale studuju-li dobře za peníze, které mám od vás, musím stále slyšet, jak vy jste dobří a já ničemný.“

„To snad ne, chlapče,“ zalichotila mu Eliza diplomaticky. „Proti tomu, jak studuješ, nemůže nikdo říci ani slovo. Vždyť jsme na tebe hrdi.“

„Nemáte proč,“ odsekl zlostně. „Vždyť jsem promarnil

515$

spoustu času a peníze jsem taky leckdy vyhazoval zbytečně. Ale zato jsem taky něco dokázal – co hned tak každý nedokáže; udělal jsem toho za to, co jste mi platili, tolik, že si na své peníze vždycky přijdete. Dal jsem vám toho za vaše peníze dost; nemám vám tedy zač děkovat.“

„To je řeč! To je řeč! „ vyjela Eliza.

„Řekl jsem, že vám nemám zač děkovat, ale to odvolávám.“

„To je dost! „ poznamenal Lukáš.

„Je toho vlastně mnoho, zač mám děkovat,“ vysvětloval Evžen. „Děkuju za všechny ty špinavé choutky a touhy, které se rodily v zaneřáděné krvi mých ušlechtilých předků. Děkuju za každý příznak skrofulosy, který se kdy na mně může objevit. Děkuju za tu lásku a ohleduplnost, s kterou jsem byl den před svým narozením nad škopkem zmalován. Děkuju za tu vesnickou couru, která mě chovala a nechávala mi promokvat na pupku špinavý hadřík. Děkuju za všechny ty rány a nadávky, kterými jste mě všichni častovali po celé mé dětství, za všechny ty špinavé kumbálky, v kterých jsem musel spát, za těch deset milionů hodin krutosti a nevšímavosti a za tu půlhodinku laciných rad.“

„Netvor! Syn netvor!“ šeptala Eliza. „Jestli je ještě na nebi spravedlivý bůh, za tohle budeš potrestán.“

„Taky že je! To je jisté, že je! Protože potrestán jsem už byl. Celý svůj život abych teď nedělal nic jiného, než se staral, jak dostat zpět své srdce, a léčil a snažil se zapomenout všechny ty jizvy, kterými jste mě jako dítě poznamenali. První, co jsem udělal, když jsem se dostal z kolébky, bylo, že jsem se začal batolit ke dveřím, a od té doby v každém mém pohybu byl pokus dostat se pryč. Teď jsem se konečně osvobodil od vás ode všech – co na tom, že mě snad ještě pár let budete mít v rukou! Nejsem-li svoboden, tedy jsem aspoň zavřen ve vězení svém vlastním, ale kousek krásy a kousek pořádku si do té džungle svého života vždycky už vnesu; a já se z ní ještě dostanu, i kdyby to mělo být za dvacet let – sám!“

„Sám?“ V Elize se zase ozvala stará podezíravost. „Kam chceš jít?“

„Tak vidíš, jak jsi nedávala pozor. Vždyť já už odešel.“

516$

XXXIII

Těch několik zbývajících dnů prázdnin byl téměř ustavičně mimo dům; domů se chodil jenom najíst a vyspat – jídlo vždycky chvatně odmoulal a večer se vracel pozdě. Čekal na odjezd jako vězeň na propuštění. Bolestná předehra k cestě – uplakané oči na nástupišti, náhlé vzplanutí hektické vroucnosti a vyznávání lásky ve chvíli, když se ozvala píšťala – tentokrát ho vůbec nedojala. Začal si uvědomovat, že slzovody, právě tak jako žlázy potné, jsou umístěny v pokožce a že i prostý pohled na lokomotivu dovede z nich vyloudit slanou kapku. Jeho postoj ke všemu byl proto tak trochu neúčastný, jako kdyby byl pánem, který si odjíždí na příjemný víkend a čeká v hlučícím zástupu na přívoz.

Žehnal slovům, jimiž tehdy tak přiléhavě charakterisoval své postavení; ano, peníze, které dostává, jsou mzdou za práci. Ta slova určovala a podpírala jeho postoj a byla mu ochranou proti citu, který ho ustavičně zrazoval. Na jaře se zúčastnil s úžasnou horlivostí spolkového života; věděl, to že je pro ně berná mince a její zvuk že dolehne až k nim. Zaznamenával svědomitě každou jednotlivost, která přispívala k jeho proslavenosti; jeho jméno proniklo nejednou i do ochotných altamontských novin. Gant si ty výstřižky schovával, byl na ně pyšný, a jak jen mohl, veřejně je předčítal.

Od Bena dostal Evžen dva krátké neumělé dopisy; byl nyní v onom tabákovém městě, půl druhého sta kilometrů od Pulpit Hillu. O velikonocích ho Evžen navštívil a bydlil v jeho bytě – věrný osud vrhl tu Bena již zase do rozevřeného náručí šedovlasé vdovy. Bylo jí k padesáti, byla hezká a hloupá a šťouchala ho a škádlila jako zbožňované děťátko. Říkala mu „ty můj kučeráčku“ a mohla se při tom uhihňat; měl toho již dost a odpovídal na to po každé povzdechem k svému stvořiteli. „Můj ty bože! Poslouchat tohle!“ Jako by se vrátila do úžasně skotačivých dívčích let. K projevům její hravosti náleželo i toto: přiskočila najednou k svému kučeráčkovi, vrazila mu důkladnou herdu do žeber a s vítězoslavným „Ha! Tak jsem ti ji přece jen dala! „ hned zase uskočila.

517$

V městě byl věčný pach tabáku; čpěl tak ostře, že přímo bodal do nozder. Cizince, který právě přijel vlakem, udeřil prudce přes nos, ale všichni místní lidé ho popírali. „Ale kdepak! Tady že by byl nějaký zápach?“ A než uplynul den, cizinec necítil také nic.

Ráno na Hod boží vstal do modrého světla a putoval s ostatními poutníky na českobratrský hřbitov.

„Měl by ses tam jít podívat,“ doporučoval mu Ben. „Je to moc slavný zvyk. Lidé sem na to jezdí bůhví odkud. „ Ale sám tam nešel. Za šiky trubačských kapel a plechovým břeskem trombónů kráčely ohromné zástupy. Bylo to prazvláštní pohřebiště; všechny náhrobní kameny ležely na hrobech na plocho – to prý je symbol smrti, která vyrovnává všechny rozdíly. Z vřískotu rohů posedla ho však staroperská představa démonů požírajících mrtvoly a náhrobní desky mu připomněly prostřené stoly; a měl pocit, jako kdyby byl účastníkem nějakých hnusných hodů.

Po zemi šlo již zase jaro; podobalo se lehounké a třpytivé vodní tříšti vycházející z rozprašovače. Všichni ti, kteří kdy zemřeli, vraceli se nyní v nezvyklé a spanilé podobě kvetoucích květin. Ben vypadal na ulici tabákového města jako asfodel. Bylo to jistě zvláštní, spatřit tu najednou ducha; jeho někdejší duše se znaveně ploužila podél dobře známých cihlových domů všech těch mladých fasád.

Na vyvýšenině bylo náměstí; uprostřed něho budova soudu.

V hustých řadách tu parkovala auta. V drogerii okouněli mladíci.

Jak je to skutečné, podivil se Evžen. Je to jako něco, o čem jsme odjakživa věděli, takže to ani nepotřebujeme vidět. Tomáši Akvinskému by to město nepřipadalo nijak divné – on městu však ano.

Ben se ploužil ulicemi, pozdravoval s vážným zamračením obchodníky a nad krámským pultem přikláněl svou lebku k jejich kulatým lebkám praktičnosti – přízrak, škemrající tichým monotónním hlasem o inzerát.

„Tohle je, pane Fultone, můj bratříček.“

„Nazdar, mládenče! Sakra, u vás ale rostou, Bene, kolo—

518$

hnáti! No, jestli jste jako tady náš Ben, budeme spolu vycházet. Ten je tu u nás moc dobře zapsán.”

To je asi tak, jako kdyby v Connecticutu byl moc dobře zapsán Baldur, pomyslil si Evžen.

Ben ležel v posteli, hlavu opřenu o loket, a kouřil cigaretu. „Jsem tu teprve tři měsíce, ale znám tu už všechny největší obchodníky. Jsem tu už dobře zapsán.“ Mrkl po bratrovi a usmál se; jeho úsměv měl plachý půvab vzácné sdílnosti. Ale jeho sveřepé oči byly zoufalé a siré. Uhranut horami? Toužil po domově? Kouřil.

„Vidíš to, jak se jen člověk odpoutá od rodiny, hned už je dobře zapsán. Doma tě, Evžo, nečekají žádné vyhlídky. Tam ti jen všecko zkazí. Jak jen budeš moct, jen odtamtud, pro všecko na světě, jen pryč! – Co se to s tebou děje? Proč se na mne tak koukáš?” spustil najednou na bratra příkře – utkvělý pohled jeho očí ho polekal. Po chvilce pak dodal: „Tam ti zkazí celý život. Ty na ni nemůžeš zapomenout?“

„Nemůžu.“ A po chvilce připojil: „Od počátku jara se mi pořád a pořád vrací!“

Zkroutil krk a nepříčetně zařval.

Jaro postupovalo a hukot války stále sílil. Starší studenti vypadávali v tichosti z řady a mířili k odvodním komisím. Mladší žili v napjatém očekávání. Válka je nijak nerozesmutňovala; byl to pro ně jen mumraj, který je k tomu ještě může rázem proslavit. Země oplývala mlékem a strdím. Začínaly se trousit podivné zvěsti, že na sever, na pobřeží Virginie, tam kde byl soustředěn válečný průmysl, leží země Eldorado. Někteří studenti tam byli rok předtím a přivezli odtamtud báje o královských mzdách. Dá se tam vydělat dvanáct dolarů denně, a není k tomu ani třeba nějaké kvalifikace. Vezmeš si kladivo, pilu a úhelnici, a můžeš začít dělat tesaře. Nikdo se tě na nic neptá.

Pro mladíky není válka smrtí, nýbrž životem. Nikdy ještě nenosila země háv takové barvy, jako byl její háv z onoho roku. Válka jako by odkryla zlatonosné sloje, o nichž národ neměl až posud tušení; v ohromném měřítku se odhalovalo

519$

bohatství a moc a vystavovaly se na odiv. A toto velkolepé bohatství a tato okázalá moc, lidí i peněz, nějak splynuly v jakousi lyrickou skladbu. Bohatství, láska a sláva splynuly v Evženově duši v symfonickou hudbu; na svět se zase vrátila doba mythů a zázraků. Všechno bylo teď možné.

Napjat jako struna, odjel domů a oznámil tam svůj úmysl; pojede do Virginie. Pravda, byli proti tomu, ale tak hřmotný jejich odpor nebyl, aby zvrátil jeho úmysl. Eliza byla cele zaujata svými realitami a letní sezónou. Gant byl zahleděn do temnoty na svůj život. Helena se dala Evženovi do smíchu o udělala mu kázání; potom se, myšlenkami bůhvíkde, začala škubat za bradu.

„To bez ní nemůžeš žít? Na mne si s takovými řečmi nepřijdeš! Kdepak na mne! Vždyť já vím dobře, co tě tam táhne, „ vyjela si na něj žertovně. „Ale teď už je to vdaná panička; a třeba už bude mít děťátko – to ty nemůžeš vědět. Máš ty nějaké právo za ní jezdit?“

Ale potom najednou prohlásila: „Ať si tedy jede. Já se na to sice dívám jako na bláznovství, ale ať si dělá podle svého.

Od otce dostal pětadvacet dolarů – za to bude lístek do Norfolku, a nějaký dolar mu ještě zbude.

„Pamatuj si moje slova,“ rozmlouval mu to Gant. „Do týdne budeš zase zpátky. Vždyť je to bláznovství.“

A Evžen jel.

Jel za ní; po celou noc projížděl Virginií, a opřen o loket, okouzleně vyhlížel ze svého vagónového lůžka na tu nádhernou romantickou zemi s chomáči zasněných lesních porostů, bělající se pod oslnivým měsíčným světlem jako přízračný úsvit.

Časně ráno dojel do Richmondu. Tam musil vystoupit a čekat na jiný vlak. Vyšel z nádraží a namířil do kopce k sněmovně, koupající se v čistém mladém světle jitra. V jedné jídelně v Široké ulici posnídal; byla už plna mužů odcházejících do práce. Toto náhodné a kratičké střetnutí s jejich životy po oné siré a velkolepé jízdě nocí vzrušilo ho právě svou náhodností. Všechen ten nehlučný tikot města začínajícího nový

520$

den, ty kupodivu známé hlasy v cizím prostředí, všechno to znělo po rachotu kol nezvykle a připadalo to nadpřirozené a neskutečné. Město pro něj existovalo jenom existencí, kterou mu propůjčil on sám; nedovedl pochopit, jak mohlo žít před jeho příjezdem a jak bude žít, až odtud odjede. Prohlížel si všechny ty muže – hltal je očima, z nichž ještě nevymizely ohromné měsíčné louky noci a chladivá zeleň a sirost země. Pro něho jako by to byli lidé vystavovaní v zoologické zahradě. Civěl na ně, pásl po každém sebenepatrnějším znamení, které jim vtisklo město, a zkoumal na jejich obličejích a údech jemnou kresbu mapy jejich maličkého kosmu. A probudil se v něm onen nádherný hlad po cestování – přicházet stále do neznámých měst, za svítání, tak jako dnes, procházet se tu mezi lidmi a posedět si s nimi, neznámý, tak jako nějaký bůh ve vyhnanství, nabitý tou ohromnou podívanou na zemi.

Číšník za pultem zívl a obrátil harašivě list ranních novin. Bylo to tak zvláštní.

Kolem domu řinčely tramvaje, které se již začínaly rozjíždět po městě. Obchodníci spouštěli plátěné přístřešky; jim se začínal den, a on ujížděl.

Za hodinu ujížděl k moři. Sto třicet kilometrů odtud bylo moře a byla Laura. Spí; neví, že k ní jede a že jeho kola požírají vzdálenosti. Díval se na vodově modrou oblohu, na níž se bělaly malé obláčky, a na kraj s borovými lesy a s nepopsatelnými příznaky bažin a třpytné soli.

Vlak vjel do krytého přístaviště v Newport News. Strašlivá lokomotiva, která mohla svou krásou soupeřit s kteroukoli lodí, oddychovala s bezlopotnou únavou na konci kolejnic. Stanula tu, jako naplněný osud, a chlemtala vodu.

V doku již čekal parníček. Za několik minut byl z horkého šerého zápachu přístřešku venku a vplouval do modrých vod rejdy. Po vodě fičel silný jasný vítr; rozezpíval lanoví a zněl v srdci jako jásavá hudba. Evžen se honil z paluby na palubu – byly maličké –, poskakoval, vrážel do lidí, a ti na něj vyvalovali oči, a chtělo se mu vydávat divoké skřeky. Štíhlé torpédoborce, bláznivě křiklavé maskovací nátěry lodí pro dopravu zboží a vojenských transportů, červené líné otáčení šroubu,

521$

do poloviny ponořeného, a světlý vinný třpyt vln, všechno to splývalo v jeden jediný jas a naplňovalo ho to jásavým pocitem. Odpověděl ohromnému větru, zařval mu přímo do hrdla; v očích se mu objevily slzy.

Po palubách lodí se pohybovaly čisťoučké postavičky v bílém; pod břichatou vydutinou zádi mohutného francouzského parníku plavali si nazí mladíci. Ti připluli z Francie – kam se to dostali? divil se Evžen.

Ó ten zázrak, ta kouzelná moc – a ta škoda! Jeho život se podobal ohromné vlně, která se láme na pustém moři; jeho lačné rámě nenaráželo na žádné překážky – jeho síla bušila do prázdna, rozplýval se a tratil se jako cár mlhy. Ale věřil, že toto vrcholné vytržení, které se ho zmocnilo a opilo ho, slije snad jednou všechno své úžasné světlo v jeden jediný projev mocný řeči. Byl Faethónem se strašlivým slunečným spřežením; věřil, že jeho život bude stále bušit svým nejsilnějším tepem, že se bude věčně držet na vrcholu.

Rozpálená Virginie se smažila pod nelítostnou modrou pecí oblohy, ale lodě v rejdě se pohupovaly v osvěžujícím větříku války a slávy.

V norfolcké výhni zůstal Evžen čtyři dny – dokud mu nedošly peníze. Ubývání peněz sledoval bez bázně, s prudce se zrychlujícím tepem; jeho osamělost a posud nepoznané zvraty v životě působily mu pronikavou rozkoš. Cítil záchvěvy antén světa; život hučel jako skryté dynamo a deset tisíc jeho nádherných hrozeb dovedlo nesmírně vzrušovat. Může dělat všechno, může se odvážit všeho, může se stát vším. Věci vzdálené a ohromné byly nyní blízko, kolem něho, nad ním. Nebylo tu třeba klenout velké mosty ani zdolávat obtížné vrcholky. Neznámý, hladový a sirý, může se v okamžiku vyšinout k moci, slávě a lásce. Parník pro dopravu vojenských transportů, který právě v docích nakládali, poveze ho možná již ve středu večer do války, k lásce a k slávě.

Procházel se temnem kolem šplouchající vody. Slyšel její zelené mokré pleskání do okoralých pilotů přístavní hráze; vpíjel její silný tresčí pach a pozoroval, jak nakládají velké

522$

parníky a jak je za oslňujícího osvětlení pomalu spouštějí na vodu. A noc zvučela rachotem velkých jeřábů, náhlým trhaným zařachtěním toho či onoho stroje na palubě, křikem dozorců a ustavičným hrčením vozíků, s nimiž nakladači jezdili po rampě.

Jeho majestátní vlast chystala po prvé svou sílu k úderu. Vzduch byl prosycen zabijáckou zbujností, hýřením, zkažeností a rozhazovačností.

Žhavé ulice města se hemžily zlotřilci, darebáky a tuláky ze všech koutů země – chicagskými bandity, rabiátskými černochy z Texasu, povaleči z newyorské periférie, bledými Židy s jemnými dlaněmi z velkoměstských obchodů, Švédy ze Středního západu, Iry z Nové Anglie, horaly z Tennessee a Severní Karoliny a celými houfy děvek ze všech možných končin. Pro tyto lidi byla válka ohromnou tučnou husou, která na ně dštila svá zlatá vejce. Na nějakou budoucnost nikdo ani nevzpomněl, nikdo v žádnou nevěřil. Existovalo jenom rozjařené „teď“. Život, to byl jen přítomný okamžik. Žilo se jen v šílených přílivech a odlivech vydělávání a utrácení.

Mladíci z georgijských farem vraceli se večer z práce v přístavu, táborech nebo loděnicích a nastrojovali se do svého pavího hávu. V noci pak stávali podél okrajů chodníků, hrubé, hnědé a vyzáblé ruce a obličeje a osmnáctidolarové hnědé polobotky, osmdesátidolarové obleky a osmidolarové hedvábné košile s širokými pruhy, střídavě červenými a modrými. Byli to tesaři, zedníci, dohližitelé, nebo se za ně vydávali; platili jim deset, dvanáct, čtrnáct, osmnáct dolarů denně.

Nevydrželi na místě, táhli od tábora k táboru a po měsíci práce se týden povalovali, žili si jako lordi a oddávali se krátkým koupeným láskám holek, s nimiž se seznámili na pláži nebo v bordelu.

Černošští hromotluci, černí jako uhel, s gorilími pažemi a černými pardálími pazoury, vydělávali za týden šedesát dolarů, a za jedinou divou noc je pak prohýřili s mulatkou.

Tišeji a střízlivěji vedli si v tomto davu dělníci starší, kteří již dovedli lépe hospodařit; ti skuteční tesaři, ti skuteční zedníci, ti skuteční strojníci – rozšafní irští Skotové ze Severní

523$

Karoliny, rybáři z virginského pobřeží, opatrní venkované ze Středního západu, kteří sem přijeli vydělávat, spořit, těžit z války.

V tomto hemžícím se zástupu pobleskovalo všude svítivé roucho krve a slávy; ulice byly zaplaveny námořníky v plandavé modři a neposkvrněné běli – hnědými, tuhými jako houžve a čisťoučkými. Vojáci námořní pěchoty si vykračovali v nadutých dvojicích, hrdě napřímeni, jako pruty, a jejich šípovité prýmky na rukávech a lampasy na kalhotách bily honosně do očí. Velitelé, šedí a nevrlí, poddůstojníci s tvrdýma rukama a elegantní mladí kadeti, kteří ještě nedávno byli studenty, po boku cosi plavovlasého a nadýchaného, procházeli se tu mezi červenými třapečky na čepicích francouzských námořníků a naparováním Angličanů s chůzí starých mořských vlků.

Se zplihlými nestříhanými vlasy, které mu padaly do očí, prorážely mu v spirálách děrami starého zeleného klobouku a na špinavém krku se mu kroutily v tlustý závitek, s očima lačně planoucíma, ve dne prosáklý potem, v noci ostrým zápachem, vnořil se Evžen ihned do tohoto davu.

V tom velkém táboře přelétavců a světoběžníků se ztratil; přišel do toho světa ze samoty. Jeho mořeplavecký hlad, hlad přepadající Američany, kteří jsou vlastně plemenem kočovným, byl v tomto kolotání války napolo utišen.

Ztratil se v davu. Ztratil smysl pro čas. Jeho malá peněžní reserva tála. Z laciného hotelu, kterým se v noci rozléhal povyk děvek a děvkařů, přesídlil do podkrovní komůrky svobodárny, výhně sálající borovým dřevem a dehtovanou střechou. Ze svobodárny se přestěhoval do Ymky na pěticentový kavalec; vracel se tam vždycky až v noci, a když si zaplatil nocleh, uléhal v místnosti, kde chrápalo čtyřicet námořníků.

Nakonec, když mu došly peníze, přespával, dokud ho nevyhodili, po bufetech s celonočním provozem; na portsmouthském přívoze; a na rozpadávající se rampě nad šplouchající vodou.

Večer se potuloval mezi černochy; poslouchal jejich svůdnické návrhy; chodil tudy, kudy chodili námořníci – po

524$

Kostelní ulici, kde byly ženské. Tak proslídil, poháněn mladým zvířecím chtíčem, celou noc; jeho hubené chlapecké tělo páchlo starým potem a jeho žhavé oči hořely do tmy.

Začal hladovět po jídle. Byl již bez peněz. Ale měl ještě jiný hlad a jinou žízeň, které se ukojit nedaly. Nad chaosem, který měl v mozku, visel stín Laury Jamesové. Její stín visel nad městem, visel nad celým životem. A sem ho přivedl také jen on; srdce mu přetékalo bolestí a hrdostí; hledat ji nebude.

Byl posedlý představou, že ji najde někde mezi davem, na ulici, za rohem. Setká-li se s ní, ani na ni nepromluví. Hrdě a lhostejně ji přejde. Ani ji neuvidí. Ona jeho však ano. Uvidí ho v některém hrdinském okamžiku, právě když bude přijímat od krásných žen hold lásky a úcty. Osloví ho; on na ni ani nepromluví. Bude ohromena; bude sražena k zemi; bude škemrat o lásku a slitování.

A tak se, nečistý, nečesaný, na sobě hadry, v sobě hlad, a šílenství, viděl jako vítěz, hrdina a krasavec. Jeho posedlost přecházela v bláznění. Desetkrát za den se mu na ulici zdálo, že vidí Lauru; jeho odvaha byla po každé ta tam. Nevěděl, co honem dělat nebo co říci, zda má utéci nebo zůstat. Těch hodin, které proseděl nad její adresou v telefonním seznamu! Když seděl u telefonu, chvěl se vzrušením – vždyť stačil pohyb, a strašný kouzelný přístroj by se rozezvučel, za chviličku by mohl být u ní, hlas proti hlasu.

Vyslídil její byt. Bydlila v starém dřevěném domku daleko od středu města. Obcházel ostražitě v jeho okolí, ale nepřibližoval se k němu nikdy více než na vzdálenost jednoho bloku; pozoroval ho úkradkem ze všech stran, šikmo, z boku, z průčelí, zezadu – srdce se mu mohlo ubušit. Ale ani jednou nepřešel pod jeho okny, ani jednou nenamířil přímo k němu.

Byl špinavý a zaneřáděný. Podrážky měl již prochozeny; jeho zatvrdlá chodidla plácala do žhavé dlažby. Smrděl.

Konečně se pokusil sehnat nějakou práci. Práce tu bylo víc než dost – ale královské mzdy, o jakých slýchal, se hledaly těžko. Nemohl se přece nikomu dušovat, že je tesař nebo zedník. Byl špinavý kluk – a na nic jiného ani nevypadal.

525$

Začínal již mít strach. Byl v portsmouthských vojenských loděnicích, byl na norfolcké námořní základně, byl na bushském nádraží; práci měli všude, hodně práce – těžké práce za denní mzdu čtyř dolarů. Byl by ji přijal s radostí; ale peníze by dostal, řekli mu, až za čtrnáct dní, a to by mu ještě zadrželi týdenní mzdu, aby měl jakousi reservu, kdyby snad onemocněl, utrpěl úraz nebo chtěl odejít.

A on byl úplně bez peněz.

Šel k židovi zastavit hodinky, které mu kdysi dala k narozeninám Eliza. Dostal na ně pět dolarů. A již jel znovu parníkem do Newport News, a odtud tramvají podél pobřeží do Hamptonu. V Norfolku, této líhni všemožných pověstí, se totiž doslechl, že na hamptonském letišti je práce a firma že tam dává dělníkům zdarma byt a stravu.

Před dlouhým mostem, který vedl na letiště, byla nevelká bouda, kde přijímali pracovníky; tam ho zapsali jako nádeníka a stráž mu prohledala kapsy a kufr. Další jeho cesta vedla přes most; kufr, v němž měl nacpány své ušpiněné a zpřeházené svršky, těžký a bachratý, postrkával před sebou dopředu koleny a těžce s ním zápolil.

Konečně se domotal do nouzové kanceláře firmy a hlásil se správci; byl to muž mezi třicítkou a čtyřicítkou, vyholený, bledý, utahaný, na čele měl modré stínítko, rukávy měl podkasány gumovými obroučkami, a když mluvil, se rtu mu visela připlesklá cigareta.

Evžen mu podal chvějícími se prsty přijímací lístek. Správce na lístek jen mrkl.

Potom se podíval na Evžena. „Vysokoškolák, že ano, mládenče?“

»,Ano prosím.”

„Dělal jste už někdy nádenickou práci?”

„Prosím ne.“

„Kolikpak je vám, mládenče, let?”

Evžen chvilku mlčel. Konečně ze sebe nejistě vypravil: „Devatenáct.” A pomyslil si: Když už jednou lžu, pročpak jsem neměl odvahu říct dvacet?

Správce se unaveně usmál.

526$

„Je to, mládenče, práce těžká. Budete mezi samými Taliány, Švédy a Balkánci. Budete s nimi bydlit v jednom baráku, budete s nimi jíst. A ti nevoní, mládenče, dvakrát příjemně. „ „Jsem bez peněz. Budu pracovat ze všech sil. Jen mi tu práci dejte. Prosím vás …“

„Ba ne. To já neudělám.”

Evžen se slepě odvrátil.

„Já vám povím, co udělám,” pokračoval správce. „Já vás přijmu jako kontrolora. Budete mezi kancelářským personálem. Tam taky patříte. A bydlit budete s ostatními ve zvláštním baráku. – Jsou to příjemní hoši,” dodal elegantně, „vysokoškoláci, právě tak jako vy.”

„Děkuju vám,” Evžen si tiskl prsty; jeho hlas byl dojatě draslavý. „Děkuju vám.”

„Kontrolor, kterého jsme tu měli, totiž odchází. Ráno s ním půjdete do stáje a převezmete koně.”

„K-k-k-koně?” žasl Evžen.

„Budete přece dělat objížďky, a tak budete mít koně.”

V útrobách silně vzrušen – rozradován i polekán, začal Evžen myslit na koně. Chystal se již k odchodu. Mluvit o penězích mu bylo protivné.

„K-k-kolik…?“ zakňučel přece jenom, když si uvědomil, že to musí být. Jen věcně.

„Pro začátek vám dám osmdesát dolarů měsíčně.” Správcův hlas se lehounce zabarvil velkodušností. „Jestli se osvědčíte, dám vám sto.“

„A zaopatření?” zašeptl Evžen.

„To ovšem taky. To se rozumí k tomu.“

Evžen se potácel s kufrem z kanceláře, hlavu plnou raket, které vybuchovaly jedna za druhou.

Byly to měsíce hrůzy a hladu, ale nelze je podat jinak než v letmém přehledu, jako pouhý výpočet lidí, které poznal, a věcí, které zažil zbloudilý chlapec. Jsou to kapitoly z historie útěku a toulání – jejich cena je v tom, že vypravují, jak se zasvěcoval do putování, které již bude jeho životem. Jsou preludium k životu psance a jediný smysl, jenž se dá vyčíst

527$

z jejich změti, připomínající hrůzný sen, jen slepé tápání duše po svobodě a odloučenosti.

Na letišti pracoval Evžen měsíc. Třikrát denně objížděl letiště a kontroloval čísla nějakých pětadvaceti pracovních skupin, které skopávaly a vyrovnávaly terén, třaskavinami rvaly z houbovité půdy pahýly stromů a bez konce a bez ustání – byla to lopota trmácivá a marná, jaká se zjevuje v tíživých snech – zahazovaly bažinaté krátery, které vpíjely lopotu jejich lopat jako bezedné. V pracovních skupinách byly zastoupeny všechny rasy a všechny stavy: portugští černoši, černí jako eben, věrní a dětinští – zubili se na něj, když přijel, od ucha k uchu, ukazovali si na velké bílé plíšky, na nichž měli vytištěna svá čísla, a křičeli roztodivnými cizokrajnými hlasy „devětapadesát“, „šestadevadesát“ a tak dále; pobudové z newyorské periférie, v promaštěných modrácích a Vysloužilých tvrďácích – násady krumpáčů, které jim rozdíraly špinavé nezmozolené dlaně, drželi štítivě a jako by si jen pohrávali, a jejich otrlé zlé tváře se skvrnami strnišť připomínaly hnilobnou žlutozelenou vegetaci pod sudy. A byli tu i vyzpěvující rybáři z virginského pobřeží, ohromní gorilovití černoši z Georgie a z ještě jižnějších států, Italové, Švédové, Irové – kus oné obrovské míchanice, z níž je Amerika.

Seznamoval se s těmito lidmi i s jejich dozorci – muži krutými a bezohlednými, šedovlasými a chlípnými, kteří dovedli rychle jednat a kypěli drsným humorem.

Koně se bál, seděl na něm přilepen jako paňáca a jezdil zadíván do nebe – leckdy téměř úplně zapomínal na onen velký stroj, který se pod ním nadouval a smršťoval v hnědém smyslném rytmu. Lidské ptactvo rozezvučovalo modrou virginskou pohodu majestátním bzukotem letadel Liberty.

Až tu, znovu posedlý hladem po lodích a tvářích, opustil zaměstnání, a za týden kavalírského hýření v Norfolku a na virginských plážích to, co si vydělal, utratil. Téměř již zase bez krejcaru, jen s divokým kaleidoskopem tisíce ulic, milionu světel, oslnivého shonu a vřískavé karnevalové vřavy, vrátil se do Newport News hledat zaměstnání; jeho společníkem byl jiný altamontský mladík, rovněž marnotratný dobrodruh zlákaný

528$

válečnou prací, kterého objevil na pláži. Tento výtečník se jmenoval Sinker Jordán a byl o tři léta starší než Evžen. Byl to hezký bezstarostný chlapec; byl malé postavy a po úrazu, jejž kdysi utrpěl při kopané, kulhal. Povahu měl slabošskou a vrtkavou – každá námaha se mu protivila a vytrvalý byl jen v proklínání své smůly.

Oba mladíci měli dohromady jen pár dolarů. Dali svůj kapitál dohromady, a jati nezřízeným optimismem, nakoupili si v jedné zastavárně v Newport News nejzákladnější tesařskou výzbroj – kladiva, pily a úhelnice v pododobě T. Vypravili se nějakých pětadvacet třicet kilometrů do vnitrozemí, kde se mezi virginskými borovicemi pražil neutěšený tábor zřízený vládou. Tam je odmítli; v černé náladě vraceli se odpoledne sklesle do města, z kterého odjížděli s takovými nadějemi. Ještě před západem slunce si sehnali práci v loděnicích, ale za pět minut po přijetí, když se v místnosti plné hoblovaček a mírně popraskávajících pohonných řemenů usměvavému mistru přiznali, že o přísně specialisované tesařině loďařské – a mohli hned dodat, že ani o žádné jiné – nemají ani ponětí, byli již zase propuštěni.

Byli nyní doslova bez krejcaru. Když se octli znovu na ulici, Sinker Jordán praštil osudným nářadím o dlažbu a vztekle proklínal bláznovský nápad, pro který teď mají zůstat o hladu. Evžen nástroje sebral a odnesl je zpět k zastavárníkovi, kterého nikdy nic nedovedlo vyrušit z klidu; ten je odkoupil zpátky a dal jim za ně jen o pár dolarů méně, než kolik mu za ně ráno zaplatili.

To byl den! V jakési barabizně si našli byt, a Sinker Jordán, aby jaksepatří dovršil své bláhové počínání, svěřil zbytek jejich kapitálu hrabivé dlani bytné – chtěla být, mimochodem řečeno, pokládána za dámu. Ale předtím se najedli, a proto usínali plni nadějí sytého břicha a mládí, Sinker lehce a bezstarostně.

Evžen vstal časně, hned za svítání, a po marném úsilí probudit slastně rozespalého Sinkera odešel na zchátralé žluté molo vroubící moře, kde bylo složeno střelivo určené pro frontu. Celé dopoledne prochodil po zaprášené cestě podél ohrad

529$

hlídaných strážemi, až mu konečně hlavní kontrolor, nervosni ošklivec, z něhož křičela záliba v malicherném šikanování, dal práci – jemu i Sinkerovi. Pod kontrolorovými brejlemi se leskly nebozezovité oči a jeho svalnaté čelisti se neustále poškubávaly.

V sedm hodin ráno druhého dne odešel Evžen do práce – Sinker až asi za dva dny, když se mu rozešly poslední drobné. Evžen přiskřípl svou hrdost a vypůjčil si od jednoho kolegy kontrolora pár dolarů. Z těch pak živořili se Sinkerem až do výplaty – bylo do ní už jen několik dní. Výplata se jim z jejich lehkomyslných prstů rozkutálela brzy. Měli již jen nějaký ten dolar a do příští výplaty bylo ještě téměř čtrnáct dní, když tu Sinkera napadlo dát se – za velkou tvrzí z pytlů s ovsem složených na molu – s ostatními kontrolory do hry v kostky. Prohrál, vyhrál, prohrál, a byl bez krejcaru; vstal od hry a proklínal boha. Evžen klečel vedle hráčů, v dlani poslední půldolar: kousavé úsměšky Sinkerovy jako by ani neslyšel. Po prvé v životě si zahrál v kostky, a ovšem vyhrál – osm dolarů padesát. Všecek rozzářen vstal, spoluhráče ponechal jejich překvapení a pohoršení a odvedl Sinkera na večeři do nejlepšího hotelu.

Za nějaký den byl již za ovsem znovu; pustil se s posledním dolarem do hry – a prohrál.

Začal trpět hladem. Dny se ploužily, jeden únavnější než druhý. Do přístavní hráze pral přímý, nesnesitelně ostrý pohled sveřepého oka července. Přijížděly a odjížděly vlaky a lodě vrchovatě naložené střelivem – potravou pro vojáky.

V horkém vzduchu na molu, prosyceném obilním pachem, dělaly se mu mžitky, před očima mu vířily skvrny; kolem něho přejížděli se svými vozíky, jeden za druhým, ohromní černí nakladači, a on jim malátně znamenal na arch čárky. Sinker Jordán tahal z ostatních kontrolorů nepatrné částky a živořil o sodovce a sýru z krámku za silnicí vedoucí od mola. Evžen si vyžebrávat nebo vypůjčovat nedovedl. Shledal po každé, že vůbec není s to promluvit; bránila mu v tom jednak jeho hrdost, ale ještě více ona nesmírná dumavá trpnost, která stále více ochromovala jeho vůli k činu. Každý den si sliboval:

530$

Dnes už některému řeknu. Řeknu mu, že se musím najíst a že nemám ani vindru. Ale když chtěl promluvit, nedokázal to.

Když se zapracovali, chtěli na nich, aby po skončení denní směny zůstali pracovat i přes noc. Za tuto práci přes čas se platilo o polovinu více a byl by ji za jiných okolností rád přijal, ale byl tak vyčerpán, že se sotva potácel, a povel dát se znovu do práce byl mu proto strašný. Doma, v onom špinavém pokojíku, který obýval se Sinkerem Jordánem, nebyl již několik dní. Po skončení denní směny vylézal na ohromnou hradbu z pytlů ovsa a tam, v této maličké oase, upadal ve vyčerpaný spánek; řinčení jeřábů a rumpálů, nepřetržité drnčení vozíků a vzdálený štěkot parníků kotvících na řece, všechno to se mu v uších slévalo v podivnou mdlou symfonii.

A onoho strašného měsíce, kdy tam tak líhal, kolem sebe hasnoucí jas světla, vrcholilo právě krvavé běsnění války. A jak tam tak líhal, podoben svému vlastnímu přízraku, myslil na onen milion ještě nepoznaných měst a obličejů. On je atomem, kvůli němuž se rozvířil veškerý život, zemřel Caesar, zemřela bezejmenná Babylóňanka, a zde někde, na tomto zázračném umírajícím těle, na tomto nedopočitatelném mozku je ještě jejich znamení, je jejich duch.

A napadaly ho ony podivné obličeje, které znal, ony siré postavy členů rodiny, odsouzené do chaosu, připoutané, jedna jako druhá, k údělu zmaru a ztrácení – Gant, svržený titán, zahleděný do nekonečných alejí minulosti, lhostejný k světu, který ho obklopuje; Eliza, chrobácky chytrá, propadlá slepému hromadění jmění; Helena, bezdětná, bludná, vzteklá – obrovská vlna tříštící se na pustém pobřeží; a konečně Ben – přízrak, cizinec, plížící se v této chvíli jiným městem, procházející sem a tam tím tisícem ulic života, ale nemohoucí najít dveře.

Den nato byl však Evžen na molu tak sláb jako ještě nikdy. Seděl rozvalen na trůně z naditých pytlů ovsa, pozoroval zatemněnýma očima vykládání pytlů do žlabu ústícího na loď, a jak se nakladači vynořovali a zajížděli, čmáral na arch opilé čárky. Obilným prachem ve vzduchu sálal strašlivý

531$

žár; Evžen pohyboval rozmyslně jedním údem po druhém – zvedal je a zase pokládal, jako kdyby to byly cizí předměty.

Na konci směny ho vrchní kontrolor žádal, aby ještě přišel na noční. Když poslouchal jeho hlaholný hlas, nohy mu vypovídaly službu.

Přišla hodina večeře, a na rozpáleném molu se náhle rozezvučelo ticho. Po celé délce ohromného přístřešku bylo slyšet zvuky ohlašující konec: rozdupaly se tlumeně kroky dělníků odcházejícím k vratům, o loď zapleskala voda, od mostu se ozval šum.

Evžen zašel za haldu ovsa a pustil se naslepo nahoru; vyhrabal se až na vrchol, kde měl svou pevnůstku. Smysly mu ochabovaly, svět od nich odplýval; všechno sláblo a vzdalovalo se. Jen si trošičku odpočinu, říkal si, a hned zase vstanu, slezu a dám se do práce. Byl to dnes ale horký den! Jsem už unaven. Ale když se chtěl pohnout, nešlo to. Jeho vůle se pustila do boje s nezvažitelným olovem jeho těla; zmítala se bezmocně jako člověk v kleci. Myslil klidně, s pocitem úlevy a tiché radosti. Tady mě nenajdou. Nemohu se ani hnout. Je konec. Kdyby mě tohle bylo napadlo v dávných dobách, bylo by mě to jistě vyděsilo. Ale teď se už neděsím. Tady … na hromadě ovsa… když jsem přinášel svou trošku… Demokracii … Začnu smrdět. Pak mě teprve najdou.

Z unavených očí mu vyblikával život. Ležel natažen na ovse; byl v polovědomí. Myslil na koně.

Tak ho našel mladý kontrolor, který mu kdysi půjčil peníze. Klekl si nad ním, jednou rukou mu podepřel hlavu a druhou mu přiložil k ústům láhev nekřtěné silné kořalky. Když Evžen poněkud ožil, pomohl mu slézt s haldy a vedl ho pomalu po dlouhé dřevěné rampě mola.

Namířili přes silnici do malého kupeckého krámku. Kontrolor objednal láhev mléka, krabici sušenek a velkou cihlu sýra. Evžen se dal do jídla a po umouněné tváři mu začaly stékat slzy; vyrývaly mu na pokožce špinavé stružky. Byly to slzy hladu a ochablosti; nedovedl je zarazit.

Kontrolor stál nad ním a nespouštěl z něho dobrácké starostlivé oči. Byl to mladík s vysedlými lícními kostmi

532$

a hubeným talířovitým obličejem; měl učenecké okuláry a pokuřoval zamyšleně z lulky.

„Proč jste mi to jen, chlapče, neřekl? Já bych vám ty peníze vždycky dal.“

„Já…“ a Evžen si kousl do sýra, „já nevím. Já jsem nemohl.“

Z pěti dolarů, které mu kontrolor půjčil, žil se Sinkerem Jordánem až do příští výplaty. Pak ještě společně poobědvali – dvě kila bifteku – a Sinker Jordán odjel do Altamontu, aby začal užívat dědictví, které mu mělo být vyplaceno jíž před několika dny, v den jeho jedenadvacátých narozenin. Evžen zůstal.

Byl jako člověk, který zemřel a znovu se narodil. Všechno, co bylo předtím, žilo nyní ve světě přízraků. Na rodinu, na Bena, na Lauru Jamesovou myslil tak, jako kdyby to byli duchové. V přízrak se proměnil i sám svět. Po celý měsíc srpen, kdy válka již spěla ke konci, pozoroval její skomírající mumraj. Nic mu již nepřipadalo krušné, horké, drsné nebo nové. Všechno bylo staré. Všechno mělo před smrtí. V uších mu zněla nekonečná vzdušná hudba, neustále vzdáleně tichá, jako jazyk jeho zapomenutého světa. Poznal již zrození. Poznal již bolest a lásku. Poznal již hlad. Poznal již málem smrt.

Nemusil-li nastoupit na noční směnu, vyjížděl si večer tramvají na některou z virginských pláží. Ale jediným zvukem, který mu byl skutečný, blízký a náležel přítomnosti, byl zvuk ozývající se mu v srdci a v mozku, zvuk věčného moře. Obracel se obličejem k moři; laciná milionová světla různých podniků, řinkot, vřava, konfety, pronikavý vřesk saxofonů, všechen ten ryk jeho vlasti, který řezal do uší a v kterém nebylo veselí, za ním tichl a smutněl, vzdaloval se a přízračněl. Vířící kolotoč a břeskný taneční orchestr hrály K-k-k-káťo, má krásná Káťo, Chudinka květinka a Stmívá se, robě se modlí.

A tato laciná hudba nabývala pohádkovosti a krásněla – vyznívala v cosi nadpřirozeného, stávala se z ní složka romantické a líbezné Virginie, hradeb z vln, hrnoucích se z věčné

533$

tmy a převalujících se přes pláž, a jeho vlastního majestátního smutku – jeho rozjásané sirosti po bolesti, lásce a hladu.

