Virginia Woolf

 Byla významná anglická spisovatelka, literární kritička, esejistka, vydavatelka, filozofka a feministka. Zároveň byla členkou Bloomsbury Group, což byla skupina avantgardních umělců a intelektuálů. 

Narodila se v Londýně a byla vychovaná spolu s několika vlastními sourozenci i sourozenci z prvního matčina manželství v typické viktoriánské rodině. 

Již v mládí měla psychické problémy, částečně kvůli incestnímu obtěžování od svého bratra Geralda. Jelikož v tehdejší době bylo zakázáno mluvit o jakémkoliv sexuálním tématu,  mlčela o svém traumatu a začala nenávidět svou fyzickou existenci a své tělo. Navzdory své mlčenlivosti vše psala do deníků, které si vedla už od dětství. 

V roce 1906 zemřel bratr Toby, Virigina se znovu psychicky zhroutila a poprvé se také pokusila o sebevraždu. 

Woolfová kvůli svým nepříjemným zážitkům z dětství odmítala muže z hlediska fyzické přitažlivosti, o to více se spoléhala na blízká, až intimní přátelství se ženami. I přesto se v roce 1912 provdala za Leonarda Woolfa, člena Bloomsbury Group. 

Několikrát byla hospitalizována v psychiatrické léčebně, ale ani přes snahu lékařů a trpělivost manžela, nedokázala překonat své zhoršující se depresivní stavy. Trpěla hlubokými depresemi. Kolem zuřila druhá světová válka a jelikož se s manželem (Židem) účastnili protifašistického odboje, tušila, co by ji čekalo, kdyby Velká Británie válku prohrála nebo kdyby byli zatčeni. Vzhledem k neúnosné situaci dne 28. března 1941 spáchala sebevraždu utopením v řece Ouse blízko svého venkovského domu v Rodmellu, ačkoli bitva o Británii skončila oficiálně již 31. října 1940.

K majáku

Po svém prvním vydáním se kniha brzy zařadila mezi nejlepší anglicky psané romány 20. století. Děj se odehrává: mezi lety 1910 a 1920 na anglickém pobřeží. Klidná a mateřská paní Ramsayová a tragický, absurdní pan Ramsay tráví společně se svými dětmi a různými hosty dovolenou na ostrově Skye. Ze zdánlivě triviálního odložení návštěvy nedalekého majáku Wolfová vytváří znamenitou a dojemnou studii složitého vnitřního napětí i pozoruhodné soudržnosti rodinného života a konfliktu mezi mužským a ženským principem.

Virginia Woolf

K majáku

2014

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© Jarmila Fastrová – heirs c/o DILIA, 2014

© INDEART, 2014

www.indeart.cz

978-80-87997-30-7  

I/

OKNO

1

„Ano, jistě, bude-li zítra hezky,“ řekla paní Ramsayová. „Ale to musíš ráno vstát se skřivánkem!“

Jejímu synkovi ta slova způsobila ohromnou radost, vždyť mu skoro potvrzovala, že se výprava určitě uskuteční a ten div, na nějž se tolik těšil jakoby už ode dávných let, je po celonoční tmě a celodenní plavbě na dosah. Už ve svých šesti letech patřil k rozsáhlému rodu těch, kdo nedovedou oddělovat jeden pocit od druhého, takže se nemohou ubránit, aby jim vyhlídky do budoucna s jejich radostmi a strastmi nezaclonily něco z bezprostřední skutečnosti. U takových lidí je už v nejranějším dětství každý postřeh v kolotoči vjemů nadán mocí zkrystalizovat a ustálit chvíli, na kterou vrhne svůj stín nebo svou zář - a tak malému Jamesovi Ramsaymu, když si usazený na podlaze vystřihoval obrázky z ilustrovaného katalogu Obchodních domů armády a námořnictva a uslyšel matčina slova, ihned obrázek ledničky splynul s představou nebeského blaženství. Obestřel se radostí. Trakař, žací stroj, ševel topolů, listí blednoucí před deštěm, krákání havranů, ťukání smetáků, šustot oděvu - to všechno vnímal tak barvitě a zřetelně, že už pro to v duchu měl své vlastní šifry, svou tajnou řeč, ačkoli vypadal jako vtělená strohá a nesmlouvavá přísnost, s tím vysokým čelem a pronikavýma modrýma očima, neposkvrněně upřímnýma a čistýma, trochu zamračenýma, kdykoli postřehl nějakou lidskou slabost, takže když ho matka pozorovala, jak přesně vede nůžky kolem obrysů ledničky, představila si ho v rudém hávu s hermelínem na soudní stolici, nebo jak v kritické situaci řídí ve veřejném zájmu příkrý a nezbytný zásah.