Obličej měl tenoučký a jasný jako čepel a nad ním ohromný chomáč jeřabatých vlasů; tělo vyhublé jako kočka umořená hladem; oči lesklé a vytřeštěné.

Ó moře, mluvil si pro sebe, jsem syn hor, vězeň zavřený v žaláři, duch, cizinec, a procházím se tu po tvém břehu. Ó moře, jsem sirý jako ty, jsem neznámý a vzdálený jako ty; můj mozek, mé srdce, můj život, právě tak jako tvé, okusily cizích břehů. Jsi jako žena, jež leží na korálové podlaze tvého dna. Jsi obrovská plodná žena s mohutnými stehny a nad břichem ti plave, jako nějaký zelený mech, hustý chuchvalec vlnících se ženských vlasů. A ty mě zaneseš do šťastné země, ty mě zaženeš na blysknavých lodích k břehům slávy.

, Tam u moře temné Virginie vzpomínal na ty zapomenuté obličeje, na celý ten milion odlitků sebe sama, na ducha svého ztraceného těla. Na dítě, které uslyšelo Swainovu krávu, na hocha, který zbloudil v horách Ozarských, na hocha, který roznášel noviny mezi černochy, a na hocha, který zašel s Jakubem Trivettem do domku s laťkovými dveřmi. A ta číšnice, Ben, Laura? Také již mrtvi? Kde? Jak? Proč? Proč tedy byla ta tkanina utkána? Proč umíráme tolikerou smrtí? Proč jsem přišel sem k moři? Ó ztracení, ó vzdálení a siří, kde?

Když se vracíval domů, hastroš, na němž se plandaly cáry, procházel někdy mezi tančícími; a když se na ně zahleděl, spatřil leckdy mezi nimi sama sebe. Jako by byl dvěma osobami: viděl se stále, jak sedí na horní příčce plotu, a snědou tvář skloněnu, pozeruje sama sebe kráčejícího kolem v strakatém zástupu mladých lidí. Viděl se mezi davy – byl tam o několik centimetrů menší, než byl ve skutečnosti, a zapadal krásně do světa, kde všechno bylo pro něj dosti velké.

A co se tak na sebe užasle díval jako na člověka milovaného a společností přijímaného, uslyšel jejich smích; ucítil najednou kolem sebe bezcitný kruh jejich obličejů; s kletbou v ústech vrhal se zase do zástupu.

534$

Ó vy moje zlaté kurvičky! Křehotinky moje, sprosté šlundry! S tou vaší svrbivou násadou! Vy že se mi budete chechtat? Mně? A udeřil se rukama do žeber. Vy že se mi budete pošklebovat, vy, vy se svými pasáky z drogerií, se svými černými opičáky ve vojenských uniformách, se svými gorilími mariňáky, vy, vy čiperné bludičky z postranních uliček! Vy tak můžete něčemu rozumět! Kozlí říji a svému vlastnímu puchu – na to, děvčátka, ještě stačíte. A vy že se budete vysmívat mně? Ale já vám povím, proč se smějete: vy se mě bojíte, protože nejsem jako ostatní. Nenávidíte mě, protože nejsem z žádné společnosti. Vidíte, že jsem skvělejší a větší než všichni ti, které vy znáte; jsem vám nedostupný – proto mě nenávidíte. Ano, tak je to! Etherickou (a přitom mužnou) krásu mých rysů, můj chlapecký půvab (vždyť jsem ještě chlapec) s příměsí tragické moudrosti mých očí (tak staré jako sám život a naplněné zádumčivou tragikou věků), jemné, smyslné pohrávání mých úst, mou nádhernou snědou tvář a mou nevídanou spanilost, která na ní rozkvétá dovnitř jako nějaká květina – to všechno chcete ubít, protože se toho nemůžete dotknout. Ach já! (Když si připomněl svou nevídanou krásu, oči se mu zarosily láskou a obdivem a musil se vysmrkat.) Však ona teprve pozná! Láska dámy. Naplněn hrdostí, oči zvlhlé, viděl ji stát vedle sebe proti té luze; elegantní hlavičku obepjatou pletencem svítivých vlasů opírá o jeho rámě a na každém oušku má nádhernou perlu. Moje nejdražší! Nejdražší! Zde stojíme na hvězdě. Jsme teď nad nimi. Jen se podívej! Jak se scvrkají, jak se ztrácejí, jak pomíjejí – my, vítězná, nepomíjející, zázračná láska, my, moje nejdražší, zůstáváme.

Rozesněn nad vidinou své vlastní krásy, vzrušen svou vlastní heroickou hudbou, oči zamženy, zabrousil pak leckdy do zakázané čtvrti, kudy procházely bdělé hlídky námořní a vojenské policie pasoucí po námořnících a vojácích, a plížil se tiše temnou uličkou k dřevěné barabizně se staženými žaluziemi; tam bydlila láska, kterou si mohl koupit a celou si ji vyšňořit svou fantasií za tři dolary. Jmenovala se Stella Blakeová. Neměla nikdy naspěch.

535$

Její spolubydlící byla dvacetiletá holka s kukuřicovými vlasy, jejíž rodina žila v Pulpit Hillu. Někdy přišel i za tou.

Dvakrát týdně projížděly tudy vojenské oddíly. Hnědé znavené tisíce stály v hustých řadách na molu a u stolu před můstkem na palubu zasedal důstojnický koncil, který je odbavoval. Na zádech protivnou trýzeň ranců, defilovali tu vojáci jeden po druhém ze žhavé výhně mola do ještě žhavějšího vězení lodi. Na řece již čekaly velké lodě, pestře pomalované šalebnými vykrajovanými obrazci; připlouvaly a odplouvaly v nekonečných eskadrách.

Byly to někdy oddíly černé – pracovní pluky z Georgie a Alabamy; ohromní gorilí chlapi z Texasu. Třpytili se potem a ohromným hlaholným smíchem; byli poslušní jako děti a láteřící důstojníky oslovovali „pane šéf „.

„Nechte si už, pacholci, toho svého ,pana šéfa‘!“ rozeřval se na ně mladý poručík z Tennessee, který již byl z té piplačky se svými svěřenci, procházejícími peklem naloďování, na pokraji šílenství. Začal dupat a zuřivě pobíhat po molu, a oni se na něho jen zubili, vesele a s láskou, jako hodné poslušné děti. Nejvíce ho dovedlo rozběsnit, když k němu přicházeli s nářkem, že se jim něco ztratilo: tomu klobouk, tomu bodák, tomu příruční zbraň, tomu dokumenty. Pak se to někde našlo; nic se sice neobešlo bez klení, ale šlo to, dovedl mezi svými černochy udržovat pořádek. Proto se také tak srdečně zubili a říkali mu „pane šéf“.

„Co jste to, pro Krista Ježíše, zase vyvedli?“ rozeřval se na ohromného četaře a několik vojínů, kteří obstoupili stůl a najednou se žalostně rozvřeštěli.

Prchlý poručík začal láteřit a hnal se ke stolu.

Četař a těch několik vojínů – byli to vesměs černoši texasští – proklouzli totiž z tábora, ač jejich zdravotní rejstřík nebyl v pořádku: byli nakaženi a neléčili se.

„Pane šéf,“ rozbrečel se ohromný černý četař, „my chcem do Francie. My v tý blbý díře nezůstanem.“

(To bych jim ostatně ani nebral tak za zlé, poznamenal v duchu Evžen.)

536

v$

„Já tě zabiju! Na mou duši, já tě zabiju!“ rozječel se důstojník; praštil svou elegantní čepicí o zem a začal po ní dupat. Za chvilku je však již odváděl, v doprovodu lékaře, za mohutnou hradbu pytlů s ovsem, kde měli být ještě jednou prohlédnuti. Za pět minut se zase objevili. Černoši skákali radostí; tlačili se kolem svého prudkého velitele, brali ho za ruku, líbali mu ji, lísali se k němu – zbožňovali ho.

S Evženem se na to díval kontrolor s talířovitou tváří. „Vidíte, jak se na to musí, když máte takové černošské stádo udržet pohromadě. Po dobrém s nimi nepořídíte. Skočili by pro něj do ohně.“

„On pro ně taky,“ poznamenal Evžen.

A pomyslil si: Tyhlety černochy přivezli z Afriky a v Louisianě je rozprodávali na tržišti; a z Texasu, kde žijí dnes, konají cestu do Francie.

K Evženovi přistoupil s falešným srdečným úsměvem pan Finch, hlavní kontrolor s nehezkýma očima v úzkých skulinkách. Jeho šedé čelisti pracovaly.

„Mám pro vás, Gante, práci. Dvojnásobný plat. Proč byste taky jednou neměl přijít k snadnému výdělku?“

„Co to bude?“ otázal se ho Evžen.

„Na tuhle loď budou nakládat granáty. Proto s ní nejprve odplují na řeku. Vy tam pojedete s ní. Večer si nasednete na vlečný parník.“

Když se s tím rozjásaný Evžen svěřil kontroloru s talířovitou tváří, ten mu na to řekl:

„Mně říkali taky, ale já nechtěl.“

„A proč ne?“ vyzvídal Evžen.

„Tak moc já ty peníze zase nepotřebuju. Bude se nakládat ekrasit a nitroglycerin. A tihle negři vám s těmi bedničkami hrají baseball. Stačí, aby jednu upustili, a domů vás přinesou v kbelíku.“

„S tím se už musí počítat,“ odbyl ho teatrálně Evžen.

Tohle je již přece nebezpečí, tohle je již přece válka! Teď již byl vážně v tom, teď již nastavoval pro Demokracii vlastní kůži. To ho vzrušovalo.

537$

Když ohromný nákladní parník odplouval tiše od mola, stál rozkročen na jeho přídi a vrhal na všechny strany dravé orlí pohledy. Železná podlaha mu propalovala tenounké podešve, na chodidlech mu naskočily puchýře. Ale toho on nedbal. Vždyť byl kapitánem.

Parník zakotvil v rejdě, směrem k moři, a vlečné parníčky začaly přivlékat velké nákladní čluny. Překládali na něj na pražícím slunci z rozhoupaných člunů po celý den; jeho ohromné žluté trámy na náhradní ráhna se kývaly nahoru dolů; když se setmělo, vyplul – trup hluboko ve vodě, vnitřek nabit granáty a prachem a na žhavých deskách paluby dvanáct set šedých tun polního dělostřelectva.

Evžen stál a jeho sveřepý pohled odhadoval; s pocitem svrchovanosti přehlížel děla a zaznamenával čísla, pojmenování a kusy. Občas si nacpal do úst hrst mokrého odpadkového tabáku a s blaženým výrazem přežvykoval. Žvance, které vyplivoval, se na železné palubě připalovaly a syčely. Tomuhle se už sakra říká chlapská práce! Jen se, chlapi černí, čiňte!

Je přece válka! A Evžen si odplivl.

Když se setmělo, připlul vlečný parník a odvezl ho. Posadil se stranou od nakladačů a hleděl si namluvit, že parník připlul jenom pro něj. Podél virginského pobřeží kmitala do dálky světla. Evžen odplivoval do rozvířených vod.

Když měl přijet nebo odjet vlak, zvedali přístavní dělníci dřevěné zvedací mosty, jimiž byla překlenuta trať. Kousek po kousku, s rytmickým střídáním tahu a přestávek, tahaly party lana a pod vedením svých předáků prozpěvovaly svou píseň lásky a dřiny.

{„Dej mi, dej! Dej mi, dej! „}

Byli to černí hromotluci, každý si vydržoval nějakou ženu. Vydělávali týdně padesát až šedesát dolarů.

Když již léto dohasínalo, zajel si Evžen ještě několikrát do Norfolku. Navštívil bratra námořníka, ale shledat se s Laurou se již nepokoušel. Připadala mu vzdálená a ztracená.

538$

Za celé léto nenapsal jednou jedinkrát domů. Jednou našel doma dopis od Ganta, psaný otcovým trhaným gotickým písmem – dopis nemocný a vetchý, psaný v trápení a kdesi daleko. Ó ztracený! Eliza připsala ve výdělkářském shonu letní sezóny několik praktických řádků. Střádej si. Pořádně jez. Dávej na sebe pozor. Bud hodný.

Byl hnědý a vyhublý, kost a kůže, učiněná tyčka. Za to léto ztratil patnáct kilo; měřil metr třiadevadesát a vážil něco málo přes šedesát kilo.

Námořník se jeho vychrtlosti zděsil. Spustil na něj hromobití:

„Proč jsi mi, p-p-pitomče, nenapsal, kde jsi? Byl bych ti poslal peníze. B-b-bože svatý! Pojď se někam najíst! „ A šli se najíst.

Léto pochřadlo. Když přišlo září, opustil Evžen zaměstnání a po nějakém tom dnu hýření v Norfolku nastoupil cestu domů. Ale v Richmondu, kde měl čekat tři hodiny na další vlak, změnil náhle své plány a ubytoval se v dobrém hotelu.

Padla na něj pýcha a pocit vítěze. V kapse měl sto třicet dolarů, které si sám v potu tváře těžce vydělal. Žil v opuštěnosti, zakusil, co je to utrpení a hlad, a přežil to. Srdce mu užíral starý mořeplavecký hlad. Vzrušovala ho nádhera života žitého v skrytu. Strach před davem, nedůvěra a nenávist k životu v společenských skupinách, hrůza ze všech svazků, které ho poutaly k oné strašné rodině pozemšťanů, vyvolávaly v něm znovu ohromnou utopii jeho sirosti. Vcházet sám, jak to již činil, do neznámých měst; setkávat se s neznámými lidmi a zase odcházet, dříve než ho poznají; putovat po zemi tak, jak po ní bude putovat báje o něm – může být ještě něco krásnějšího?

Na svou rodinu vzpomínal se strachem, téměř s nenávistí. Což nemám být, bože, nikdy svoboden? Čeho jsem se dopustil, abych si zasloužil tohle zotročení? Dejme tomu… dejme tomu, že bych byl v Číně, v Africe nebo na Jižní točně. Abych měl stále strach, že on za mé nepřítomnosti zemře. (Při této myšlence zkroutil krk.) A jak by mi to předhazovali, kdybych při tom nebyl! Ty ses pěkně bavil v Číně, a doma

539$

ti zatím umíral otec. Ano, tak by mluvili. Syn netvor! Ano, tak, ale vzal je ďas! Proč bych měl být při tom? Což nemůžou umírat sami? Sami! Což není, bože, na této zemi svobody?

K náhlé hrůze si uvědomil, že vzdálenost k takové svobodě měří celý ten klopotný svět a vykoupit si ji že je možno jen houževnatostí a odvahou, jakou má málokdo.

V Richmondu se zdržel několik dní; bydlil přepychově ve skvělém hotelu, jedl ze stříbrných talířů v grillu a potloukal se jen tak pro zábavu po širokých ulicích starého romantického města, do kterého kdysi přijel jako student prvého ročníku, když tam universitní mužstvo hrálo na den Díkůvzdání s Virginií. Po tři dny sváděl číšnici posluhující v cukrárně; konečně ji vylákal do zastřeného boxu čínské restaurace, ale všechna jeho námaha přišla nazmar, neboť v tom rafinovaném jídle, o kterém se s Číňanem předem domluvil, byla cibule, a ta vzbudila v děvčeti ošklivost.

Před odjezdem domů napsal ještě sáhodlouhý dopis Lauře Jamesové v Norfolku; dopis ubohoučký a chvástavý, jehož pomatené furiantství vyvrcholilo v tomto závěru: „Byl jsem tam celé léto, a ani jsem Tě nevyhledal. Neměla jsi tehdy ani tolik slušnosti, abys mi na mé dopisy aspoň odpověděla. Co bych se tedy kvůli Tobě ještě trápil? Žen je ostatně na světě plno; na svůj díl jsem si to léto přišel, a ještě na víc.“

Vítězoslavně a zlomyslně odnášel dopis do schránky. Jakmile však nad dopisem sklaplo železné víčko, obličej se mu zkroutil studem a kajícností. Nemohl pak usnout, a kdykoliv si vzpomněl na svůj školácký kousek, všecek se svíjel. Zase zvítězila ona.

XXXIV

Čtrnáct dní před zahájením školního roku vrátil se Evžen do Pulpit Hillu. Město i země kynuly kvasem války. Země se měnila v obrovský tábor. Koleje a university se přetvářely v tábory pro výcvik důstojníků. Každý „přispíval svou troškou

540$

Turistický ruch byl toho léta slabý. Až na hrstku stálých nebo polostálých hostů nenašel Evžen v Dixielandu téměř nikoho. Byla tam paní Pertová, roztomilá, laskavá, ještě trošičku stříknutější, než bývala. Byla tam slečna Newtonová, střízličí neurotická stará panna se záduchou; stala se z ní ponenáhlu Elizina neoficiální pomocnice v řízení podniku. Byla tam slečna Malonová, ona vyzáblá poživačka drog se svislými šedými rty. Byl tam stavební inženýr Fowler, plavovlasý a červenolící, který tiše přicházel, tiše odcházel a zanechával za sebou mazlavý smrad kukuřičné kořalky. Byl tam Gant, který pronajal dům ve Woodsonské ulici a nastěhoval se definitivně k Elize do velkého pokoje s okny na dvůr; ještě trošičku voskovější, ještě trošičku nedůtklivější, ještě trošičku slabší, než býval. A byl tam Ben.

Když Evžen přijel domů, byl tam již týden nebo čtrnáct dní. Byl již zase znovu odmítnut, a to náborovou komisí jak vojenskou, tak námořnickou, a při odvodu ho prohlásili za neschopného; opustil najednou zaměstnání v tabákovém městě a přijel zamlklý a zamračený domů. Byl ještě hubenější, než býval, a ještě více připomínal starou slonovinu: Plížil se po domě, kouřil úžasná množství cigaret, a když ho přepadl pocit zoufalství a marnosti, vztekal se a vrčivě proklínal. Jeho staré nevrlé kabonění, jeho staré nakvašené bručení bylo to tam; jeho tichý pohrdavý smích, v kterém byl přece jen jakýsi odraz tolika skryté lásky, ustoupil vzteklé, třebaže ovládané zuřivosti.

Po ony dva krátké týdny, které mu zbývaly do odjezdu do Pulpit Hillu a které strávil doma, sdílel Evžen s Benem nahoře malý pokojík s verandou, na níž se dalo spát. A tu se nemluva dovedl rozmluvit – mluvil a mluvil, až se z tichého sveřepého mručení dostával do řevu; hlas, jímž řval své bolestné a nenávistné kletby, silný a vášnivý, nesl se potom celým spícím světem noci a šustícího podzimu.

„Jakpak ses to zřídil, ty kluku pitomá?“ spustil na Evžena, když si všiml jeho vychrtlých žeber. „Vždyť vypadáš jako hastroš.“

„To nic není,“ odbyl to Evžen. A hrdě dodal: „Nějaký čas

541$

jsem zkrátka nejedl. Ale jim jsem nepsal,“ připojil hrdě. „Oni si myslili, že se sám neprotluču. A protloukl jsem se. Nedoprošoval jsem se jich. A ještě jsem si přivezl domů peníze. Podívej se.“ Vjel rukou do kapsy, vytáhl ušpiněný svitek bankovek a s chloubou mu ho ukazoval.

„Někdo o to stojí, vidět těch tvých žebráckých pár šestáků! „ zavřeštěl na něj zběsile Ben. „Blázne jeden! Přijedeš domů jako mrtvola, a ještě si myslíš, že se máš čím chlubit. Co jsi vlastně dokázal? Leda že jsi ze sebe udělal kašpara! „ Evžena to bolestně bodlo, rozhořčilo ho to. „Protloukl jsem se na vlastní pěst. To jsem dokázal.“

„Ach tak,“ a Ben se ošklivě ušklíbl. „O to ti tedy šlo, ty kluku pitomá! A ty si ještě myslíš, bůhvíjak jsi na ně nevyzrál! Těm je to přece tak jedno, jestli zajdeš nebo ne – jen když jim uspoříš výlohy! Čím se tedy chvástáš? Chvástat se můžeš, teprve až z nich něco vytáhneš.“

Opřen o ruku, zhluboka dýmal; na okamžik se rozhořčeně odmlčel. Pak již mluvil klidněji:

„Tohle není nic, Evžo. Ty peníze z nich musíš nějak dostat. Musíš je z nich vymámit. Vypros si je, vezmi si je, ukradni si je – jen když je nějak dostaneš. Jestli jim je necháš, oni je nechají zpuchřet. A jak je budeš mít v kapse, pryč od nich! Odjed a už se nevracej. Je ať vezme čert! „ rozeřval se znovu.

Ozvalo se jemné zaťukání, a vešla Eliza; přišla nahoru zhášet světla a postála chvilku přede dveřmi. V rozedraném svetru a záplatovaných hadrech, které bylo těžko někam zařadit, a se založenýma rukama, zůstala okamžik ve dveřích; její bílá poplašená tvář nahlížela do pokoje na syny.

Sešpulila káravě rty a potřásla hlavou. „Děti, už je přece čas, kdy má všecko spát. Kvůli vašemu povídání nemůže celý dům spát.“

„Ach tak,“ udělal na to Ben a šeredně se zasmál. „Ať si táhnou k čertu!“

„Na mou duši, dítě, ty nás ještě přivedeš na mizinu! „ Eliza byla popuzena. „A to ke všemu svítíte i na verandě?“ Její oči se podezíravě rozhlížely po pokoji. „Copak si myslíte – takhle mi zbůhdarma pálit elektriku!“

542$

„Tak tady to slyšíš! „ Ben škubl hlavou vzhůru a uštěpačně se zasmál.

„Jak já mám ty účty platit – na to já nemám,“ vyjela zlostně Eliza a zavrtěla rázně hlavou. „Jen si nemyslete, že na to mám. Tohle já trpět nebudu. Šetřit musíme všichni.“

„Můj ty bože! Šetřit!“ vyjel posměvačně Ben. „A nač? Abys to mohla všecko vyhodit za parcelu od starého Doaka!“

„Ty máš nejméně proč ohrnovat nos. Ty přece ty účty platit nebudeš! Kdybys je měl platit, však by ses tak nesmál. Takovéhle řeči já nemám ráda. Ty každý šesták, který si vyděláš, zase utratíš, protože jsi ještě nepoznal cenu dolaru.“

„Ach tak! Cenu dolaru! Cenu dolaru, tu já znám, sakra, líp než ty. Já ze svých dolarů aspoň taky něco měl! A co ty jsi měla ze svých dolarů? To bych rád věděl. Měl z nich, prosím tě, někdo někdy nejmenší užitek? Jestlipak mi to řekneš?“ Ben již vřeštěl.

„Jen se posmívej, jak chceš,“ začala přísně Eliza, „ale kdybychom nebyli s tatínkem naschráněli trošičku toho majetku, neměli byste do smrti vlastní střechu nad hlavou. A za všecko to své lopocení dožívám se teď na stará kolena takového vděku!“ A Eliza se rozplakala. „Nevděčníci! Nevděčníci!“

„Nevděčníci!“ opakoval posměšně Ben. „Zač bychom ti měli být vlastně vděčni? Tak ty si myslíš, že vám, tobě a tátovi, nejsem vděčen! Co jsem já kdy od tebe měl? Od mého dvanáctého roku jsi mě už nechala, ať si dělám, co umím. A od té doby jsem od vás nedostal mizerný šesták. A jen se podívej na tohle svoje dítě. Toho jste nechali lítat jako bez rozumu po celé Americe. Vzpomněla sis na něj za to celé léto aspoň lístkem? Věděla jsi vůbec, kde je? Čerta starého, jen když jsi na těch tvých čistých hostech mohla někde trhnout padesát centů!“

„Takový nevděk!“ zašeptala draslavě a zakývala jakoby věštecky hlavou. „Však přijde den účtování.“

„Dost už! Pro pánakrista!“ Ben se opovržlivě usmíval. Několikrát zadýmal a pak pokračoval klidně:

„Kdepak, maminko. K tomu, abychom ti byli vděčni, jsi

543$

udělala moc málo. My jsme zdivočeli a lítali jsme bůhvíkde a to dítě pak vyrůstalo mezi kokainistkami a pouličními holkami. Ty jsi škrtila každý šesták a vrážela jsi všecko do realit, z kterých nikdo nic nemá. Potom se nediv, že k tobě tvoje děti necítí žádnou vděčnost.“

Elizu sžírala zloba. „Každý syn, který takhle mluví s matkou, musí jednou vzít špatný konec. Však se ještě dočkáš!“

„Pekla, viď?“ ušklíbl se Ben. Zahleděli se jeden na druhého zlýma, krutýma očima. Za chviličku se odvrátil; mračil se sice, jako kdyby chtěl vypálit rybník, ale zatím jím již projela prudká lítost.

„No dobře. Jen už, prosím tě, zase jdi! Dej nám pokoj! Já tě tu nechci! „ A aby dokázal svou lhostejnost, chtěl si zapálit cigaretu. Jeho hubené bílé prsty se chvěly; oheň mu uhasí.

„Nechme toho už!“ navrhoval omrzele Evžen. „Nechme toho už! Z nás se už nikdo nepředělá! Tím se nic nespraví. My už zůstaneme, jací jsme. Tohle všecko jsme říkali už dávno. Tak už toho, proboha, nechme! Jdi si už, maminko, prosím tě, lehnout. Pojďme už všichni spát a pusťme to už z hlavy.“ Přistoupil k Elize a políbil ji; hluboce se přitom zastyděl.

„Tak už, chlapče, dobrou noc,“ řekla na to Eliza, pomalu a vážně. „Být tebou, tak teď pěkně zhasnu a natáhnu se na kutě. Musíš se přece, chlapče, vyspat. Musíš si taky hledět zdraví.“

Políbila ho a odešla; na staršího chlapce se ani nepodívala. Nedíval se na ni. Byl mezi nimi tuhý a urputný boj.

Chvilku po jejím odchodu Ben promluvil; bez hněvu. „Já neměl ze života nic. Já to zkrátka projel. Táhl jsem to tu s nimi tak dlouho, až jsem to takhle dopracoval. Plíce už mám v tahu; ani na vojně se mnou nechtějí nic mít. Ani mi nechtějí dovolit, abych jel dělat Němcům terč. Já neměl štěstí nikdy v ničem. Na mou duši, že ne!“ Plamen jeho vášně vyšlehoval stále výš a výš. „K čemu to všecko vlastně je? Vidíš ty, Evžo, do toho? Je to tak opravdu, nebo si z nás někdo dělá dobrý den? Třeba je to všecko jenom náš sen. Nezdá se ti?“

544$

„Zdá. Ale jen kdyby nás tak chtěli probudit! „ Na okamžik se odmlčel a zamyslil se; jeho hubené holé tělo bylo sehnuto nad postelí. Potom zvolna dodal: „A možná že… že vlastně ani není co nebo koho budit.“

„Čert aby to všecko! „ zaklel Ben. „Kdyby už radši bylo po tom.“

Do Pulpit Hillu se Evžen vrátil v horečce válečného vzrušení. Universita se zatím přeměnila v ozbrojený tábor. Mladíci, kterým již bylo osmnáct let, byli přijímáni do důstojnického kursu. Ale jemu osmnáct ještě nebylo. Scházelo mu ještě čtrnáct dní. Jeho žadonění, aby odvodní komise přimhouřila oko, bylo marné. Co je to dvě neděle! Bude moci být přijat, jakmile dovrší předepsaný věk? Prý nebude. Co tedy může dělat? Má prý čekat na příští termín. Jak dlouho? Ubezpečovali ho, že jen nějaké dva tři měsíce. Jeho povadlá naděje zase ožila. Byl jako na trní. Všechno není ještě ztraceno.

Bude-li mu přát štěstí, na vánoce bude již třeba uznán za způsobilého nosit khaki; a bude-li mu bůh milostiv, na jaře může již požívat všech těch vysokých privilegií, jako jsou zákopové vši, yperit, rozstříknutý mozek, propíchnuté plíce, rozpáraná střeva, zadušení, bláto a gangréna. Odkudsi, kde již končila země, zaléhal k němu majestátní dusot noh, divoce líbezný popěvek polnic. S úsměvem plným něžné lásky k svému drahému já viděl svá čacká mladá ramena ozdobena plukovnickými orly. Viděl se jako pověstný letec Gant, onen jestřáb oblohy, který se ve svých devatenácti letech může pochlubit třiašedesáti sestřelenými Huny. Viděl se, jak se prochází po Elysejských polích, na skráních líbivý poprašek šedin, levé předloktí z nejjemnějšího korku a po boku rozkošnou mladou vdovu po nějakém francouzském maršálovi. Po prvé si nyní uvědomil romantický půvab zmrzačení. Dokonalí hrdinové jeho dětských let, kteří byli jako ze škatulky, připadali mu nyní kalendářoví – jejich obrázky se hodily nanejvýš k reklamě límců nebo zubní pasty. Toužil po oné netuctové distingovanosti, po onom výrazu něčeho prožitého a vytrpěného, jichž můžeš dosáhnout jen dřevěnou nohou,

545$

vyspraveným nosem nebo jizvou, kterou ti na skráni propálila kulka.

Zatím se cpal a lil do sebe celé litry vody, aby přibral na váze. Vážil se několikrát za den. Učinil dokonce jakýsi pokus s pravidelným cvičením: kroužil pažema, předkláněl se atd.

A hovořil o svém problému s profesory. Potýkal se se svou duší, vážně a opravdově, a pochutnával si na vzněcující hantýrce křižáků. Není jeho místo zatím tady? namítali mu profesoři. Svědomí mu tedy říká, aby šel? Je-li tomu tak, uznávali vážně, potom již nic neříkají. Uvážil však všechno i z širšího hlediska?

„Není váš úsek fronty tady?“ namítal přesvědčivě proděkan. „Není vaší frontou universita? Není snad žádoucí, abyste svých válečných úspěchů dobýval tady? Já vím,“ a na jeho tváři se objevil úsměv tiché bolesti, „já vím, že jít by bylo lehčí. Vždyť já jsem si musil ten boj probojovat také. Ale kdopak z nás není teď vlastně příslušníkem armády? Kdopak z nás se nepřihlásil pod prapor Svobody? Kdopak z nás nebyl mobilisován, aby bojoval za pravdu? Každý musí přispět svou troškou tam, kde se může nejlépe uplatnit.“

Evženův obličej byl bílý a zmučený. „Já vím. Já vím, že to není správné. Ale když si, prosím, vzpomenu na ty krvelačné bestie, když si vzpomenu, jak ohrozili všechno to, co je nám drahé, když si vzpomenu na malou Belgii, a že by má matka, že by má sestra… „Zaťal pěsti a odvrátil se; byl do sebe šíleně zamilován.

„Ovšem, ovšem,“ uznával proděkan vlídným hlasem, „pro hochy vašeho temperamentu to není snadné.“

„Je to, prosím, kruté!“ zvolal vášnivě Evžen. „Věřte mi, je to kruté.“

„Musíme vytrvat,“ řekl na to klidně proděkan. „Oheň nás musí zakalit. Jde o budoucnost lidstva.“

Zůstali, hluboce vzrušeni, ještě chviličku stát a koupali se v zářné kráse svých hrdinských duší.

Evžen byl výkonným redaktorem kolejních novin. Ale redaktor byl v důstojnickém kursu, a tak veškerá práce spojená

546$

s vydáváním novin přešla na něho. Všechno bylo na vojně. Až na pár desítek nedochůdčat z prvého ročníku, pár mrzáků a Evžena všechno jako by bylo na vojně. Všichni jeho bratři z bratrstev, všichni jeho kolegové z koleje, kteří se dříve na vojnu nehlásili, byli na vojně, a s nimi i mnoho mladíků, kteří předtím na kolej ani nepomyslili. „Táta“ Rheinhart, Jiří Graves, Julek Arthur, kteří měli za sebou krátkou a ne právě šťastnou kariéru na jiných universitách, a spousta mladých Altamonťanů, kteří předtím k universitě ani nepřičichli, všichni teď sloužili v studentské armádě.

V prvních dnech, ve zmatku vznikajícího nového řádu, vídal je Evžen často. Když pak zuby soukolí začínaly již do sebe zapadat přesněji a universita se přeměnila v ohromnou vojenskou posádku s její přesnou jednotvárností výcviku, jídla, učení, přehlídek a spaní, shledal, že je odloučen, osamocen, že je autoritou sice jedinečnou, ale isolovanou.

„Vytrvával.“ „Třímal vysoko pochodeň.“ „Přispíval svou troškou.“ Dělal novinám redaktora, reportéra, censora, děvečku pro všechno. Psal zprávy. Psal úvodníky. Propaloval je plamennými slovy. Chvalořečil křižácké tažení. Byl posedlý svatou touhou vraždit.

Přicházel a odcházel, jak se mu zlíbilo. Když se kasárny v noci setměly, potloukal se kolem university, a když si na něj horliví novopečení podporučíci svítili elektrickou lampičkou a mumlali pak něco na omluvu, přijímal to pohrdavě. Bydlil v městečku; jeho spolubydlícím byl vysoký smrtihlav, vychrtlý medik s vpadlými tvářemi a špičatým hrudníkem, jménem Heston. Třikrát čtyřikrát týdně jezdil po rozježděné silnici do malé tiskárničky v Exeteru a vpíjel tam do sebe hřejivou vůni tiskařské černi a ocele.

Později, když se objevila světla, šel se potloukat po hlavní třídě, pak se šel najíst do řecké hospůdky a zaflirtoval si s nějakou tou kradmou bludičkou; v deset hodin bylo město již mrtvé a Evžen se vracel temnou krajinou domů. Ve veřejném autobuse sedával vedle opilého starého mrože, který jezdil jako běs a kterému říkali Mazavka Young.

Nastal říjen a období drobných studených dešťů. Země byla

547$

jediná parnatá mazlavina z bláta a zetlelého listí. Se stromů nepřestávalo omrzele kapat. Přišly jeho osmnácté narozeniny, a jeho zájem se znovu stočil na válku; byl napjat a rozechvěn.

Od otce dostal stručný nemocný dopis; od Elizy pár stran praktických, konktrétních, strohých a kousavých.

„Byla tu Daisy s celým svým hejnem. Předevčírem jela domů, Karolínku a Richarda tu nechala. Leželi všichni s chřipkou. Bylo jí zamořeno celé město. Každý si ji už odbyl, člověk neví, kdo je ještě na řadě. Vybírá si, jak se zdá, nejdřív velké a silné. Předešlý týden zemřel pan Hanby, ten metodistický pastor. Přidal se mu k ní zápal plic. Takový krásný zdravý člověk, plný života. Doktoři říkali, že nad ním dělali kříž od samého začátku. Helena leží už několik dní. Říká, že to jsou ty její staré ledviny. Ve čtvrtek volali McGuirea. Ale ať si říkají co chtějí, mne neobalamutí. Doufám, synu, že Ty té strašné náruživosti nepropadneš. To byla kletba mého života. Tatínkovi se daří, jak se zdá, asi tak pořád stejně. Jí dobře a spí až až. Nepozoruju na něm za ten poslední rok žádnou změnu. My už budeme možná dávno pod drnem, a on tu bude ještě. Ben je pořád ještě doma. Chodí celý den po domě jako bubák a naříká si, že mu nechutná jíst. Podle mého potřebuje zase práci; až bude mít co dělat, přestane se obírat sám sebou. Lidí zbylo v domě už jen málo. Paní Pertová a slečna Newtonová se jak obvykle nemůžou vypravit. Crosbyovi odjeli do Miami. Jestli přijdou velké zimy, složím si kufr taky. Tak se mi zdá, že už stárnu. Teď už tak zimu nesnáším, jako jsem ji snášela, dokud jsem ještě byla mladá. Než začne zima, ať si koupíš teplý zimník! A musíš hodně jíst, mít řádnou a výživnou stravu. Peníze nerozhazuj, ale …“

Pak byl po několik neděl beze zpráv. Až jednoho mrholivého večera, když v šest hodin přišel domů do pokoje, kde bydlil s Hestonem, našel tam telegram. Telegram zněl: „Přijeď hned domů. Ben má zápal plic. Matka.“

548$

XXXV

Nejbližší vlak jel až druhého dne. Heston ho večer uklidňoval silným džinem; vyrobil si ho z alkoholu, který si přinesl z laboratoře. Evžen byl zamlklý; jenom chvílemi začal něco blábolit, trhaně a nesouvisle; měl pro medika na sto všelijakých otázek o průběhu nemoci a o jejím působení na organismus.

„Kdyby to byl oboustranný zápal plic, přece by to byla napsala. Co ty o tom myslíš? No pověz,“ vyptával se horečně.

„Taky si myslím,“ přisvědčoval Heston. Byl to hoch hodný a tichý.

Nazítří ráno jel do Exeteru na vlak. Po celé zoufalé šedé dopoledne rachotil vlak napříč rozmočeným státem. Na jednom železničním uzlu musil potom Evžen přesedat; pročekal tam několik strašných hodin. Konečně nastal soumrak a vlak ho již zase unášel dále k horám.

Ležel na lůžku v spacím vagóně a horkýma ponocujícíma očima vyhlížel na černou hmotu země, na masiv hor. Až konečně v půlnočních hodinách upadl v nervosní klímání. Probudilo ho drncání kol, když vlak vjížděl na altamontské nádraží. Když se vlak se skřípotem zastavil, celý omámen a napolo odstrojen se poplašeně zvedl, a za chviličku již hleděl záclonkou na vážnou tvář Lukášovu a Bartoňovu.

„S Benem je to moc zlé,“ hlásil Hugo Bartoň.

Evžen si natáhl boty a spustil se na podlahu; límec a kravatu si nacpal do kapsy kabátu.

„Tak pojďme. Já už jsem hotov.“

Dali se tiše chodbičkou, kam zaznívalo dlouhé šeré chrápání spáčů. Když procházeli prázdným nádražím, před nímž stálo auto Huga Bartona, zeptal se Evžen námořníka:

„A kdy ty jsi přijel, Luko?“

„Já přijel večer. Jsem tu teprve pár hodin.“

Bylo půl čtvrté ráno. Ohavná nádražní čtvrť stála nehnutě a děsivě, jak to bývá ve snu. Neobyčejnost jeho náhlého příjezdu jen ještě zvýšila jeho pocit neskutečnosti. V jednom z aut

549$

vroubících chodník před nádražím choulil se pod přikrývkou šofér. V řecké jídelně seděl roztažen jakýsi člověk; tvář měl na pultu. Světla byla ospalá a omrzelá; několik jich hořelo líně a vilně v laciných nádražních hotelích.

Hugo Bartoň, který vždycky jezdil opatrně, vyrazil tak prudce, že pneumatiky divoce zaskřípěly. A ulicí vroubenou barabiznami na spadnutí ujížděli k městu rychlostí osmdesáti kilometrů.

„Bojím se, že je to s Benem m-m-m-moc zlé,“ začal Lukáš.

„Jak to vlastně bylo? Povídej.“

Dostal od jednoho z Daisyiných dětí chřipku. Nějaký den ještě chodil po domě a mračil se jako bubák, ale ač mu bylo zle a měl horečku, ne a ne si lehnout.

A Lukáš vybuchl: „V té z-z-z-zatracené lednici! Jestli ten chlapec umře, umře jen proto, že se nemohl zahřát.“

„To je teď vedlejší,“ přerušil ho podrážděně Evžen. „Co dál?“

Konečně ulehl a několik dní ho ošetřovala paní Pertová.

„Ta byla taky jediná, která pro něj něco udělala,“ poznamenal námořník. Nakonec Eliza přece jen poslala pro Cardiaca.

„Toho p-p-pitomého mastičkáře! „ koktal Lukáš.

„To je vedlejší! To je vedlejší! „ rozkřikl se Evžen. „Nač to teď ohřívat? Jen dál, jen dál!“

Po několika dnech se již na pohled pozdravil a Cardiac mu řekl, chce-li, že již může vstát. Vstal a chodil po domě jako bubák a vztekle proklínal, ale již druhého dne zase ulehl; měl vysokou horečku. Konečně poslali pro Cokera, předevčírem …

„A to měli udělat hned na začátku,“ zavrčel nad volantem Hugo Bartoň.

„To je vedlejší!“ zavřeštěl Evžen. „Jen dál.“

A teď je již druhý den Benovi zle, je to beznadějné, má oboustranný zápal plic. Tato smutná napovídající historie, stručné a strašné resumé o tom, jak se jejich životy mrhá a jak jsou otálením mařeny, zavřela jim ústa. Neměli, co by řekli.

Silný stroj vyhrčel kopec k mrazivému zkřehlému náměstí.

550$

Evžena prostupoval pocit neskutečnosti. Hledal v této sprosté změti cihel a kamení svůj život, ztracená jasná léta. Představoval si sebe s Benem u radnice, u banky, u drogerie. Proč zde?

V Gathu nebo v Ispahanu, v Korintu nebo v Byzanci. Zde ne. Zde je to neskutečné.

Za chviličku se auto naklonilo k chodníku a zastavilo před Dixielandem. V předsíni hořelo mdlé světlo; probudilo v něm sychravé vzpomínky na zatuchlost a soumračnost. V salóně hořelo světlo teplejší; pomalovávalo rolety, spuštěné ve vysokém okně, teplou a lahodnou oranžovou barvou.

„Ben je nahoře, v tom pokoji, co je to světlo,“ zašeptal Lukáš.

Evžen vzhlédl k ohavnému arkýřovému oknu zimavého pokoje v prvním patře; rty měl chladné a suché. Pokoj byl vedle verandy – letní ložnice, kde ještě před třemi nedělemi Ben metal životu do tmy zběsilé kletby. Světlo v pokoji nemocného svítilo šeře; vybavilo v něm ponurý obraz zápasu a nezastřeného děsu.

Všichni tři namířili tiše po pěšině k domu; vešli do dveří. Z kuchyně bylo slyšet slabé harašení a hlasy.

„Tatínek je tady, „ oznamoval Lukáš.

Evžen vstoupil do salónu. Gant byl sám; seděl před krbem, ve kterém vesele hořelo uhlí. Zvedl na syna bezduché; nic neříkající oči.

„Nazdar, tatínku. „ A Evžen namířil k otci.

„Nazdar, chlapče. „ A Gant ho políbil. Jeho přistřižený knír píchal; jeho tenký ret se nevrle roztřásl.

„Slyšel jsi už o bratrovi?“ otázal se huhňavým hlasem. „A tohle musí potkat mne, starého nemocného člověka! Kristepane, to je strašné …“

Do pokoje vešla Helena; byla v kuchyni.

„Nazdar, žebernáči,“ a upřímně Evžena objala. „Jak se ti vede, moje zlato? Vždyť on se, co od nás odjel, už zas vytáhl o deset čísel!“ dobírala si ho rozhihňaně. „Jen nevěš, Evžo, hlavu! Nekoukej se tak utrápeně. Dokud je člověk na živu, je pořád ještě naděje. Vždyť on ještě neumřel.“ Propukla v pláč, chraplavý, neovládaný, hysterický.

551$

„A tohle musilo potkat mne! „ rozkňoural se Gant, reaguje tak automaticky na Helenin žal. Houpal se, opřen o hůlku, a díval se strnule do ohně. „Bože – bože – bože! Čeho jsem se jen dopustil, že mě bůh …“

Helena vzplála vztekem. „Ty bud zticha! „ osopila se na něj. „Ty teď drž hubu! Ať už tě neslyším! Tobě jsem přece dala svůj život! Pro tebe se přece udělalo všecko, a ty tu ještě budeš, až my už budeme všichni bradou vzhůru. Tobě zle není! „její city k němu byly v tom okamžiku nenávistné a hořké.

„Kde je maminka? „ otázal se jí Evžen.

„Vzadu v kuchyni. Já bych se s ní šla na tvém místě aspoň pozdravit a pák bych se šla teprve podívat na Bena. „ A tiše a zamyšleně dodala: „Pusť to z hlavy. Teď už se s tím nedá nic dělat.”

Elizu zastal při práci, nad plynovým sporákem, na němž bublalo několik hrnků s vodou. Šukala neohrabaně sem tam, a když ho uviděla, na její tváři se objevilo překvapení a rozpaky.

„Pro pánaboha, chlapče, kde se tu bereš? Kdypak jsi přijel?“

Políbil ji. Ale pod její nesentimentální věcností, v jejím srdci, viděl hrůzu: jejíma bezleskýma černýma očima probleskovaly lesklé nože strachu.

„Jak je Benovi, maminko?“ otázal se tiše.

„No…“ Sešpulila zamyšleně rty. „Právě než jsi přišel, říkala jsem doktoru Cokerovi: ,Poslyšte, já si myslím, že mu není ani z polovice tak špatně, jak vypadá. Jen abychom ho udrželi do rána, pak se to už podle mého obrátí k lepšímu.‘“

Helena se rozlítila. „Jak jen tak můžeš, maminko, pro pánaboha, mluvit! Cožpak nevíš, že Benův stav je kritický? Jestlipak ty vůbec někdy procitneš?“

V jejím hlase byla již zase ona hysterická křaplavost.

„Víš co, chlapče,“ a na Elizině tváři se objevil bílý třaslavý úsměv, „až k němu vejdeš do pokoje, dělej, jako bys ani nevěděl, že mu je zle. Na tvém místě bych na to udělala nějaký ohromný vtip. Já bych se rozřehtala a spustila bych na něj: ,No, tohle je mi! Já myslil, že uvidím pacienta, a tobě zatím

552$

nic není! Vždyť ty si to z dobré poloviny jenom namlouváš! ‘ „ Evžen se rozběsnil. „Ale pro kristapána, maminko! Pro kristapána!“

Odvrátil se a sáhl si na hrdlo; bylo mu u srdce těžko.

Vyšel s Lukášem a Helenou tichoučce po schodech; když se blížili k pokoji nemocného, srdce měl. sevřené a údy ztuhlé a bez krve. Přede dveřmi zůstali chvíli stát a šeptali si. Toto ubohé punktování před tváří smrti ho naplňovalo hrůzou.

„Já b-b-b-bych tam zůstal jenom chviličku,“ šeptal Lukáš. „Mohlo by ho to znervosňovat.“

Evžen se sebral a slepě vešel za Helenou do pokoje.

„Podívej se, kdo se to na tebe přijel podívat. Náš čahoun.“ Z Helenina hlasu zněla bodrost.

Pro oslnění a strach Evžen chvíli vůbec neviděl. V šerém zastřeném světle pokoje rozeznal potom ošetřovatelku Bětu Gantovou a dlouhou žlutou lebku Cokerovu; usmívala se na něj, cenila své velké zašlé zuby a žvýkala dlouhý doutník.

V děsivém světle, které dopadalo přímo a bezohledně jenom na postel, spatřil potom Bena. A v této chviličce sžíhajícího poznání zjistil to, co všichni zjistili již dříve: Ben umíral.

Benovo dlouhé hubené tělo bylo ze tří čtvrtin pokryto ložním prádlem; jeho vyzáblé obrysy byly pod přikrývkami zle zkrouceny – svědčily o zápase a utrpení. Jako by mu to tělo ani nenáleželo, bylo jaksi zborceno a odděleno, jako kdyby to bylo tělo sťatého zločince. A snědá žluť jeho obličeje přešla v šeď, z toho žulového odstínu smrti, osvětleného dvěma rudými prapory horečky, rostl tuhý černý vřes třídenního vousu. Tento vous měl v sobě cosi strašného; připomínal zvrhlou životní sílu vlasů, které mohou růst i z rozkládající se již mrtvoly. A jak tak Ben vtahoval do plic vlákno vzduchu, centimetr po centimetru, s jeho tenounkých rtů, nadzvedávajících se nad bílými, jakoby mrtvolnými zuby, nescházel škleb utrpení a rdoušení.

A zvuky tohoto lapání dechu, hlasité, chraplavé, rychlé a neuvěřitelné, které plnily pokoj a každý okamžik ho rozezvučovaly, dolaďovaly ten výjev posledním již hrůzným tónem.

553$

Na posteli pod nimi, zalit světlem, podoben nějakému ohromnému hmyzu na stole přírodopisce, ležel Ben; a zatím co se na něj dívali, jeho ubohé strávené tělo bojovalo, aby mu zachránilo život, který mu nikdo nedovedl zachránit. Bylo to obludné, nelidské.

Evžen k němu přistoupil; Benovy oči, zjasněné strachem, spočinuly po prvé na mladším bratru. A beztělesně, bez cizí pomoci zvedl nad podušku své zmučené plíce, obepjal mu prudce obě zápěstí horkým bílým kruhem svých rukou, a nesmírně poděšen, přímo jako dítě, zašeptl: „Proč jsi přijel? Proč jsi, Evžo, přijel domů?“

Evžen zbělel a chviličku stál jako oněmělý; zalil ho soucit a děs.

Hned se však vzpamatoval. „Dali nám, Bene, prázdno. Musili pro chřipku zavřít kolej.“

Pak se najednou odvrátil do černého temna: z jeho ubohé lži se mu udělalo zle a nesnesl již déle hledět do strachu v Benových šedých očích.

„To stačí, Evžo, „ ozvala se autoritativně Běta Gantová. „Tak už zase jdi, a ty, Heleno, taky. Jednoho potrhlého Ganta už ošetřuju, a mám ho až dost. A teď mi sem přijdou ještě dva další! „ Řekla to hrubě a nepříjemně se zasmála.

Byla to hubená osmatřicátnice, žena Gantova synovce Gilberta. Pocházela z horského plemene; byla hrubá, tvrdá a vulgární, soucit téměř neznala a bezcitně se patlala v bídě, nemoci a smrti. Tyto nelidské vlastnosti zastírala pláštíkem svého odbornictví.

„Kdybych tak popustila svým citům uzdu, to by to s pacientem dopadalo!“

Když se octli zase v předsíni, Evžen se pustil do Heleny : „Pročpak jste si sem brali toho smrtihlava? Jak se má uzdravit, když se na ni musí dívat? Mně se ta ženská nelíbí! „ „Říkej si, co chceš, ale ošetřovatelka je to dobrá. „ Helena snížila hlas. „Co mu říkáš?“

Udělal křečovitý posuněk a odvrátil se. Helena propukla v pláč a uchopila ho za ruku.

Lukáš přecházel houpavě sem tam, chroptivě dýchal a kouřil

554$

cigaretu; Eliza stála na místě, jedno ucho pozorně napjato směrem k pokoji nemocného. Rty jí pracovaly; v rukou držela zbytečný kotlík s horkou vodou.

„No tak co?“ spustila Eliza dříve, než někdo mohl promluvit. „Jak mu je?“ Její oči vrhaly pronikavé pohledy z jednoho na druhého.

„Jdi mi pryč! Jdi mi pryč! Jdi mi pryč!“ zavrčel na ni vztekle Evžen. Potom se již rozkřikl: „Tak ty nepůjdeš?“

Hlasitý nervosní dech bratra námořníka a jeho velké nemotorné nohy ho přiváděly v zběsilost. A ještě více ho rozlítil Elizin zbytečný kotlík, její nesmyslné šukání, její „No tak CO?

„Což nepoznáš, že už sotva lapá dech? Chceš ho zardousit? Není to k ničemu! K ničemu! Slyšíš přece?“ Zase již křičel.

Zalykal se ohavností smrti, její bezútěšností; a ta vyrojená rodina, která pošuškávala za dveřmi nebo se jen tak tloukla po domě a svůj strašlivý hlad po smrti ukájela na rdousícím se Benovi, uváděla ho v šílenství, v němž se střídaly záchvaty zuřivosti a lítosti.

Po schodech scházeli nerozhodně; stále ještě naslouchali zvukům z pokoje nemocného.

„Já vám něco povím,“ začala optimisticky Eliza. „Mně něco říká – jak vy byste tomu řekli…“ Nejapně se rozhlédla a shledala, že je opuštěna. Šla tedy ke svým bublajícím hrncům a pekáčům.

Helena, v tváři všecka pokroucena, odtáhla si Evžena stranou a v předsíni u vchodu mu začala hystericky šeptat.

„Všiml sis toho jejího svetru? Všiml sis ho? Takový hadr špinavý! „ Její hlas přešel v zlobné špitání. „To jsi taky ještě neslyšel, že on se na ni nemůže ani podívat? Včera, když přišla do pokoje, udělalo se ti mu moc zle. Odvrátí od ní hlavu a povídá mi: ,Vyveď mi ji odtud, Heleno, proboha!‘ Slyšíš to? Ona k němu nesmí, to on nesnese. On ji v pokoji nechce.“

„Dost už! Dost už! Dost už proboha! „ A Evžen si zarýval nehty do hrdla.

Nenávist a hysterie zbavily na chvíli Helenu smyslů.

555$

„Je to snad strašné, říkat něco takového, ale jestli on umře, já ji budu nenávidět. Myslíš, že budu moct zapomenout, jak se k němu chovala? Viď, že ne.“ Zvyšovala stále hlas, až již téměř ječela. „Nechá ti ho umřít, a dívá se na to, jak umírá! Ještě předevčírem, když už měl čtyřicet stupňů, ona si, prosím, povídá se starým dr. Doakem o té parcele. To ty jsi nevěděl. „ Evžen se rozlítil. „To si nepřipomínej! Ona už jiná nebude! Za to už ona ani nemůže. Musíš to přece pochopit! Bože, tohle je děsné! Tohle je děsné!“

„Chudinka maminka! „ A Helena se rozeštkala. „Ta už se z toho nevzpamatuje. Je z toho celá vyděšená. Všiml sis těch jejích očí? Ona to ví – jak by taky nevěděla!“

Tu najednou nabyla její tvář šíleného zadumaného výrazu. „Někdy si říkám, že ji nenávidím! Opravdu, že ji nenávidím! „ Začala si poškubávat svou velkou bradu; její myšlenky byly bůhvíkde. „Ale takhle mluvit nesmíme. To není dobře. Jen se seber. Jsme už, Evžene, utahaní a znervosnělí. Já věřím, že on se ještě uzdraví.“

Nastával den, šedý a mrazivý, ponuře začazený šerem a mlhou. Eliza šukala horlivě, v pathetickém shonu, sem tam a chystala snídani. V ruce kotlík s vodou, vyběhla jednou neohrabaně do prvého poschodí a zastavila se chvilku u dveří; vtom Běta Gantová otevřela, a tak její bílá našpulená tvář mohla na chviličku nahlédnout dovnitř, na onu strašnou postel. Běta Gantová jí zastoupila cestu a zavřela hrubě dveře. Eliza se začala popleteně omlouvat a šla zase pryč.

Neboť to, co říkala Helena, bylo pravda, a Eliza to věděla.

V pokoji nemocného o ni nestáli; umírající hoch ji nechtěl vidět. Všimla si, jak když vstoupila do pokoje, odvrátil malátně hlavu. Tato hrozná věc byla v její bílé tváři, ale ona sama se nepřiznala, nepostěžovala si. Šukala sem tam a s přehorlivou praktičností dělala zbytečné věci. A Evžen, který se jednu chvíli zalykal rozhořčením nad jejím tupým optimismem, hned v příštím okamžiku, když v jejích bezleských černých očích spatřil onu bázeň a bolest, byl zaslepen lítostí. Když tak stála nad žhavými kamny, najednou se k ní přihnal, uchopil její hrubou udřenou ruku a začal bezradně blábolit.

556$

„Ale, maminko! Maminko! Vždyť je dobře! Vždyť je dobře! Vždyť je dobře!“

S Elizy náhle spadlo veškeré předstírání; přitulila se k němu, zabořila se mu svou bílou tváří do rukávu a usedavě se rozeštkala, hořce a bezmocně; nad těmi nenávratnými lety promrhanými v plahočení – nad těmi nesmrtelnými hodinami lásky, které již nikdy neožijí, nad zapomnětlivostí a lhostejností, těmi velkými zly, která již nikdy nebude možno odčinit. Byla mu za ten projev něžnosti vděčna jako dítě; a jemu se svíralo srdce, nezkrotné, a zase zlomené, a nepřestával mumlat:

„Vždyť je dobře! Vždyť je dobře! Vždyť je dobře! „ Ač věděl, že dobře není a již nikdy nebude.

„Kdybych jen byla věděla … Kdybych jen, dítě, byla věděla … „ naříkala Eliza, tak jak před dávnými lety naříkala nad mrtvým Groverem.

„Jen se seber! „ povzbuzoval ji Evžen. „On se z toho ještě vykřeše. Nejhorší už má za sebou.”

„Já ti něco povím, „ a Eliza si najednou osušila oči. „Já si taky myslím. Včera večer to byla asi krize. Však jsem taky Bětě říkala …“

Bylo stále světleji a světleji. Přicházející den přinášel s sebou naději. Zasedli v kuchyni k snídani; z každého jen poněkud veselejšího slovíčka lékařova nebo ošetřovatelčina čerpali již povzbuzení. Coker odcházel s nezávazným optimismem. Běta Gantová se přišla dolů nasnídat; dodávala profesionálně naděje.

„Jestli se mi podaří dokázat, že tam z té zatracené rodiny nikdo ani nepáchne, je tu snad ještě naděje, že se z toho dostane.“

Dali se tomu do hysterického, vděčného smíchu; našli v jejích urážlivých slovech zalíbení.

„Jak mu teď je?“ tázala se Eliza. „Pozoruješ nějaké zlepšení?

„No, jestli se ptáš na to, teplota je nižší.”

Věděli, že nižší teplota ráno je něco, co nemá valného významu, ale i ta jim poskytovala potravu; pro jejich chorobné

557$

vzrušení to byla pastva – v okamžiku se vynesli až na nejvyšší vrcholek nadějí.

„A srdce má dobré, „ pokračovala Běta Gantová. „Jestli srdce vydrží a on se taky bude držet, má vyhráno.“

„Ž-ž-že se bude držet, o to žádné strachy. „ Lukáš dostal chvalořečnický záchvat. „Ten ch-ch-chlapec se vám bude držet do p-p-posledního dechu.“

„Však se pamatuju,“ začala Eliza, „to byl tenkrát sedmileté dítě – já tenkrát stála na verandě – vzpomínám si taky proč: starý pan Buckner nesl právě máslo a vejce, co tatínek

„Můj ty bože! „ vzdychla Helena, a chabě se usmála. „To si teď poslechneme!“

„Ha – ha! „ zachichtl se nepříčetně Lukáš a šťouchl Elizu do žeber.

Eliza se dopálila. „Ty se chováš, chlapče, na mou duši jako idiot. Já bych se styděla!“

„Ha – ha – ha!“

Helena se rozhihňala a loktem šťouchla Evžena.

„A pak že není blázen! Tjú-tjú-tjú-tjú-tjú.“ A v očích slzy, přitáhla si Evžena do svého ohromného kostnatého náručí.

„Chudáčku Evžo! Vy dva jste přece vždycky spolu tak drželi! Ty to z nás budeš cítit nejvíc.“

„Však j-j-ještě není zahrabán! „ vyrazil bodře Lukáš. „Ten tu ještě může být, až nad námi všemi porostou sedmikrásky. „ „Kdepak je paní Pertová?“ vzpomněl si Evžen. „Je vůbec u nás?“

Padlo na ně napjaté, zlé ticho.

„Dala jsem jí výpověď, „ ozvala se po chvíli krutě Eliza. „A řekla jsem jí taky do očí, co je – děvka. „ Řekla to přísně a rozšafně, jak mluvívala, ale za chviličku jí to v tváři začalo hrát a Eliza se rozplakala. „Nebýt té ženské, byl by snad dnes zdravý jako řípa. Na mou duši!“

„Pro kristapána, maminko, jak se můžeš opovážit takhle mluvit! „ vyrazila na ni zběsile Helena. „Vždyť to byla jediná přátelská duše, kterou měl; a když se rozstonal, jak ho ošetřovala! To je nápad! To je ale nápad! „ Ve svém rozhořčení

558$

lapala Helena sotva dech. „Nebýt, paní Pertové, už by bylo po něm. Jinak se tu o něj nestaral nikdo. A připomínám, než se rozstonal, to tu bydlit mohla a její peníze ti byly dobré! Tohle přece nejde! „ prohlásila s důrazem. „Za svou osobu, já ji mám ráda. Já se k ní budu hlásit pořád.“

„Fuj, že se n-n-nestydí! „ připojil se rytířsky ke své bohyni Lukáš. „Nebýt paní P-p-p-pertové a tebe, kdepak by už Ben byl! Jinak tu nikdo nehnul ani prstem. A jestli u-u-umře, bude to jenom proto, že tu, dokud to ještě bylo co platné, neměl jaksepatří ošetření. Jak uskrblit m-m-mizerný šesták, na to se tu vždycky myslilo moc a moc, ale na vlastní krev se m-m-myslilo až naposled.“

„Tak už toho nechme! „ V Helenině hlase byla únava. „Jedno je jisté: já jsem udělala všechno, co jsem jen mohla. Poslední dva dny jsem vůbec nelehla. Ať už se stane co stane, já si nebudu mít co vyčítat.“ Z jejího hlasu zněla ošklivá zasněná uspokojenost.

„Ty ne, to já vím! To já vím! „ A námořník se obrátil na Evžena; vzrušeně gestikuloval. „Ta se m-m-mohla roztrhat. Nebýt jí…“ V očích se mu objevily slzy; odvrátil hlavu a začal smrkat.

„Pro kristapána! „ zaječel Evžen a vyskočil od stolu. „Dejte už s tím pokoj! Na to je ještě čas.“

Tak se stravovali pokusy vyprostit se z tragické sítě marnosti a zmaru, a strašné ranní hodiny se jen protahovaly. Jejich duch vzlétal do kratičkých okamžiků šílené radosti a jásání a propadal se do černých jam zoufalství a hysterie. Jedině Eliza jako by byla důsledně optimistická. Námořník a Evžen, celí rozechvěni, nervy rozehrány, přecházeli dole v předsíni a kouřili cigaretu za cigaretou; když se k sobě blížili, po každé se zaštětili, a když jejich těla o sebe zavadila, byli k sobě ironicky zdvořilí. Gant klímal v salóně nebo ve svém pokoji, náhle se probouzel a náhle zase usínal a kverulantsky bědoval; byl stranou všeho, význam toho, co se děje, uvědomoval si jenom nejasně a nelibě nesl, že je teď najednou všem lhostejný. Helena chodila každou chvíli do pokoje ne-559$

mocného. Svou životností působila na umírajícího hocha vladařsky vlévala do něho okamžiky naděje a důvěry. Ale jakmile vyšla z pokoje, její bodrou veselost vystřídával zákal návalů zadržované hysterie; hned plakala, hned se smála, hned byla zadumaná, hned milovala, hned nenáviděla.

Eliza se vypravila do pokoje jenom jednou. Vetřela se tam s gumovým ohřivadlem naplněným horkou vodou, ustrašeně, neohrabaně, jako dítě; její bezleské oči hltaly Benovu tvář. Ale když jeho jasné oči, zpod nichž vyrážel hlasitý namáhavý dech, padly na Elizu, sevřel ještě pevněji své bílé prsty zaťaté do prostěradla, a jakoby vyděšen, zaúpěl silným hlasem:

„Jdi mi odtud! Pryč! Já tě tu nechci.“

Eliza vyšla z pokoje; trošku napadala, jako kdyby jí nohy ztuhly, odumřely. Její bílá tvář se zbarvila do popelava a její bezleské oči se zablyštěly a vytřeštily. Když se za ní zavřely dveře, opřela se o stěnu a zastřela si obličej rukou. A za chviličku scházela již zase po schodech ke svým hrncům.

Vyžadovali jeden na druhém klid a pevné nervy, a přitom se vztekali, zuřili a jejich údy se škubaly; stále si říkali, že k pokoji nemocného nesmějí chodit, ale jako kdyby je přitahoval nějaký strašný magnet, vždy znovu a znovu se ocitali před jeho dveřmi, a na špičkách, se zatajeným dechem a neuhasitelnou žízní po něčem děsivém naslouchali chraplavým zvukům doprovázejícím jeho úsilí vehnat do přiškrcených a spečených plic trochu vzduchu. A žádostivě a řevnivě pásli po příležitosti dostat se do pokoje a vyčkávali, až na ně dojde řada donést tam vodu, ručník a čeho byla třeba.

Z pensionu přes ulici, kam se utekla, volala paní Pertová telefonicky každou půl hodiny Helenu, a když s ní Helena mluvila, Eliza vycházela z kuchyně do předsíně a postávala tam, ruce založeny, rty sešpuleny a v očích plaménky, nenávisti.

V Helenině řeči byl hned pláč, hned smích.

„Ale to nic, Baculko… Vždyť víte, jak já se na to dívám … Já přece vždycky říkala, jestli měl kdy na světě opravdového přítele, že jste to byla vy… Nesmíte si myslit, že tak nevděční za to, co jste udělala, jsme my všichni

560$

V přestávkách slyšel pak Evžen z druhého konce drátu rozeštkaný hlas paní Pertové.

A Eliza zlostně vyhrožovala: „Jestli se ještě ozve, jen mě zavolej k telefonu. Já ji usadím!“

„Pro pánaboha, maminko! „ vyjela Helena podrážděně. „To ještě není dost, co jsi už udělala? Vždyť jsi ji už vyhodila z domu – a co pro něj udělala – víc než celá rodina dohromady!” Její velký obličej se křečovitě rozehrál. „Vždyť je to směšné!“

Co tak Evžen přecházel neklidně po předsíni nebo bloudil po domě, jako by hledal nějaký vchod, který se mu ještě nepodařilo najít, nepřestávalo se v něm cosi zmítat; cosi třpytivého a raněného, cosi jako lapené ptáče. Toto třpytivé ptáče, toto jeho nejvnitřnější já, tento jeho cizinec, nemohlo na tu hrůzu hledět, a proto neustále kroutilo hlavou; konečně se však přece jen zahledělo do očí smrti a temnoty, a to pevně, jakoby v příšerné hypnose. A jeho duše se začala nořit a začala v té prohlubni tonout; bylo mu, jako by z té dusivé záplavy bolesti a ohavnosti, z toho zatmění děsu a z lítosti nad tím vším neměl již nikdy vyváznout. A jak tak chodil, kroutil i svým vlastním krkem a jeho ruka se rozmachovala ve vzduchu jako křídlo, jako kdyby ho byl někdo udeřil do ledvin. Měl pocit, že by se mohl očistit a osvobodit, ale jen únikem do nějaké jedné jediné spalující vášně, prudké, žhavé, jiskřivé, ať již by to byla láska, nenávist, hrůza nebo ošklivost. Ale chytil se do přediva marnosti a rdousil se v něm – nebylo okamžiku nenávisti, aby ho hned nezasáhla celá desítka šípů soucitu; chtělo se mu, bezmocnému, všechny popadnout, natlouci jim, zatřást jimi, tak jako se to dělá se zlobivým škvrnětem, ale přitom je i laskat, milovat, těšit.

Když si vzpomněl na chlapce, který nahoře umíral, zalykal se nad tou špinavostí a ohavností umírání vztekem a hrůzou – on se dusí, a oni tu stojí a fňukají. Přepadla ho znovu stará vidina z dětství; vzpomněl si na svou nenávist ke koupelně-toaletě, na onen špinavě trapný pocit, když tam sedával a musil hledět na vanu plnou špinavého prádla, zplihajícího se nebo se balónovitě vzdouvajícího v studených šedých

561$

mydlinách. To mu připomínal Ben ležící na smrtelné posteli.

Dopoledne jejich naděje mocně ožily; řekli jim, že nemocnému klesla teplota, puls že zesílil a spečené plíce že se trošičku uvolnily. Ale v jednu hodinu dostal záchvat kašle, začal blouznit, teplota stoupla a potíže při dýchání se zvětšily. Evžen a Lukáš sedli do auta, Huga Bartona a odfrčeli do Woodovy drogerie pro kyslíkovou bombu. Když se vrátili, byl Ben již téměř udušen.

Odnesli rychle bombu do pokoje a postavili mu ji k hlavě. Běta Gantová popadla kuželovitý násadec a začala ho sunout Benovi nad ústa; nařídila mu, aby vdechoval. Ben se bránil jako tygr; ošetřovatelka přikázala úsečně Evženovi, aby mu podržel ruce.

Evžen sevřel Benovi obě jeho horká zápěstí; srdce mu zmíralo. Ben se zuřivě zvedl z podušek a dětinsky se snažil ruce vykroutit; a oči vytřeštěny děsem, začal lapat dech:

„Ne! Ne! Evžo! Evžo! Ne! Ne!“

Evžen se zhroutil; pustil Bena, zbělel v tváři a odvrátil se od žalobného strachu jasných umírajících očí. A již Bena drželi jiní; na chvíli se mu ulevilo. Pak začal blouznit znovu.

Ve čtyři hodiny bylo již zřejmé, že se blíží smrt. Ben měl střídavě kratičká období vědomí, bezvědomí a blouznění – ale většinou blouznil. Dýchal lehčeji a pobroukával si úryvky z odrhovaček; některé byly staré a zapomenuté – vyhrabával je z tajných a zasutých skrýší svého dětství. V jeho tichém broukání vracela se však stále a stále jedna válečná odrhovačka – triviální, sentimentální, ale nyní tragicky tklivá: Stmívá se, robě se modlí.

{„…světýlka mrkají.

V slzách už kolik let“}

Do šeřícího se pokoje vešla Helena.

{„topí se jeho svět.“}

Strach již mu z očí vymizel. Zahleděl se na ni, vážně a zamračeně, očima dětsky vyjevenýma jako za starých dob, a

562$

jeho ústa lapala po dechu. Vtom se jím na okamžik kmitlo vědomí a on ji poznal. Krásně se pousmál; jeho tenká ústa najednou zaplápolala.

„Nazdar, Heleno! To je přece Helena! „ zvolal horoucně.

S tváří křečovitě zhroucenou vyšla z pokoje a až do poloviny schodů zadržovala vzlykot, jímž se zmítala.

Když se na šedý deštivý den snesl soumrak, rodina se shromáždila v salóně k poslednímu strašnému shromáždění před smrtí, zamlklému, vyčkávavému. Gant se rozdurděně pohupoval, plival do ohně a každou chvíli ufňukaně zabědoval. Vycházeli v intervalech jeden po druhém z pokoje, stoupali potichoučku po schodech a naslouchali přede dveřmi pokoje, kde ležel nemocný. A slyšeli, jak si Ben bez přestání, vždy znovu a znovu, tak jako dítě, pobroukává svou písničku.

{„A když tak za šera matka si vzpomene …”}

Eliza seděla tupě u krbu; ruce měla zkříženy. Její mrtvolná bílá tvář měla zvláštní výraz, jako řezba: nepoddajnou pevnost šílenství.

„Když ono se nikdy neví,“ promluvila konečně pomalu. „To je možná právě ta krize. Co když…“ Její tvář ztvrdla zase v žulu. Více již neřekla.

Přišel Coker; beze slova se odebral do pokoje nemocného. Krátce před devátou hodinou přišla dolů Běta Gantová.

„Tak, a teď snad abyste šli všichni nahoru, „ vybídla je tiše. „To už je konec.“

Eliza vstala a s tupou tváří vyšla z pokoje. Helena za ní; sípavě, hystericky oddychovala a začala již lomit svýma ohromnýma rukama.

„Tak se přece, Heleno, seber,“ napomínala ji Běta Gantová. „Teď je nejmíň čas, abys dělala dílo.“

Do schodů šla Eliza pevným krokem, a přitom nehlučně. Ale když přišla k pokoji, tu se zastavila a jako by naslouchala zvukům zevnitř. Bylo ticho a v tichu slaboučce slyšeli Benovo

563$

prozpěvování. A tu Eliza najednou odhodila všechno předstírání; zapotácela se, padla na stěnu, tvář si zastřela rukou a vyrazila ze sebe strašný výkřik:

„Ach bože! Kdybych já byla věděla! Kdybych já byla věděla!“

Matka i dcera se rozeštkaly, hořce a nespoutané, a obličeje zkrouceny v ošklivý bolestný škleb, padly si do náručí. Ale za chviličku se zase již sebraly a vešly klidně do pokoje.

Evžen a Lukáš pomohli Gantovi na nohy a do schodů ho podpírali. Pokládal se na ně celým tělem a při každém dlouhém rozteteleném výdechu bědoval.

„Milosrdný bože! Tohle mě má potkat na stará kolena. Tohle já …“

Evžen ho příkře okřikl: „Ale tatínku! Tak se, pro pánaboha, přece seber! Umírá Ben, a ne my. Ať se k němu aspoň jednou jedenkrát zachováme trochu slušně.”

To Ganta na chvíli utišilo. Když však vstoupil do pokoje a spatřil Bena ležícího v mrákotném polovědomí, které je předchůdcem smrti, přepadl ho strach před smrtí vlastní, a tu se rozkvílel znovu. Posadili ho do křesla v nohách postele; pohupoval se dopředu a dozadu a úpěl:

„Ach Ježíši! Já to nesnesu! Proč jsi to jenom na mne seslal? Jsem starý a nemocný, a kde vezmeme peníze, to je u boha. A k tomu nás ještě čeká ta strašná a krutá zima! Jenom než ho pohřbíme, tisíc dolarů bude pryč – a kde ty peníze vezmeme, to je u boha.“ A afektovaně se rozeštkal fňukavými vzlyky.

„Pšš! Pšš! „ A Helena byla rázem u něho. Byla rozběsněna; uchopila ho a začala jím lomcovat. „Dědku starý, zatracený, já bych tě zabila! Jak se jen můžeš opovážit takhle mluvit, když ti tu umírá vlastní syn? Šest let života jsem si zkazila, když jsem tě ošetřovala – ty budeš poslední na řadě!“

A rozsoptěna, obrátila se žalobně i na Elizu: „To tys ho udělala takovým! To ty jsi za to odpovědna! Kdybys nebyla skrblila každý šesták, on by nikdy takový nebyl! To se ví, že by nebyl, a Ben tu ještě mohl být! „ Začala lapat dech. Eliza na to neřekla nic. Neslyšela ji.

564$

„Teď už toho mám ale dost! Já čekala, že umřeš ty, a zatím to přišlo na Bena!“ Její hlas přešel v podrážděný vřískot. Zalomcovala Gantem ještě jednou. „Do nejdelší smrti! Slyšíš to, ty dědku sobecký? Ty jsi měl všecko. Ben neměl nic. A teď má ještě umřít! Já tě nenávidím!“

„Heleno! Heleno! Nezapomínej, kde jsi,“ napomínala ji tiše Běta Gantová.

„Jakpak by ne! To je pro nás vždycky moc důležité! „ zabrumlal kousavě Evžen.

V tomto ošklivém svárlivém křiku, v tomto poštěkávání svých poštívaných nervů zaslechli najednou tichý ropot Benova docházejícího dechu. Světlo bylo již zase zastíněno. Ležel tu v celé své prudké šedé siré kráse, jako svůj vlastní stín. A když ho pak pozorovali a viděli jeho lesklé oči, na kterých již byl zákal smrti, a slaboučké třepetavé pohybování jeho hubeňoučkého hrudníku, přelila se přes ně ohromná milostná vlna nevídaného divu, temného nádherného zázraku jeho života. Uklidnili se a ztichli, ponořili se pod všechny ty roztříštěné vraky svých životů, splynuli v překrásném společenství lásky a chrabrosti, které překonává hrůzu a zmatek, které překonává smrt.

A Evženovy oči se zaslepily láskou a údivem; v srdci se mu rozhlaholily obrovské varhany, v té chvíli je měl všechny, byl jednou složkou jejich líbeznosti, jeho život se majestátně vznesl z bahna bolesti a ošklivosti.

A říkal si: „Tohle přece nebylo všechno! Ne, tohle nebylo všechno!“

Helena se obrátila klidně ke Cokerovi, který stál ve stínu u okna a ožvykoval dlouhý nezapálený doutník.

„Nedá se už nic víc dělat? Zkusil jste už všechno? Myslím – všechno?“

Její tichý hlas zněl jako modlitba. Coker se k ní pomalu natočil a vzal doutník mezi ohromné potřísněné prsty. Pak se usmál unaveným žlutým úsměvem. „Všechno, odpověděl vlídně. „Teď už mu nepomůže nikdo pod sluncem, na tohle jsou všichni doktoři se všemi ošetřovatelkami krátcí.“

„Jak dlouho to už víte?“ ,

565$

„Už dva dny. Od samého počátku. „ A na chvilku se odmlčel. „Celých deset let! „ Jeho hlas byl stále energičtější a energičtější. „Hned, jak jsem ho po prvé spatřil v tom bufetu – ve tři hodiny ráno, v jedné ruce koblihu a v druhé cigaretu.“

Helena chtěla něco říci. „Ba ne, má zlatá holčičko,“ předstihl ji laskavým hlasem, „dny, které už jsou pryč, ty my navrátit nedovedeme. Obrátit život zpátky, až do těch dob, kdy jsme měli zdravé plíce, žhavou krev a mladá těla, to my nedovedeme. Jsme takové jedno vyšlehnutí plamene – co je to mozek, co je to srdce, co je to duše? Jsme jen špetka vápna a železa, za takové tři centy, ale zpátky ji už nedostaneme.“

Sebral svůj promaštěný schlíplý klobouk a vtlačil si ho pečlivě na hlavu. Potom vyštrachal zápalky a zapálil si ožvýkaný doutník.

„Udělal jste tedy všechno?“ tázala se ještě jednou Helena. „Já to chci vědět. Nestálo by snad ještě něco za pokus?“

Pohodil unaveně rukama.

„Má drahá holčičko! Vždyť už dohasíná! Už dohasíná!“

Hrůznost tohoto ortelu ji přimrazila.

Coker vrhl ještě pohled na šedý zkroucený stín na posteli. Potom s něhou a unaveným údivem tiše a smutně povzdechl: „Náš Ben! Kdypak zas takového uvidíme?“

A dlouhý doutník pevně vklíněn do úst, beze slova odešel.

Do jejich mlčení vpadla po chvíli neomaleně Běta Gantová s šerednou rozradovaností profesionálky. „To se mi ale uleví, až tohle budu mít za sebou! Než mít co dělat s někým z tohohle zatraceného příbuzenstva, to bych radši ošetřovala čtyřicet cizích. Už se od toho nespaní sotva držím na nohou!“

„Jdi už odtud,“ a Helena se obrátila klidně k ošetřovatelce. „Teď už tu máme co dělat jen my. Máme snad právo, abychom byli trochu sami.“

Běta Gantová vyvalila na ni překvapeně oči; v jejím obličeji byla nakvašenost a zloba. A odešla.

Jediným zvukem v celém pokoji byl nyní tichý chroptivý šepot Benova dechu. Ben již nelapal dech; nedával již nijak najevo, že je při vědomí á že zápasí. Oči měl téměř zavřeny;

566$

jejich šedý plápol vyhasl, dostaly nyní lesklý povlak bezvědomí a smrti. Ležel klidně na zádech, krásně narovnán, ani stopy po nějaké bolesti, a jeho ostrý vyhublý obličej trčel podivně vzhůru. Ústa měl pevně zavřena. Nebýt onoho slaboučkého ropotu jeho dechu, byl by již působil dojmem mrtvého – jako by již byl pro sebe, jako by již nebyl složkou toho ohavného mechanismu zvuku, který vycházel proto, aby jim připomínal strašnou chemii těla a aby byl výsměchem ilusi, celé té víře v podivné přecházení života a v jeho pokračování.

Byl mrtev; to v něm jen ještě docházel opotřebovaný stroj, to v něm ještě šelestilo něco, k čemu on nenáležel. Byl mrtev.

Ale v jejich úžasném mlčení vyrůstalo cosi nadpřirozeného. Připomínali si podivnou roztěkanost a sirost jeho života, vzpomínali si na tisíc jeho zapomenutých kousků a okamžiků – a vždycky v tom bylo něco, co jim nyní připadalo nezemské a nadpřirozené; procházel jejich životy jako stín – hleděli nyní na jeho opuštěnou šedou schránu vzrušeni strašným poznáním, tak jako člověk, který si vzpomene na zapomenuté a kouzelné slovo, nebo jako lidé, kteří se dívají na mrtvolu, a po prvé spatří boha, který odešel.

Lukáš, který stál v nohách postele, obrátil se najednou nervosně k Evženovi a zakoktal:

„Já m-m-m-myslím, že už je konec. „ Z jeho šeptavého neskutečného hlasu zněl úžas a nevěřícnost.

Gant již ani nemumlal; seděl ve tmě v nohách postele a nakláněl se nad hůl, o niž se opíral; z vidin své vlastní smrti prchl do širého kraje minulosti a smutně a s drásavou bolestí sledoval nyní proti toku svých ztracených let dráhu, která vedla k narození jeho prazvláštního syna.

Helena seděla v temnu u oken proti posteli. Její oči se neupíraly na Bena, nýbrž na obličej matčin. Všichni zůstali podle tiché dohody vzadu, ve stínu, aby tělo, jemuž Eliza dala kdysi život, bylo teď zase její.

A nyní, kdy jí již nemohl odpírat, kdy již od ní nemohl s bolestí a odporem odvracet své divoké jasné oči, seděla Eliza vedle něho, u jeho hlavy, a drsnými udřenými dlaněmi svírala jeho studenou ruku.

567$

Jako by si ani neuvědomovala, co se kolem ní děje. Jako by byla v silné hypnose; seděla na židli strnule vzpřímena, bílý obličej jakoby z kamene, bezduché černé oči upřeny na tu šedou chladnou tvář.

Čekali. Přišla půlnoc. Zakokrhal kohout. Evžen přistoupil tiše k oknu a zahleděl se ven. Po domě se tiše plížila velká šelma – noc. Stěny a okna jako by se pod prudkým tlakem temnoty vychylovaly dovnitř. Tichoučký šramot v zchřadlém těle jako by úplně ustal. Ozýval se v dlouhých přestávkách, sotva slyšitelně, jako doprovod mdlého třepetavého dechu.

Helena dala Gantovi a Lukášovi znamení. Vstali a vyšli tiše z pokoje. U dveří se zastavila a kývla na Evžena. Ten k ní přistoupil.

„Ty tu s ní zůstaň. Jsi přece její benjamínek. Až bude konec, přijdeš nám říct.“

Přikývl a zavřel za ní dveře. Když odešli, chvilku vyčkávavě poslouchal. Potom přešel tam, kde seděla Eliza, a naklonil se nad ní.

„Maminko! Maminko! „ oslovil ji šeptem.

Nedala nijak najevo, že to slyšela. Její obličej se ani nepohnul. Vytřeštěný pohled jejích očí nezměnil svůj směr.

„Maminko! „ ozval se teď hlasitěji. „Maminko!“

Dotkl se jí. Nereagovala na to.

„Maminko! Maminko!“

Seděla strnule a způsobně jako malé dítě.

Začala v něm narůstat lítost. Jemně, a přitom zoufale, odtahoval jí prsty od Benovy ruky. Sevřela drsnou dlaní studenou ruku ještě pevněji. Potom začala kroutit hlavou; pomalu, kamenně, zprava doleva, bez sebemenšího výrazu.

Před tímto neúprosným gestem plačky kapituloval. Náhle si s hrůzou uvědomil, že se Eliza dívá na smrt svou vlastní, že to, jak její ruka nechce pustit ruku Benovu, je vlastně aktem, jímž se spojuje s tělem svým vlastním, pro ni že neumírá Ben, nýbrž kus jí samé, života jejího, krve její, těla jejího. To umírala část jí samé, ona mladší, líbeznější a lepší část ražená z jejího těla, kterou před šestadvaceti lety s takovou bolestí počala, porodila a kojila a potom zapomněla.

568$

Evžen od vrávoral na druhou stranu postele a padl na kolena. Začal se modlit. V boha sice nevěřil, ani v nebe a peklo, ale dostal strach, co kdyby to skutečně existovalo. V anděly s něžnými tvářemi a třpytnými křídly nevěřil, ale věřil v temné duchy, kteří obletují hlavy lidí sirých. V ďábly a anděly nevěřil, ale věřil v Benova jasného ducha, s nímž vídal bratra tolikrát rozmlouvat.

Evžen v tyto věci nevěřil, ale měl strach, co kdyby skutečně existovaly. Měl strach, aby Ben nezahynul ještě jednou. Měl pocit, nyní že se může modlit ze Bena jedině on; jenom jeho modlitba že něco platí, neboť jejich duše jsou spjaty temným svazkem. Všechno to, co vyčetl v knihách, všechna ta vyrovnaná moudrost, kterou v hodinách filosofie dovedl sypat z rukávu, a všechna ta velká jména – Platón a Plotin, Spinoza a Immanuel Kant, Hegel a Descartes – všechno to ho teď nechalo na holičkách a zalila ho všemocná vlna keltské pověrčivosti. Dokud v bratrově těle nezhasne poslední zákmit tratícího se dechu, musí se, říkal si, zběsile modlit.

A tak začal mumlat, nepříčetně, monotónně, stále a stále jedno a totéž: „Ať jsi kdo jsi, bud teď k Benovi dobrotivý. Ukaž mu cestu … Ať jsi kdo jsi, bud teď k Benovi dobrotivý. Ukaž mu cestu… „ Nevěděl, zda to trvalo minuty, zda to trvalo hodiny; slyšel jen slaboučký chropot dodělávajícího dechu a jeho šílený doprovod, svou modlitbu.

V mozku se mu šeřilo, vědomí mu dohasínalo. Zmohla ho únava a nesmírné nervové vyčerpání. Natažen na podlaze a ruce zabořeny do postele, ospale broukal. Z druhé strany postele seděla nehybně Eliza; držela Benovu ruku. Broukal tak dlouho, až usnul neklidným spánkem.

Náhle se probudil; uvědomil si, že spal, a projel jím úděs. Dostal strach, že se ten tetelivý dech již úplně zastavil, že účinek jeho modlitby je ten tam. Tělo na posteli bylo již téměř ztuhlé; slyšet nebylo nic. Vtom se ozval mdlý ropot dechu, nepravidelný, bez rytmu. Poznal, že je to konec. Rychle vstal a hnal se do dveří. Na dvou širokých postelích v studené ložnici na druhé straně předsíně leželi vyčerpáni Gant, Lukáš a Helena.

569$

„Pojďte! „ vykřikl na ně Evžen. „Už umírá!“

Odebrali se rychle do pokoje. Eliza seděla bez hnutí, jako by pro ni vůbec neexistovali. Když vstoupili do pokoje, zaslechli – bylo jako slaboučký povzdech – poslední zaševelení dechu.

Ono chroptění v stráveném těle, které jako by všechno to, co na životě stojí za uchování, vydalo smrti již před tolika hodinami, nyní již umlklo. Tělo, které leželo před nimi, jako by tuhlo. Eliza pustila po chvíli pomalu Benovy ruce. Tu však Ben náhle, přímo zázračně, dlouhým mocným lokem nabral vzduchu; bylo to, jako by procítal z mrtvých, jako by se rodil k novému životu; jeho šedé oči se otevřely. A naplněn děsem z obrazu celého života, který v tom jediném okamžiku obsáhl, jako by se zvedl, beztěle a bez podpory – plamen, světlo, záře – a spojil se konečně ve smrti s tím temným duchem, který promýšlel každý krok jeho siré pozemské pouti. Břitkým mečem svého pohledu, v němž se zračilo dokonalé a již poslední pochopení, ťal do pokoje naplněného šedým mumrajem laciných lásek a bezcitných svědomí, na všechny ty nejasné maškary zmaru a zhouby, které teď uplývaly jasnému oknu jeho očí, a pohrdavě a beze strachu, tak jak žil, přešel rázem do stínu smrti.