„Jenže,“ ozval se jeho otec a zvenčí přistoupil k oknu obývacího pokoje, „zítra nebude hezky.“

Mít po ruce sekeru, pohrabáč nebo nějakou zbraň, která by se otci zaťala do prsou a na místě by ho zabila, James by se jí byl chopil. Takhle do krajnosti vzněcoval a dráždil své děti pan Ramsay pouhou svou přítomností - když tam tak trčel jako nůž, tenký jako čepel nože, a jízlivě se usmíval, protože ho těšilo nejen vědomí, jak svého synka zklamal a zároveň zesměšnil svou ženu, v každém ohledu desettisíckrát lepší než on (pomyslil si James), ale i čistě osobní uspokojení z vlastní správné soudnosti. Co řekl, byla pravda. Vždycky to byla pravda. Nepravdy vůbec nebyl schopen; s fakty si nikdy nezahrával; nikdy nepozměnil třeba ani nepříjemné slůvko, aby udělal radost nebo aby se zavděčil nějakému lidskému tvoru, natož vlastním dětem, plodům ledví svého: ty si přece mají už v dětství uvědomovat, že život je těžký, skutečnost nesmlouvavá; a že po té cestě do vybájené říše, na níž naše nejzářnější naděje hasnou a naše křehké kocábky ztroskotávají v temnotách (tu se pan Ramsay vždycky napřímil a malýma, přimhouřenýma modrýma očima utkvěl na horizontě), člověk především potřebuje odvahu, pravdu a vytrvalost.

„Ale vždyť možná bude hezky - já čekám, že bude hezky,“ řekla paní Ramsayová a přitom trochu netrpělivě škubla nazrzlou punčochou, kterou pletla. Jestli ji teď večer doplete, jestli se oni přece vypraví k majáku, dostane ji strážný na majáku pro svého chlapečka ohroženého tuberkulózou kyčle; a ještě kupu starých obrázkových časopisů a trochu tabáku, vůbec všechno, co se dá shledat, co se leckde povaluje a nikdo to vlastně nepotřebuje, jenom to zabírá místo - všechno se pošle těm chudákům, kteří se musí k smrti nudit, když tam nemají celý den co dělat, leda jen čistit svítilnu a přistřihovat knot a trochu se porýpat na ždibíčku zahrádky - aby se měli čím zabavit. Jak by se vám líbilo trčet napořád celý měsíc, a v bouřlivém počasí třeba i déle, někde na skále, kde snad ani není dost místa zahrát si tenis? ptávala se; nedostávat žádné dopisy ani noviny a s nikým se nevídat, ani s vlastní ženou, jestli ji člověk má; nevědět, jak se daří doma dětem - třeba stůňou, třeba odněkud spadly a zlámaly si nohu nebo ruku; týden za týdnem pořád vidět, jak se rozbíjejí stejné ponuré vlny a jak se žene hrozná bouře, a okna zastříkaná mořskou pěnou a ptáky roztříštěné o svítilnu, a všechno se s vámi kolíbá a bojíte se vystrčit nos ze dveří, aby vás to nesmetlo do moře - jak by se vám to líbilo? ptávala se hlavně svých dcer. A proto, dodávala už trochu jiným tónem, musí se jim poslat, co člověk může, aby jim trochu ulevil.

„Fouká přímo na západ,“ řekl ateista Tansley a roztáhl kostnaté prsty proti větru, takže mu mezi nimi profukoval - jako každý večer se totiž procházel s panem Ramsaym po terase, sem a tam, sem a tam. To znamená, že vítr fouká co možná nejnepříznivějším směrem pro přistání u majáku. Ano, opravdu říká nepříjemné věci, uznala paní Ramsayová; nemusel by to takhle protivně rozmazávat a působit Jamesovi ještě větší zklamání; ale ona jim stejně nedovolí, aby se mu smáli. „Ateista,“ říkají mu, „hele ho, ateistu!“ Posmívá se mu Rosa, posmívá se mu Prue, posmívá se mu Andrew, Jasper, Roger; dokonce starý jezevčík, úplně bezzubý, ho kousl za to, že už je (jak se vyjádřila Nancy) stodesátý mladík, co se za nimi přihnal až na Hebridy, a je to přece o tolik hezčí, když jsou tu sami.

„Hloupost!“ okřikla ji paní Ramsayová, náramně přísně. Ten zvyk přehánět mají sice po ní, mají pravdu i v tom, že ona sem zve až moc lidí a musí pak některé ubytovat v městečku - ale nesnese nezdvořilé chování k hostům, zvlášť k mladíkům chudým jako kostelní myši, jak muž říká „výjimečně schopným“, kteří se mu tolik obdivují a jezdí sem na prázdniny. Ona bere pod ochranu vlastně celé mužské plemeno - z důvodů, které by nedovedla vysvětlit: pro jejich rytířskost a udatnost, protože sjednávají mezinárodní dohody, panují v Indii, ovládají finance; a nakonec i pro jejich vztah k ní, jejž nemůže nevycítit žádná žena a neuznat, že jí lahodí - tak dětsky důvěřivý, uctivý, jaký smí stará žena mladíkovi dovolit, aniž tím utrpí její důstojnost, a běda dívce - kéž k nim nepatří žádná její dcera - která necítí, jakou cenu má tohle a všechno, co s tím souvisí, až do morku kostí.