Můžeme nevěřit, že existuje život, můžeme nevěřit, že existuje smrt a život posmrtný – ale kdo uvěří, že neexistuje Ben? Tak jako Apollón, který si své provinění proti nejvyššímu bohu odpykával v pochmurném domě krále Adméta, i on přišel, bůh se zlámanými chodidly, do šedé barabizny tohoto světa. A žil tu jako cizinec, snaže se zachytit znovu hudbu ztraceného světa, snaže se rozpomenout na nádherný zapomenutý jazyk, na ztracené obličeje, na kámen, lísteček, vchod. Sbohem, ó Artemidóre!

XXXVI

Za tohoto nesmírného ticha, v němž se střetaly bolest a tma, začali se již probouzet někteří ptáci. Byl říjen. Byly téměř čtyři hodiny zrána. Eliza narovnala Benovi údy

570$

a ruce mu zkřížila přes tělo. Urovnala na posteli pomačkané přikrývky, poplácala podušky a upravila v nich pěknou jamku pro jeho hlavu. Krátce přistřižené lesklé vlasy kroutily se mu na pěkně utvářené hlavě do kučer jako vlasy chlapce a jejich třpytivé konečky svítily. Na místě, kde to nebude vidět, ušmikla nůžkami malou kadeř.

„Grover je měl černé jako havran a neměl jednu jedinou kudrnu, „ poznamenala přitom. „Člověk by nikdy neřekl, že to byla dvojčata.“

Sešli do kuchyně.

„Ba, měla jsi to, Elizo, krušný život,“ začal Gant; po prvé za třicet let ji oslovil jménem. „Kdybych nebyl vyváděl to, co jsem vyváděl, mohli jsme se spolu snášet. Aspoň toho času, který nám ještě zbývá, musíme teď hledět využít co nejlépe. Tobě přece nikdo vinu nedává. Když se to vezme všechno kolem a kolem, vždyť ty jsi vlastně, Elizo, jednala celkem dobře.“

„Ale spoustu věcí bych teď nejradši udělala znovu a jinak, „ řekla na to vážně Eliza. „Když člověk nikdy neví.“

„O tom si ještě povíme někdy jindy,“ ozvala se Helena. „Teď už toho má asi každý dost. Já aspoň ano. Já se jdu trošku vyspat. Jdi si už, tatínku, proboha, lehnout. Teď přece nemůžeš nic dělat. A ty bys snad, maminko, měla už taky

„Ba ne,“ a Eliza zakroutila hlavou. „Vy, děti, jděte. Já bych teď stejně neusnula. A práce mám ještě až až. Zatelefonuju teď ještě Hinesovi.“

„A ať na ničem nešetří, „ připomínal jí Gant. „Všechny účty budu platit já.“

„To už je jedno, co to bude stát, jen když bude mít Ben krásný pohřeb,“ přimlouvala se Helena. „Vždyť je to poslední služba, kterou mu můžeme prokázat. Byla bych nerada, kdybych si v téhle věci musila něco vyčítat.“

„Ba pravda.“ A Eliza pomalu přikývla. „Ať je to nejkrásnější pohřeb, jaký se dá vůbec penězi zaplatit. Však já to už s Hinesem vyjednám. A vy, děti, jděte už spát.“

„Chudinka Evža,“ a Helena se rozesmála. „Vypadá jako

571$

poslední letní růže. Ten je ale zničen! Jdi už, miláčku, na kutě a vyspi se přece.“

, „Nepůjdu,“ odpíral Evžen. „Já mám hlad. Co jsem odjel z university, ještě jsem nejedl.“

„T-t-t-tohle je mi ale! „ rozkoktal se Lukáš. „Pročpak jsi, ty pitomo, nic neřekl? Já bych ti už byl něco opatřil. Pojď.“ A Lukáš se pousmál. „Já bych nějakým tím soustem taky nepohrdl. Půjdeme se najíst do města.“

„Proč ne,“ souhlasil Evžen. „Já budu jen rád, že se dostanu aspoň na chvíli z lůna rodinného kruhu.“

Rozesmáli se nepříčetným smíchem. Evžen chvilku očmuchával kamna a nakukoval do trouby.

„Co je? Copak tu, chlapče, hledáš?“ spustila na něj podezíravě Eliza.

„Copak máte, paní Elizo, dobrého k jídlu?“ A pomateně na ni zamžoural. Podíval se na námořníka; dali se do idiotského chechtotu a začali se šťouchat do žeber. Evžen zvedl hrnec na vaření kávy, v němž byl do poloviny studený slaboučký odvar, a přičichl k němu.

„Můj ty bože! Tomuhle už Ben utekl. Teď už nebude musit pít maminčinu kávu!“

„Ha-ha-ha! „ rozchechtal se námořník.

Gant se jen uculoval a olizoval si palec.

„Měl by ses stydět! „ A Helena se drsně zahihňala. „Chudinka Ben!“

Elizu to rozčililo. „Co by té kávě bylo? Vždyť je docela dobrá.“

Vypukli v řehot. Eliza sešpulila rty.

„Takovéhle řeči já nemám, chlapče, ráda,“ promluvila po chvíli. Její oči se náhle zastřely slzami. Evžen uchopil její drsnou ruku a políbil ji.

„Ale; maminko! Ale, ale! Já to tak nemyslil.“ A objal ji. Eliza se najednou hořce rozplakala.

„Vždyť ho ani nikdo neznal. Kdypak nám o sobě něco řekl? Byl vždycky takový nemluva. Tak, teď už jsem přišla o oba.“ A osušila si oči.

„Vy si, chlapci, jděte někam něco sníst,“ dodala potom.

572$

„Maličká procházka vám jenom poslouží. A což abyste to vzali kolem administrace Občana? Měli bychom jim to dát vědět. Poptávali se po něm telefonicky každý den.“

„A moc si ho tam chlapce vážili, „ připojil Gant.

Byli znaveni, ale všichni teď cítili velkou úlevu. Věděli již přece déle než den, že smrt je neodvratná, a tento klid, tento konec bolesti je po té hrůze ustavičného dušení a lapání dechu naplnil upřímnou, malátnou radostí.

„Tak Ben už nám odešel, „ povzdechla pomalu Helena.

V očích měla slzy, ale nyní již plakala tiše a v jejím žalu byla něha a láska. „Jsem ráda, že už je po tom. Chudinka Ben! Vždyť já ho předtím ani neznalá – poznala jsem ho teprve za těchto pár dní. Byl z nás všech nejlepší. Zaplať pánbůh, že už je z toho pryč.“

Evžen teď myslil na smrt; s láskou, s radostí. Smrt byla jako spanilá a něžná žena, Benova přítelkyně a milenka, která ho přišla zachránit, vyléčit, vysvobodit z útrap života.

Stáli pohromadě v Elizině kuchyni, plné všeho možného neřádu, a mlčeli; a jejich oči neviděly pro slzy, protože myslili na milostnou a jemnou smrt a protože se navzájem milovali.

Evžen a Lukáš vyšli předsíní tiše do tmy. Opatrně za sebou zavřeli velké domovní dveře a sestoupili po schodech před verandou. Do nesmírného ticha se probouzeli ptáci. Bylo málo po čtvrté hodině ranní. Do větví naléhal vítr. Bylo ještě tma. Ale husté mraky nad nimi, které již několik dní pokrývaly zemi jako bezútěšná šedá pokrývka, byly nyní potrhány. Evžen se podíval vzhůru a hlubokou rozervanou klenbou oblohy spatřil vznešené a nádherné hvězdy; třpytily se a žádná se ani nezalihotala. Uschlé listí se chvělo.

Nějaký kohout zakokrhal své pronikavé ranní ki-ki-ri-kí života začínajícího a procitajícího. Ki-ki-ri-kí kohouta, který kokrhal o půlnoci, řekl si Evžen, bylo přízračné a strašidelné. Bylo to kokrhání omámené spánkem a smrtí; podobalo se zaznění lesních rohů, přicházejícímu odněkud z dálky, zpod moře; a bylo to upozornění všem těm, kdo mají zemřít, a duchům, kteří se mají vrátit domů.

573$

Ale kohout, který kokrhá ráno, řekl si Evžen, má hlas pronikavý jako píšťala. Už je po spánku, říká jeho hlas. Už je po smrti. Probuďte se, probuďte se do života, volá jeho hlas, pronikavý jako píšťala. Do tohoto „nesmírného ticha se probouzeli ptáci.

Již zase uslyšel veselé zapění kohoutího pěvce a z dálky od řeky mocný rachot kol s přírubami a dlouhý, vzdalující se kvil píšťaly. A z mrazivé pusté ulice do kopce zazněl těžký třeskot okovaných kopyt. Do toho nesmírného ticha se probouzel život.

Probudila se v něm radost, rozjásanost. Vždyť unikli z vězení smrti; vždyť již jsou zapjati do veselého stroje života. Tisíce a tisíce cestujících začaly nastupovat na loď života, loď řízenou kormidelníkem, loď, která neztroskotá.

Středem ulice se přihnal roznašeč novin, prkenně a pajdavě; Evžen znal tuhle chůzi dobře. Přesným pohybem vmetl na verandu Brunswicku složené noviny. Když došel k Dixielandu, odbočil k okraji chodníku a hodil čerstvé noviny šetrně; plácly jen lehoučce. Věděl, že v domě mají nemocného.

Uschlé listí se chvělo.

Evžen byl z rozmoklé zahrádky skokem na ulici a roznašeče zastavil.

„Jak pak ti, chlapče, říkají?”

„Tyson Smathers.“ A hoch na něj upřel svou solidní skotsko-irskou tvář; sálal z ní život a obchodní duch.

„Mně říkají Evža Gant. Slyšel jsi o mně někdy?“

„Jakpak by ne! „řekl mu na to Tyson Smathers. „Slyšel. Vy jste přece míval sedmičku.“

„To už je dávno.“ A Evžen se povýšeně usmál. „To jsem byl ještě chlapec.“

Do nesmírného ticha se probouzeli ptáci.

Zajel rukou do kapsy a nahmátl dolarovou bankovku.

„Tu máš. Vždyť já jsem to neřádstvo taky roznášel. A býval jsem po bratru Benovi jejich nejlepším roznašečem. Veselé vánoce, Tysone.“

„Vždyť ještě nejsou vánoce.“

„To máš, Tysone, pravdu, ale budou.“

Tyson Smathers peníze vzal; jeho pihovatá tvář se nechápavě

574$

rozšklebila. A již zas pádil dále ulicí a rozhazoval noviny.

Javory byly vyzáblé a uschlé. Země byla postlána jejich tlejícím listím. Ale všechno listí ještě neopadalo; a to listí se teď třáslo. Na stromech se rozšvitořili nějací ptáci. Do větví naléhal vítr; uschlé listí se chvělo. Byl říjen.

Lukáš a Evžen se dali ulicí k městu; z velkého cihlového domu na druhé straně ulice vyšla nějaká žena a mířila přes zahrádku k nim. Když přišla blíže, poznali, že to je paní Pertová. Byl říjen, ale někteří ptáci se již probouzeli.

„Luko,“ promluvila nejistým hlasem. „Luka? Je to Lukášek?“

„Je, „ přihlásil se Lukáš.

„A Evža? Je to Evžík?“ Mile se usmívala, začala mu hladit ruku a komicky na něj pokukovala krhavýma dubovýma očima a vážně, s důstojností, kterou propůjčuje alkohol, kývala se dopředu dozadu. Listí, uschlé listí se třáslo a tetelilo. Byl říjen a listí se chvělo.

„Baculku, Evžo, vyhodili. Ani ji už nechtějí pustit do domu. Vyhodili ji, protože měla Benouška ráda. Bena. Benouška.“ Mírně se pohupovala a jako v mátohách sbírala myšlenky. „Benoušek. Jakpak je, Evžo, Benouškovi?“ dotírala mazlivě. „ Baculka by to ráda věděla.“

„M-m-m-musím vám b-b-b-bohužel…“ začal Lukáš.

Vítr naléhal do větví, uschlé listí se chvělo.

„Ben umřel, „ oznámil jí Evžen.

Zahleděla se na něj vytřeštěnýma očima; kymácela se.

„Baculka měla Bena ráda,“ řekla potom něžně. „Baculka a Benoušek byli kamarádi.“

Otočila se a zahleděla se nejistým zrakem na druhou stranu ulice; zvedla ruku, aby neztratila rovnováhu.

Do nesmírného ticha se probouzeli ptáci. Byl říjen, ale někteří ptáci se již probouzeli.

Lukáš a Evžen kráčeli rychle k městu; zvuky života a úsvitu je naplňovaly velkou radostí. A cestou zaváděli často řeč na Bena; smáli se při tom jako při nějaké příjemné staré vzpomínce a nemluvili o něm jako o někom, kdo zemřel, nýbrž

575$

jako o bratru, který byl douhá léta pryč a nyní se vrací domů. Mluvili o něm rozradovaně a s láskou jako o někom, kdo zvítězil nad strádáním a již šťastně vyvázl. Evženovy myšlenky tápaly nemotorně kolem. Štrachaly se jako děcko ve všelijakých drobnostech.

Byli prolnuti vzájemnou láskou, vroucí a tichou; mluvili nenuceně, nestrojeně, s klidnou jistotou a znalostí.

„P-p-p-pamatuješ se,“ začal Lukáš, „jak tenkrát stříhal toho sirotka od tety Pett – Marka?“

„Jak mu pak … zarovnával… okraje … podle nočníku,“ rozječel se Evžen a rozřehnil se tak, že se ulice začala probouzet.

V rozjařené náladě zdravili s ironickou uctivostí řídké rané chodce a v bratrském spojenectví dělali si ze světa dobrý den. Potom zašli do pohovem a utahaností dýšící redakce a administrace listu, jemuž Ben sloužil tolik let, a vyklopili zmořenému úředníku, s čím přišli.

Na kancelář, kde již dodělalo tolik spěšných zpráv o událostech z tolika dnů, snesla se lítost a pocit čehosi nadpřirozeného, vzpomínka – vzpomínka, která nevymizí – na cosi neobvyklého, a co teď odchází.

„Zatracený život! To lituju! Takový výborný chlapec!“ přijímali to tam.

Do prázdných ulic proráželo již šeré světlo a směrem k městu zahrčelo první auto; vešli do malého bufetu, kde v kouři a nad kávou strávil tolik časných jitřních hodin.

Evžen nahlédl dovnitř, a co viděl: Byli tam shromážděni jako tehdy před mnoha lety, jako vidiny z tíživého snu, které potvrzovaly vyplnění věštby: McGuire, Coker, znavený číšník za nálevním stolem a u druhého konce nálevního stolu žurnalista Harry Tugman.

Lukáš a Evžen vstoupili do místnosti a posadili se k nálevnímu stolu.

„Pánové, pánové,“ zahlaholil Lukáš.

„Nazdar, Luko,“ zahafal McGuire. „Jestlipak už taky jednou dostanete rozum?“ Pak se obrátil na Evžena: „Jak se vede, kamaráde? Co dělá škola?“ A zůstal na ně chvilku civět;

576$

na plném svislém rtu měl komicky přilepenu zmáčenou cigaretu a jeho krhavé oči byly přívětivé a opilé.

„Jak se daří, generále? Copak teď vlastně pijete – terpentýn, nebo fermež?“ A námořník ho neomaleně štípl do prorostlých žeber. McGuire něco zachrochtal.

„Už je po tom, kamaráde?“ otázal se klidně Coker.

„Ano,“ přisvědčil Evžen.

Coker vyňal z úst dlouhý doutník a malaricky se na něj usmál.

„A je vám lépe, viďte, kamaráde.“

„Je,“ odpověděl Evžen. „Tisíckrát.“

„Tak co, Eugeniko,“ spustil na něj námořník zhurta, „copak si dáš?“

„Co vlastně mají?“ A Evžen se zadíval do umaštěného jídelního lístku. „Velrybí pečeni už nemáte?“

„Nemáme,“ odpověděl mu číšník. „Měli jsme, ale už nám žádná nezbyla.“

„A co ta býčí sekaná?“ spustil Lukáš. „Máte ji ještě?“

„Vám tak, chlapče, ještě býčí sekanou,“ zavtipkoval McGuire; „jako byste nebyl dost velký býk i bez ní!“

Jídelnou se rozlehl býčí ryk jejich řehotu.

Lukáš zkrabatil čelo a začal překoktávat menu.

„Smažené k-k-k-kuře á la Maryland,“ broukal si pro sebe. „Á la Maryland?“ opakoval potom, jako by mu to nešlo do hlavy. „To je ale dobrota!“ Nasadil si pitvorně labužnický výraz a začal se rozhlížet.

„Mně přineste jeden biftek,“ rozhodl se Evžen, „ale aby byl ještě z tohoto týdne a dobře propečený, a k tomu řeznickou sekeru a mlecí strojek na maso.“

„K čemupak, chlapče, ten mlecí strojek na maso?“ otázal se ho Coker.

„Na masný závin.“

„Přineste tedy dva,“ připojil se Lukáš; „a dvakrát moka, tak jak je pořád ještě dělá naše matka.“

Ohlédl se na Evžena a nepříčetně se na něj podíval; rozchechtal se hlaholným cha-cha-cha a začal bratra rýpat do žeber.

577$

„Kdepak teď, Luko, sloužíte?“ A Harry Tugman na něj fouňovsky pokoukl od konvičky s kávou.

„T-t-t-teď v Norfolku u námořní základny. Z-z-zachraňujeme světu pseudokracii.“

„A podíváte se přece, kamaráde, taky někdy na moře?“ otázal se Coker.

„To bych řekl! Z-z-z-za pět centů mě doveze elektrika až na pláž.“

„Tenhle chlapec už projevoval námořnický talent, když se ještě počurával v postýlce. Já to předpovídal už dávno,“ poznamenal McGuire.

Do místnosti vrazil „valach“ Hines, ale jak spatřil oba mladíky, hned se zarazil.

„Jen si dej pozor! „ obrátil se námořník šeptem na Evžena a nepříčetně se rozcenil. „Teď půjdeš ty! Už se jeho rybí oči přilíply na tebe. Už ti bere míru, jak dlouhou budeš potřebovat.“

Evžen něco zamumlal a obrátil se nevrle na „valacha“ Hinese. Námořník se šíleně rozřehtal.

„Dobré jitro, pánové,“ pozdravil „valach“ Hines distingoně smutným hlasem. Zkormouceně k nim přistoupil. „Mládenci, mne ta zpráva o ráně, která vás stihla, strašně zarmoutila. Já jsem si na toho chlapce moc potrpěl, víc než kdyby to býval můj vlastní bratr.“

„Už dost, ,valachu‘, už dost,“ a Mc Guire zvedl čtyři tlusté prsty, aby ho zadržel. „Vždyť je to na vás vidět, jak jste zdrcen. Jestli budete mluvit dál, můžete z toho žalu ještě dostat hysterický záchvat a najednou se nám tu rozchechtáte. A to by už pro nás bylo, ,valachu‘, trochu silné. My jsme sice ostřílení, otrlí chlapi, ale takových zkoušek už bylo trochu moc. Ušetřte nás toho, ,valachu’, prosím vás.“

„Valach“ Hines si ho ani nevšiml.

„Už ho mám u nás,“ pokračoval nasládle. „Musíte se na něj, mládenci, přijít ještě dnes podívat. Až s ním budu hotov, to vůbec ani nepoznáte, že je to on.“

„Můj ty bože, tak vy zdokonalujete přírodu! „ zvolal Coker. „Však to jeho matka bude umět ocenit!“

578$

„Co vy to, ,valachu‘, vlastně máte?“ dobíral si ho teď zase McGuire; „pohřební ústav, nebo salón krásy?“

„To my, p-p-pane Hinesi, přece víme, že to uděláte, jak jen nejlíp dovedete, „ prohlásil pohotově námořník, vážně a neupřímně. „Proto to taky rodina svěřila vám.“

„Vy už ten biftek nedojíte?“ otázal se číšník Evžena.

„Biftek! Biftek! Tohle přece není biftek! „ rozmručel se Evžen. „Já už vím, co to je. „ Vstal ze stoličky a namířil ke Cokerovi. „Můžete mě ještě zachránit? Neumřu? Vypadám, Cokere, jako nemocný?“ začal vyzvídat mručivým chraplavým hlasem.

„Ale kde,“ uklidňoval ho Coker. „Kdepak nemocný – blázen!“

„Valach“ Hines se usadil u druhého konce nálevního stolu. Evžen se opřel o umaštěnou mramorovou stolní desku a začal si prozpěvovat:

{„Co ta černá vrána,

tralá, tralá, tralá! „}

Námořník se rozšklebil a chraplavým hlasem mu zašeptal: „Drž hubu, kluku pitomá!“

{„Na té skále sedí?

Tralá, tralá, tralá! „}

Venku se v mladém šerém světle rychle probouzel život. Do ulice zahýbala zvolna tramvaj. Řidič se vyklonil z okna a dlouhou tyčí přehodil opatrně výhybku; do mrazivého vzduchu vyfoukl parnatý obláček teplého dechu. Pokyvuje si obuškem, přeloudal se nedokrevně kolem domu na své pochůzce strážník Leslie Roberts; na žlutavém obličeji měl jaterní skvrny. Černoch, který dělal ve Woodově drogerii děvečku pro všechno, vrazil prudce do dveří poštovního úřadu; šel si pro ranní poštu. Na okraji chodníku na druhé straně ulice stál J. T. Stearns, železniční úředník, a čekal na auto železniční společnosti. Měl rudý obličej a četl ranní noviny.

579$

„Každý si běží po svém, jako by se nechumelilo! „ vykřikl najednou Evžen. „Jako kdyby o tom ani nevěděli!“

Harry Tugman zvedl oči zaryté do novin. „Mne se ta zpráva o Benovi opravdu těžce dotkla. Takový výborný chlapec! „ A zalezl zase do svého listu.

„To je opravdu novinka! „ vybuchl Evžen.

A dostal záchvat smíchu, dýchavičného a nespoutaného, tryskal z něho s divokou prudkostí. „Valach“ Hines na něj vrhl mazaný pohled a zabořil se zase do novin.

Oba mladíci vyšli z bufetu a ubírali se čiperným jitrem k domovu. Evženovy myšlenky se stále prohrabovaly v samých drobnostech. Na ulici to mrazivě cvakalo a dusalo životem, suše rachotilo koly, skřípělo žaluziemi a zimavě růžovělo perleťovým nebem. Na náměstí stáli mezi svými vozy tramvajáci a žvanili do mlhy. Na Dixielandu bylo vidět vysílenost, nervové vyčerpání. Dům spal, jenom Eliza tam šukala; také jí v kuchyňských kamnech praštěl krásný oheň a práce měla až až.

„Vy se teď jděte, děti, vyspat. Potom nás čeká všechny práce.

Lukáš a Evžen odešli do velké jídelny, z níž Eliza udělala ložnici.

„N-n-n-nahoru já spát nejdu ani za nic,“ prohlásil prudce námořník. „Po tomhletom

„Ale jdi,“ konejšila ho Eliza. „To je jenom taková pověra. Na to bych já vůbec nedala.“

Bratři spali tvrdě až přes poledne. Pak zase odešli – k „valachu” Hinesovi. Zastali ho v jeho tmavé kancelářičce páchnoucí smutečním kapradím, kadidlem a starými karafiáty; nohy měl po domácku roztaženy na psacím stole.

Při jejich vstupu rychle vstal; tvrdá košile mu škrobeně zapraskala a černé šaty mu slavnostně zašustěly. Oslovil je tlumeným hlasem; při řeči se trošičku předkláněl.

Ten člověk je jako Smrt, řekl si Evžen. Připomněl si to strašné mystérium pohřbu – ten ponurý obřad, kdy duchové

580$

požírají mrtvoly, to hnusné obcování s mrtvými, a to všechno ještě obestřeno černými nečistými čarodějnickými kouzly. Kdepak je asi ta nádoba, do níž odhazují pohlavní orgány? Nedaleko odtud je restaurace … Uchopil studenou souchotinářskou ruku se skvrnitým hřbetem, kterou mu „valach“ Hines nabízel; měl pocit, jako by se dotýkal něčeho nabalzamovaného. Chování majitele pohřebního ústavu bylo již jiné než ráno; bylo nyní úřední, odbornické. Byl to teď obratný režisér jejich zármutku, na slovo vzatý ceremoniář. Dovedl jim jemně naznačit, že smrt má svůj zvláštní řád, své dekorum; smuteční rituál, který se musí zachovávat: Udělalo to na ně opravdu dojem.

„Řekli jsme si, ž-ž-ž-že nejdřív z-z-z-zajdeme, pane Hinesi, k vám – stran t-t-t-té rakve! „ Lukáš mluvil šeptem a nervosně. „Musíte nám poradit. Musíte nám p-p-p-pomoct vybrat něco opravdu vhodného.“

„Valach“ Hines mu vážným kývnutím přisvědčil. A již je vedl tichoučce dozadu, do velké místnosti s naleštěnou navoskovanou podlahou, kde v syté mrtvé vůni dřeva a sametu, na podstavcích s kolečky, ležely nádherné rakve; v jejich majestátnosti bylo něco hrozebného.

„To já vím,“ začal tiše „valach“ Hines, „že vaše rodina nebude chtít nic obyčejného.“

„To bych řekl, že ne!“ prohlásil kategoricky námořník. „My chceme, co máte zkrátka nejlepšího.“

„Vždyť já mám k tomu pohřbu i vztah čistě osobní.“ Hlas „valacha“ Hinese zjihl ušlechtilým pohnutím. „Vždyť já už znám rodinu Gantů a rodinu Pentlandů nějakých třicet let, a možná ještě déle. A s vaším tatínkem jsem v obchodním spojení taky už bezmála dvacet let.“

„A b-b-b-buďte, pane Hinesi, ubezpečen,“ ujišťoval ho námořník s nesmírnou vážností, „že naše rodina dovede ten váš vztah jaksepatří ocenit.“

Tohle je něco pro něj, řekl si Evžen. Přízeň světa. Bez té by nemohl žít.

„Tatínek,“ pokračoval „valach“ Hines, „je přece jedním z nejstarších a nejváženějších živnostníků v obci. A. Pentlandovi

581$

přece patří k nejzámožnějším a nejpřednějším zdejším rodinám.“

Evžen pocítil zákmit pýchy.

„Nebudete tedy chtít jen tak nějaký šmejd. To já vím. Pro vás se už musí vybrat něco vkusného a důstojného. Nemám pravdu?“

Lukáš mu vzrušeně přitakal.

„To je, pane Hinesi, úplně náš názor. Dáte nám zkrátka, co máte nejlepšího.“ A hrdě dodal: „Tam, kde jde o Bena, nebudeme přece škrtit.“

„Tak vidíte. Já vám řeknu všecko docela upřímně. Tahleta by vám přišla lacino, „ a „valach“ Hines položil ruku na jednu rakev, „ale takovou vy asi nechcete. To se ví, za tu cenu vždycky zase stojí. Na své peníze byste si přišli. Ta tu službu taky vykoná – to nemusíte mít strach. Ta se vám vyplatí

Pěkná představa, řekl si v duchu Evžen.

„Dobré jsou, Luko, všechny. Jedna jediná v celém skladě není špatná. Ale

„My chceme něco 1-1-1-lepšího,“ ozval se vážně Lukáš. Obrátil se na Evžena. „Viď, Evžo.“

„To se ví.“

„Nebo bych vám mohl nabídnout tuhle,“ a „valach” Hines ukázal na nejokázalejší rakev z celého skladu. „Lepší už, Luko, neuvidíte. To je už vůbec vrchol. Ta nemá o dolar menší cenu, než kolik za ni počítám.“

„Vy tomu přece musíte rozumět, „ přerušil ho Lukáš. „Jestli je to vaše n-n-n-nejlepší, tak si ji vezmeme.”

Pst,- pst, nesmíš mu skákat do řeči, okřikoval ho v duchu Evžen. Jen ho nech mluvit.

„Ale takovou vy zas taky nepotřebujete,“ pokračoval neúprosně „valach“ Hines. „Vy byste, Luko, chtěli mít něco důstojného, a přitom prostého. Viďte, že mám pravdu?”

„Ano,” přitakal poslušně námořník. „V tom budete mít, pane Hinesi, pravdu.”

Teď to teprve přijde, pomyslil si Evžen. Toho chlapa to jeho řemeslo těší.

582$

„A proto jsem vám chtěl, mládenci, poradit,“ uzavřel „valach“ Hines resolutně, „abyste si vzali tuhle.“ A položil láskyplně ruku na pěknou rakev, vedle které právě stál.

„Tahleta není ani moc obyčejná, ani moc parádní. Je jednoduchá a vkusná. Stříbrné rukověti – jen se podívejte – a tady stříbrná tabulka pro jméno. S tou vždycky pochodíte. To koupíte opravdu dobrou věc. Ty peníze, které do ní dáte, se vám budou rentovat.“

Upřeli na rakev zkoumavé pohledy a obešli si ji.

„Jaká … k-k-k-kolikpak stojí?“ vyhrkl po chvíli nervosně Lukáš.

„Prodejní cena je čtyři sta padesát dolarů.“ „Valach“ Hines se na chvilku pochmurně zamyslil. „Ale víte co? My jsme přece s tatínkem staří přátelé. Z úcty k vaší rodině vám ji budu čítat za režijní cenu – tři sta pětasedmdesát dolarů.“

„Co říkáš, Evžo?“ otázal se námořník. „Myslíš, že je dobrá?“

Obstarejte si vánoční nákupy raději dříve.

„Ale ano, vezmeme ji.“ A Evžen dodal: „Kdyby tak ještě měla jinou barvu. Černou já nemám rád. Nějakou jinou barvu nemáte?“

„Valach“ Hines zůstal na něj chvíli hledět.

„Na to jde jenom černá.“

Pak se chvíli odmlčel.

„Chtěli byste se snad, mládenci, jít podívat na nebožtíka?“ „Chtěli.“

Šel před nimi po špičkách uličkou mezi rakvemi a otevřel dveře do místnosti za skladem. Bylo tam tma. Vešli dovnitř a zůstali stát se zatajeným dechem. „Valach“ Hines otočil vypínačem a zavřel dveře.

Na stole ležel Ben, ve svých nejlepších šatech, elegantních, tmavých, šedočerných, strnule klidný. Ruce, studené a bílé, s čistými suchými nehty, trošičku povadlé, jako staré jablko, měl volně zkříženy přes břicho. Byl již hladce vyholen a byl bezvadně ulízán. Jeho ztuhlá hlava trčela ostře vzhůru a usmívala se smrtelně bledým padělaným úsměvem. Nosní dírky měl staženy kousíčky vazkého vosku a voskové upínadlo bylo

583$

i mezi studenými pevnými rty. Ústa měl těsně sevřená, poněkud nafouklá. Tak plně nevypadala nikdy.

Páchlo tu slabě jakousi nepopsatelnou přesládlou vůní.

Luka hleděl pověrčivě, nervosně; čelo měl zkrabaceno.

Potom Evženovi zašeptal: „Ale Ben to snad b-b-bude.“

Jenže on to Ben není, řekl si Evžen; jsme ztraceni. Hleděl na tu studenou blyštící se mršinu, na ten břídilský kýč, který neměl ani tolik evokační síly jako slušná vosková figura.

V tomhle že by bylo ještě něco z Bena? V tomhle žalostném vycpaném strašáku, dojemně načesaném, s těmi elegantními knoflíky, že by bylo zůstalo něco z jeho bývalého obyvatele? Byla to jen krejčovská figurína „valacha” Hinese, který stál vedle nich a bedlivě je pozoroval, lačný jejich chvály.

Ne, tohle není Ben, říkal si Evžen. V této opuštěné skořápce není už po něm ani stopy. Nezbyla na ní po něm nejmenší známka. Kam se poděl? Je tohle jeho tělo, ono jasné tělo stvořené k jeho obrazu, oživované jeho jedinečným gestem, jeho jedinečnou duší? Ne, on to své jasné tělo opustil. Ne, tohle je mršina jako každá jiná; tohle se zase smísí se zemí. Ben? Kde? Ó ztracený!

Námořník, který se stále ještě díval, promluvil znovu:

„M-m-m-musil ale ten hoch vytrpět!“ Najednou se odvrátil, obličej skryl do dlaně a zavzlykal, krátce a žalostně; jeho zakřiknutý, koktavý a přikrčený život se vypjal do okamžiku krutého bolu.

Evžen se rozplakal; nikoliv proto, že tu viděl Bena, nýbrž proto, že Ben odešel, a že si připomínal všechno to rozrušení a všechnu tu bolest.

„Už to má za sebou,“ konejšil je laskavým hlasem „valach“ Hines. „Už má pokoj.“

„Věřte mi, pane Hinesi, b-b-byl to ohromný chlapec,“ prohlásil námořník vážně; a utřel si do blůzy oči.

„Valach“ Hines se zahleděl na ten studený cizí obličej jako u vytržení.

„Výborný chlapec,“ přitakal mumlavě, když jeho rybí oko spočinulo něžně na jeho vlastním díle. „A hleděl jsem mu taky dát, co mu patří.“

584$

Chvíli se mlčky dívali.

„Krásně jste to udělal,“ promluvil pak námořník. „T-t-t-to se vám musí nechat. Co říkáš, Evžo?“

„Pravda,“ přisvědčil mu Evžen přiškrceným hláskem. „Pravda.“

„N-n-n-nezdá se vám t-t-trochu moc bledý?“ Námořník si snad ani neuvědomil, co vlastně říká.

„Moment,“ reagoval na to rychle „valach“ Hines a zvedl prst. A již vyškubl z kapsy rtěnku, přistoupil ke stolu a na mrtvých šedých tvářích dovedně a hbitě nahodil strašidelný růžový výsměch životu a zdraví.

„Tak,“ vyjádřil živé uspokojení; a tyčinku v ruce, hlavu znalecky na stranu, jako malíř před svým plátnem, odstoupil zase mezi ně, do strašného vězení jejich zděšených pohledů.

„Umělci jsou, mládenci, v každém povolání,“ pokračoval po nějaké chvíli s tichou hrdostí. „Neměl bych to, Luko, vlastně říkat, ale na tohle své dílo jsem opravdu pyšný. Jen se na něj podívejte!“ V jeho hlase se ozvala náhlá energie a v jeho šedém obličeji se kmitla barva. „Viděli jste kdy v životě něco přirozenějšího?“

Evžen na něj vrhl zlý purpurový pohled; v jeho staženém hrdle začínali se již škubat hafani smíchu. Tu si všiml vážného a pyšného výrazu toho dlouhého koňského obličeje a pocítil k němu lítost a jakousi něžnou lásku.

„Jen se podívejte!“ ozval se zase „valach“ Hines v nejapném údivu. „Něco takového se mi už nepodaří! Ani kdybych byl živ milion let! Tomuhle se už, mládenci, říká umění!“

Z Evženových sešroubovaných rtů se vydral přiškrcený bublavý zvuk. Námořník se na Evžena ihned podíval pohledem, v němž byl potlačený šílený úsměv.

„Co je? Dej pokoj, ty blázne! „ spustil na něj výhružně. A jeho škleb zpřetrhal pouta.

Evžen převrávoral místnost a zhroutil se na židli; dlouhýma rukama plandal bezvládně podél těla a řehtal se a. řehtal.

„Promiňte!“ omlouval se dýchavičně. „Já jsem nechtěl… U-mě-ní! Tak! Tak! To je ono! „ Jeho hlas byl ječivý

585$

a kotníky jeho rukou bubnovaly šíleně po vyblyštěné podlaze. Polehoučku se svezl se židle, pomaloučku si rozepjal vestu a malátnou rukou si rozvázal kravatu. Z umdleného hrdla se mu dralo slaboučké klokotání; hlava mu ležela ospale na podlaze a po opuchlém obličeji mu stékaly slzy.

„Co ti je? Z-z-z-zbláznil ses?“ A námořník se šklebil od ucha k uchu.

„Valach“ Hines se soucitně sehnul a pomohl Evženovi na nohy.

„To je z toho přepětí,” vysvětloval znalecky námořníkovi. „Dostal, chudák, hysterický záchvat.”

XXXVII

A tak Benovi mrtvému věnovali více péče, více času, více peněz, než kolik se toho kdy dostalo Benovi živému. Jeho pohřeb byl jen posledním gestem ironie a marnivosti; pokusem odškodnit mrtvou mršinu za nezaplacenou mzdu života – lásku a soucit. Pohřeb byl slavný. Kde jaký Pentland, všichni poslali věnce a přijeli každý se svým houfem; přivezli s sebou narychlo přehozené pohřební způsoby, páchnoucí ještě posledními obchodními transakcemi. Vilém Pentland hovořil s ostatními o politice, o válce a o situaci v obchodu; piloval si pozorně nehty, špulil rty, pokyvoval, jak to již dovedl, jakoby v zadumání prapodivně hlavou a tu a tam utrousil nějaký vtipeček, doprovázený ptačím zamžouráním. Jeho samolibý smích se mísil s ryčným chechtotem Jindřichovým. Pett, ještě starší, ještě vlídnější a ještě jemnější, než jak ji Evžen znal, šustila při chůzi šedým hedvábím a dávala svému žalu volný průchod. Byl tu i Jakub se ženou, na jejíž jméno si Evžen nemohl vzpomenout, se čtyřmi veselými hmotnými dcerami, jejichž jména si pletl, ale které všechny absolvovaly s dobrým prospěchem kolej, a se synem, který kdysi studoval na presbyteriánské koleji, ale byl odtud vyhozen, protože jako redaktor studentského listu hlásal volnou lásku a socialismus. Nyní si hrál na housle, měl rád hudbu a pomáhal otci

586$

v obchodě; byl to zženštilý, afektovaný mladíček, ale byl do svého rodu. A byl tu i Tadeáš Pentland, Vilémův účetní, jenž byl z těchto tří bratrů nejmladší a nejchudší. Bylo mu přes padesát, měl příjemný červený obličej, hnědé kníry a jemné tiché vystupování. Byl samá slovní hříčka a dobrosrdečná veselost, necitoval-li ovšem právě Karla Marxe nebo Eugena Debse. Byl socialista a při jedněch volbách do Kongresu dostal osm hlasů. Byl tu se svou štěbetavou ženou, které Helena říkala Repetilka, a se svými dvěma dcerami, hezkými ospalými plavovláskami, z nichž jedné bylo dvacet, druhé čtyřiadvacet.

Byli tu v celé své slávě – ten prazvláštní bohatý kmen s fantastickou směsí úspěšnosti a nepraktičnosti, s bezcitným smyslem pro peníze a s visionářským fanatismem. Se svými udivujícími protiklady: obchodník, který neměl ponětí, co jsou to obchodní metody, a přesto si nadělal milion dolarů; zuřivý odpůrce kapitálu, po celý svůj život věrně sloužící věci, kterou zatracoval; syn marnotratník s býčí životností atleta, hlaholným smíchem, živočišným půvabem – a dost; syn hudebník, vysokoškolák rebelant, inteligentní, fanatický, dobrý počtář; nepříčetné skrblení na sobě samém, marnotratné vyhazování na děti.

Byl tu každý se svým povědomým kmenovým znamením – široký nos, plné rty, vpadlé ploché tváře, rozmyslná našpulená ústa, měkké zpěvavé hlasy, sprostý samolibý smích. Byli tu se svou ohromnou životností, se svou znečištěnou krví, se svým kypícím zdravím, se svou duševní rovnováhou, se svou choromyslností, se svým humorem, se svou pověrčivostí, se svou lakotou, se svou velkomyslností, se svým fanatickým idealismem, se svým houževnatým materialismem. Byli tu se svou vůní země a Parnasu – ten podivný kmen, který se scházel jenom na svatbách a na pohřbech, ale který si byl na věky věrný a nemohl se rozpadnout, třebaže věčně žil rozptýleně – se svou melancholií, se svou zuřivostí a se svým veselím: nepomíjivější než život, silnější než smrt.

A když se tak díval, zakoušel Evžen zase hrůzu z osudu, tíživou jako můra. Je z nich – uniknout není možné. Neboť

587$

jejich chlípnost, jejich slabost, jejich smyslnost, jejich fanatismus, jejich síla, jejich těžká zkažená krev jsou v samém morku jeho kostí.

Ale Ben se svým hubeným šedým obličejem, říkal si Evžen, ten z nich není. Ten není poznamenán jejich znamením.

A mezi nimi přecházel Gant; nemocný a stařecký, opřený o hůl, člověk odjinud, cizinec. Byl ztracený a zkormoucený, ale někdy v něm přece jen ještě vyšlehla jeho stará řečnivost, a tu se rozpovídal o svém soužení a o smrti svého syna.

Po domě se rozléhal ženský nářek. Eliza bědovala téměř nepřetržitě; Helena měla záchvaty nářku ve chvílích hysterického zhroucení. A také všechny ostatní ženy si s chutí zalkaly; utěšovaly Elizu a její dceru, padaly si do náručí a kvílely s hladovou dravostí. A muži, nastrojení do pěkných šatů, smutně postávali a myslili si, kdy již bude po tom. Ben ležel v salóně; jeho ložem byla ona drahá rakev. Páchlo tam těžkou kadidlovou vůní pohřebních květin.

Přišel skotský pastor; jeho neokázalá duše lehla na všechno to hlučné smuteční tatrmanství jako čistá tvrdá vlněná houně. Začal modlitbu za zesnulého; jeho suchý huhňavý hlas zněl neúčastně, monotónně, chladně, a přitom vroucně.

Mladíci z administrace a z města, nejlepší známí mrtvého, vykročili pod vedením „valacha“ Hinese pomalu s rakví; jejich prsty, potřísněné nikotinem, svíraly pevně rukověti rakve. V patřičné vzdálenosti následovali truchlící, v dlouhé řadě zavřených kočárů, z nichž dýchal pohřební parfém zkaženého vzduchu a stará kůže.

Evženovi vytanula znovu ona staroperská představa duchů požírajících mrtvoly; mrtvola a studená vepřová, zápach nebožtíků a sekaná – krasořečná nemravnost křesťanského pohřbu, nechutná pompa, navoněná mršina. Až se mu málem udělalo zle. Nasedl s Elizou do kočáru a snažil se převést své myšlenky na večeři.

Průvod ujížděl rychle; zadky koní pokryté sametovými čabrakami poškubávaly se ve, vyrovnaném rytmu klusu. Truchlící ženy pokukovaly ze zavřených kočárů na čumící

588$

město. Pod svými těžkými závoji plakaly a chtěly vidět, zda se město dívá. Zpod velké společenské škrabošky zármutku vyzařovala z očí smutečních hostů hrůzná a necudná žádostivost, nepojmenovatelná vilnost.

Bylo nevlídné říjnové počasí – šedé a deštivé. Vzhledem k tomu, že všude řádila epidemie, byl výkrop v domě odbyt krátce. Pohřební průvod vjel na hřbitov. Hřbitov byl milý a ležel na kopci. Byl z něho pěkný pohled na město. Dva muži, kteří ještě kopali hrob, ustoupili při příjezdu pohřebního vozu na strany. Ženy se při tom pohledu na čerstvý otevřený hrob hlasitě rozeštkaly.

Spustili zvolna rakev na popruhy napjaté přes hrob.

Evžen uslyšel znovu huhňavé drmolení presbyteriánského pastora. Jeho myšlenky se hrabaly v drobnostech. „Valach“ Hines se obřadně sklonil, aby hodil do hrobu hrst hlíny; jeho košile škrobeně zachrastěla. „Prach k prachu…“ Zavrávoral, a kdyby ho nebyl zadržel Gilbert Gant, byl by spadl do hrobu. Byl napilý. „Já jsem vzkříšení a život…“ Helena ustavičně štkala, řezavě a usedavě. „Kdo věří ve mne…“ Když pak se rakev po popruzích začala pomalu snášet do země, vzlykot žen přešel v pronikavé ječení.

Potom nasedli hosté znovu do kočárů a ujížděli rychle ze hřbitova. Jejich chvat byl až neslušný; byl to úprk. Dlouhé barbarství pohřbu bylo u konce. Když odjížděli, pokukoval Evžen maličkým okénkem dozadu. Ti dva hrobaři se již zase vraceli ke své práci. Viděl ještě, jak hodili do hrobu první lopatu hlíny. Viděl syrové nové hroby, dlouhou uschlou trávu, všiml si, jak rychle uvadají smuteční věnce. Pak se zahleděl na rozpršenou šedou oblohu. V noci již snad pršet nebude, utěšoval se.

Bylo po tom. Jednotlivé kočáry se oddrolovaly od průvodu. Muži povystupovali v městě; před redakcí, před lékárnou, před trafikou. Ženy jely domů. Již nikdy. Již nikdy.

Přišla noc, holé vysmýčené ulice, vychrtlý vítr. Helena ležela v domě Huga Bartona před krbem. V ruce měla lahvičku s chloroformovým mazáním. V chorobném zadumání zahle—

589$

děna do ohně, již po sté si křísila smrt, již po sté se usedavě rozeštkala a zase utišila.

„Kdykoliv si na to vzpomenu, vždycky ji začnu nenávidět. Na to já nezapomenu do smrti. A slyšel jsi ji? Ano? Teď začne dělat, bůhvíjak ji neměl rád. Ale mne neobalamutíš! Však já vím! Nechtěl ji mít kolem sebe. Však jsi to viděl. Stále jen volal po mně. Já byla jediný člověk, kterého k sobě pustil. Však ty to víš!“

„Ať je co je, vždycky to musíš odnést ty!“ zavrčel na to mrzutě Hugo Bartoň. „Já už toho začínám mít dost. To, jak jsi teď zřízena, není beztoho z ničeho jiného. Jestli ti už nedají pokoj, budu tě musit odtud odvézt jinam.“

Ponořil se zase do svých lístků a brožur, a čelo svraštěné, v ústech doutník a v prstech špačka tužky, začal škrabat na starou obálku nějaké cifry.

Jeho si již taky dovedla ochočit, poznamenal v duchu Evžen.

Uslyšela pronikavé zaskučení větru a rozplakala se znovu. „Chudáček Benoušek! Když si tak pomyslím, že je za takového večera tam

Na chvilku se odmlčela a zahleděla se do ohně.

„Ale teď už s tím bude konec! Ať se teď o sebe starají sami! My snad máme s Hugem taky právo na vlastní život. Nemyslíš?“

„Jakpak by ne,“ přisvědčil Evžen; a pomyslil si: já tu jsem jenom jako chorus.

„Tatínek ještě neumře,“ pokračovala Helena. „Ošetřuji ho už šest let, jako otrokyně, a já už budu dávno pryč, a on tu bude ještě. Každý už čekal, kdy zemře tatínek, a zatím zemřel Ben. Člověk nikdy neví. Ale teď už s tím bude konec.“

V jejím hlase se odrážela předrážděnost. Všichni měli pocit, že se tu smrt dopustila mrzkého úskoku ; čekali na ni u okna, a ona se zatím vloudila sklepem.

„Tohle na mně chtít, na to nemá tatínek ani právo! „ vybuchla nenávistně. „Ten už si svůj život odžil. Teď už je starý dědek. My přece máme zrovna takové právo na život jako každý jiný. Jestlipak to oni, pro pánaboha, taky jednou

590$

pochopí? Jsem přece vdána za Huga Bartona. Mým mužem je přece on!“

Opravdu? otázal se v duchu Evžen. Opravdu?

Jinak Eliza: ruce založeny, seděla před krbem v Dixielandu a křísila si minulost plnou něhy a lásky, jichž nikdy nebylo.

V pusté ulici vyl vítr a Eliza si o tom bludném a zatrpklém duchu spřádala bajku za bajkou; a tu se ono jasné raněné ptáče v Evženově nitru začalo zmítat hrůzou a hledalo, kudy by z toho domu smrti uniklo. Již nikdy! Již nikdy! zaříkalo se ptáče. Teď už jsi sám. Jsi ztracen. Jdi, chlapče ztracený – za horami se najdeš.

To jasné raněné ptáčátko se postavilo Evženovi na srdce a začalo mu mluvit do úst.

Ale teď přece jít nemůžu, namítal mu Evžen. (A proč ne? tázalo se ho ptáčátko.) Protože když má ty své černé vlasy sčesány dozadu, má takový bílý obličej a takové široké a vysoké čelo, a když tam seděla u postele, vypadala jako děťátko. Teď přece odejít nemůžu – ona by tu pak zůstala sama. (Vždyť ona už sama je, poznamenalo ptáčátko, a ty jsi taky sám.) A když našpulí ústa a zahledí se, tak vážně a zamyšleně, tu je jako děťátko. (Teď jsi sám, naléhalo ptáčátko. Musíš prchnout, jinak zahyneš.) Vždyť je to všecko jako smrt; kojila mě ze svého prsu, spal jsem s ní v téže posteli, brala mě s sebou na cesty. Všecko to je už pryč, a po každé to bylo jako smrt. (A jako život, dodalo ptáčátko. Kolikrát zemřeš, tolikrát se znovu narodíš. A nežli se z tebe stane muž, zemřeš ještě stokrát.) Když já nemůžu! Nemůžu! Teď ještě ne – později, ne tak náhle. (Ne. Teď!) Když já se bojím! A nemám ani, kam bych šel. (Musíš si najít kam.) Jsem ztracen. (Musíš tedy po sobě pátrat.) Jsem sám. Kde jsi? (Musíš si mě najít, řeklo mu na to ptáčátko.)

A co se to jasné ptáčátko v něm zmítalo, slyšel Evžen kvílení studeného větru prohánějícího se kolem domu, jejž musí opustit, a hlas Elizin, vyvolávající z minulosti krásné věci, které nikdy nebyly.

„…a já na něj: Kdepak to, chlapče, kolem krku musíš

591$

nosit něco teplého, nebo mi nastydneš a budeš z toho ještě mít smrt.“

Evžen se chytil za hrdlo a hnal se ke dveřím.

Eliza honem zvedla oči. „Co je, chlapče? Kampak jdeš?“

„Musím odjet,“ odpověděl přiškrceným hlasem. „Musím odtud.“

Tu spatřil v jejích očích strach; její dětsky vyjevený pohled byl vážný a zneklidnělý. Vrhl se k ní a uchopil ji za ruku. Pevně ho sevřela a položila se mu obličejem na paži.

„Nejezdi ještě. Vždyť máš před sebou ještě celý život. Zůstaň u mne ještě nějaký den.“

Evžen poklekl. „Zůstanu, maminko. Zůstanu, maminko.“ A zuřivě ji k sobě přitiskl. „Zůstanu, maminko. Potěš tě pánbůh, maminko. Vždyť je dobře, maminko. Vždyť je dobře.“

Eliza se usedavě rozplakala.

„Vždyť já už jsem stařena, a všecky už jsem vás jednoho po druhém poztrácela. Teď už je mrtev, a já ho ani nepoznala. Nejezdi, chlapče, ještě ode mne. Vždyť ty jsi jediný, který mi ještě zůstal; vždyť ty jsi moje malé děťátko. Neodjížděj! Neodjížděj! „ A položila mu svou bílou tvář na rukáv.

Odejít, řekl si, není těžké. Ale kdy budeme moct zapomenout?

Byl říjen a listí se chvělo. Začínalo se šeřit. Slunce již zapadlo, řetězy hor na západě mizely v zimavé purpurové mlze, ale západní obloha stále ještě hořela rozervanými oranžovými pruhy. Byl říjen.

Evžen rychle kráčel po dlážděné hadovité vlnovce Rutledgeovy ulice. Vzduch páchl mlhou a večeřemi; okenní tabulky byly teple opoceny a z kuchyní se ozýval štiplavý sykot. Mlha vzdalovala hlasy, bylo cítit zápach spalovaného listí a bylo vidět teplé žluté skvrny světel..

Odbočil na nedlážděnou cestu k velkému dřevěnému sanatoriu. Z kuchyně slyšel zvonivý černošský smích a žírné škvíření jídel a z verandy suché pokašlávání souchotinářů.

Kráčel rychle po kostrbaté cestě a listí pod ním suše šustělo. Vzduch byl prokřehlá potemnělá perla; na obloze bylo

592$

již několik bledých hvězd. Dům a město byly již za ním. Velké horské sosny zpívaly.

Po cestě přicházely nějaké dvě ženy; přešly ho. Poznal, že to jsou venkovanky. Byly v ošumělých černých šatech; jedna z nich plakala. Připomněl si všechny ty muže, kteří byli dnes pochováni do země, a všechny ty ženy, které plakaly, a řekl si: Zdalipak se ještě vrátí?

Když přišel k bráně hřbitova, byla ještě otevřena. Rychle vešel a dal se spěšným krokem po točité cestě, která ovíjela vrcholek kopce. Tráva byla suchá a sežehlá; na jednom hrobě ležel povadlý vavřínový věnec. Když se již blížil k místu zakoupenému rodinou, jeho tep se trošičku zrychlil. Někdo se tam procházel, pomalu a rozvážně, mezi náhrobními kameny. Když vyšel na kopec, poznal, že je to paní Pertová.

„Dobrý večer, paní Pertová.“

Pokoukla po něm kalnýma očima. „Kdo je to?“ A vážným, nejistým krokem namířila k němu.

„To jsem já, Evžen, „ řekl jí na to.

„Ach, to je tedy Evžíček? Jak se máte, Evžo?“ otázala se ho.

„No, ujde to.“ Zůstal nejapně stát; byl zaražen, nevěděl jak dál. Padal soumrak. Nádherné sosny přehrávaly svá sirá preludia k zimě a v dlouhé trávě svištěl vítr. V roklině pod nimi byla již noc. Tam byla černošská čtvrť – říkali jí Stumptown. Zespoda se k nim nesl kvílivý žalozpěv džungle zpívaný sytými africkými hlasy.

Daleko odtud, již na jiných pahorcích, ve výši hřbitova a ještě výše, viděli město. Světla města se táhla vzhůru, pomalu, v mihotavých shlucích; zaléhaly sem odtud, z prokřehlé dálky, hlasy, hudba a dívčí smích.

„Tady je to hezké,“ promluvil Evžen. „Je odtud pěkný pohled na město.“

„Je, přisvědčila paní Pertová. „A vůbec nejpěknější místečko tu má Benoušek. Takový pohled, jaký je právě odtud, není už odnikud. Já už tu byla za dne. „ Po chvilce pak dodala: „Benoušek se tu promění v krásné kytičky. Třeba v růže.“

593$

„Ba ne, v pampelišky,” řekl na to Evžen, „a ve velké květiny, které budou samá bodlina.“

Chvilku se ještě nejistě rozhlížela; na rtech měla rozplizlý něžný úsměv.

„Už bude tma, paní Pertová,“ upozorňoval Evžen zajíkavým hlasem. „To jste tu sama?“

„Sama? Vždyť tu mám Evžíčka a Benouška.“

„Abychom snad už šli zpátky, paní Pertová,“ vybízel ji. „Večer bude dnes studený. Já půjdu s vámi.“

„Baculka může jít sama,“ odmítla důstojně. „Nedělejte si, Evžo, starosti. Jen si tu ještě zůstaňte.“

„No dobře,“ souhlasil Evžen rozpačitě. „Myslím, že jsme sem přišli za stejným účelem.“

„Asi. Kdopak sem asi přijde ode dneška za rok? Přijede se sem Evžíček podívat?“

„Já ne. Já ne, paní Pertová. Já se sem už nevrátím.“

„A já taky ne, Evžo. Kdypak jedete zase do školy?“

„Zítra.“

„Tak to se Baculka bude muset rozloučit.“ V jejím hlase byla výčitka. „Já už odjíždím taky.“

„Kam odjíždíte?“ tázal se překvapeně.

„Přestěhuju se ke své dceři, do Tennessee. To vy jste ani nevěděl, že Baculka je už babičkou – vidte že ne?“ a usmála se svým něžným rozmazaným úsměvem. „Vždyť už mám dvouletého vnuka.“

„To je mi líto, že odjíždíte.“

Paní Pertová začala nejistě pohupovat chodidly.

„A co říkali, že Benovi bylo?“ otázala se až za chvíli.

„Byla to, paní Pertová, pneumonie.“

„Aha, pneumonie, ach tak!“ A začala moudře kývat hlavou, jako by jí to stačilo. „Víte, můj muž cestuje sice s drogami, ale já si tyhlety všelijaké nemoci nemůžu nikdy zapamatovat. Tedy pneumonie.“

Znovu se odmlčela a zamyslila se.

„A když člověka zavřou do truhly a spustí do země, tak jak to udělali s Benouškem, tomu se říká jak?“ V jejím něžném úsměvu byla otázka.

594$

Ani se tomu neusmál.

„Tomu se, paní Pertová, říká smrt!“

„ Smrt! Ach tak, pravda, „ a paní Pertová přisvědčivě zakývala hlavou; její hlas oživl. „To je tedy, Evžo, jeden způsob. Ale jsou ještě jiné způsoby. Jestlipak jste to věděl?“ A usmála se na něj.

„Jakpak by ne! To já vím, paní Pertová.“

Najednou k němu vztáhla ruce a sevřela mu jeho studené prsty. Již se neusmívala.

„Sbohem, miláčku. My jsme ho přece, Bena, znali oba. Žehnej vám pánbůh.“

Obrátila se, důstojným nejistým krokem vykročila po cestě dolů a ztratila se v houstnoucí tmě.

Na oblohu vpluly ve vší nádheře velké hvězdy. A jedna byla jakoby přímo nad ním, jakoby přímo nad městem; plála tak sytě a byla tak nízko, že by snad na ni mohl vztáhnout ruku. Benův hrob byl toho dne čerstvě obložen drnem; čišel z něho studený a ostrý pach země. Evžen si představil jaro a němou štiplavou vůni nezemských pampelišek, které tu pokvetou. Z mrazivé tmy zaznělo, slabě a vzdáleně, loučivé zakvílení píšťaly vlaku.

A co se tak díval na veselá kmitavá světla, která se rozžehovala v městě, jejich teplé poselství o životě lidí, životě v úlu, probudilo v něm takový hlad po všech těch slovech a všech těch tvářích, že byl jakoby omámen. Slyšel vzdálené hlasy a vzdálený smích. A silný stroj, vykrucující právě zatáčku vzdálené silnice, střelil přes něj a přes celý ten opuštěný kopec mrtvých svůj mocný šíp světla a života. V jeho zmámené mysli, která se bůhvíproč hrabala po celé dny v drobnostech, jen a jen v drobnostech, tak jako dítě, které se také hrabe v špalíčcích a jiných drobnostech, začínalo svítat.

Jeho myšlenky se vyprostily z těch trosek drobností; ze všeho toho, co mu svět ukázal a čemu ho naučil, pamatoval si nyní jen tu nádhernou hvězdu nad městem, to světlo, které šlehlo přes kopec, čerstvý drn na hrobě Benově, vítr, vzdálené hlasy a hudbu a paní Pertovou.

Do větví naléhal vítr; uschlé listí se chvělo. Byl říjen, ale

595$

listí se ještě chvělo. Jedna hvězda se rozkmitala. Probouzelo se jakési světlo. Vítr se třepetal. Ta hvězda byla daleko. Noc, světlo. Bylo to světlo zářivé. Nápěv, popěvek, v něm se pomalu roztancovávají ty drobnosti. Hvězda nad městem, světlo nad kopcem, drn nad Benem, noc nade vším. Jeho myšlenky se hrabaly v drobnostech. Nad námi všemi něco je. Hvězda, noc, země, světlo … světlo … Ó ztracený … kámen … lísteček … vchod… Ó duchu!… světlo … popěvek … světlo … přes kopec šlehne světlo … nad námi všemi… nad městem září hvězda… nad námi všemi… světlo.

My se již nevrátíme. My se již nevrátíme nikdy. Ale nad námi všemi, nad námi všemi – něco je.

Do větví naléhal vítr; uschlé listí se chvělo. Byl říjen, ale některé listy se ještě chvěly.

Přes kopec šlehne světlo. (Již se nevrátíme.) A nad městem hvězda. (Nad námi všemi, nad námi všemi, kteří se již nevrátíme.) A nade dnem tma. Ale nad tmou – co tam?

My se již nevrátíme. My se již nevrátíme nikdy.

Nad úsvitem skřivan. (Ten se již nevrátí.) A vítr a v dálce hudba. Ó ztracený! (To se již nevrátí.) A nad tvými ústy země. Ó duchu! Ale nad temnotou – co tam?

Do větví naléhal vítr; uschlé listí se chvělo.

My se již nevrátíme. My se již nevrátíme nikdy. Byl říjen, ale my se již nevrátíme nikdy.

Kdy se to všechno zas vrátí? Kdy se to zas vrátí?

Kalmie, ještěrka a kámen se již nevrátí. Ženy, které štkaly u brány, jsou pryč, a již se nevrátí. A bolest, bujarost i smrt odejdou, a již se nevrátí. A pomine světlo i úsvit a pomine hvězda i zpěv skřivana, a již se nevrátí. A pomineme i my, a již se nevrátíme.

Cože se tedy vrátí? Jaro, tato nejukrutnější a nejspanilejší ze všech ročních dob, ó, to se vrátí. A vrátí se ti neznámí a pohřbení lidé, vrátí se, ti neznámí a pohřbení lidé, v květech a listech; ale smrt a prach, ty se již nevrátí, neboť smrt a prach zajdou. A vrátí se Ben, ten již nezemře, vrátí se v květu a listu, ve větru a vzdálené hudbě.

Ó vrať se, duchu zbloudilý a vichřicí oplakávaný!

596$

Bylo již tma. Mrazivá noc plála velkými třpytnými hvězdami. Světla v městě vysílala prudkou záři. Evžen, který již nějakou chvíli ležel na studené zemi, vstal a vykročil k městu.

Do větví naléhal vítr; uschlé listí se chvělo.

XXXVIII

Za tři neděle po Evženově návratu do Pulpit Hillu byl konec války. Studenti láteřili a svlékali uniformy. Přesto rozhlaholili velký bronzový universitní zvonec, zapálili hranici a křepčili kolem ní jako derviši.

Život zase zajel do civilních kolejí. Šedá záď zimy pukla; skulinou se dralo jaro.

Na fóru té maličké university byl nyní Evžen velkým mužem. Vrhl se radostně do studentského života. Div neřval radostí; vždyť po celé zemi se zase navracel, křísil se, procital život. Mladíci se vraceli na universitu. Listy již vyrazily z pupenů a jejich něžná zeleň byla ještě zamžená; z živné černé půdy vytryskly narcisy s trubičkovitým okružím a na výskající mladičké ostrůvky trávy padaly broskvové květy. Všude se navracel, procital, křísil se život. Evžen si představoval květiny nad Benovým hrobem, a zmocňoval se ho pocit jásavé radosti.

Byl v šíleném vytržení, neboť jaro zvítězilo nad smrtí. Jeho žalost nad Benem se propadla kamsi do zapomenutých hlubin. Byl nalit šťávami života a pohybu. Nechodil; poskakoval. Vstupoval do všeho možného, v čem ještě nebyl. Pronášel roztodivné řeči, v kapli, na hudebních večírcích, na všech možných shromážděních. Redigoval noviny, psal básně a povídky – rozhazoval se všemi směry, bez oddechu a bez rozmyslu.

Večer přisedával leckdy k opilému řidiči a autobus ho zavážel venkovskou krajinou do Exeteru nebo do Sidney; tam vyhledával ženy žijící za laťkovými dveřmi zavírajícími se na řetízek a v svěžím šeru jarního předjitří řičel na ně hlasem mladého kozla svou žádostivost a svůj hlad.

597$

Lily! Luiso! Rút! Ello! Ó matko lásky, kolébko zrodu a života, ať již tě nazývají kterýmkoliv z miliardy tvých jmen, já přicházím, tvůj syn, tvůj milenec. Postůj, Májo, v otevřených dveřích svého brlohu v husté džungli černošské čtvrti.

Když tak chodil tiše pod okny, zaslechl leckdy z toho či onoho pokoje, jak si tam kolegové vyprávějí o Evženu Gantovi; Evžen Gant je potrhlý. Evžen Gant je blázen. A tu si uvědomil: Evžen Gant – vždyť to jsem já!

„Celých šest neděl dovedl chodit pořád v jednom prádle,” ozval se nějaký hlas. „Říkal mi to kolega, který ho zná z bratrstva.” A jiný to doplnil: „A koupe se jednou za měsíc, ať už to potřebuje nebo ne. „ Na to se ozval smích a někdo pak prohlásil, že je „ohromně nadaný”; a všichni mu přitakali.

Zaťal své pařáty do vychrtlého hrdla. To mluví o mně, o mně! To jsem já Evžen Gant – dobyvatel států, pán země, Šiva v tisíci překrásných podobách.

Chodil ulicemi a jeho duše byla nahá a sirá. Nikdo mu neřekl: „Já tě znám.” Nikdo se mu nepřihlásil: „Zde jsem.”

Obrovské kolo života, jehož osou byl on, se točilo a točilo.

Většinou si o sobě myslíme, bůhvíco vlastně nejsme, přiznával se Evžen v duchu. Já aspoň ano. Já si aspoň o sobě myslím, že jsem malý pámbu. A když pak na temné pěšině universitního prostranství zaslechl někdy ze studentského pokoje takový hovor, rozdíral si do krve obličej a soptil proti sobě nenávistí.

Já si o sobě myslím, že jsem malý pámbu, a oni řeknou, že smrdím, protože jsem se nekoupal. Ale vždyť já bych nemohl smrdět, ani kdybych vůbec nevěděl, co je to koupel. Smrdí jen druzí. Má špinavost je lepší než jejich čistotnost. Tkáň mého těla je jemnější; má krev je rafinovaný elixír; vlasy na mé hlavě, morek v mé páteři, ono důmyslné spojení mých kostí se všemi těmi rosoly, tuky, masem, oleji a šlachami, jež tvoří dohromady tělo, sliny mých úst, pot mé pokožky, všechno to je promíšeno trochu vzácnějšími prvky než hovězí maso těch křupanů a je to čistší a ušlechtilejší.

Toho roku vyrazila se mu na zátylku maličká svrabovitá

598$

skvrnka, znamení jeho spřízněnosti s Pentlandy – svědectví o jeho příbuzenském svazku se slavným neduhem života. Drápal zuřivě skvrnku nehty; vypaloval ji kyselinou karbolovou, až se mu tam sloupla kůže a naskočil mu tam puchýř – skvrnka zůstala; jako by v jeho krvi bylo nějaké nevyléčitelné malomocenství a to ji napájelo. Za chladného počasí někdy téměř zmizela; ale s teplým počasím se zas urputně vracela, a tu si v mukách svědivé bolesti rozškrabával šíji do krve.

Bál se, aby za ním nikdo nešel. Sedal si, pokud to jen šlo, zády ke stěně. Když scházel po schodech, po kterých chodilo mnoho lidí, vystrkoval v smrtelných mukách ramena, aby mu límec kabátu zakryl onu strašnou poskvrnu. Nechal si narůst dlouhé chundelaté vlasy; jednak proto, aby zakryl ono bolavé místo, ale i proto, že se styděl a hrozil ukázat je holiči.

Před jeho očima vyvstávalo občas neposkvrněné mládí, a tu se ho zmocňovalo šílenství; vytrubovaná zdravost Ameriky ho děsila – vždyť je to vlastně chorobnost, protože nikdo se prostě nechce ke svým nemocem přiznat. Při vzpomínce na své ztracené hrdinské vidiny se nyní hrozil: vzpomínal na BruceEvžena a tisíc jiných romantických postav, v které se tenkrát promítal; s tělem stiženým svědivou prašivinou bude nadosmrti nesnesitelný i sám sobě. Vyvinul se v něm chorobný smysl pro tělesné vady, jež skutečně měl i jež se domýšlel; tak po celé dny neviděl na lidech nic jiného než zuby – díval se jim při hovoru upřeně do úst a všímal si plomb, mezer po vytažených zubech, umělých chrupů a můstků. Upíral závistivý a ustrašený pohled na zdravé slonovinové stoličky druhých mladíků a své stoličky odkrýval stokrát za den; byly pravidelné, ale od kouření poněkud zažloutlé. Drhl je zuřivě tvrdým kartáčkem, až mu začaly krvácet dásně; nad vyžranou stoličkou, kterou si bude musit dát jednou vytrhnout, dovedl produmat celé hodiny, a zoufalstvím bez sebe, vypočítával si na kousku papíru, v kolika letech bude bezzubý.

Ale budu-li po svém dvacátém roce ztrácet každý další zub vždycky až za dvě léta, počítal Evžen, až mi bude padesát, budu jich mít stále ještě víc než patnáct, protože i se zuby moudrosti jich máme dvaatřicet. A to přece nebude ještě

599$

vypadat tak špatně, jen když si uchovám přední. Protože pak měl důvěru v budoucnost, hned se utěšil ještě další myšlenkou; ale to snad budou již zubaři umět zasazovat zuby skutečné. Aby se dopátral, zda je nějaká naděje, že na místo starých zubů se budou přesazovat zuby zdravé, začal číst i několik časopisů pro zubní lékařství. Zkoumal pak svá smyslná ústa s jejich hluboce vykrojenou linií a ohrnutým dolním rtem a shledal, že i když se usmívá, poodhaluje zuby jenom docela maličko; to ho jakž takž upokojilo.

Zasypával mediky nesčetnými otázkami na léčebné prostředky a postup léčení při dědičných chorobách krve, při nemocech pohlavních, při rakovině střev a třísel a na přenášení zvířecích žláz na člověka. Do biografu chodil jenom proto, aby pozoroval, jaké mají hrdinové zuby a svaly; zahloubával se nad reklamními obrázky v ilustrovaných časopisech, doporučujícími tu či onu zubní pastu nebo ty či ony límce. Chodil do sprchových lázní při tělocvičně, a mohl oči nechat na krásně rovných prstech, jaké viděl na nohách svých kolegů; představoval si prsty své, bambulaté a zkroucené, a tu ho přepadala ošklivost a zoufalá bolest. Stával nahý před zrcadlem a díval se na své vytáhlé vychrtlé tělo, hladké a bílé, až ovšem na ty zkroucené prsty a tu strašnou skvrnu na šíji – hubené sice, ale souměrně modelované, jemně a mohutně.

Potom ho jeho neblahé dědictví začínalo pomalu naplňovat děsivou radostí. Tu věc na šíji, která se nedala ani vyškrabat, ani vypálit, začínal ztotožňovat s tragickým složením své krve, které ho časem vhánělo do melancholie a nepříčetnosti. Shledával však, že je v něm i velký kus zdraví a ten že ho zase ze zoufalství vítězně vyvede. V krásné literatuře, kterou četl, v biografu, na reklamních obrázcích doporučujících ty nebo ony límce, ve všech těch tisíci vidinách BruceEvžena nikde se ještě nesetkal s hrdinou, který by měl zkroucené prsty na nohou, vyžraný zub a na šíji byl poznamenán prašivinou. A s hrdinkami, které až posud poznal, bylo to právě tak: ať již to byly Chambersovy a Phillipsovy ženy ze společnosti, velké elegantní dámy z Mereditha a z Ouidy, takovou poskvrnu neměla ani jediná. Ale ve všech svých vidinách

600$

nynějších miloval ženu s ryšavými hedvábnými vlasy a s lehounce znavenýma fialovýma očima, jejichž koutky byly opředeny jemnou pavučinkou vrásek. Zuby měla malé, bílé a nepravidelné a jednu stoličku měla zlatou – když se usmívala, bylo to zlato vidět. Byla rafinovaná a tak trošičku přesycená: dítě, a zároveň matka, stará a tajemná jako Asie a mladá jako klíčící duben, který se vrací vždy znovu a znovu jako dívka, milenka, rodička a chůva.

A tak skrze bratrovu smrt a nemoc, kterou nosil ve svém těle, seznámil se Evžen se skutečností skrytou a temnou, s jakou se předtím ještě nesetkal. Začínal nahlížet, že všechno, co je v životě jemného a krásného, je stiženo jakýmsi božským zákalem perly. Zdraví musíš hledat v pevném dlouhém pohledu koček a psů nebo na hladkých nemyslivých torbách křupanů. On však hleděl na tváře vládců země – a viděl, jak jsou pustošeny a stravovány dvěma nádhernými nemocemi: myšlením a vášní. Setkával se s jejich portréty na stránkách tisíce knih: s Coleridgem jako pětadvacetiletým, se zhýralými smyslnými ústy, blbě rozevřenými, ohromnýma vytřeštěnýma očima, v jejichž opiových hloubkách se skrývaly vidiny moří, nad nimiž létá albatros, a s velkým bílým čelem – hlava, která náležela napůl Diovi, napůl obecnímu blbečkovi; s vyzáblou vyžilou hlavou Caesarovou s tak trochu žíznivými skráněmi; a se zasněnou, mumiovitou tváří Kublaje Chána, ozářenou očima, z nichž vyšlehovaly zelené ohníčky. A hleděl i na tváře velkého Thothma, Aspalty a Mycerina a na všechny ty hlavy rafinovaného Egypta – hladké obličeje, na nichž nebylo jediné vrásky a v nichž byla uložena moudrost dvanácti set bohů. A na ty podivné divoké obličeje Gótů, Franků a Vandalů, kteří přitrhli až před staré umdlené oči Říma. Na znavenou lstivost tváře velkého žida Disraeliho; na děsný škleb lebky Voltairovy; na vztekle chvástavou sveřepost tváře Bena Jonsona; na drsnou paličatou zmučenost tváře Carlylovy, na obličej Heinův, Rousseauův, Dantův, Tiglathpilesarův a Cervantesův – byly to vesměs tváře ožrané životem. Byly to tváře popleněné supem, jenž se nazývá Myšlenka; byly to obličeje sežehlé a propálené plamenem Krásy.

601$

A tak, postižen děsným osudem své krve, chycen do pasti své vlastní i rodiny Pentlandů, na krku kvíteček hříchu a čehosi temného, prchal Evžen navždy od toho, co je dobré a hezké, do temných končin, kam kleštěncům je přístup zakázán. Výtvory romantické literatury, ty ohavné loutkové obličeje žen z filmu, ta nelidská a idiotská pravidelnost obličejů na reklamách a obličejů většiny mladých vysokoškoláků a vysokoškolaček připadaly mu nyní jako naemailované odlitky prázdnoty, všechny z téhož kadlubu, a viděl v nich něco nečistého.

Poptávka, jíž se po celém soustátí těšilo běloskvoucí zařízení koupelen a záchodů, zubní pasty, jídelny dlážděné a obkládané majolikou, zástřih vlasů, zubařství proměněné v manikúru, brejle s rohovými obroučkami, a pak ten šílený strach z onemocnění zahánějící americké voliče po nejapném zvířeckém vysmilnění do lékáren a přitlumující jim tam hlas v šepot, všechno to mu připadalo špinavé. Jejich vnější čistotnost se stávala příznakem vnitřní zkaženosti; třpytilo se to, ale jádro to mělo uschlé, shnilé a zetlelé. Měl pocit, že byť jeho tělo bylo poznamenáno malomocenstvím, v něm samém je přesto kus zdraví, o jakém se ostatním nebude nikdy ani snít – něco divokého, krutě raněného, ale přece jen živého, co se neleká onoho strašného propadlého koryta řeky života; něco šibeničního a nelítostného, co dovede klidně hledět na ony skryté ohavné vášně, jež jsou pojítkem tragického rodu obývajícího tuto zeměkouli.

Ale buřič Evžen nebyl. Jeho potřeba bouřit se nebyla o nic větší než u většiny Američanů, u nichž se rovnala nule. Nebyl proti žádnému řádu, jen když mu ten řád dovedl poskytnout pohodlí, bezpečí, dostatek peněz, aby si mohl dělat, co se mu zlíbí, a svobodu, aby si mohl podle své chuti myslit, jíst, pít, milovat, číst a psát. Režim, pod kterým žije, mu byl lhostejný; co na tom, zda je republikánský, demokratický, konservativní, socialistický či bolševický – jen když mu zaručí ony věci. Reformovat svět, chtít ho přeměnit tak, aby se na něm lépe žilo, bylo mu vzdáleno; byl prostě přesvědčen, že na světě je

602$

víc než dost všelijakých příjemných, ba čarovných koutů – jen je najít. Okolní život ho začínal tísnit a otravovat; chtěl mu uniknout. Byl přesvědčen, že jinde by to bylo lepší. Přesvědčení, že jinde by to bylo lepší, provázelo ho stále.

Jeho romantika se projevovala jako útěk nikoliv ze života, nýbrž právě do života. Netoužil po zemi vybájené – jeho vidiny nacházely dost místa ve skutečnosti; proč by měl pochybovat, že v Egyptě je dvanáct set bohů a že na určitých místech možno spatřit kentaura, okřídleného koně nebo okřídleného býka? Věřil, že v Byzanci se dějí kouzla a že tam čaroději chovají duchy v zazátkovaných lahvičkách. K tomu po Benově smrti dospěl k přesvědčení, že nikoliv lidé utíkají ze života, protože je nudný, nýbrž že život utíká lidem, protože lidé jsou malí. Měl dojem, že vášně, které tu mají herci předvádět, jsou na ty herce příliš velké. Zdálo se mu, jako by byl ještě nezažil jediný velký okamžik života, jejž by byl stačil postihnout v celé jeho plnosti. Jeho bolest nad Benovou smrtí byla větší než on sám, láska k Lauře a ztráta Laury ho vyšinuly a připravily o rozum, a kdykoliv objímal děvčata nebo ženy, míval zoufalý pocit neukojenosti; byl by každou nejraději pozřel, ale přitom aby mu zůstala celá; chtělo se mu svíjet je do klubíčka; uzavírat je do svého těla; mít je tak plně, jak je ještě nikdo neměl a mít nemůže.

A ještě něco ho žralo a uráželo: že se na něj dívají jako na podivína. Popularita, jíž se těšil mezi studenty, přiváděla ho do radostného vytržení a srdce mu bušilo hrdě pod celou sbírkou odznaků a stužek, ale že ho pokládají za člověka výstředního, nesl velmi nemile a záviděl těm kolegům, kteří byli zvoleni za funkcionáře právě pro svou solidní zlatou prostřednost. Chtěl být poslušen zákonů a být váženým občanem a myslil si o sobě, že je skrz naskrz konvenční – ale tu ho po půlnoci někdo uvidí skákat po pěšině vedoucí přes universitní prostranství a uslyší měsíčnou nocí jeho říjení. Šaty na něm visely jako pytel, košile a spodky nosil špinavé, boty prochozené – díry v podrážkách ucpával kousky tuhého papíru – a jeho klobouky bývaly beztvárné a v záhybech prošoupané. Nebylo to proto, že by chtěl chodit jako trhán;

603$

pomyšlení na to, že by si měl něco odnést k správce, ho rozlaďovalo a děsilo. Jakákoliv činnost se mu protivila – čtrnáct hodin z každého dne by byl nejraděj i produmal nad svým ledvím. Až tu, jakoby něčím píchnut, uváděl své ohromné tělo, ohromně rozlenošené sněním, do nepřirozeného pohybu provázeného proklínáním.

Každý dav lidí v něm vyvolával úžasný strach; ať již to byla schůze jeho ročníku, večírek nebo jakékoliv jiné veřejné shromáždění, dokud k lidem nezačal mluvit a tím si je nepodmanil, býval nervosní a nesvůj. Měl ustavičně strach, že na něj někdo udělá nějaký vtip a že se mu začnou smát. Ale jednotlivého člověka se nebál žádného; byl přesvědčen, že stačí, aby člověka dostal z davu, a hned si s ním bude umět poradit, ať již je to kdokoliv. Když pak měl co činit jenom s jedincem, připamatovával si onen svůj nepříčetný strach a nenávist, jež v něm vzbuzoval dav, a krutě si s ním pohrával, jako kočka s myší; tiše na něj povrčoval, měkoučce kolem něho beze slova obcházel, tygří tlapu svého ducha připravenu k chňapnutí. S takové oběti pustil pak všechen lesk; měl dojem, jako by se tetelila, pištěla a ohlížela se, kde jsou dveře. Půjčil si takovou nějakou nafouklou křupanskou bublinu – takového předsedu Vysokoškolské Ymky nebo starostu některého ročníku, a již po něm sekal poťouchle nevinnými praktickými argumenty.

„Nemyslíte,” začal třeba se zbožnou vážností, „že by muž měl líbat svou ženu na břicho?“

A jeho pohled, tak neskonale nevinný, upřel se zvědavě na vyjevený obličej takového funkcionáře.

„Vždyť břicho je konec konců leckdy krásnější než ústa a je daleko čistší. Nebo jste snad pro manželství bezbřiché? To já zas ne!“ A z jeho slov znělo krásné zaujetí. „Já jsem pro líbání na břicho, lepší a častější. Naše ženy, naše matky, naše sestry mají na to právo. Je to akt úcty k sídlu života. Ba víc! Je to dokonce akt bohoslužebný. Kdyby se nám podařilo získat pro to významné představitele našeho obchodu a všechny ostatní poctivě smýšlející občany, způsobilo by to ohromnou revoluci, jaké v dějinách lidstva ještě nebylo. Do pěti let

604$

by bylo po rozvodech a ožila by sláva domácího krbu. A do dvaceti let stala by se naše vlast Mekkou civilisace a umění.“

Evžen si to prý aspoň myslí. Je to prý jedna z jeho několika utopií.

Stávalo se, že když byl právě dohřát a ve zlé náladě, zaslechl najednou z některého studentského pokojíku výbuch smíchu; obrátil se po každé tím směrem a začal vrčet a klít – byl přesvědčen, že se to smějí jemu. Pronásledovala ho občas představa, kterou zdědil po otci, že svět zosnoval proti němu obrovské spiknutí; ve vzduchu kolem něho visely úsměšky a hrozby, v šelestu listí se tajily zrádné šepoty a lidé se scházeli na tisíci skrytých místech, aby ho pokořovali, snižovali, zrazovali. Po celé hodiny trpíval děsivým pocitem, že se nad ním vznáší jakési neznámé nebezpečí; a třebaže neměl na svědomí nic, leda ty strašlivé vidiny, když vstupoval do posluchárny nebo do místnosti, kde se konala nějaká schůze nebo byli shromážděni studenti, srdce se mu svíralo a stydlo; očekával vždycky, nyní že vyjde najevo bůhvíjaký jeho zločin a že bude odsouzen a zničen. A hned již zase prováděl své divočiny, neznal míry a o nic nedbal; jako u vytržení vřeštěl kolegům přímo do obličeje, a když spatřil život, jenž se nad ním kýval jako slíva čekající jenom na utržení, posedala ho kozlí rozkoš a jeho chůze se měnila v poskakování.

Pohroužen do svých snů o slávě, chodil tedy za večera po pěšinách mezi universitními budovami a poslouchal dobromyslné a obhroublé hovory studentů, kteří se posmívali jeho tatrmanství a vyslovovali názor, že by bylo záhodno, aby se již jednou vykoupal a převlékl se do čistého prádla. Kdykoliv slyšel takové věci, zatínal si do hrdla pařáty.

Já si o sobě myslím, že jsem malý pámbu, a oni teď řeknou, že smrdím, protože jsem se nekoupal. Já! Já! BruceEvžen, postrach Mexikánů, nejslavnější back, který kdy hrál za Yaleskou universitu! Maršál Gant, zachránce vlasti! Proslulý vojenský letec Gant, jestřáb oblohy, muž, který srazil Richthofena. Senátor Gant, guvernér Gant, president Gant, křisitel a sjednotitel rozpadlého národa, který, ač ho sto milionů lidí

605$

s pláčem zapřísahalo, aby zůstal, odešel zase tiše do ústraní, z něhož se vrátí, jako Artuš nebo Barbarossa, teprve tehdy, až opět uslyší bubny tísně a nebezpečí.

Ježíš Nazaretský Gant, vysmívaný, tupený, poplivaný a vězněný za hříchy jiných, ale trpící mlčky, protože ve své ušlechtilosti raději podstoupí smrt, než aby způsobil bolest ženě, kterou miluje. Gant Neznámý vojín, president s korunou mučedníka, zabitý bůh žní, dárce hojné úrody. Vévoda Gant z Westmorelandu, vikomt Pondicherry, dvanáctý lord Runnymede, který v Devonu, mezi lány zralého obilí, inkognito hledá pravou lásku a najde bílá kaliková stehna zabořená do vonného sena. Ano, George Gordon Noel Byron Gant, nosící své okázale krvácející srdce po celé Evropě, Thomas Chatterton Gant (takový bystrý chlapec!), Ahasver Gant, Mithridates Gant, Artaxerxes Gant, Edvard Černý princ Gant; Stilicho Gant, Jugurtha Gant, Vercingetorix Gant, car Ivan Hrozný Gant. A Gant jako býk olympský; Herakles Gant; Gant jako svůdce v podobě labutí; Astarot Gant a Asrael Gant, Próteus Gant, Anubis, Osiris a bůh temné Afriky Gant.

Ale co když já nejsem génius? otázal se Evžen opatrně do tmy. Otázka, kterou si nedával často. Byl sám; řekl to nahlas, ale ztlumeným hlasem, aby si hned dal najevo, že tu rouhavou otázku nelze brát vážně. Bezměsíčná noční obloha zůstala poseta hvězdami. Ani na to nezaburácel hrom, ani se nezablesklo.

Nu dobře, a Evžen zesinal a jeho hlas nabyl nevraživého tónu, ale což když v mou genialitu nevěří druzí? A to oni by, ten dobytek, nejraděj i! Nenávidí mě a žárlí na mne, protože nemohou být takoví jako já; proto mě taky, kde jen můžou, hledí snížit. Což o to, ti by to prohlásili hned, že v mou genialitu nevěří, jen proto, aby mi ublížili, kdyby k tomu ovšem měli dost odvahy! Jeho tvář se na okamžik zkroutila bolestí a zlobou; natáhl krk a chytil se za hrdlo.

A když si tak rozleptal srdce, začínal, jak to již bylo jeho zvykem, rozbírat tuto otázku kriticky a aniž by si co zastíral.

Což když tedy nejsem? opakoval si teď svou otázku

606$

s naprostým klidem. Mám si snad podřezat hrdlo, mám to pokorně spolknout, nebo se mám otrávit utrejchem? Zavrtěl hlavou; pomalu, ale důrazně. To mě ani nenapadne. Géniů je ostatně dost. Na každé střední škole je aspoň jeden a není městečka, aby orchestr jeho biografu neměl také svého génia. Bohatá mecenáška umění paní von Zeck také občas posílá do New Yorku na studie nějakého génia. I podle sčítání lidu má naše širá vlast neméně než 26 400 géniů a 83 752 umělců, a to se ještě nečítají ti, kteří pracují pro obchod a reklamu. A pro uspokojení začal pak přemílat jména jedenadvaceti géniů, kteří psali verše, a sedmatřiceti jiných, kteří se věnovali dramatu a románu. A když to skončil, pocítil dokonalou úlevu.

Což je možné, abych byl něčím jiným než géniem? Však jsem jím už dost dlouho! Jistěže se dají dělat lepší věci.

Za tou poslední překážkou žádná smrt, jak jsem se kdysi domníval, nýbrž nový život – a nové země.

Stál vzpřímeně, ruce opřeny o kyčle, klenutou hlavu obrácenu k světlu; šedesátník, křepké rovné tělo, myslivé čelo, v jestřábích zracích záblesk někdejšího ohně, hubené růžovoučké tváře, štětinaté kníry. Z klenby obličeje oklovaného kondorem zvaným Myšlení hleděla rafinovaně zlomyslná radost sofisty.

Seděli pod ním v lokajském vytržení a čekali na jeho první draslavé slovo. A Evžen hleděl na ty tupé vážné tváře, vylákané ze solidních kostelních lavic kalvinismu do přízračných krajů metafysiky. Jeho úštěpky začnou se jim nyní míhat kolem tváří jako blesky, ale oni ty blesky neuvidí a neučítí ani jejich údery. Vytáhnou do boje proti jeho stínu, budou poslouchat jen smích jeho démona a budou se důležitě potýkat s vlastními, ještě ani nenarozenými dušemi.

Čistá ruka v manžetě zvedne ošoupané ukazovátko. Jejich vyvalené oči sledují poslušně jeho lesklou dráhu.

„Pan Willis.“

Bílá a vyjevená služebná tvář pokorného otroka.

„Prosím?“

„Co to držím?“

607$

„Prosím hůlku.”

„Co je to hůlka?”

„Prosím … kousek dřeva.“

Pomlka. Ironické obočí je žádá o smích. Přivolávají svým dobře vychovaným uculováním vlka, a ten je pak zadáví. „Pan Willis tedy říká, že hůlka je kousek dřeva.“

Stěny se rozřehtají smíchem. Takový nesmysl!

„A není snad hůlka kousek dřeva?” hájí se pan Willis. „Ale strom nebo telegrafní tyč také. Takhle, bojím se, daleko nedojdeme. Souhlasí všichni s panem Willisem?“

Vážné předstírající obličeje se nad tou otázkou zadumají. „Hůlka je kousek dřeva přiříznutý na určitou délku.” „Podle pana Ransoma máme se tedy shodnouti na tom, že hůlka není prostě kus dřeva neomezených rozměrů.“

Obličej užaslého křupana a na něm zákmit myšlenkového úsilí.

„Pozoruji, jak se pan Gant na té své židli nějak příliš naklání. A z obličeje mu zas vyzařuje ono světlo, které jsem tam již kdysi zahlédl. Pan Gant pro samé myšlení v noci asi nespí.“

, „Hůlka,” začne vykládat Evžen, „není jen dřevo, je to i popření dřeva. Je to střetnutí dřeva a nedřeva v prostoru. Hůlka je dřevo konečné i bezrozměrné, je to fakt, v jehož podstatě je popření sebe sama.”

Stará hlava vážně poslouchá a s ironií sleduje jejich vdechování. Z toho mi ještě vyroste spolubojovník a proslavitel mého jména – tahleta křupanská země mě nikdy neocení. Ten hoch mě vidí s tituly mého honosného úřadu; a miluje vítězství.

„Máme pro něj, pane profesore, nové jméno,” hlásil Nick Mabley. „Říkáme mu teď Hegel Gant.“

Poslouchal jejich řehot; díval se na jejich obličeje, které se na něj se zalíbením otáčely. Vždyť oni to myslili dobře. Budu se tedy jen usmívat – jejich velký originál, milovaný vyšinutec, básník bytostných hňupů.

„A možná že si to jméno dokonce zaslouží,” řekl na to profesor Vergil Weldon vážně.

608$

Vždyť já už dovedu, ty starý lišáku, provádět s těmi tvými frázemi právě takové kejkle jako ty, a taky se už při nich nenechám chytit! Naše nepřemožitelné intelekty hlaholí nad džunglí jejich rozoumků ironií a vztekem. Pravda? Skutečnost? Absolutno? Obecnina? Moudrost? Zkušenost? Vědění? Fakt? Představa? Smrt – ona velká negace? Kryj, starý lišáku, a bodej! Máme přece slova! Dokážeme vám všechno. Ale co Ben a ten démonický zákmit jeho úsměvu? Kde je teď?

Vrací se jaro. Na kopci vidím ovce. Po cestě zahalené kotouči prachu jdou krávy se zvonci a pod bledým přízrakem měsíce skřípou k domovu vozy. Pohne se však něco v srdci, které bylo pohřbeno? Kdeže jsou ta ztracená slova? A spatřil na náměstí někdo jeho stín?

„A kdyby si vás byli, pane Rountree, vzali na paškál?“

Pan Rountree sňal brejle. „Byl bych jim řekl pravdu.“

„Ale oni již, pane Rountree, zatím postavili hezkou hraničku.“

„Co na tom.“ A pan Rountree si brejle zase nasadil.

Jak ušlechtile dovedeme umírat za pravdu – když se mluví!

„A byl to, pane Rountree, ohníček pořádně horký! Kdybyste nebyl odvolal, byli by vás upálili.“

„Tak bych se byl nechal upálit, „ prohlásil mučedník Rountree, a brejle, do kterých to říkal, se zamžily.

„To by třeba bolelo, „ poznamenal Vergil Weldon. „I docela nepatrná popáleninka dovede boleti.“

„Komupak by se chtělo dát se pro něco upálit?“ podivil se Evžen. „Já bych to byl udělal jako Galileo – byl bych se z toho nějak vyvlekl.“

„Já také,“ přiznal se Vergil Weldon, a jejich obličeje se rozklenuly nad hlaholným smíchem posluchárny veselou zlomyslností.

A přece se točí.

„Na jedné straně stolu stály spojené evropské mocnosti; a na druhé straně stál kovářský synek Martin Luther.“

609$

Draslavý hlas; a v něm zaujetí a hluboké rozechvění. Tohle si snad mohou zapamatovat a mohou si to napsat.

„I pro nejsilnějšího ducha to byla velká zkouška. Jeho odpověď však šlehla jako blesk. ,Ich kann nicht anders’ – Nemohu jinak. Byl to jeden z nejslavnějších historických výroků.“

Fráze, kterou omílá již třicet let, ještě pozůstatek z university, Yaleské a Harvardovy; z Royce a Münsterberga. Weldonovými učiteli veškerého tohoto žonglérství byli sice Germáni, ale jak žíznivě to posluchači chlemtali! Nedovoloval jim číst, aby snad někdo nepřišel na to, že jeho filosofie je přikrývka slátaná ze všech možných ústřižků od Zenóna až po Immanuela Kanta. Na tu ubohoučkou slátaninu z kousků posbíraných z celých tří tisíc let, násilně spojené dvojice nesmiřitelných protiv, souhrn veškerého lidského myšlení v jeho staré hlavě. Sokrates zplodil Platóna. Platón zplodil Plotina. Plotin zplodil svatého Augustina… Kant zplodil Hegela. Hegel zplodil Vergila Weldona. Zde se to skončí. Kohopak ještě plodit? Odpověď na všechno ve třiceti snadných lekcích. A jak jsou přesvědčeni, že ji opravdu našli!

A večer mu ponesou do jeho pracovny své prázdné duše, budou se mu svěřovat odtělesněnou zpovědí, budou se svíjet v nacvičené trýzni ducha a budou dávat tušit boje, které nikdy nebojovali.

„K něčemu takovému bylo třeba opravdového charakteru. To mohl činiti jedině muž, který si i pod takovým tlakem dovedl uchovati páteř. A takové muže chci míti i ze svých žáků. Musí kráčeti k úspěchům. Všechny ty zápory, které v nich jsou, musí překonati. Musí býti vždycky čistí jako zuby ohaře.“

V Evženovi se všechno svíjelo; začal se rozhlížet po všech těch obličejích, z nichž hleděla pevná, na všechno připravená odhodlanost bojovat za monogamii, za systém politických stran a za vůli většiny.

A přesto mají baptisté z tohoto muže strach! Proč? Pravda, ostříhal jejich bohu licousy, ale jinak je přece neučil ničemu jinému, než aby hlasovali vždycky jen pro celou kandidátku.

610$

Ejhle Hegel v pásmu bavlny!

Když duben býval jedinou rozmazaninou mladé zeleně nebo když se jaro nalévalo a zrálo, vyjížděl si v těch letech Evžen občas v noci i ve dne z Pulpit Hillu. Ale nejraději odjížděl v noci; řítil se chladivým jarním venkovem, zalitým rosou a svitem hvězd, nad sebou ohromnou lunnou pláž žíhanou mraky.

Jezdíval do Exeteru nebo do Sidney; a leckdy i do některého malého městečka, kde předtím nikdy nebyl. V hotelech se zapisoval jako Robert Herrick, John Donne, George Peele, William Blake nebo John Milton. A nikdo se nad tím nikdy nepozastavil. Vždyť obyvatelé těch měst měli také taková jména. Až jednou se v hotelu jednoho piedmontského městečka zapsal jako Ben Jonson.

Zřízenec hotelu točil zpytavě knihou hostů ze strany na stranu.

„Nepíšete se snad s h?“

„Já ne. To už je zase jiná větev naší rodiny. Mám strýčka Samuela, a ten se píše s h.“

Ve vykřičených hotelech se leckdy zapisoval jako Robert Browning, Alfred Tennyson nebo William Wordsworth; měl z toho tajnou nekalou švandu.

Jednou se zapsal jako Henry W. Longfellow.

„S tím si na mne nepřijdete,“ a zřízenec hotelu se ušklíbl, nepříjemně a nevěřícně. „Tak se přece jmenuje jeden spisovatel.“

Stravoval ho ohromný, dříve nepoznaný hlad po životě.

V noci poslouchával milionotónový hukot nepatrných složek noci, slavnou zasněnou symfonii temna, zvony vyzvánějící v bůhvíjaké dálce. Jeho zrak obzíral kruhy stále širší a širší, lunné louky, zasněné lesy, mohutné řeky plynoucí temnem a deset tisíc spících měst. Byl přesvědčen, že ve všech těch městech a ve všech těch obličejích je neskonalá rozmanitost; že v každém z toho milionu zchátralých domů je ukryt nějaký neobvyklý život, nějaký vzácný a rozbitý milostný román, něco temného a neznámého. A když šel kolem domu, ať již to byl kterýkoliv, vždycky si představoval, že tam třeba někdo stojí

611$

před branou smrti, že se tam třeba proplétá v horkém objetí dvojice milenců, že se tam třeba páše nějaký zločin.

Měl zoufalý pocit, jako by byl o něco oloupen, jako by mu nebylo dovoleno zúčastnit se bohaté hostiny života. A tu se rozhodl, pověsiv všechnu opatrnost na hřebík, že proti všem zvyklostem bude nahlížet dovnitř. Poháněn tímto hladem, rozjel se leckdy náhle z Pulpit Hillu, a když se snesl soumrak, bloumal již po tichých ulicích toho nebo onoho města. Až někdy ztratil veškerou schopnost sebeovládání a vyběhl rychle po schodech k některým dveřím a zazvonil. A ať přišel kdo přišel, začal najednou vrávorat ke stěně a chytal se za hrdlo.

„Vodu! Proboha vodu! Mně je zle!“

Byly to někdy ženy, svůdné a smavé, které sice prokoukly jeho komedii, ale přesto ho nechtěly jen tak pustit; a někdy ženy jaté něhou a soucitem. A když se napil, směle se do těch ustrašených a útrpných tváří usmál a začal mumlat nějakou omluvu.

„Promiňte. Přišlo to na mne tak náhle – takové záchvaty já mívám. Neměl jsem už čas někam zajít. Tu jsem u vás spatřil světlo…“

Tázaly se ho třeba, kde tu má někde nějaké známé.

„Známé! „ A vyjeveně a zasmušile se rozhlédl a trpce se usmál. „Známé! Já tu jsem cizinec.”

Co tedy dělá.

„Já jsem Tesař. „ A podivně se usmíval.

Odkud vlastně je?

„Z daleka. Z velké dálky,” odpovídal záhadně. „Kdybych vám to řekl, stejně byste nevěděly, kde to je.“

Potom vstal a rozhlédl se kolem majestátním a soucitným pohledem.

„Musím už jít,” prohlásil záhadně. „Mám před sebou ještě dlouhou, dlouhou cestu. Bůh vás tu všechny žehnej! Přišel jsem k vám jako cizinec, a poskytly jste mi přístřeší. Dostalo se kdy Synu člověka takového přijetí?”

Jindy si zase, když zazvonil, nasadil plachý výraz člověka, který se po někom dotazuje.

612$

„Je to zde číslo šestadvacet? Já jsem Thomas Chatterton. Hledám jistého pana Coleridge – Samuela T. Coleridge. Bydlí zde, prosím?… Nebydlí? Promiňte … Ano, tady mám opravdu poznamenáno šestadvacet … Děkuju. To jsem si to tedy chybně napsal… Budu se musit podívat do telefonního seznamu.“

Ale což kdybych tak jednoho krásného dne přisel do některé z toho milionu ulic života a opravdu ho tam našel?

Byla to zlatá léta.

XXXIX

Na jeho promoci na bakaláře přijel Gant s Elizou. Našel jim v městečku ubytování; bylo to v prvních dnech června – parného, zeleného, jižansky prudkého a smyslného. Okolí university se proměnilo -v zelenou výheň; procházeli se tam staří absolventi v promaštěných šatech, přicházely tam hezké, příjemně chladivé dívky, které nevěděly, co je to pot – přijely se podívat na promoci svých chlapců a zatancovat si; synové tu prováděli, zakřiknutě a stydlivě, maminky a tatínky.

Kolej byla teď rozkošná a poloprázdná. Většina studentů až na nejvyšší ročník se již rozjela domů. Vzduch byl prostoupen svěžím smyslným žárem, sytou zelení tetelícího se hustého listoví, tisícem semenných vůní země a květů. Na mladíky padala zasmušilost, jakési roztápané vzrušení a aureola slávy.

A na tomto nádherném jevišti spatřil nyní svého syna Evžena i Gant, který na tři dny opustil svůj umrlčí příbytek. Probral se zase k životu, vstal z hrobu a přijel. Svého syna spatřil jakoby na trůně, zalitého růžovou promoční náladou, a jeho srdce se povzneslo z prachu. Evžen stál na nádherném trávníku, ve stínu obrovských stromů a v kruhu slavnostně naladěných studentů z jeho ročníku a jejich rodin, a předčítal báseň ročníku (Ó matko šiků našich nadějí). Po něm mluvil Vergil Weldon, učiněná draslavost, hluboký, slavnostně smutný.

613$

V srdcích posluchačů začala vyvěrat živá pravda. Byla to slova velká. Buďte čestní! Buďte čistí! Buďte dobří! Buďte muži! Roztavte v sobě zápor! Svět potřebuje. Nikdy neměl život takovou cenu. Nikdy se ještě v historii nevyskytlo. Žádný jiný ročník nevzbuzoval takové naděje. Kromě jiného dokázal jako redaktor kolejních novin pozvednout mravní a intelektuální úroveň státu o pět centimetrů. Akademický duch! Charakter! Služba! Umění vésti!

Evženovi se v té líbezné divočině naléval obličej hrdostí a radostí. Nebyl schopen slova. Svět je přece jen nádherný; život již zmírá po jeho, Evženově, objetí.

Eliza a Gant vyslechli všechno to zpívání a řečnění pozorně. Jejich syn je tedy na universitě veličinou. Viděli ho a slyšeli ho před jeho ročníkem, na universitním prostranství a při promoci, při níž se vypočítávaly všechny jeho ceny a vyznamenání. A jeho učitelé a kamarádi, kteří jim o něm vypravovali, prohlašovali, že ho čeká „skvělá kariéra“. Na Elizu a Ganta působil trošičku i onen třpyt pozlátka mládí. Uvěřili na chvíli, že všechno je možné.

„Teď už to bude, chlapče, záviset jenom na tobě,“ prohlásil Gant. „A já věřím, že se ještě proslavíš,“ a neohrabaně položil svou velkou suchou ruku synovi na rameno. A Evžen zahlédl, jak se jeho vyhaslé oči zatemnily tím někdejším žlutohnědým okrem a nenalezenou touhou.

„Hm,“ a Eliza se usmála škádlivým třaslavým úsměvem, „aby se ti z toho všeho, co tu o tobě povídají, nezatočila ještě hlava! „ A sevřela mu ruku drsnou teplou dlaní. Do očí jí vhrkly slzy.

„Tak, a teď jen musíš, chlapče, pořád kupředu, aby z tebe byl opravdu někdo,“ pokračovala pak vážně. „Takovou příležitost nemělo žádné naše dítě a doufám, že to s ní taky někam přivedeš. My jsme s tatínkem udělali všecko, co bylo v našich silách. Teď už záleží jenom na tobě.“

Uchopil v návalu bláznivé vroucnosti její ruku a políbil ji.

„Však já něco dokážu. Dokážu.“

Pohlédli plaše na jeho snědou tvář, zalitou žárem horoucnosti a naivnosti, a byli k jeho mládí a k tomu, co to mládí

614$

ještě nepoznalo, jati něhou a láskou. A v něm zase vyvřela velká láska a lítost, že jsou tak úžasně a tak trapně sami, a pak mu jakési strašlivé vnuknutí říkalo, že všechny ty tituly a pocty, po kterých oni pro něj touží, jsou mu již lhostejné, a to, po čem teď touží on sám, že již přesahuje jejich stupnici hodnot. I odvrátil se od tohoto obrazu ubohosti, marnosti a sirosti a zaťal si hubené prsty do hrdla.

Již to měli za sebou. Gant, kterého synova promoce vzpružila tak, že se mu téměř navrátila životní síla ze sklonku jeho mužných let, upadl nyní do dětinské rozfňukanosti. Udeřila příšerná parna, a ta mu dodala. Pomyšlení na dlouhou zpáteční cestu do hor mu nahánělo hrůzu a zmalátňovalo ho již předem.

„Milosrdný bože! Proč jsem sem jen jezdil! Můj ty Kriste, jak já jen tu cestu vydržím! Já ji nevydržím. Já tam živ nedojedu! To je hrozné, to je děsné, to je nelidské! „ A z kňourání přecházel pak do tichého štkaní a potahování.

Evžen je odvezl do Exeteru a uvelebil je krásně v Pullmanově vagóně. On sám se zdrží ještě několik dní, aby si dal dohromady svršky – svinčík narostlý za čtyři roky, dopisy, knihy, staré rukopisy a všechen možný bezcenný brak, neboť jako by byl zdědil Elizinu mánii pro slepé hromadění. Peníze rozhazoval, s těmi hospodařit nedovedl, ale jinak schráněl všechno, ač se jeho duši z té zatuchlé a zaprášené mdlobné minulosti dělávalo nanic.

„Tak co, chlapče, „ udeřila na něj Eliza v klidné chviličce před odjezdem. „Jestlipak jsi už vůbec uvažoval, co teď budeš dělat?“

„To se ví, „ a Gant si naslinil palec, „protože teď už se budeš musit o sebe starat sám. Vzdělání jsme ti dali nejlepší, jaké se jen dá za peníze dostat. Teď už záleží jenom na tobě.“

„Za pár dní přijedu přece domů, a pak vám to řeknu. Pak si o tom promluvíme.“

Milosrdný vlak zabral; Evžen je spěšně políbil, a již se hnal chodbičkou z vagónu.

Neměl, co by jim řekl. Bylo mu devatenáct let; absolvoval

615$

kolej; ale co bude dělat, to nevěděl. Na plán otcův, aby studoval práva a „vrhl se do politiky“, se zapomnělo již tehdy, když jako student druhého ročníku jasně prokázal, že spád jeho života směřuje někam zcela jinam než k právům. Rodina měla nejasný pocit, že je výstřední – říkali tomu „divný“ – a že je založen neprakticky – neboli „literárně”.

Netázali se sice přímo, v čem to vězí, ale tolik cítili sami, že navléci tohoto hopsajícího čahouna s rozjevenou snědou tváří do fraku s tenoučkou vázankou politika je nemyslitelné; pro praktický život, pro obchod nebo advokacii zkrátka nebyl. Méně určitosti bylo již v tom, když ho označovali za knihomola a snílka – Eliza o něm mluvila jako o „vědátoru“, ač ničím takovým nikdy nebyl. Ve všem, co mělo něco společného s jeho hladem, dovedl totiž podávat znamenité výkony a všechno, co s ním nemělo nic společného, dělal zase jako bez ducha, lajdácký, lhostejně. Nikomu o něm nebylo příliš jasné, co hodlá dělat – nejméně ovšem jemu samému; rodina však zaslechla cosi od jeho kamarádů a začala mluvit, neurčitě, ale výřečně, o „dráze žurnalistické”. To znamenalo psát pro noviny. To bylo ovšem povolání pramálo slavné, ale oslnění září, která zalévala jeho úspěšnou studentskou kariéru, dovedlo nevyhnutelnost této otázky zatím uspat jako nějaká droga.

Evžen se však přemýšlením o svém životním cíli netrápil. Žil nyní v šíleném vytržení, jaké až posud nepoznal. Byl kentaurem, s náměsíčnýma očima a s divokou hřívou, kterého rval hlad po světě z bájí. Leckdy nebyl ani s to souvisle promluvit. Když mluvil s lidmi, rozřičel se jim kolikrát z ničeho nic do jejich vyděšených tváří, a obličej zkroucen idiotskou radostí, splašeně odhopsal. U vytržení z tisíce nevyslovených tužeb, proháněl se ulicemi a po pěšinách a vydával kničivé zvuky. Svět ležel před ním – jen si ho zvednout; svět plný bohatých měst, zlatých vinobraní, slavných vítězství, rozkošných žen, s tisícem nikdy nebývalých nádherných možností. Nic bez jasu, nic bez třpytu. Nevídaná zakletá pobřeží, na něž ještě nikdo nevstoupil. Byl mladý a nikdy nezemře.

Vrátil se do Pulpit Hillu, aby tam v líbezné samotě opuštěné koleje strávil ještě nějakých pár dní. O půlnoci bloumal po

616$

prázdném universitním prostranství, nad hlavou ohromný měsíc pozdního hýřícího jara; vdechoval ty tisíceré syté vůně stromů, trávy a květů bohatého a svůdnického Jihu; a kdykoliv si vzpomněl, že odtud odejde, zakoušel slastný smutek a v měsíci se mu zjevoval tisíc přízračných podob hochů, které poznal a které již neuvidí.

A ve dne si chodíval pohovořit s Vergilem Weldonem. Stařík byl roztomilý a sdílný a překypoval důvěrností zkušeného a jemným humorem. Sedávali pod obrovskými stromy jeho zahrady a pili ledový čaj. Evžen myslil na Kalifornii, Peru, Asii, Aljašku, Evropu, Afriku, Čínu. Ale nadhodil Harvardovu universitu. Pro něj to nebylo jméno university – jemu to znamenalo něco svrchovaně kouzelného, blahobyt, eleganci, rozkoš, skvělou samotu, živné knihy a nádherné zobání z těch knih; bylo to jméno kouzelné jako Káhira nebo Damašek. A něco mu říkalo, že tím jeho neukázněné vytržení dostane podklad a zaměří se k něčemu užitečnému.

Vergil Weldon mu to jen schvaloval. „Máte pravdu, pane Gante, to je opravdu universita pro vás jako stvořená. U ostatních na tom nezáleží. Ti již jsou hotovi. Ale takový intelekt, jako je váš, nesmíme trhati ještě zelený. Musíte mu popřáti možnost, aby vyzrál. Tam se teprve najdete.“

A rozhovořil se roztomile o tamním krásném svobodném duchovním životě, o mnišském studiu, bohaté kultuře města a o tamní stravě. „A krmí tam člověka, pane Gante, věcmi, které se dají opravdu jisti. Při takové stravě může již intelekt pracovati. „ Přešel pak na svá vlastní studentská léta na Harvardově universitě a na slavná jména Royce, Everett a William James.

Evžen hleděl na tu skvělou starou hlavu, klidnou, moudrou a povzbuzující, s horoucí oddaností. Viděl před sebou v této chvíli zasnění posledního hrdinu, posledního z těch velikánů, kterým dáváme víru svého mládí v dětském přesvědčení, že svým klidným rozmyslem rozřeší hádanku našeho života. Věřil – a věděl, tu víru že mu již nevezme žádná zkušenost –, že se v tomto kolejním městečku v tichosti rozvinul jeden z velkých současných životů.

617$

Ó ty můj starý sofisto, říkal v duchu. Byli ti k něčemu všechny ty staré vypůjčené filosofie, které sis vyšperkoval podle své fantasie – tobě, jenž jsi byl větší než ony všechny? Byla ti k něčemu ta věda o myšlení – tobě, jenž jsi byl myšlení samo? Což, zůstala-li ona tajemná džungle mé duše prastarými hříčkami tvé metafysiky naprosto netknuta? Snad si nemyslíš, že jsi boha mého dětství nahradil svým absolutnem? Ale kde! Nanejvýš jsi jeho plnovous zaměnil knírem a jeho očím dal pohled démonicky jestřábí. Pro mne jsi byl nad dobro, nad pravdu, nad spravedlnost. Pro mne jsi byl dostatečným popřením všeho svého učení. Ať jsi dělal co dělal, všechno bylo správné už proto, že jsi to dělal ty. A teď už budeš trůnit jenom v mé vzpomínce. Nikdy už před sebou neuvidíš mou planoucí snědou tvář; vzpomínka na mne se ti pomísí s jinými a roztříští se; budou přicházet noví hoši a tvé přízně a tvé pochvaly budou dobývat zase oni. Ale ty? Vrytý jednou pro vždy, jasný a nezahladitelný, můj pán.

A zatím co stařík vyprávěl, vyskočil Evžen najednou ze židle a sevřel mu pevně ruku.

„Pane profesore! Pane profesore! Vy jste neobyčejný člověk! Na vás já nezapomenu!“

A již se otočil a řítil se slepě po pěšině ze zahrady.

Zavazadla měl připravena již několik dní, ale stále ještě otálel. Při pomyšlení na odjezd z této arkadské divočiny, kde zažil tolik radostného, zmocňovala se ho strašlivá bolest. Celou noc až do rána dovedl prochodit po opuštěném universitním prostranství, v tichém hovoru s hrstkou studentů, kteří se bůhvíproč, právě tak jako on, stále ještě tloukli mezi těmi přízračnými budovami, mezi přízraky zmizelých hochů. Nedovedl se smířit s představou, že by odtud měl odjet již navždy. Říkal si, že si sem počátkem podzimu zase zajede, aspoň na několik dní, a pak že sem bude zajíždět aspoň jednou do roka.

Jednoho parného odpoledne konečně odjel; rozhodl se k tomu náhle. Když se auto, které ho vezlo do Exeteru, řítilo točitou ulicí, krytou horkou zelení červnového listoví, zaslechl

618$

líbezné vyzvánění universitního zvonce; slabounké dálkou, jako by znělo z mořských hloubek snu. A všechny ty vyšlapané chodníky jako by se najednou rozezvučely klapotem podrážek zmizelých hochů pospíchajících do posluchárny – a mezi nimi byl i on. A co to tak poslouchal, hlas vzdáleného zvonce slábl, až zmlkl docela, a přízraky chvátajících hochů odklapaly v zapomenutí. Auto již frčelo kolem domu Vergila Weldona; spatřil staříka sedět pod obvyklým stromem.

Evžen se ve voze postavil a zamával na něj svou dlouhou rukou poslední pozdrav.

„Sbohem,“ volal na něj. „Sbohem.“

Stařík vstal a němě ho pozdravil; beze všeho chvatu, klidně, s výmluvnou tklivostí.

Evžen ještě stál a hleděl zpět ulicí, když auto přejelo okraj návrší a začalo sjíždět po příkrém svahu do vyprahlé krajiny pod městečkem. Když však mu ten ztracený svět sešel z očí, Evžen mocně vykřikl, bolestně a smutně, neboť si uvědomil, nyní že se za ním zavřely dveře do pohádkového světa a že se sem již nikdy nevrátí.

Viděl hory, jejich rozložité nádherné tělo vlnící se šťavnatou zelení, s nalitými prsy, a na nich skvrny bůhvíkam až plujících stínů mračen. Ale uvědomil si, že již je konec.

Lesnaté dálky troubily na lesní rohy. Evžen třeštil hladem po osvobození; širé kraje rozestíraly před ním své bezhraničné svody.

Byl to konec, konec. Začínalo se putování, hledání nových zemí.

Gant byl již mrtev. A Gant žil – živý mrtvý. Ve velkém pokoji s okny na dvůr, který obýval v Elizině domě, očekával smrt; zlomený a propadlý položivotu popudlivého vzpomínání. K životu byl připoután zchátralým vláknem – mrtvola ozařovaná jen tu a tam zábleskem vědomí. Náhlá smrt, pod jejíž hrozbou již žili tak dlouho, že ztratila veškerou působivost, nechtěla si pro něj přijít. Přišla si pro toho, u koho se jí nadáli nejméně – pro Bena. A z dojmu, kterého nabyl Evžen při Benově smrti, před více než půldruhým rokem, stala

619$

se zatím zhmotnělá jistota. Ta neobvyklá, roztodivná tvářnost rodiny vzala navždy za své. Smrt jejich bratra zničila i onu kusou soudržnost, která je až do té doby držela pohromadě; a můra marnosti a zániku zničila jejich naděje. S šíleným fatalismem kapitulovali před divokým chaosem života.

Až na Elizu. Bylo jí šedesát; byla duševně i tělesně nenahlodaná a kypěla zdravím. Stále ještě vedla Dixieland, ale hosty již nepřijímala na celé zaopatření, nýbrž pouze na byt, a většinu svých povinností spojených s vedením domu přenesla na jednu starou pannu, která u ní bydlila. Téměř všechen svůj volný čas věnovala nyní realitním obchodům.

Za poslední rok dostala definitivně do svých rukou Gantův majetek. Přes Gantovo reptání, ostatně chabé, začala ho hned nemilosrdně rozprodávat; starý dům ve Woodsonské ulici prodala již dříve za sedm tisíc – vzhledem k celému jeho okolí je to, pochvalovala si, ještě dost slušná cena. Ale co to bylo platno – stál tu nyní mrtvolně ztuhlý, holý, bolavý, zbavený révy, která ho dříve obrůstala, jako vedlejší budova sanatoria pro „nervové nemoci“, náležejícího jakémusi šarlatánu; ohromné dílo jejich života bylo pryč. Pro Evžena to bylo pádnějším důkazem konečného rozpadu rodiny než cokoliv jiného.

Eliza již prodala i neobdělaný lán půdy hodící se pro horské hospodářství, a to za šest tisíc, dvacet hektarů při Reynoldvillské ulici za patnáct tisíc a ještě několik menších pozemků. Nakonec prodala, za pětadvacet tisíc, i Gantovu dílnu na náměstí; koupil ji syndikát podnikatelů, kteří na jejím místě chtěli vybudovat první „ mrakodrap „ v městě. S takto získaným kapitálem začala pak obchodovat, kupovala, prodávala, vymiňovala si předkupní právo, a bylo to všechno tak dokonale zašmodrcháno, že se z toho až točila hlava.

Dixieland sám nabyl zatím ohromné ceny. Za jeho hranicemi prořízli nyní ulici, kterou předvídala již před dávnými lety; scházelo jen nějakých deset metrů, a byl by ležel přímo na oné skvělé komunikaci. Eliza však onen pruh mezi Dixielandem a projektovanou ulicí koupila a beze všeho zaplatila požadovanou přemrštěnou cenu. Nabízeli jí pak za její realitu

620$

sto tisíc, ale sešpulila jen usměvavě rty a nabídku odmítla.

Byla to u ní posedlost. Když se rozpovídala o realitách, nevěděla kdy přestat. Polovinu času prohovořila s realitními agenty; obletovali dům jako mouchy masařky. Odjížděla s nimi třeba několikrát za den, aby si prohlédla tu nebo onu nemovitost. A zatím co jejích nemovitostí přibývalo a jejich hodnota vzrůstala, její skrblení na osobních vydáních začínalo hraničit s nepříčetností. Stalo-li se, že někde v domě nechali hořet světlo, spustila hned pokřik a začala bědovat, že ji chtějí přivést na mizinu a udělat z ní žebračku. Nejedla téměř nic, jen to, co jí kdo dal; chodila po domě s hrnečkem kávové bryndy a kůrkou chleba. Jediným jídlem, s kterým mohl Lukáš a Evžen jakž takž počítat, byla skoupá a nedbale připravená snídaně; jedli vraženi do maličké spíže – jídelnu přenechala Eliza hostům – a ulevovali si výbuchy podrážděného řehnění a hihňání.

Ganta krmila a opatrovala Helena. Běhala, ustavičně předrážděna, z domu Elizina do domu Huga Bartona a z domu Huga Bartona do domu Elizina, v ustavičném rytmickém střídání nezkrotné energie a vyčerpanosti, vzteku, hysterie, malátnosti a lhostejnosti. Neměla stále ještě žádné děti, a jak se zdálo, již žádné mít nebude. Mívala proto dlouhá období chorobné těžkomyslnosti; srkala pak, aby se omámila, různé dryáčnicky doporučované sílicí prostředky, léky se značným obsahem alkoholu, všelijaká vína domácí výroby a kukuřičnou kořalku. Z velkých očí jí mizel lesk a život, velká ústa se jí hystericky kroutila, a tu se začínala poškubávat za svou dlouhou bradu a náhle propukávala v pláč. Mluvila neúnavně, předrážděně, do nekonečna; utloukala se a stravovala se vztekem svých pocuchaných nervů, nekonečným klepařením, žvásty bez hlavy a paty o místních lidech a o sousedech, o nemocech a o lékařích, o nemocnicích a o smrti.

Rozvážný klid Huga Bartona ji někdy rozběsňoval. Večer sedával pohroužen do svých lejster nebo do posledního čísla Systému nebo Amerického magazínu a vážně ožvykoval dlouhý doutník, jako by její tirády šly úplně mimo jeho uši. Tato schopnost ponořit se do něčeho a vytvořit si tak samotu

621$

uváděla ji někdy v šílenství. Nevěděla, co vlastně sama chce, ale jeho mlčení k jejím rozhorleným obžalobám života ji dovedlo rozběsnit. Stávalo se, že najednou začala vztekle vzlykat, vrhla se k svému manželu, vyrazila mu časopis z rukou a dlouhými prsty popadla Huga za jeho řidnoucí vlasy.

„Tak odpověz, když ti něco říkám! „ A začala hystericky lapat dech. „Tohle je mi večer co večer – ty se pěkně zaboříš do nějakého tlachu, a já abych tu seděla jako mumie! Jak si to, prosím tě, představuješ?” A Helena se rozplakala. „To jsem se mohla vdát za dřevěného panáka!“

„Vždyť já bych s tebou taky rád mluvil,” ujišťoval ji kysele, „ale ať řeknu co řeknu, nic ti není vhod. Co mám tedy říkat?“

Když byla v takové náladě, bylo snad opravdu nemožné nějak se jí zavděčit. Zlobilo ji to a dráždilo ji, když lidé každému jejímu slovu opatrnicky přitakali; a když jí odporovali nebo neříkali nic, zlobilo ji to také. Dovedla ji rozladit poznámka o počasí, názor na věc, jež byla pečlivě vybrána jako thema nemohoucí zavdat příčinu k žádnému sporu.

Stávalo se, že se v noci v posteli hystericky rozeštkala a vztekle vykazovala manžela ven.

„Jdi ode mne! Jdi mi pryč! Klid se mi odtud! Já tě nenávidím!“

Poslušně vstal a odcházel si lehnout dolů, ale dříve než sešel k obývacímu pokoji, již ho zase poděšeně volala, aby se vrátil.

Zahrnovala ho střídavě polibky a nadávkami; mateřskou něhu, jíž se ve své bezdětnosti zalévala, vylévala na maličkého špinavého zparchantělého psíka, který se k nim jednou večer, polochcíplý hladem, zatoulal do domu. Byl to maličký vrčivý nevychovanec s hrubou černobílou srstí, který na každého kromě svého velitele a velitelky ohavně cenil zuby, ale po játrech a jiných masíčkách ztloustl tak, že se stěží batolil; spal v teple na sametové podušce, vozil se s nimi autem a vrčel na chodce. Poplácávala psisko a líbala je, div je neudusila, žvatlala na ně rozkochaně jako na malé dítě, a nenáviděla každého, kdo toho kousavého zmetka neměl rád. Ale nejvíce svého času,

622$

své lásky a své úžasné energie věnovala opatrování otce. Její city k matce byly nyní ještě nevlídnější; její ustavičná svárlivá předrážděnost přecházela někdy až v nenávist. Dovedla se matce pošklebovat třeba celé hodiny.

„Já si myslím, že se minula s rozumem. Nemyslíš? Kolikrát si říkám, že bychom ji měli dát pod kuratelu a držet ji pod dozorem. Víš, že skoro všechno to jídlo, které vůbec ještě přijde do domu, kupuju vlastně já? To ty ani nevíš! Kdyby nebylo mne, ona ho nechá s největším klidem zemřít. Myslíš, že by to neudělala? Ta už je ti tak lakomá, že si ani pro sebe nekoupí nic k jídlu. Bože, tohle přece nemusím dělat já!“ vybuchla ve velkém rozhorlení. „Ona je jeho ženou, a ne já! Myslíš, že je to správné? Viď, že ne. „ A zlostí se leckdy téměř rozeštkala.

A na Elizu si zase vyjížděla takto: „Pro pánaboha, maminko! Chceš, aby ti zemřel, chuděra starý, jenom proto, že nemá jaksepatří ošetření? Jestlipak se ti už jednou v mozku rozbřeskne, že tatínek je nemocný člověk? Potřebuje dobrou stravu a slušné zacházení …“

A Eliza, zaražena a nesvá, na to odpovídala: „Ale snad ne, dítě! Copak si pro pánaboha myslíš? K obědu jsem mu přinesla sama ohromnou mísu zeleninové polévky; a neodložil lžíci, dokud ji neměl všechnu v sobě. ,Ale podívejte, pane Gante,‘ povídám mu, abych ho potěšila, ,dokud člověku chutná takhle jíst, nikdy si nenechám namluvit, že mu je opravdu zle. Kdepak to,‘ povídám

„Můj ty bože na nebesích! „ začala se Helena vztekat. „Tatínek je přece nemocný člověk! Jestlipak to taky jednou pochopíš? Benova smrt nám už mohla dát za vyučenou! „ A její hlas přešel při posledních slovech v podrážděný jekot.

Z Ganta byl nyní voskově žlutý přízrak. Nemoc, která již vyhnala větve do všech částí těla, propůjčila jeho zjevu takřka průsvitnou křehkost. Jeho duch se propadl ze života kamsi do šeré říše stínů; všechen ten ryk a povyk, který ho obklopoval, poslouchal malátně a neúčastně, křičel a naříkal, když měl bolesti nebo hlad anebo když mu bylo zima, a usmíval se, když se cítil dobře a nic mu nescházelo. Dvakrát třikrát

623$

do roka ho vozili do Baltimoru na radioterapii; po takovém zájezdu dostavoval se u něho kratičký záblesk životní síly, ale všichni věděli, že jde o úlevu pouze dočasnou. Jeho tělo bylo zetlelá tkanina, která se už posud držela pohromadě nějakým zázrakem.

A Eliza mluvila zatím bez přestání o nemovitostech, kupovala, prodávala, čachrovala. Tajnůstkářství, kterým obestírala své podniky, hraničilo s šílenstvím; když se jí někdo začal vyptávat, jen se lišácky usmívala, lišácky mrkala a v hrdle se jí tvořily dobíravé zvuky.

„Co bych ti říkala všecko, co vím?“

Dceřinu zlou zvědavost tím ovšem vydraždovala; Heleně to již bylo nesnesitelné. Zlobila se na to, posmívala se tomu, ale co to bylo platné – vášeň po nemovitostech hlodala i ji i Huga Bartona; k Elizině mazanosti chovali tajnou úctu a dávali si rádi poradit, do kterých realit má Hugo Bartoň ukládat to, co vydělá mimořádně. Ale když se Eliza nechtěla svěřit, do čeho co uložila ona sama, měla to Helena za nepěkné jednání a hystericky vybuchovala:

„K něčemu takovému nemá přece ani právo! To ty víš taky! Vždyť nejde jen o majetek její, ale i o tatínkův! Představ si ten zmatek, kdyby teď zemřela! Vždyť nikdo ani neví, co všechno vlastně sjednala; kolik toho koupila a kolik toho prodala. Já si myslím, že to už nebude vědět ani sama. Všechny svoje záznamy a doklady má rozstrkány po všech možných zásuvkách a škatulkách.“

Její nedůvěra a obavy byly tak velké, že snad již přede dvěma lety – k velké Elizině nelibosti – přemluvila Ganta, aby sepsal poslední vůli: každému ze svých pěti dětí odkazoval po pěti tisících, ženě pak ostatek peněz a zbývající ještě nemovitosti. A někdy v pokročilém létě ho přiměla, aby vykonavateli své poslední vůle ustanovil dva lidi, v jejichž poctivost měla největší důvěru: Huga Bartona a Lukáše Ganta.

Na Lukáše, který se, když byl propuštěn od námořnictva, stal v tomto horském okrese zástupcem továrny na domácí elektrárničky k osvětlování zemědělských budov, šla takto:

624$

„My dva jsme měli vždycky na mysli jen zájem rodiny – a co jsme za to měli? Nic. My jsme dělali kavalíry, ale nakonec to všecko dostane Evžen a Štěpa. Evženovi dali všecko; nám nedali nic. A teď ještě mluví něco o tom, že pojede studovat na Harvardovu universitu. Jestlipak jsi už o tom slyšel?“

„Jeho v-v-v-veličenstvo! „ odfoukl si ironicky Lukáš. „A kdopak to bude platit?“

Venku dohasínalo léto a nad Gantovým umíráním, jehož vleklost byla již děsivá, řádila nechutná vojna hamižnosti a nenávisti. Z Indiány přijel Štěpa; whisky a veronal udělaly z něho ve čtyřech dnech šílence. Začal se Evženovi lepit na paty, na chodbě ho výhružně zatlačoval do kouta a chytal ho s bojovnými úmysly za ruku; pouštěl na něj přitom žlutý smrad zkaženého dechu a obtěžoval ho opile uřvanými vyzývavými řečmi.

„Já takové štěstí jako ty neměl nikdy. O Štěpu se každý jen otíral. Kdyby mu byli dali ty možnosti, jako měli někteří jiní, byla by teď z něho taky chlouba koleje. Ale i tak toho má v hlavě pořád ještě víc než spousta těch vysokoškoláků, jen co já je znám. Rozumíš? Abys to tedy věděl!“

A uhrovitý obličej, odporný a rafavý, přiblížil těsně k obličeji Evženovu.

„Jdi ode mne, Štěpo! Jdi ode mne.“ A Evžen chtěl odejít, ale bratr mu zastoupil cestu. „Jdi mi odtud, ty prase, povídám! „ zaječel najednou pronikavě a úderem se zbavil blízkosti toho zlého obličeje.

A když se již Štěpa válel po podlaze, zkoprnělý a nic nechápající, ještě se na něj vrhl Lukáš a začal mu koktavě spílat a smýkat jím sem tam jako smyslů zbavený. A Evžen se vrhl zase na Lukáše, aby ho odtrhl, a nyní tu koktali, proklínali, prosili a žalovali všichni tři; ve dveřích se již zatím tlačili hosté, Eliza naříkala a volala o pomoc a Daisy, která přijela z Jihu na návštěvu a přivezla s sebou i děti, lomila buclatýma ručkama a bědovala: „Ach, vždyť oni ho umlátí! Oni ho zabijí! Mějte se mnou a s těmi mými ubohými drobečky slitování! Prosím vás!“

625$

A pak stud, ošklivost, kocovina, rozplakané ženy a rozčilení muži.

„Zmetku j-j-j-jeden mizerný! „ rozkřikoval se Lukáš. „Přijel jsi d-d-d-domů jenom proto, protože jsi počítal, že t-t-t-tatínek už musí umřít a že ti odkáže nějaký ten dolar! Ty si n-n-n-nezasloužíš ani vindru!“

„Však já vám vidím dobře do karet,“ rozječel se Štěpa v smrtelných mukách podezíravosti. „Vy jste zkrátka všichni proti mně! Vy jste se proti mně smluvili a chcete mě připravit o můj podíl!“

Plakal, a v jeho pláči byl opravdový vztek a strach, hněv a podezíravost dítěte, když je bijí. Evžen na něj hleděl s útrpností a ošklivostí; vždyť byl tak odporný, tak zpráskaný, tak ustrašený. Poslouchal, jak se navzájem častují obviněními ; bylo to tak hrozné, že mu to připadalo až neskutečné, bylo to k nevíře. Tato nákaza peněz a chamtivosti postihovala přece jenom jiné lidi, v knihách, nikoliv příslušníky vlastní rodiny. Vrčeli tu na sebe jako psi nad kostí – nad svými nepatrnými podílečky ze jmění mrtvého muže, který ještě ani nebyl pohřben a necelých deset metrů odtud vydával tichoučké steny, jaké vydávají nemocní.

Rodina se rozpadla ve dva nepřátelské tábory, které byly v ustavičném střehu: na jedné straně Helena a Lukáš, na druhé Daisy a Štěpa, udolaní, ale vzdorní. Evžen, jenž neměl pro strany smysl, poletoval hvězdnými prostranstvími; na zemi přistával vždycky jen nakrátko. Bloumal po hlavní třídě, postával ve Woodově drogerii; dvořil se na verandách pensionů dívkám, které tu trávily léto; navštívil Roye Brocka, který bydlil ve vesnici vysoko v horách, a poležel si v lese s hezkým děvčetem; nechal se svést ženou jakéhosi zubního lékaře, která bydlila v Dixielandu. Byla to afektovaná a ošklivá třiačtyřicátnice, obrejlená a s prořídlými vlasy. Byla členkou sdružení Dcer Konfederace a na naškrobené blůze nosila stále spolkovou stužku.

Nepředstavoval si ji jinak než jako ženu velmi chladnou a solidní. Hrával s ní a s ostatními hosty „kasino“ – jedinou

626$

hru, kterou znal – a oslovoval ji „madam Až tu ho jednou večer vzala za ruku, že prý mu ukáže, jak se získává láska dívky. Začala ho lechtat na dlani, ovinula mu jeho ruku kolem svého pasu, zvedla mu ji na své prsy a pak mu nalehla na rameno a její tenoučké chřípě začaly funivě oddechovat. „Bóže, tohle je, bože, tohle je,“ nepřestávala si libovat. Bloumal pak až do tří hodin ráno po temných chladných ulicích a uvažoval, jak se má zachovat. Potom se vrátil do spícího domu, zul se a vplížil se do jejího pokoje. A ihned se dostavil strach a ošklivost. Aby ulevil své zmučené duši, chodil potom po horách a trávil dlouhé hodiny mimo dům. Ale pronásledovala ho po chodbách, a když šel kolem jejího pokoje, leckdy se najednou otevřely dveře a objevila se před ním v červeném kimonu. Byla čím dál tím šerednější a jedovatější a vyčítala mu, že ji svedl, zneuctil a opustil. V jejím rodném státě, poznamenala, – v poctivé a starobylé Karolíně – muže, který by takto jednal s ženou, by neminula kulka. Evžen začínal přemýšlet o nových krajích. Zakoušel smrtelná muka kajícnosti a provinilého sebepokořování; sestavil si dlouhou prosbu za odpuštění a připojoval ji k svým večerním modlitbám, neboť se stále ještě modlil, nikoliv ze zbožné víry, nýbrž ze zvyku a z pověrčivé víry v čísla; a tuto snůšku formulí přemumlával pak se zatajeným dechem šestnáctkrát. Od dětství věřil v kouzelnou moc některých čísel – tak v neděli neudělal nikdy první věc, která ho napadla, nýbrž až druhou – a byl otrokem složitého rituálu skládajícího se z čísel a modliteb, jehož účelem nebylo usmířit si boha, nýbrž dostat se do jakéhosi vztahu k vesmíru nebo vzdát hold té démonické síle, která se nad ním vznášela. Dokud to neudělal, nespal třeba několik nocí.

Až Eliza pojala nakonec k té ženě podezření, vyvolala s ní hádku a vyhodila ji.

O jeho úmyslu odejít na Harvardovu universitu s ním nikdo příliš mnoho nemluvil. Ostatně jemu samému nebylo právě jasné, co by tam měl dělat, a rozhodl se teprve v září, několik dní před zahájením školního roku. V létě o tom sice občas hovořil, ale jako všichni členové jeho rodiny, rozhodoval se

627$

teprve pod bezprostředním tlakem. Několikeré noviny vycházející v různých městech státu nabízely mu místo v redakci a živořící vojenská akademie, shlížející s vrcholku půvabného kopce tři kilometry za městem, nabízela mu místo učitelské.

V hloubi srdce však věděl, že tam přece jen pojede. A nikdo mu to ani příliš nevymlouval. Helena sice dovedla popouzet proti němu Lukáše, ale před ním samým odbyla celou tu věc několika neslanými nemastnými a nevlídnými poznámkami. Gant malátně zaúpěl: „Ať si tedy dělá, co chce! Já už jeho študie platit nemůžu. Když tam chce, ať si ho tam tedy pošle matka. „ A Eliza sešpulila zamyšleně rty a vyloudila dobíravý zvuk.

„Hm! Harvard! Ty myslíš, chlapče, nějak moc vysoko. A kdepak na to chceš sehnat peníze?“

„Ty já už nějak seženu,“ řekl na to záhadně. „Však mi někdo půjčí.“

„Ba ne, chlapče,“ a Eliza rázem zvážněla, a již byla ve střehu. „Něco takového ať tě ani nenapadne! Nebudeš přece začínat život děláním dluhů!“

Mlčel; odhodlával se, že tu strašnou větu přece jen propustí vyprahlými rty.

Konečně promluvil: „A pročpak bych nemohl vystudovat ze svého podílu na tatínkově jmění?“

„Dítě, dítě!“ zhrozila se Eliza. „Ty mluvíš, jako bychom byli nějací milionáři! Vždyť se ani neví, jestli takové nějaké podíly vůbec budou! Hučeli do tatínka, až to proti tomu, co mu říkal rozum, přece jen udělal,“ dodala potom popuzeně.

Evžen si najednou začal bubnovat do žeber.

„Ale já chci jet! Já ty peníze potřebuji teď! Teď hned!“

Představa, že by se jeho plány měly zhatit, ho rozzuřila.

„Až budu hnít v hrobě, to už je potřebovat nebudu. Já je potřebuju teď! A reality ať vezme čert! O ty tvé špinavé parcely já nestojím! Ty já nemůžu ani vidět! Pusť mě tam!“ Evžen přímo vřeštěl; a ve svém rozběsnění začal tlouci hlavou do stěny.

Chvíli Eliza špulila rty.

„Tak na rok si tam tedy jed,“ svolila. „Pak se uvidí.

628$

Ale nějaké dva tři dny před jeho odjezdem vstrčil mu Lukáš, který měl druhého dne odvézt Ganta do Baltimoru, do ruky nějaký arch papíru; bylo na něm cosi napsáno psacím strojem.

„Co je to?“ A podíval se na papír nerudným podezíravým pohledem.

„Ale jen takový formulář – máš ho Hugovi podepsat pro případ, kdyby se něco stalo. Zkrátka postoupení.“

„Postoupení čeho?“ A zahleděl se upřeně na papír.

Jeho rozum se začal pomalu prodírat hadovitou právnickou hantýrkou; až mu vysvitlo, že je to vlastně potvrzení, že onu částku pěti tisíc dolarů již přijal, a to ve formě zaplaceného kolejného a ostatních studijních nákladů. Podíval se zamračeně na bratra. Lukáš na něj ještě chvílí hleděl, pak propukl v šílený chechtot a začal ho rýpat do žeber. Evžen se posupně ušklíbl.

„Půjč mi péro.“

Podepsal papír a vrátil ho bratrovi, vítězoslavně, a přitom smutně.

„Ha-ha! Tak, a už to je! „ A Lukáš se rozchechtal jako bez rozumu.

„Je; a ty si myslíš, že jsem blázen. Ale mám se dát oškubat později, dám se radši oškubat hned. Tím se vykupuju já, a ne vy!“

Připomněl si vážnou lišáckou tvář Huga Bartona. Tady přece vítězství čekat nemůže, to on věděl. Takhle mám v kapse, utěšoval se, lístek na dráhu a tolik, abych se odtud dostal. Teď už to mám provždy odbyto. A nedopadlo to konec konců ani tak špatně.

Když se o tom dověděla Eliza, příkře to odsuzovala.

„To je ale jednání! Vždyť k tomu ani nemají právo! Ten chlapec není přece ještě zletilý! Ostatně tatínek vždycky říkal, jeho študie že bude platit on sám.“

Zamyšleně se odmlčela. „Však ještě uvidíme, „ dodala potom skepticky. „Jeden rok jsem ho zatím slíbila vydržovat já.

Ve tmě před domem zaťal si Evžen prsty do hrdla. Rozplakal se nad všemi těmi milými lidmi, kteří se již nevrátí.

629$

Eliza stála na verandě; ruce měla volně sepjaty na břiše. Evžen vycházel z domu; šel někam do města. Bylo to den před jeho odjezdem; snášelo se šero, hory kvetly nevídaným nachovým soumrakem. Eliza se dívala, jak odchází.

„Jen se, chlapče, rovnej! „ volala na něj. „Jen se rovnej! Ramena zpátky!“

Třebaže byl soumrak, poznal, že se na něj třaslavě usmívá a že špulí rty. Zaslechla jeho tiché mrzuté zamručení.

„To by bylo!“ A pohodila prudce hlavou. „Já bych jim ukázala! Z každého mého pohybu by musilo být vidět, že vím, že taky něco znamenám! Ani nevíš, chlapče,“ a její žertovný tón přešel najednou ve vážný, „jak mi je, když tě vidím takhle chodit. Jestli se mi budeš takhle hrbit, dostaneš souchotě – to je jisté jako nevím co. Tohle se zase musí tatínkovi nechat; ten chodil vždycky rovný jako struna. To se ví, dnes už taky není tak rovný, jako býval, „ a Eliza se třaslavě usmála, „ale takový sklon k scvrkání, ten už máme, jak se říká, k stáru všichni. Ale za mlada to, prosím, býval nejrovnější chlapík v celém městě.“

A znovu se mezi nimi napjalo ono strašné ticho. Při její řeči se totiž na ni obrátil, a tu nejistě domluvila a zahleděla se na něj bílým našpuleným obličejem. A z tohoto mlčení, schovávaného za otřepaným závěsem jejího hovoru, zněla mu smutná píseň celého jejího života.

V šeru kvetly pohádkové hory. Eliza sešpulila na chvíli zamyšleně rty a pokračovala:

„No, když už tam tedy budeš – jak se říká, mezi těmi Yankejčíky – musíš se taky podívat na strýčka Emersona a vůbec na celé bostonské příbuzenstvo. Když tu tenkrát byli, tetě Lucii ses moc líbil – vždycky říkali, kdyby tam někdo z nás jel, že ho rádi uvidí – když je člověk v cizí zemi cizincem, vždycky je to moc dobré, když tam někoho zná. A až budeš mluvit se strýčkem Emersonem, mohl bys mu taky říct, aby se moc nedivil, kdybych se tam někdy objevila i já,“ a při těchto slovech Eliza pohodila troufale hlavou: „vždyť já si taky můžu sbalit své věci a vyletět si do světa právě tak jako každý jiný – jen co budu hotova – dám si do

630$

pořádku kufr a jedu – a neřeknu nikomu ani slovo – nebudu se přece do smrti plahočit v kuchyni – to nic nenese – jestli se mi teď na podzim povede dodělat pár obchodů, možná že si vyrazím tak trochu do světa, jak jsem se k tomu vždycky chystala – právě tuhle jsem o tom mluvila s Cashem Rankinem – ,Víte, paní Gantová,‘ povídá, ,kdybych já měl vaši hlavu, do pěti let bych se musil stát boháčem – vy jste vlastně nejlepší obchodník v našem městě.‘ A já mu na to: ,S těmi obchody mi už dejte pokoj – jen co ještě dodělám to, co už mám rozděláno, tak s tím praštím, a jak mi jen někdo řekne realita, už přestanu poslouchat – ty my s sebou vzít, Cashi, nemůžeme – rubáš přece nemá kapsy, a nakonec nám stačí ten sáh půdy, do které nás pochovají – proto si jednou vyrazím a začnu taky užívat života – dokud na to, jak se říká, není už pozdě. – ,To se vám, paní Gantová, nemůže brát za zlé,‘ on zas na to, ,to máte docela pravdu – z toho si s sebou nemůžeme vzít nic – a i kdyby to šlo, copak bychom z toho tam na onom světě měli?‘ – Co tedy chci udělat, „ a tu se Eliza náhle změnila a obrátila se na Evžena se starým známým neurčitým mužským gestem, „říkala jsem ti přece o té parcele, co jsem měla na náměstíčku Zapadajícího slunce …“

A zase již mezi ně vstoupilo to hrozné ticho.

V šeru kvetly pohádkové hory. Již se nevrátíme. Ne, nevrátíme se již nikdy.

Dívali se jeden na druhého a nepromluvili; a třebaže nepromluvili, viděli jeden do druhého. Po nějaké chvíli se od něho Eliza prudce odvrátila a nezvyklým nejistým krokem, jakým kdysi vyšla z pokoje, kde umíral Ben, namířila ke dveřím.

Rozběhl se zpátky přes pěšinu a jediným skokem se vyhoupl přes schůdky na verandu. Uchopil ty drsné ruce, které měla sepjaty přes břicho, a přitáhl si je honem prudce na prsa.

„Sbohem, sbohem! „ zamručel drsným hlasem. „Sbohem, maminko! „ A z hrdla se mu vydral divoký, podivný výkřik, podobný zařvání trpícího zvířete. Oči měl oslepeny slzami;

631$

chtěl promluvit, chtěl všechno to utrpení, všechnu tu krásu a všechen ten div jejich životů zachytit slovem, větou – každý krůček té strašlivé pouti, po níž se jeho neuvěřitelná paměť a intuice vracely až do příbytku v jejím lůně. Ale nenapadlo ho jediné slovo – a nenapadne ho; proto jen znovu a znovu křičel chraplavým hlasem: „ Sbohem, sbohem.“

Rozuměla tomu, věděla všechno, co Evžen cítí a co by rád řekl, a v jejích slabých očkách byly právě tak slzy jako v očích jeho a její obličej byl pokroucen bolestným šklebem žalosti; stále jen opakovala:

„Chudinko! Chudinko! Chudinko!” Až pak zašeptala, zastřeně a slabounce: „Musíme přece jeden druhého milovat.“ Strašná a krásná věta, poslední a konečná moudrost, kterou může dát země; vzpomínáme na ni až na konci a vyslovujeme ji mdlým hlasem, když již je pozdě. Strašná a nepošpiněná, vznáší se nad prašnou vřavou našeho života. Bez zapomínání, bez odpuštění, bez zapírání, bez výkladů, bez nenávisti.

Ó lásko smrtelná a pomíjivá, která ses s tímto tělem narodila a s tímto mozkem zemřeš, vzpomínka na tebe bude obcházet po zemi na věky.

A nyní na pouť odtud. Kam?

XL

Na náměstí dopadal oslnivý svit měsíce. Paprsek vody tryskal z fontány ve vyrovnaném rytmu, a netříštěn sebemenším vánkem, s přesnou pravidelností dopadal pleskavě do kašny. Na náměstí se neukázala živá duše.

Když Evžen vkročil z ulice Akademie na náměstí, orloj na bance odbil čtvrt na čtyři.

Přešel zvolna podél hasičské strážnice a radnice. Na rohu, kde byl Gantův dům, spadalo náměstí příkře k černošské čtvrti, jako kdyby tam byl nějaký přehyb.

V měsíčném světle spatřil Evžen na starém cihlovém zdivu zašlé otcovo jméno. Andělé u kamenného vchodu do dílny

632$

stáli ve svých mramorových postojích. V měsíčném světle se zdálo, že jsou zmrzlí.

O železnou mříž před vchodem, který byl nad úrovní chodníku, byl opřen jakýsi člověk a kouřil. Evžen tam zaražen a trošku polekán namířil. Kráčel zvolna po dlouhých dřevěných schodech a hleděl tomu člověku pozorně do obličeje. Ten byl v pološeru stínu.

„Je tam někdo?“ otázal se Evžen.

Nikdo neodpověděl.

Když však vystoupil až nahoru, rozpoznal, že je to Ben.

Ben na něj vytřeštil oči a chvilku se tak na něj mlčky díval. Ač mu neviděl dobře do tváře, neboť tu mu zastiňoval plstěný klobouk, přece jen Evžen poznal, že se Ben mračí.

„Bene?“ otázal se Evžen nevěřícně; o poslední schod trošičku škobrtl. „Jsi to ty, Bene?“

„Jakpak by ne, „ ozval se na to Ben. „Za koho jsi mě měl, ty kluku pitomá?“

„Já jsem jenom nebyl jist,“ omlouval se Evžen poněkud nesměle. „Neviděl jsem ti do obličeje.“

A oba se na chvíli odmlčeli. Evžen si konečně rozpačitě odkašlal.

„Já jsem, Bene, myslil, že jsi zemřel.“

„Á-a! „ udělal na to Ben s pohrdáním a škubl prudce hlavou vzhůru. „To jsou mi věci!“

Vtáhl do sebe hluboko kouř z cigarety; z úst se mu začaly vinout spirály kouře a rozplývaly se v měsíčném tichu.

„Ale kde,“ promluvil po chvilce tiše. „Ale kde, nezemřel.

Evžen vystoupil až ke vchodu a posadil se na obrácený vápencový podstavec. Ben se v okamžiku obrátil, vylezl na mříž a pohodlně se tam uvelebil, hlavu do dlaní a lokty na kolena.

Evžen začal strnulými a roztřesenými prsty hrabat po kapsách, hledal cigaretu. Poděšen nebyl; nebyl-li mocen slova, bylo to údivem a nedočkavou zvědavostí a ze strachu, že by to, co si myslí, mohlo Benovi připadat směšné. Zapálil si cigaretu. A pak teprve promluvil, s pocitem trapnosti, rozpačitě, jako by se chtěl omlouvat:

633$

„Jsi duch, Bene?“

A Ben se mu ani nevysmál.

„Ale kde! Žádný duch nejsem.“

Nastalo znovu mlčení; Evžen hledal s obavou slova.

„Ale to snad, „ a potrhle se zachichtal, „to snad ještě neznamená, že já jsem tedy blázen.”

„Pročpak by ne?“ Na Benově tváři se mihlo pousmání. „To se přece ví, že jsi blázen.“

„Je to tedy všechno jen výtvor mé obrazotvornosti?“ otázal se Evžen opatrně.

„Jak to mám vědět?“ vyjel podrážděně Ben. „Bože na nebi! Co všechno že je výtvor tvé obrazotvornosti?“

„Co tím tedy myslím,“ vysvětloval mu Evžen: „mluvíme tu teď spolu, nebo ne?“

„Na to se mne neptej. Jak bych to mohl vědět?“

Mramor hlasitě zašustěl a ozval se studený znavený povzdech; anděl, který stál Evženovi nejblíže, pohnul kamennou nohou a zvedl paži do vyšší polohy. Útlý stvol lilie v jeho elegantních chladných prstech se zachvěl.

„Viděls to?“ vzkřikl vzrušeně Evžen.

„Co jestli jsem viděl?“ otázal se Ben mrzutě.

„T-t-t-tady toho anděla!“ zajektal Evžen a ukázal třesoucím se prstem. „Viděls, jak se pohnul? Zvedl ruku.“ „A co z toho?“ Benův hlas byl podrážděný. „K tomu snad má přece právo! „A s kousavým sarkasmem dodal: „Na to přece není žádný zákon – proč by anděl, když chce, nemohl zvednout ruku?“

„Taky si myslím, že není,“ připustil po chvíli opatrně Evžen. „Jenže já odjakživa slýchal…“

„Ach tak! Ty tedy věříš, blázne, všemu, co slyšíš?“ rozkřikl se divoce Ben. Vtáhl do sebe kouř a po chvilce dodal již klidněji: „Jestli je to tak, je to s tebou zlé.“

Nastalo znovu ticho; kouřili.

„Kdypak vlastně, Evžo, jedeš?“ promluvil po chvíli.

„Zítra.“

„Víš, proč tam jedeš, nebo se jen chceš projet vlakem? „Vím. To by bylo, abych nevěděl, proč tam jedu! „ Řekl

634$

to pohněvaně, nesvým hlasem. Náhle se odmlčel, schlíplý a všecek rozjeven. Ben se na něj stále ještě mračil. Potom se Evžen přiznal, tiše a pokorně:

„Ba ne, Bene. Vždyť já vlastně nevím, proč tam jedu. Možná že máš pravdu. Třeba se opravdu chci jen projet vlakem.”

„A kdypak se, Evžo, vrátíš?“

„Kdy? – No, snad na hlavní prázdniny.“

„Ba ne. To není pravda.“

„Jak to, Bene, myslíš?“ otázal se Evžen znepokojeně.

„Vždyť ty už se sem, Evžo, nevrátíš, „ řekl na to Ben mírně. „Víš to?“

Oba se odmlčeli.

„Nevrátím, já to vím,“ přiznal se potom Evžen.

„A proč se nevrátíš?“

Evžen zaťal pařáty své ruky divoce do límce košile.

„Já chci pryč! „ rozkřikl se na bratra. „Slyšíš to?“

„No dobře. To já chtěl taky. A pročpak chceš pryč?“

„Tady pro mne nic není,“ odpověděl polohlasem na to Evžen.

„Jak dlouho máš už ten pocit?“

„Odjakživa. Kam až sahá má paměť. Ale uvědomil jsem si to teprve tehdy, když ty jsi…“ Nedokončil.

„Co když jsem?“

Oba se odmlčeli.

„Vždyť ty jsi, Bene, zemřel,“ zamumlal potom Evžen. „Musíš už být mrtev. Vždyť jsem tě, Bene, viděl, jak jsi umíral.“ Jeho hlas prudce zesílil. „Říkám ti, že jsem tě viděl umírat. Ty se už nepamatuješ? V tom předním pokoji nahoře, kde teď bydlí žena toho zubaře. Ty se už, Bene, nepamatuješ? Na Cokera, na Helenu a na Bětu Gantovou, která tě ošetřovala, a na paní Pertovou? Na tu kyslíkovou bombu? Chtěl jsem ti tenkrát podržet ruce, když ti ji dávali.“ Evžen již ječel. „Ty se už nepamatuješ? Já ti, Bene, říkám, že jsi zemřel.“

„Ale vždyť já nezemřel, ty blázne jeden!“ odsekl mu prudce Ben.

635$

A znovu se odmlčeli.

„Teď bych jen rád věděl, který z nás je vlastně duch,“ ozval se Evžen velmi rozvážně.

Ben na to neodpověděl.

„Je tohle, Bene, náměstí? Jsi to ty, s kým mluvím? Jsem tady opravdu, nebo nejsem? A je tohle měsíčné světlo na náměstí? Je to všechno tak?“

„Jak bych to mohl vědět?“ řekl mu na to znovu Ben.

Z Gantovy dílny se ozvaly těžké kroky mramorových nohou. Evžen vyskočil a nahlédl do široké tabule špinavého okna Jannadeauova krámku. Jemné vnitřnosti hodinek rozložené tam na stole modravě světélkovaly tisícem drobnohledných bodů. A ve skladišti za přehradou oddělující krámek klenotníkův, kam se velkými postranními okny lilo měsíčné světlo, procházeli se andělé – tak jako ohromné kamenné loutky, když natáhneš péro. Dlouhé studené záhyby jejich rouch vydávaly křehké zvonivé zvuky; jejich cudně plná prsa se potřásala kamenným rytmem; kolem místnosti poletoval si měsíčným světlem mramorový cherubín a chřestil křídly. Po chodbičce zalité měsícem studeně pomekávala po svých mámách vytesaná jehňátka a toporně se popásala.

„Vidíš to?“ vykřikl Evžen. „Vidíš to, Bene?“

„Jakpak bych neviděl! A je na tom něco? Na to přece mají právo.“

„Ale ne tady! Ne tady! „ odporoval Evžen v prudkém vzrušení. „Tady se to přece nepatří! Tady je přece náměstí! Tamhle je přece fontána! Tamhle je přece radnice! Tamhle je přece ta řecká jídelna!“

Orloj na bance odbil půl.

„A tamhle je banka!“

„To je přece jedno, „ prohlásil Ben.

„To není jedno! Není!“

Já jsem duch tvého otce, jenž za trest musí v noci přecházet …

„Ale ne tady! Ne tady, Bene! „ odpověděl Evžen.

„Kde tedy?“ otázal se mdlým hlasem Ben.

„V Babylóně! V Thébách! Všude jinde. Jenom ne tady!“

636$

Evžen mluvil stále vzrušeněji a vzrušeněji. „Takové místo je, kde je všechno možné! Ale ne tady, Bene!“

V oblacích dlí moji bozi a na slunci pějí ptáci.

„Ale ne tady, Bene! Tady se to nepatří! „ odporoval znovu Evžen.

Ti rozmanití bohové babylónští. A Evžen se na chvilku zahleděl na tu temnou postavu na zábradlí a vzdorně a nevěřícně zabrumlal: „Duch! Duch!“

„Vždyť ti to říkám, ty blázne jeden, já nejsem žádný duch,“ ujišťoval ho znovu Ben.

„Tak co jsi tedy?“ Evžen byl nesmírně vzrušen. „Vždyť ty jsi, Bene, zemřel.“

A klidnějším již tónem po chvíli dodal: „Nebo takto: umírají lidé vůbec?“

„Jak bych to mohl vědět?“

„Tatínek je prý už na umření. Věděl jsi o tom, Bene?“ „Věděl.“

„A tuhle jeho dílnu už odkoupili. Zbourají to všechno a postaví tu mrakodrap.“

„Však já vím.“

Již se nevrátíme. Nevrátíme se již nikdy.

„Všechno odchází. Všechno se mění a mizí. Zítra už budu pryč a tohle…“ Nedomluvil.

„Tohle – co je?“

„Tohle už taky bude pryč, anebo … Bylo to všechno, můj ty bože, skutečnost?” zvolal Evžen.

„Jak bych to mohl, ty blázne, vědět?“ odpověděl mu Ben nakvašeně.

„Co je tedy, Bene? Co je ve skutečnosti? Dovedeš se rozpomenout na některé věci, na které si vzpomínám já? Já jsem ty obličeje ze starých dob už zapomněl. Kde jsou, Bene? Jak se jen jmenovaly? Nemůžu se rozpomenout na jména lidí, které jsem přece znal dlouhá léta. Jejich obličeje se mi pletou. Jejich hlavy se mi nasazují na těla jiných lidí. To, co řekl jeden, myslím, že řekl druhý. A zapomínám – zapomínám. Něco jsem ztratil a zapomněl. Nedovedu se, Bene, rozpomenout.“

637$

„A na co se chceš rozpomenout?“ otázal se Ben.

Kámen, lísteček, nenalezený vchod. A ty zapomenuté obličeje.

„Pozapomínal jsem jména. Pozapomínal jsem obličeje. A maličkosti si pamatuju. Pamatuju si tu mouchu, co jsem tenkrát snědl s broskví, chlapečky na tříkolkách v Saint Louisu, mateřské znaménko na Groverově krku a nákladní vagón »Lackawanna« číslo 16356 na vedlejší koleji nedaleko Gulfportu. V Norfolku se mě jednou ptal jeden australský voják, který projížděl do Francie, jak se dostane na svou loď; a obličej toho člověka jsem nezapomněl.“

Zahleděl se do stínu Benova obličeje, aby z něho vyčetl odpověď, a pak upřel oči rozzářené měsíčným světlem na náměstí.

A celý ten stříbrný prostor byl nyní najednou potištěn tisícem podob náležejících jemu a Benovi. Tam na tom rohu, kde vyúsťovala ulice Akademie, se vidí, jak přichází; tam u radnice natahuje pedály a kolena zdvihá bůhvíjak vysoko; a tady u toho kamenného roubení nad schody stojí zase on – zalidňuje noc celou obrovskou legií svých já, tisícerými podobami, které přicházely a odcházely, které se neustále proplétaly, střídaly a měnily, a přesto zůstávaly jeho neměnným já.

A bezesmrtný tkalcovský stav začal vetkávat na náměstí divý a čiperný houf Benů, jak z něho naposled vycházeli v ztracených dobách. Po náměstí chodilo tisíc Benů z tisíce různých okamžiků; Ben ztracených let, zapomenutých dnů, nezapamatovaných hodin; plížil se slídivě podél průčelí domů zalitých měsícem; mizel a zase se vracel, odcházel od sebe a zase k sobě přistupoval, byl jednotlivcem a byl množstvím – bezesmrtný Ben na výpravě za ztracenými mrtvými touhami, za kouskem dávno provedeným, za nenalezeným vchodem – neměnný Ben znásobující se jednotlivými podobami sebe sama před každou z těch cihlových fasád, jak za ni zachází nebo z ní vychází.

A jak tak Evžen pozoroval celé to vojsko Evženů a Benů, kteří nebyli přízraky, a přece byli ztraceni, spatřil se – svého

638$

syna, svého hocha, své ztracené a panické tělo – jak přechází kašnu, a jak nahnut k napěchované plátěné brašně, v mdlém prenatálním rozbřesku dlouhými pajdavými kroky schází podél Gantova domu k černošské čtvrti. A když přecházel vchod, od něhož to pozoroval, spatřil zmačkanou rozedranou čepici a pod ní ztracený dětský obličejíček, zpitý kouzlem neslyšné hudby a poslouchající,- až sem z lesnatých dálek zalehne hlahol rohů, to téměř již postižené bezeslovné heslo. Hbité chlapecké ruce skládaly čerstvé plachty novin, ale ten ztracený obličej ze světa bájí, zaposlouchaný do svých zaklinadel, ho přešel.

Evžen přiskočil k zábradlí.

„Ty! Ty! Synu můj! Dítě moje! Vrať se! Vrať se!“

Hlas se mu v hrdle přiškrtil; hoch již byl pryč, a zbyla po něm jen vzpomínka na jeho očarovanou a zaposlouchanou tvář obrácenou k skrytému světu. Ó ztracený!

A tu se náměstí rozhemžilo jejich ztracenými jasnými podobami a všechny ty minuty ztraceného času se shromáždily a zastavily. Vtom se náměstí s rychlostí vystřeleného projektilu od nich rozletělo po kolejích osudu a rázem se smrsklo a zmizelo, a s ním i všechno, co bylo, všechny zapomenuté podoby jeho samého i Bena.

A ve svém vidění spatřil ztracená města bájí, pohřbená v nánose naplavené země – sedmibranné Théby, všechny chrámy Daulie a Fócie a celou Oenotrii až k zálivu Tyrhénskému. Skryty v hliněné popelnici, viděl vymizelé kultury; nevídanou nádheru Inků, vzešlou jakoby z ničeho, zlomky ztracených hrdinských zpěvů na rozbitém střepu nádoby z ostrova Knosu, zasuté hroby králů memfiských a majestátní prach, zavinutý úplně v zlatě a rozpadajícím se plátně, prach faraónů, mrtvých i s jejich tisícem zvířecích bohů, s jejich němými neprobuzenými modličkami, v jejich dokonalých věčnostech.

Viděl miliardu těch, kteří žijí na zemi, a tisíc miliard mrtvých; moře byla vysušena, pouště zaplaveny, hory zatopeny; a od jihu přicházeli bohové a démoni, ujímali se vlády

639$

na té prskavce, která zasršela na pár staletí, a zapadali – ubírali se ke své severní záři smrti, do onoho mručivého šera hotových bohů prosvěcovaného zášlehy smrti.

Plemena pochodovala roztápaně k zániku, ale obrovský rytmus země zůstával. Roční doby přicházely ve svých majestátních průvodech a stále a stále se vracelo na zem klíčivé jaro – nové setby, noví lidé, nové sklizně a noví bohové.

A potom to putování, to hledání blažené země. V tom okamžiku svého úděsného vidění spatřil ty křivolaké cesty po tisíci cizích místech, své ztroskotané výpravy za sebou samým. A v jeho štvaném obličeji byla posedlost temným neukojitelným hladem, který svým člunkem přetkal celá moře, který rozvěsil svou osnovu mezi pensylvánskými Němci a který kdysi dal očím jeho otce temný lesk nepostižitelné touhy zpracovávat kámen a vytesat anděla. V jeho očích člověka uhranutého horami, jejichž stěny mu omezovaly rozhled po zemi, ona velkolepá města pochřadla a syté barvy hýřivé nádhery přešly v špinavou šeď. Jeho mozku bylo z toho milionu knih zle, jeho očím z toho milionu obrazů a jeho tělu se nad těmi sty druhy královských vín zvedal žaludek.

A když se probral ze svého zjevení, zvolal: „Vždyť já tam v těch městech nejsem! Zchodil jsem už milion ulic a skřeky říjícího kozla v mém hrdle už dozněly, a nenašel jsem jediné město, ve kterém jsem byl, jediné dveře, do kterých jsem vstoupil, jediné místo, na kterém jsem už stál.“

„Proč hledáš, blázne, po ulicích?“ namítl mu na to z předělu měsíčného ticha Ben.

A Evžen na to: „Snědl a vypil jsem zemi, zbloudil jsem a prohrál jsem, já už dál nepůjdu.“

„A co chceš, blázne, najít?“

„Sebe sama, konec svého hladu a blaženou zemi. Protože věřím, že na konci je nějaký přístav. Ó Bene, bratře, duchu a cizince, který jsi nikdy nedovedl promluvit, dej mi teď nějakou odpověď!“

A Ben odpověděl – jemu se to aspoň zdálo. „Blažená země žádná není. A hlad je bez konce.“

„A co, Bene, kámen, lísteček, vchod? „ Řekl to, aniž co

640$

řekl, a i to, co řekl potom, řekl-neřekl: „Ty přece, Bene, jsou, ty nikdy nebyly jenom takovým zdáním mého mozku, jakým jsem já v mozku tvém, můj přízraku, můj cizince, který jsi zemřel a který nikdy nežil, právě tak jako já. Ale i tak, ztracené zdání mého snícího mozku, ty máš možná to, co já nemám – odpověď!“

Na to se ozvalo ticho. („O putování já mluvit nemůžu,“ přiznal se Ben. „Já náležím sem. Já jsem se odtud nikdy ani nehnul.“)

„A co já, Bene, zdání tvého mozku? Tvoje tělo je mrtvé a je pochováno na našich horách; a má ničím nevězněná duše obletuje milion ulic života a leží na ní přízračná můra hladu a touhy. Kde, Bene? Kde je tedy svět?“

„Nikde,“ odpověděl Ben. „Tvým světem jsi ty sám.“ Nezbytné pročištění vlákénky chaosu. Neúchylná přesnost náhody. Konečná cifra věcí, které se skutečně staly, zatím co miliarda různých možností vzala za své.

„Jednu zemi nechám, do té nevkročím,” sliboval Evžen. Et ego in Arcadia.

A při těch slovech si všiml, že již ten milion mrtvol velkoměst, to předivo ulic opustil. Byli s Benem sami; nohy jim spočívaly na temnotě, na tváře jim padala z vysoka studená hrůza hvězd.

Stál tu na okraji tmy a neměl nic jiného než svůj sen o velkoměstech, o milionu knih, o přízračných podobách lidí, které kdysi miloval a kteří milovali jeho, které kdysi znal a které ztratil. Ti se již nevrátí. Ne, ti se již nevrátí nikdy.

Stál na útesu temnoty, hleděl a hleděl, ale neviděl světla ani jednoho velkoměsta. I pomyslil si: to dělá ten dobrý a silný lék zvaný smrt.

A otázal se: „Tak tohle je konec? Dojedl jsem tedy život, a nenašel jsem ho? To už tedy dál putovat nebudu.”

„Tohle je, blázne, život,” řekl mu na to Ben. „Vždyť jsi nikde nebyl.“

„A což ta velká města?”

„Vždyť žádná nejsou. Je jen pouť, jedna, první, poslední, jedna jediná.“

641$

„Vydám se za ním, za tím duchem a návštěvníkem mého já, ke břehům cizokrajnějším než Cipango, do míst vzdálenějších než Fez. Přišel jsem o krev, která mě živila, zemřel jsem stem smrtí, které vedou k životu. Za líného rachotu bubnů, za plápolu šlehajícího z vymírajících měst dospěl jsem na toto temné místo. A to je ta pouť pravá, pouť krásná, pouť nejkrásnější. Chystej se, duše má, honba se začíná. Moje olovnice se bude nořit do moří cizokrajnějších, než jsou moře, nad nimiž létá albatros.“

Stál ve tmě, nahý a opuštěný, daleko od toho ztraceného světa ulic a obličejů; stál na hradbách své duše, před ztracenou zemí svého já; slyšel vnitrozemní hudbu ztracených moří a z dálek svého nitra hlahol lesních rohů. Pouť poslední, nejdelší a nejkrásnější.

„Ó faune, náhle se zjevující, nepolapitelný a skrývající se v houštinách mého já, tak dlouho tě budu pronásledovat, dokud nepřestaneš sužovat mé oči hladem. Tvé kroky jsem slýchal v poušti, tvůj stín jsem vídal ve starých zasutých městech a tvůj smích mi zněl v milionu ulic, které jsem proběhl, ale tebe jsem tam nenašel. Nevisí pro mne v lese lísteček; nezvednu na horách kámen; nenajdu v jednom jediném městě vchod. Ale v městě svého já, na kontinentu své duše, tam najdu zapomenutý jazyk, ztracený svět, dveře, do nichž smím vstoupit, a hudbu nikdy ještě neslýchanou; a tak dlouho tě budu, duchu, stíhat po bludišti cest, dokud… dokud? Ó Bene, duchu můj, odpovíš mi?“

Ale zatím co takto mluvil, svinula přízračná léta svůj obraz a jen Benovy oči plály příšerně v šeru, a neodpovídaly.

A nastával již den, ozýval se již zpěv probouzejících se ptáků a náměstí se již koupalo v mladém perlovém světle jitra. Na náměstí se pohnul lehký větřík; a co se tak Evžen díval, Ben se najednou, jako obláček dýmu, rozplynul v úsvitu.

A andělé u vchodu do Gantovy dílny stáli přimrzle, v tvrdém mramorovém mlčení; v dálce se probouzel život: ozvalo se hrčení hubených kol, loudavý cvakot okovaných kopyt. Od řeky zaznělo úpěnlivé zahvízdnutí lokomotivy.

642$

A jak tu tak stál naposled u andělů před vchodem do otcovy dílny, připadalo mu, jako by to náměstí bylo již daleko a jako by je již byl ztratil; anebo tam byl tak asi jako člověk stojící na kopci nad městem, z něhož odešel, který si však neřekne: „To město je blízko,“ nýbrž obrátí zrak k vysoko se pnoucím pohořím v dálce.$

Lyrická autobiografie Thomase Wolfa

„Horácká krev! „ říkalo se s přídechem opovržení ve Spojených státech o tamním horalském obyvatelstvu. Průměrný Američan, to jest obyvatel přímoří nebo širých vnitrozemských rovin, si nikdy mnoho lichotivého nemyslel o svých horalských krajanech. Proto velký úspěch literárního díla Thomase Wolfa je v jeho vlasti něčím dost mimořádným.

Slovo „horal“ má pro Američana trochu jiný význam, než bychom snad čekali: neoznačuje se tak obyvatel rozlehlého pásu Skalistých hor na západě. Nikoli, horalem rozumíme příslušníka chudého obyvatelstva východních hor Alleghanských neboli Appalačských, jež se táhnou rovnoběžně s atlantickým pobřežím, poměrně nedaleko od něho. Tyto hory jsou ovšem nesrovnatelně nižší a úže rozprostřené nežli obrovité a málo obydlené západní sierry, zato mají svoje staré osídlení, jež započalo již před dobrými dvěma sty lety. Při malém stěhování obyvatel v tomto nehostinném kraji a jejich těsném příbuzenském spříznění vytvořil se tu za několik generací dosti výrazný kmenový typ. Z jednoho takového horalského hnízda pochází Thomas Wolfe.

Město Asheville leží ve vnitrozemí státu Severní Karolina, tam, kde jižní Appalačský hřeben přechází ve Velké kouřové hory. Je to na pohled nádherný kraj vysokých štítů. Asheville má dnes přes 50 000 obyvatel – nedohání-li již cifru 100 000. To je však vývoj nedávný, kdysi to bylo zapadlé městečko, kde již končila železnice. Nádherná scenérie lákala turisty a čistý vzduch přivábil souchotináře hledající uzdravení. Podnikavost místních občanů toho ovšem využila, a provinciální rázovitost musila ustoupit velkorysé výstavbě pensionů, hotelů a ozdravoven.

645$

Tento místní vývoj pozoroval kolem sebe mladý Thomas Wolfe, narozený tam dne 3. října 1900. Jeho otec William Oliver Wolfe pocházel z přímoří Pensylvánie a vyučil se v Baltimoru kameníkem; vymetl mnoho míst, nežli se zastavil na konci schůdných cest v Ashevillu, kde si zřídil dílnu na náhrobní kameny. Oženil se s Julií Elizou Westallovou, jež byla z velmi četného a rozvětveného rodu, usedlého tam již po několik pokolení. Tyto úvodní informace znějí čtenáři Wolfovy knihy ovšem povědomě – W. O. Wolfe je tu jen přejmenován W. O. Gant; jeho choť je tu nazývána svým druhým jménem Eliza a jejich syn Evžen je jasně sám autor, z jehož perspektivy je celý příběh viděn. A obyvatelé horského Ashevillu se dokonale poznávali ve Wolfově románovém Altamontu. Universita Severní Karoliny v Chapel Hillu („Modlitební vrch“) je tou školou, která v knize má za své sídlo Pulpit Hill („Kazatelní vrch“). Dalo by se tedy soudit, že „K domovu pohled, anděle! „ není smyšlený příběh, ale pouze autobiografie lehce zahalená.

Ptejme se však, zdali by doslovné popsání všedního provinciálního života mohlo působit tak strhujícím dojmem na širokou obec čtenářů, kterou si Wolfe získal. Už to nás varuje, že celé desítky občanů ashevillských se přely o to, kdo z nich je jediným a pravým vzorem k té či oné Wolfově postavě. Autor sám se k tomu vyjádřil, že ani jedna z příhod, které popisoval, neodehrála se tak ve skutečnosti; ovšem – dodává – spisovatel nemůže zacházet s jiným materiálem než s vlastním prožitkem. A tak se zase oklikou ocitáme zpět u neurčitého pojmu autobiografický román, na jehož výstavbě se svorně podílejí „báseň i pravda“.

Nechť je tedy skutečnost u Wolfa jakkoli v detailu pozměněna, hlavní postavy jeho knihy, jejich vzájemné vztahy a jejich určené osudy celkem věrně odpovídají soukromé historii autorova života. Ano, líčení rozbrojů v rodině Gantových jsou odezvou mladistvých zkušeností spisovatelových, které rozpoltily jeho osobnost mezi lásku a odpor k lidem, mezi oslavu a obžalobu života, který kolem sebe viděl.

Otec Wolfův se totiž nikdy zcela nesmířil s horalským

646$

prostředím, v kterém uvázl. S nechutí pozoroval většinu svých sousedů, zavilou umíněnost a groteskní podivínství domýšlivých starousedlíků, jejich hamižnou podnikavost v malém a škudlivou zištnost, které byly takřka zosobněny v jeho manželce a celém jejím příbuzenstvu. Od něho pochytil syn touhu po velkorysém hazardérství, po změně místa, po nových tvářích a nových zkušenostech, po všem, co by ho odvedlo daleko od pokřivené malichernosti stísněného, horami obehnaného rodného hnízda. Jenže k otci vzhlížel syn nejen obdivné, nýbrž i kriticky. Starý Wolfe (podobně jako starý Gant ve Wolfově knize) nebyl právě ideál hodný následování. Bouřlivák a obr, obžerně se radující ze života, neznal v ničem míry; střídavě výboj ně rámusil nebo poraženecky naříkal. Po něm syn zdědil neuhasitelnou žízeň po poznání, cítění, požitku, i skleslou melancholii, jež ho mučily a rozptylovaly tisícerým směrem a nedopřávaly mu soustředění, aby kdy mohl poznat, co chce a kam by mohl či měl směřovat.

Již od malička musil mladý Thomas Wolfe pozorovat nesmiřitelný rozpor otce a matky – dvou stejně silných individualit a vůlí – hlaholícího muže a rozšafně upovídané ženy, jejíž neúchylné opakování stále stejných řečí bylo jako proud kapek, jež prorážejí i kámen. Tento spor se ještě zrcadlil a zesiloval v osobách chlapcových četných sourozenců, kteří spojovali v sobě ctnosti i nectnosti rodičů v nejrůznějších kombinacích. Není divu, že chlapec je všechny miloval a nenáviděl současně. Cítil se opuštěn, zrazen, sám – a zase s nimi nerozlučně srostlý. Neboť byl s nimi jedna krev, všechny jejich sváry cítil i v sobě. Oni vše živelně prožívali a slepě se vybíjeli ve vzájemných hádkách, soupeřstvích a spojenectvích, on jediný si to uvědomoval. Své stesky i záchvaty radosti a touhy ukládal do nepřeberné pokladnice paměti. Paměť se stala základem pozdější umělecké tvorby Wolfovy. Nikoli zvídavé a uvážlivé pozorování, ale rozbolestněná paměť, subjektivní a nespravedlivá, ale tím výraznější, plná světel a stínů!

Chlapec, který nevědomky hromadil v paměti rozervané a vzněcující pocity a dojmy, ještě nevěděl, jak jich jednou

647$

použije. Zatím v letech dospívání hledal útěchu v knihách. Otec mu vnukl zálibu v květnatém vyjadřování, v četbě básní i románů. Chlapec by byl chtěl pročíst všechny knihy světa, stejně jako později ho trýznilo, že nemůže poznat všechny země a prožít všechny lidské osudy. Tak se v něm tvořil onen pocit stísněné samoty a bezbřehé touhy, který mu později umožnil podat romanticky zkreslený obraz, v němž však tisíce čtenářů poznávaly úryvky pravdivého zrcadlení amerického života. Neboť Thomas Wolfe nakonec neuměl přesně poznat nic než sebe, ale v osobní zpovědi zachytil bezděky rysy svého rodu, svého kraje i vlasti. Tisíce Američanů, trpících tesknicí svého věku, se v něm poznávaly. Vliv Thomase Wolfa na americkou literaturu trvá a stále stoupá. Ale Thomas Wolfe se nedostal jen tak snadno k tomu, aby svou zpověď dovedl vyslovit.

Patnáctiletý chlapec, současně přemoudřelý i naivní, byl poslán rodiči (neochotně) na universitu Severní Karoliny v Chapel Hillu. Obraz školního života, který podává ve své knize, je velmi nelichotivý; tato škola měla i má ve skutečnosti vysokou pověst i úroveň. Ale Wolfe opravdu nebyl studijní typ; už tehdy bylo zřejmé, že jeho vlohy jsou spíše umělecké. Již tehdy měly americké university cvičení, v nichž se studenti učili psát dramata nebo povídky. Thomas Wolfe napsal několik her. Jedna z nich se hrála na školním jevišti a autor vystoupil v titulní roli Bucka Gavina, horalského zbojníka. Správně tušil, že látku musí umělec hledat v nejbližším okolí, které zná nejlépe. Neuvědomoval si ještě, že dramatická tvorba se svými požadavky ukázněnosti a sevřenosti není pro něho.

Období života, jež popsal v knize „K domovu pohleď, anděle“, skončilo r. 1920 vystudováním nižšího universitního oddělení (tzv. koleje). Další léta byla zprvu bezcílným tápáním. Thomas Wolfe odešel na vyšší studium na Harvardově universitě v Cambridgi u Bostonu. Znovu se pokoušel psát hry pod vedením profesora Bakera, největší autority v tomto oboru. Objevil moderní v experimentální literaturu (která mu jen zbytečně ještě pokazila styl, nijak dotud vytříbený).

648$

Dokončil studium běžným universitním titulem mistra; učil anglickou literaturu na Newyorské universitě, nijak zvláště úspěšně. Cestoval po Evropě. Roku 1926 začal psát knihu o sobě. To bylo v Londýně. Thomas Wolfe tam žil sám a v nouzi; nevěděl, co počít se sebou a s životem. V takové situaci se mu tím silněji vtíraly vzpomínky na dávné známé tváře a hlasy, známé scény, nepřebolené lásky a nenávisti dětství. Nevěděl, zdali píše životopis či román. Neměl představu o literární formě; chrlil prostě proud slov na papír, aby si ulevil. Ukazuje se, že napodobil desítky vzorů, použil desítek stylů a forem. Psal subjektivní zpověď i objektivní příběh, verš i prózu (alespoň celé rapsodické stati z díla byly později vydány samostatně, rozkrájeny do stejných řádků a presentovány čtenáři jako básně). Někde mezi tím vším je skryt pravý a nenapodobitelný Thomas Wolfe jako umělec.

Nedostatky takové slepé a nekontrolované tvořivosti jsou ovšem zřejmé – chceme-li o nich mluvit nejdřív. Autor neměl jasnou ideu, čím má jeho kniha být. Všechno, co její autor v mládí žil, myslil, cítil, viděl, slyšel a četl, je stejně důležité. Ne všechno z toho dovede autor podat zdařilými uměleckými prostředky. Ale je to chaos, který obsahuje celé světy. Přes všechny výhrady je možno autorovi věřit, že „kniha se psala sama“, to jest měla svou vnitřní uměleckou logiku. Šlo konec konců o historií růstu a dospívání, která nemůže nemít svou základní organickou strukturu – rozvíjení poznávacích schopností člověka, vytváření osobnosti.

Kniha byla nazvána „K domovu pohled, anděle!“ Je to citát z Milionová „Ztraceného ráje“. Vyvržení a zatracení andělé v pekle se ohlížejí po nebi, které bylo jejich původním domovem. Dospělý básník se ohlíží po dětství, které nebylo rájem, ale je stejně ztraceno a není ničím lepším nahrazeno. Romantickým výkřikem „Ó ztracený“ obrací se autor nejen k postavám knihy, ale i sám k sobě, protože ví, že „nenalezený vchod“ do ráje se mu nikdy neotevře a život mu zůstane vyhnanstvím. Wolfova situace byla nejen osobní, ale i dobová. Léta po první světové válce vzbudila tísnivý pocit porážky a marnosti u mnoha mladých lidí. Američtí spisovatelé se

649$

zamýšleli nad rozkladným vývojem kapitalistického řádu, v němž nenacházeli pro sebe vhodné místo. Množily se knihy zpovědí, osobních zjitřených úvah, vlastních životopisů, kritických soudů o společnosti. Po té stránce je první Wolfova kniha typická pro dvacátá léta. Výjimečná byla jen dravá intensita jejího výkřiku. Výjimečný byl její rozměr, odpovídající několika normálním románům. Objemný rukopis putoval dlouho marně od nakladatele k nakladateli. Redakce byly přesyceny autobiografiemi známých spisovatelů, natož neznámých. Až v Scribnerově nakladatelství si povšiml knihy výborný redaktor Maxwell Perkins. Jeho jméno je hodno, aby tu bylo uvedeno; on je vskutku téměř spoluautorem knihy. Nejenže prosadil její vydání, ale přiměl autora k tak podstatnému zkrácení, jaké by Wolfe byl nikdy sám nedokázal, protože se neuměl rozloučit s jediným slůvkem svého rukopisu. Když mu na jednom místě Perkins škrtl jen 50 000 slov, vykřikl Wolfe: „To je největší zločin od zrady Jidášovy! „ Po vytištění své prvotiny r. 1929 žil Thomas Wolfe ještě devět let. V podstatě psal jen jedinou knihu, román svého života. Z něho vyšla r. 1935 část nazvaná „O času a řece“ (Of Time and the River). O čtyři léta později Wolfe neočekávaně zemřel. Posmrtně byly vydány jako pokračování této románové serie „Pletivo a skála“ (The Web and the Rock) a „Nemůžeš se vrátit domů“ (You Can’t Go Home Again). Dílo nutně nemohlo být dokončeno, kdyby byl autor žil sebedéle; byl by k tomu potřeboval najít cíl a smysl svého snažení. Ale právě v tom, jak opravdově a bezprostředně se přiznává k svému hledání a tápání, podává nejpodrobněji dokumentovaný obraz života své generace.

Zdeněk Vančura$

Vysvětlivky

Str.

5 Pak – neboť duchem vším – verše z básně Johna Donna (1571? –1631); překlad Františka Vrby;

7 Johnson Samuel (1709 – 1784) – anglický učenec, autor základního slovníku anglického jazyka, přední literární teoretik anglického klasicismu;

12 Kean Edmund (1787–1833) – slavný anglický herec, představitel tragických hrdinů Shakespearových;

Gettysburg – osada v jižní Pensylvánii, dějiště bitvy 1. až 3. července 1863, jež přinesla obrat v občanské válce Severu proti Jihu Spojených států;

13 Booth – herecká rodina, jež od přesídlení z Anglie r. 1821 dala Americe několik vynikajících tragédů. Zde je míněn patrně Edwin Thomas Booth (1833 – 93);

Salvini Tomasso (1829 – 1916) – italský herec, který hostoval v tragických rolích i v Americe;

16 Blois – město ve střední Francii, pověstné ohromným zámkem;

21 Shilok – bojiště z americké občanské války, mezi státy Tennessee a Mississippi. Bitva byla 6. a 7. dubna 1862 a jistou převahu v ní získala armáda Severu;

Sherman William Tecumseh (1820–1891) – generál armády Severu v občanské válce. Pověstný „Shermanův pochod k moři“ na podzim a v zimě 1864 (od Atlanty k Savannah ve státu Georgia) byl vpádem do zad jižním vojskům; vojensky i hospodářsky, hrozným zpustošením jižního území, rozhodl válku ve prospěch Severu;

26 Crover Cleveland (1837–1908) – dvakrát president Spojených států (1885 – 89, 1893–97) za stranu demokratickou;

Benjamin Harrison (1833 – 1901) – president Spojených států (1889 – 93) za stranu republikánskou;

34 Hle, tudy vjela dýka Kassiova atd. – citát ze Shakespearovy tragédie Julius Caesar (překl. E. A. Saudka);

41 Oscar Wilde a James A. McNeill Whistler – Jmény obou estétů začíná v textu několik odstavců náhodných historických a literárních narážek, jež mají uštěpačným a parodickým způsobem ilustrovat vývoj lidstva od pravěku;

44 Paderewski Jan (1860–1941) – polský pianista a skladatel;

651$

46 Veni, vidi, vici (lat.) – „Přišel jsem, viděl jsem,, zvítězil jsem“, poselství, kterým r. 47 před n. 1. oznámil Julius Caesar do Říma své rychlé vítězství nad pontským králem Farnakem;

67 Lincoln Abraham (1809 – 1865) – president Spojených států (1861 – 65) za stranu republikánskou; vedl občanskou válku Severu proti odpadlým jižním státům; vydal r. 1863 prohlášení o emancipaci (osvobození) černošských otroků; byl zastřelen jižním fanatikem Johnem Wilkesem Boothem (z herecké rodiny Boothů); 70 Grayova Elegie – „Elegie napsaná na venkovském hřbitově „, kterou složil anglický básník Thomas Gray (1716–1761) se stala nejpopulárnější básní doby. Český překlad J. Jungmanna „Elegie na hrobkách veských”;

74 peripateticky (z řec.) – „procházeje se „;

79 Corbett Jim, Sullivan John L. – slavní boxeři. Americký boxer Corbett, kterému se pro. jemnější styl přezdívalo „gentleman Jim“, stal se mistrem světa v těžké váze, když r. 1892 porazil Sullivana; A Brutus, toť se ví, je poctivec – z řeči Marka Antonia v Shakespearově tragédii Julius Caesar;

kreol, kreolka – potomci Španělů nebo Francouzů usazených v Latinské Americe;

87 Se Stanleym v Africe – Sir Henry Morton Stanley (1841 – 1904), slavný cestovatel a kolonisátor v Africe. Mezi jeho nejdramatičtější výpravy patřilo hledání ztraceného skotského misionáře a cestovatele Davida Livingstona v centrální Africe;

Stoddard Charles Warren (1843–1909), americký básník, autor četných cestopisných próz;

Santos Dumont Albert (1873–1932) – původem Brazilec, průkopník letectví ve Francii;

Crookes William, sir (1832–1919), anglický chemik, badatel v oboru radia;

„žehličkový“ mrakodrap (Flatiron Building) – první mrakodrap, vybudovaný v New Yorku r. 1912, dostal tuto přezdívku podle svého úzkého tvaru;

93 malý lord Fauntleroy – hrdina oblíbeného dětského románu, jejž napsala amer. spisovatelka Frances Burnettová (1849 –1924);

94 nebeské spřežení sobů – „Táta vánoce „, americký protějšek dědy Mráze, přijíždí dle pověsti po nebi, tažen spřežením sobů, aby mohl nadělovat dárky do komínů; punčochy -pro dárky jsou připraveny v krbech;

98 Proserpina (lat.) – řecky Persefoné, bohyně starořeckého bájesloví; je manželkou boha podsvětí Háda, u něhož setrvává v zimě, ale na jaře se vrací na zemi jakožto bohyně rostlinstva a úrody; Ceres (lat.) – řecky Démétér, bohyně plodnosti a polní úrody, matka Proserpinina;

104 Roosevelt Theodore (1858–1919) – americký politik, představitel

652$

nastupujícího období imperialismu, získal si popularitu osobní bravurou ve válce americko – španělské jako plukovník „Divých jezdců“ při intervenci na Kubě r. 1898; president Spojených států 1901 – 09. Drobné liberální reformy a zdánlivý „boj“ proti některým kapitalistickým monopolům zvýšily jeho oblibu a vynesly mu mylnou pověst „pokrokovosti“;

106 bojovníci za svobodu a červenokabátníci – pravidelné pluky britské

armády, tj. červenokabátníci, se střetly r. 1775 s ozbrojeným povstáním amerického lidu, bojujícího proti koloniálnímu poddanství; osvobozenecká válka, tzv. americká revoluce, skončila r. 1783 uznáním nezávislosti Spojených států;

107 Alger Horatio (1834–1899) – populární americký spisovatel, autor asi 130 knížek pro chlapce, líčících vzestup pilných a mravných pracovníků k snadnému bohatství a slávě;

108 Kalvín Jan (1509–1564) – francouzský, náboženský reformátor Jean Cauvin, známý světu pod latinisovaným jménem Calvinus; původce nauky, podle níž se řídí protestantské církve ve Francii, Švýcarech, Holandsku, Skotsku a části Německa, většinou i ve Spojených státech;

dionysovský – vzrušený až do vytržení; podle Dionysa, boha starořeckého bájesloví;

presbyteriánské učení – protestantská nauka presbyteriánské církve, organizované do farností, jež spravuje presbyteř neboli staršovstvo, tj. rada vážených občanů;

123 Marcosson Isaak F. (naroz. 1877) – americký žurnalista;

Coob Irvin S. (1876–1944) – oblíbený americký humorista;

125 federální – spolkový, tj. spravovaný federální vládou Spojených států ve Washingtonu;

127 Vanderbilt Cornelius (1794–1877) – americký kapitalista, zakladatel železničních monopolů; příslovečný typ milionáře;

130 Dixieland – přezdívka jižní oblasti Spojených států, podle níž je dům pojmenován;

140 baptisté – protestantská sekta, vzniklá v 16. století, kladoucí zvláštní důraz na formu křtu, jež uděluje dospělým; metodisté – příslušníci lidového náboženského hnutí, vzniklého v státní anglické církvi v 18. stol. pod vedením Johna Wesleyho, jež se později ustavilo v samostatnou církev. Baptisté a metodisté tvoří nejrozšířenější náboženská vyznání ve Spojených státech;

142 episkopaliáni – příslušníci církve espiskopální neboli biskupské, jež ve Spojených státech vznikla odštěpením od státní církve anglické (anglikánské); při protestantské nauce zachovává v organisaci a obřadech některé zbytky zbylé ze středověkého katolicismu;

149 Harvardští klasikové – soubor předních děl světové literatury, populárně vydaný Harvardovou universitou v Cambridgi u Bostonu;

653$

155 Rockefeller John D. (1839 – 1937) – americký kapitalista, zakladatel petrolejářských monopolů; příslovečný typ milionáře;

157 Skládání o starém námořníku – romantická balada, kterou složil Samuel Taylor Coleridge (1772–1834). Kniha Lyrické balady, vyšlá r, 1792 a obsahující básně Coleridgovy a Wordsworthovy, je manifestačním počátkem anglického romantického hnutí;

163 Chambers Robert W. (1865 – 1933) – americký autor dobrodružných a společenských románů;

Phillips David Graham (1867–1911) – americký spisovatel kritických realistických románů; je zde neprávem kladen vedle bezcenného Chamberse;

172 Lee Robert Edward – americký generál, vrchní velitel armády Jihu v občanské válce, příslovečný svou „rytířskostí”;

178 Filinka – přezdívka města Filadelfie;

180 Je na nás živých se slavně zavázat… že vláda lidu, lidem a pro lid … První mluvčí náhodně a jeho pokračovatel úmyslně cituje větu ze slavného Gettysburského proslovu, tj. řeči, kterou pronesl Abraham Lincoln r. 1863 při otevření hřbitova pro padlé v bitvě u Gettysburgu (viz pozn. k str. 12); řeč formuluje zásady politické demokracie, přesahující ve svých důsledcích řád buržoas. demokracie;

181 karcinom – zhoubný nádor;

Ten Kassius vypadá tah hladově a vychrtle – citát ze Shakespearovy tragédie Julius Caesar;

183 u Hopkinse – na Hopkinsově universitě v Baltimoru;

184 španělsko-americká válka – pětiměsíční válka r. 1898, kterou Spojené státy nastoupily politicky na cestu imperialismu pod záminkou osvobození španělských kolonií, jako Kuby a Filipínských ostrovů, ve skutečnosti k rozšíření svého vlivu v Atlantickém i Tichém oceánu;

džin-ekolog – chybnou výslovností uvádí mluvčí v souvislost slova gynekolog (ženský lékař) a gin (lihovina) ;

186 Quod potui perfeci (lat.) – co jsem mohl, vykonal jsem;

Též já jsem žil v Arkádii – překlad lat. pořekadla neznámého původu, vyskytuje se u F. Schillera; Arkádie – řecká pastýřská krajina, příslovečná jako dějiště klidné idyly;

197 Graustark – smyšlený stát východní Evropy, příslovečný jako dějiště romantických dobrodružství; podle románu Graustark, jejž napsal americký spisovatel George Barr Mc Cutcheon (1866 – 1928);

198 Lorna Doonová – hrdinka stejnojmenného milostného a historického románu, jejž napsal anglický spisovatel Richard Blackmore (1825-1900);

209 Longfellow Henry Wadsworth (1807–1882) – nejoblíbenější americký básník 19. stol., autor eposu Píseň o Hiawathovi s námětem z indiánských pověstí (1855). Zde je uveden jako konvenční moralista;

654$

218 Gerard … otec Erasmův – Klášter a domov – Gerard, otec slavného učence Erasma Rotterdamského (15. a 16. stol.), je hrdinou poutavého historického románu „Klášter a domov jejž napsal anglický realistický spisovatel Charles Reade (1814 – 1884);

220 Caesar Gaius Iulius (kolem 100–44 př. n. 1.) – římský vojevůdce, státník a diktátor, je tu uveden jako autor pamětí Zápisky o válce galské;

Cicero Marcus Tullius (106 – 43 př. n. 1.) – slavný římský řečník, politik a spisovatel, autor uvedených moralistických spisů Se senectute (O stáří) a De amicitia (O přátelství);

Vergilius – Maro Publius Vergilius (70 – 29 př. n. 1.) – slavný římský básník, autor epické básně Aeneis a Zpěvů rolnických a pastýřských;

Ovidius – Naso Publius Ovidius (43 př. n. 1.–18 n. l.) – slavný římský básník, autor bájeslovných básní Proměny a Kalendář, zvláště oblíbený jako básník milostný (Lásky, Umění milovat aj.); gnóm – skřítek;

bakchický – totéž co dionysovský (viz pozn. k str. 108). Bakchus je latinský název pro řeckého boha Dionysa;

Lukrecius – Carus Titus Lucretius (98–55 př. n. 1.) – velký římský básník, vyslovil materialistický světový názor v básni

O povaze věcí;

Nox est perpetua… una dormienda atd. (lat.) – zbývá nám už jen spát věčnou noc. Citát, rozdělený zde v několik větných celků, je z básně Catullovy. Catullus Gaius Valerius (87–54 př. n. 1.), římský lyrik vášnivých a rozervaných milostných básní;

221 Horatius – Flaccus Quintus Horatius (65–8 př. n. 1.), římský úvahový a satirický básník, autor básnických listů a lyrik ve formách zvaných ódy a epody;

222 Odi et amo atd. (lat.) – Miluji a nenávidím. Proč tak činím, snad se zeptáš. Nevíro, ale cítím tak a trpím. – Citát z básně Catullovy;

Nulla potest mulier atd. (lat.) – Žádná žena nemůže říci, že je tak milována, jako vpravdě je ode mne milována moje Lesbie. – Citát z básně Catullovy;

223 aorist (řec.) – jeden z minulých časů slovesa; oplativ (lat.) – přací způsob slovesa;

Anabase (z řeč.) – pochod. Tento název má slavný řecký spis Xenofontův. Řecký publicista a politik Xenofón se zúčastnil jako jeden z velitelů výpravy řeckých žoldnéřů do Persie proti králi Ártaxerxovi II. na straně odbojného Kyra mladšího. Po smrti Kyrově v bitvě u Kunax vedl ústup 10 000 Řeků z Babylónie zpět na Balkán. Své zkušenosti vypsal v knize Anabasis;

224 γυναιχoς (řec.) – 2. pád slova „žena“;

Lesbos – ostrov v Středozemním moři; v starověku měly jeho řecké obyvatelky pověst pohlavně úchylných, odtud rčení lesbická láska;

655$

xαι xατá γηυ xαι … (z řec.) – na zemi i na moři (starověká právní formule);

225 mandarín – hodnostář v předrevoluční Číně;

Gloucester, Marblehead, lidé z Cape Codu, „Odvážní kapitáni“ – autor tu uvádí místa a města z kraje na sever od Bostonu na pobřeží Spojených států, z nichž některá jsou dějištěm počátku románu „Odvážní kapitáni“ od anglického spisovatele Rudyarda Kiplinga (1865-1936);

256 Caruso Enrico (1873–1921) – slavný italský operní pěvec, tenor; působil většinou ve Spojených státech;

269 Grant Ulysses (1822–1885) – americký generál, vítězný vrchní velitel armády Severu v občanské válce; president Spojených států 1869-1877;

277 byl Ali Babou, byl Orfeem a miloval Eurydiku – Ali Baba, v pohádce z Tisíce a jedné noci najde v podzemní jeskyní skrytý poklad loupežníků. Orfeus, v řeckém bájesloví zázračný pěvec, vypraví se za zemřelou láskou Eurydikou do podsvětí, aby ji přivedl z říše mrtvých k životu. Oba příklady tu spojuje motiv cesty do hlubin;

281 katétr – cévka, lékařský nástroj k umělému odvedení moče z měchýře;

287 Thor – válečný bůh starých severských Germánů;

293 Lardner Ring (1885 – 1933) – znamenitý americký satirik, odhalující zákulisí sportovního života, v knihách povídek Znáš mě, Alíku, aj. – Dále jsou v textu citovány dvě věty z Lardnerových črt;

294 Fuimus fumus (lat.) – byli jsme pouhý dým;

299 Merkur (lat.) – bůh praktických činností, posel nejvyššího boha Jupitera, má proto okřídlené paty;

Ariel – vzdušná nadpřirozená bytost, postava ze Shakespearovy hry Bouře;

305 ‘Eυτευυευ ξζεναυυει στανµo … (řec.) – odtud táhne tři denní pochody, 15 parasang, k řece Eufratu. – Citát z Xenofontovy Anabase (viz pozn. k str. 223). – Parasanga, staroperská míra, asi 5 kilometrů; Burns Robert (1759 – 96) – skotský básník lidového tónu, písňový lyrik a satirik v skotském dialektu. Báseň, nazvaná podle hrdiny Tam O‘Shanter, zesměšňuje pověrčivost;

Wordsworth William (1770 – 1850) – anglický básník, vůdčí postava první generace anglického romantismu. (Viz též pozn. ke str. 157);

Cymbelin – Shakespearova tragikomédie. Následuje řada názvů Shakespearových her a sonetů;

656$

308 Prubík (angl. Touchstone) – šašek ze Shakespearovy veselohry Jak se vám líbí;

Vždycky vás raději snesu, než ponesu atd. – výrok Prubíkův ve Shakespearově hře Jak se vám líbí (překlad E. A. Saudka); Kerberos – podsvětní netvor, tříhlavý pes, z řeckého bájesloví;

309. Laertes, Ofélie – postavy ze Shakespearovy tragédie Hamlet (citát

– překlad E. A. Saudka);

Kéž jich vyškrtal sto! Tisíc! – Shakespearův současník Ben Jonson vyslovil ve spise Stavební dříví aneb objevy (1630) přání, aby Shakespeare byl vyškrtl aspoň tisíc svých veršů – patrně podle Jonsonova mínění nezdařilých;

Tys, přírodo … – Shakespeare, Král Lear (překlad E. A. Saudka); ,

Jonson Benjamin (zkráceně Ben), (1573 – 1637) – anglický lyrik a dramatik, dal podklady ke škole literárního klasicismu;

Falstaff – komická postava poživačného a vychloubavého rytíře ze Shakespearovy historické hry Jindřich IV. a z komedie Veselé windsorské paničky;

Firkins Albert Thorndyke – smyšlené jméno;

Soho – londýnská čtvrť, zvláště cizozemských restaurací a hospod; guinness – značka anglického piva, podle jména výrobní firmy; Chesterton Gilbert Keith (1874–1936) – anglický povídkář a básník, propagátor katolictví, ale i odpůrce některých aspektů kapitalismu;

Lucas Edward Verrall (1868 – 1938) – anglický esejista; jména obou anglických literátů v tomto satirickém obrázku jsou vybrána pro poživačnou náladu jejich díla;

Ó vzácný Bene Jonsone! – je tu citován náhrobní nápis Jonsonův;

310 největší pocta vzdaná Shakespearovu géniu – báseň Na památku mého milovaného přítele, spisovatele Williama Shakespeara, kterou připojil Ben Jonson k prvnímu soubornému, posmrtnému vydání Shakespearových her r. 1623;

311 Labuť avonská – označení Shakespeara v uvedené Jonsonově básni; Avon, řeka protékající Shakespearovým rodištěm Stratfordem;

Bojoval celou hodinu podle shrewsburské zvonice – citát o Falstaffovi ze Shakespearova Jindřicha IV. – Shrewsbury, město v jižní Anglii;

Parnas nahlížený z hory Sinajské – umění nahlížené ze stanoviska nábožensko-moralistického;

312 Na počátku bylo slovo. Já jsem alfa i omega – citáty z bible; alfa, omega – první a poslední písmeno řecké abecedy, tedy; počátek i konec;

657$

Aischylos, Euripides, Sofokles – řečtí tragikové 4. století př. n. 1.;

313 Herrick, příslušník kmene Benova – Herrick Robert (1591 – 1674)

– anglický duchovní a básník, následovník klasické školy Bena Jonsona;

Blake William (1757–1827) – anglický malíř a rytec, snivostí a fantastičností obrazů a melodičností verše předchůdce romantismu;

Donne John (1571 – 1631) – anglický duchovní a básník, výrazný představitel literárního baroka;

Crashaw, Carew, Suckling, Campion, Lovelace, Dekker – přední angličtí lyrikové 17. století, vynikající hudebností verše; z nich Dekker je více znám jako dramatik;

Howells William Dean (1837 – 1920) – americký romanopisec, teoretický průkopník realismu;

James Henry (1843–1916) – americký romanopisec, psychologický realista, snažící se o vytříbenou stylistickou formu;

316 entgegen (něm.) – proti;

Immensee (něm.) – název nejznámější novely Theodora Storma (1817 – 1888), předního německého povídkáře na rozhraní pozdního romantismu a realismu;

Höher ais die Kirche (něm.) – vyšší než kostel. Je možné, že tu autorovi neslouží správně paměť při vypočítávání titulů dětské četby v němčině a že jde o Stormovu novelu Hans und Heinz Kirch, neboť předešlý titul je rovněž od Storma;

Der zerbrochene Krug (něm.) – Rozbitý džbán, název klasické veselohry, kterou napsal německý dramatik Heinrich von Kleist (1777-1811);

Henry Patrick (1736–1799) – americký řečník a politik, účastník americké revoluce;

Revere Paul (1735 – 1818) – americký vlastenec, účastník osvobozenských bojů americké revoluce;

318 genius loci (lat.) – genius místa, tj. zvláštní ráz místa;

323 Kolikrát spatřil již srpeček měsíce atd. – verše z romantické básně Kublaj chán, kterou napsal Coleridge (viz pozn. k str. 157);

324 Duben je ze všech měsíců nejkrutější – citát z básně Pustina (nebo Úhor, angl. the Waste Land) od modernistického básníka T. S. Eliota, nositele Nobelovy ceny, propagátora reakčních ideologií (narodil se r. 1888 v Americe, ale r. 1927 přijal britské občanství). Následující stránky jsou proloženy množstvím nenápadně uvedených citátů z klasické i moderní poesie.

325 Quadropedante putrem… (lat.) – citát z Vergilia: Kopyto hlučným během víří prach.

326 tudorský styl – přechod od stavebního stylu gotického k renesančnímu v Anglii za vlády dynastie tudorovské v 16. stol.;

658$

330 Taylor Jeremy – anglický kazatel barvitého stylu na poč. 17. století. Následují komicky seřaděná jména různých starších církevních spisovatelů;

332 S. J. – zkratka pro Societas Jesu, Tovaryšstvo Ježíšovo. Řád jezuitský byl založen Ignácem z Loyoly r. 1534 na podporu katolické církve proti reformaci;

335 Poeta nascitur, non fit (lat.) – básníkem se člověk rodí, nikoli vychovává – zkomolení latinského pořekadla;

337 konfederace – sdružení jižních států v občanské válce Severu proti Jihu;

Bryan William Jennings (1860–1925) – americký politik, pro své snahy o mírné reformy nesmírně populární v širokých vrstvách. Brojil proti zlatému standardu (krytí vydaných bankovek zlatem), který přinášel zisk spíše kapitalistickým spekulantům nežli pracujícím, a v řeči r. 1896 v Chicagu obviňoval kapitalisty, že chtějí „ukřižovat lidstvo na kříži ze zlata“;

341 Angell Norman, sir (naroz. 1874) – anglický publicista, pacifista, nositel Nobelovy ceny míru r. 1933, brojil proti válečné politice v knize Velká iluse;

Wister Owen (1860–1938) – americký realistický spisovatel;

342 ve stínu zlatého kříže – viz. pozn. o Bryanovi k str. 337;

346 Nur wer die Sehnsucht kennt, weiss, was ich leide (něm.) – jen ten, kdo touhu zná, ví, co trpím;

347 Kultur – posměšně citováno německy;

348 Ich bin ja noch ein Kind (něm.) – jsem ještě dítě;

350 Albion – přezdívka Anglie;

351 „Hunové“ – přezdívka dávaná Němcům jejich protivníky v první světové válce;

Joffre Joseph (1852–1931) – francouzský generál, velitel na počátku první světové války;

352 Brooke Rupert (1887 – 1915) – anglický vlastenecký básník, padl v první světové válce;

353 Galahad – v středověkých pověstech rytíř čistého srdce, hledající svatý grál, tj. posvátnou nádobu s krví Kristovou. Symbolický význam pověsti o grálu není jasný;

Dulce et decorum est pro patria mori (lat.) – sladké a čestné je umřít za vlast;

366 Dewey George (1837 – 1917) – americký námořní důstojník, proslavil se zničením španělských lodí u Filipin ve válce španělsko-americké, jmenován za to admirálem;

367 Appomattox – město ve Virginii, kde skončila občanská válka tím, že 9. dubna 1865 se vzdal jižní velitel Lee severnímu veliteli Grantovi;

Rekonstrukce – období asi dvou desítiletí po občanské válce, kdy vnitřní politický a sociální řád bývalého otrokářského Jihu

659$

byl rekonstruován pod nátlakem vítězného kapitalistického Severu; černé sněmy – sněmy jižních států v období rekonstrukce, do nichž prvně byli voleni černošští poslanci;

372 Polonius – postava domýšlivého a rozvláčného starce ze Shakespearova Hamleta;

chandoský portrét Shakespeara – patřil původně vévodovi z Buckinghamu a Chandosu, nyní v Národní portrétní galerii v Londýně. Podle tradice jej namaloval Shakespearův herecký kolega tragéd Richard Bourbage, ale nyní se nepovažuje za autentický;

Vstaň, můj Shakespeare! – citát z Jonsonovy básně na Shakespeara;

374 princ Jindra – anglický následník trůnu, pozdější král Jindřich V., postava ze Shakespearovy hry Jindřich IV.; dále jsou jmenovány různé postavy z her Shakespearových, jako Rosalinda z Jak se vám líbí, aj.;

389 sotto voce (it.) – tlumeně;

400 Yale – universita v americkém městě New Haven;

401 rhodesovský stipendista – student ze Spojených států nebo z anglických dominií nebo kolonií, školený na anglické oxfordské universitě na stipendium, jež pro utužení vzájemných styků těchto zemí založil imperialistický politik Cecil Rhodes (1853–1903), rozšiřitel britského panství v Jižní Africe;

402 Wilson Woodrow (1856 – 1924) – americký historik a politik, president Spojených států (1913 – 1924), jež zavedl do první imperialistické světové války;

Bryce James, lord (1838–1922) – anglický učenec a politik, vydal r. 1888 velké dílo Americký stát (The American Commonwealth), jež zůstalo nadlouho základní studií amerického politického zřízení;

Tweed William (1823–1878), politik demokratické strany, ovládající dlouhá léta korupční politikou New York;

Tammany Hall – původně dobročinný spolek v New Yorku, nazvaný podle indiánského náčelníka Tammanyho z kmene Delawarů. Později se stal střediskem skupiny Demokratické strany pro město a posléze ústředím této strany pro celý stát New York. Za Tweedova vedení se stal příslovečným pro politickou korupci a násilnictví;

politika „pořádného klacku „ – výbojná americká zahraniční politika, nazvaná tak podle výroku v řeči presidenta Theodora Roosevelta;

Carlyle Thomas (1795–1881) – anglický spisovatel a kritik, útočil na anglickou kapitalistickou buržoasii z pozic idealistického blouznivého individualisty; autor spisů Hrdinové a uctívání hrdinů v dějinách, Francouzská revoluce aj.;

660$

403 Barrie James, sir (1860 – 1937 – anglický sentimentální dramatik; autor dětské povídky Petr Pan;

404 Livius Titus (59 př. n. l.–17 n. 1.) římský historik, autor rozsáhlých římských dějin Od založení města, jejichž větší díl se však nedochoval;

Tacitus Publicus Cornelius (asi 55 – 120 n 1.) – římský historik, v knihách Historie a Letopisy kriticky zachytil dobu prvních císařů;

407 Hellas (řec.) – starověké Řecko;

427 vdova windsorská – přezdívka anglické královny Victorie (panovala 1837 – 1901) podle jejího sídla na zámku Windsoru; Heptameron – sbírka milostných povídek, kterou francouzsky napsala královna Markéta Navarrská (1492–1549);

Murrayův Euripides – Murray Gilbert (1866–1957), slavný anglický klasický filolog, nejznámější básnický překladatel řeckých tragiků, zvláště Euripida. Nynější generace si stěžuje, že jeho překlady jsou zastaralé, protože se příliš drží strojeně „poetické” dikce anglických básníků 19. století;

428 Zlatý osel – název satirického a fantastického příběhu, který napsal latinsky Apuleius (2. stol. n 1.);

Aristofanes (kolem r. 300 př. n. 1.) – řecký autor satirických komedií;

Frankenstein – hrdina stejnojmenného příšerného románu paní Mary Shelleyové (1797 – 1851) druhé choti básníka Percy Bysshe Shelleyho;

Dunsany lord (naroz. 1878) – irský spisovatel fantastických povídek a dramat;

Sir Gawayn a Zelený rytíř – veršovaný rytířský román, vzniklý na severozápadě Anglie v 14. století;

Kniha Tobiášova – v Starém Zákoně;

429 Menkaura, Achnaton – egyptští faraonové;

432 plémě Attilovo – Hunové, vedení králem Attilou (433–453); o přezdívce „Hunové“ pro Němce viz. pozn. k str. 351;

Pershing John (1860–1948) – vrchní velitel amerických vojenských sil za 1. světové války; „Už jsme tady, Lafayette“ – Pershingův příslovečný výrok při nástupu amerických sil na francouzskou půdu v 1. světové válce. Má vyjádřit americkou vděčnost za podporu Francouzů, zvláště konservativního revolucionáře, markýze Lafayetta (1757–1843), v americkém osvobozenském boji;

434 Sigma nu, Kappa sig – americké studentské spolky („bratrstva „ a „sesterstva”) se označují řeckými písmeny nebo zkratkami; 448 barel – soudek, dutá míra;

453 dybuk – podle židovské pověry prokletá duše zemřelého, jež se vtělí do živého člověka;

661$

454 Bronx – čtvrť New Yorku na ostrově Long Island;

458 Breughel Pieter (1525–1569) – vlámský malíř, spojující smysl pro realistickou lidovou tematiku s groteskní fantasií; ten Němec – Schliemann Heinrich (1822–1890), německý archeolog, vykopávkami v pahorku Hissarlik v turecké Malé Asii objevil starověkou Tróju;

465 Pullmanův vůz – spací vůz amerických železnic. Pullman George (1831 – 1897), americký inženýr, vynálezce a výrobce spacích vozů;

468 Kanaan – v Starém Zákoně země zaslíbená Izraelitům;

Rút, Bóz – postavy z knihy Rút v Starém Zákoně;

Isolda – postava z keltské pověsti o lásce Tristrama (Tristana) a Isoldy. Pověst byla nesčetněkrát umělecky zpracována;

481 prerafaelité – anglická umělecká skupina malířů a literátů, jimž od r. 1849 stál v čele Dante! Gabriel Rosselti (1828–1882); svým sklonem k „umění pro umění „ se stala jedním z popudů k tzv. estetickému hnutí v Anglii, jež bylo idealistickým protestem proti, ochuzování života kapitalistickou civilisací;

Luini Bernardius (asi 1470–asi 1529) – italský líbivý renesanční malíř, žák Leonarda da Vinci;

493 Damoklův meč – obrazně: hrozící nebezpečí; řecký tyran Damokles dal zavěsit nad svým trůnem meč na tenkou nit a zval k usednutí hosta, který mu záviděl jeho postavení;

495 Magna charta (lat.) – velká listina; potvrzení ústupků, jež vymohli vzbouřeni šlechtici a zástupci měst na anglickém králi Janu Bezzemkovi r. 1215; bývala považována za počátek ústavních svobod v Anglii;

Aethelred Nejapný – zahajuje tu řadu vymyšlených jmen, parodujících nejstarší anglickou historii;

504 Admétos – v řecké pověsti thesalský vládce; když měl zemřít, přemluvil bůh Apollo bohyně osudu, aby dovolily někomu jinému zemřít za něj; nabídla se jeho manželka Alkestis; když zemřela, vyvedl ji z podsvětí Héraklés zpět k manželu;

519 Baldur – bůh severských Germánů;

540 koleje a university – ve Spojených státech je čtyřletá kolej nižší částí vysokoškolského studia, vedoucí k hodnosti bakaláře; další roční studium na universitě vede k titulu mistra, tříleté k titulu doktora. Koleje mohou být samostatné vysoké školy nebo tvoří součást a přípravný stupeň university;

570 Artemidór – nelze určit, kterého z mnoha známých historických Artemidórů měl autor na mysli;

587 Debs Bugen (1855 – 1926) – železniční dělník, odborářský pracovník, pětkrát kandidoval na presidenta Spojených států za stranu socialistickou; několikrát vězněn; napsal řadu knih a projevů;

662$

600 Meredith George (1828–1909) – anglický romanopisec skvělého, ale strojeného stylu, autor románu Zkouška Richarda Feverella aj.; Ouida – pravým jménem de la Ramée Marie Lanise (1893– 1908), autorka snobských románů o anglické vyšší společnosti;

601 Kublaj – chán tatarský a vladař čínský (panoval 1279–1294), zakladatel mongolské dynastie v Číně; jeho moc sahala až do východní Evropy; u jeho dvora žil benátský cestovatel Marco Polo (1254-1324);

Thothmes atd. – následuje výčet jmen staroegyptských historických osobností;

Disraeli Benjamin, hrabě Beaconsfield (1804–1881) – anglický spisovatel a vůdčí státník konservativní strany; jím tu začíná výčet jmen literárních osobností různých národů;

605 Richthofen – německý letec za 1. světové války;

606 Artuš – král Británie podle středověkých keltských pověstí, nesčetněkrát umělecky zpracovaných; jeho jméno začíná tu výčet historických i bájeslovných osob, k nimž je hrdina přirovnáván;

610 Ich kann nicht anders (něm.) – nemohu jinak;

Royce Jasiah (1585 – 1916), Münsterberg Hugo (1863–19.16) – američtí idealističtí filosofové, průkopníci vyučování filosofie na amerických universitách; jejich jmény tu začíná výčet filosofů starověkých i novověkých;

611 Browning Robert (1812–1889), Tennyson Alfred, lord (1809– 1852), Wordsworth William (1770–1850) – vůdčí angličtí básníci směru romantického a novoromantického;

617 Everett Alexander Hill (1790–1847), James William (1842 až 1910) – američtí filosofové a esejisté;

626 Dcery Konfederace – snobské a reakční sdružení žen, propagující příchylnost k zásadám jižních, kdysi otrokářských státu v USA;

641 Et ego in Arcadia (lat.) – též já v Arkádii – viz pozn. k str. 186;

642 Cipango – středověký název pro Japonsko, o kterém byly jen nejasné zprávy.

THOMAS WOLFE

K domovu pohleď, anděle!

Z anglického originálu Look Homeward, Angel (Charles Scribner’s Sons, New York 1929, 1947, 1952) Vydalo SNKL n. p., Praha 1961 (digrv1). Vytiskla Stráž, tiskařské závody, n. p., Náklad 20 000 výtisků; Vydání třetí, v SNKLU první

PRAHA 1961; SOUDOBÁ SVĚTOVÁ PRÓZA SVAZEK 115