Svou Nancy tehdy přísně okřikla. On se za nimi nepřihnal, řekla. Vždyť ho pozvali.

Musí se přece nalézt východisko. Snad je nějaké jednodušší, ne tak těžkopádné, povzdechla si. Když se podívá do zrcadla a vidí, jak má v padesáti letech šedivé vlasy a ochablé tváře, vždycky si pomyslí, že snad mohla v životě pořídit víc - s mužem, s penězi, s jeho knihami. Ale nikdy ani na vteřinu nelitovala svého rozhodnutí, nikdy se nevyhýbala nesnázím a nezanedbávala své povinnosti. Když se onehdy přísně zastala Charlese Tansleyho a dcery k ní vzhlédly od talířů, jistě vypadala tak, že z ní šla hrůza - však si teď Prue, Nancy, Rosa mohou jen tajně zahrávat s kacířskými nápady a každá osnovat plány, že si zařídí život jinak než ona; třeba v Paříži; divočejší život; aby se nemusely pořád starat o nějakého mužského; vždyť možná potají berou v pochybnost i úctu a rytířskost, Anglickou banku, koloniální statut Indie, snubní prstýnky a svatební závoj, ale i tohle pro ně přece snad má trochu opravdové krásy, která působí na jejich dívčí srdce, takže je přiměla, aby své matce, dokud jí na ocích seděly kolem stolu, zmužile vzdaly cest - za její zvláštní přísnost, za její nesmírnou zdvořilost takřka královny, která žebrákovi pozdvihne špinavou nohu z bláta a umyje mu ji - když je tak velmi přísně napomenula kvůli nešťastnému ateistovi, co se za nimi přihnal - totiž správně řečeno co k nim na pozvání přijel - na ostrov Skye.

„Ták - zítra se u majáku nepřistane!“ řekl Charles Tansley a spráskl ruce, jak tam stál u okna s jejím mužem. Opravdu by s tím už měl přestat. A mohli by ji a Jamese už nechat na pokoji a povídat si dál spolu! Pohlédla na Tansleyho. Takový ubohý exemplář, říkají děti, samý hrbol, samá proláklina. Ani nedovede hrát kriket - jen postrkává, pošťuchuje. Jízlivá potvora, říká mu Andrew. Však vědí, co je mu nejmilejší - věčně se procházet s panem Ramsaym, sem a tam, sem a tam, a vykládat, kdo vyhrál tuhle cenu, kdo vyhrál tamtu, kdo dělá „prvotřídní latinské verše“, kdo je „ohromně duchaplný, ale podle mého mínění v podstatě usuzuje chybně“, kdo je bezesporu „nejschopnější chlapík v Balliolu“, kdo své nadání dočasně zahrabal v Bristolu nebo v Bedfordu, ale jistě o něm hodně uslyšíme, až jeho Prolegomena (první stránky jejich korektury má Tansley u sebe, kdyby se pan Ramsay chtěl na ně podívat) k nějakému speciálnímu oboru z matematiky či filosofie spatří světlo světa. O tomhle si ti dva spolu povídají.

Sama se mu někdy musí smát. Onehdy řekla něco o „vlnách jako hory“. Ano, řekl Charles Tansley, moře je trochu rozbouřené. „Nejste zmáčený až na kůži?“ zeptala se. „Postříkaný, ale ne až na kůži,“ odpověděl a štipcem si otřepí rukáv, sáhl si na ponožky.

Ale tohle prý jim ani tak nevadí, dětem. Ani jeho obličej, ani jeho způsoby. Vadí jim on sám - jeho stanovisko. Stěžují si, že když si povídají o něčem zajímavém, o lidech, o hudbě, historii, ať je to co chce,když třeba jen řeknou, že je krásný večer, tak proč si neposedět venku, Charles Tansley vždycky všechno zaonačí tak, aby mohl přezíravě uplatnit svůj názor, aby je všechny dopálil třeba tím, jak žíravě všechno rozleptá až na živé maso a do krve  dřív nedá pokoj. A chodí se prý do galerií dívat na obrazy, a kolikrát se člověka třeba zeptá, jestli se mu líbí jeho kravata. Víbůh že nelíbí, říká Rosa.

Hned po jídle se jako plachá zvěř vytratí od stolu, těch našich osm synů a dcer, do svých ložnic, do svých pevností tady v domě, kde si nikde jinde nemohou v soukromí podebatovat o něčem, o všem: o Tansleyho kravatě, o návrhu k zákonu o parlamentním zastoupení; o mořských ptácích a motýlech; o lidech; a zatím už proudí slunce do těch pokojíků v podkroví, oddělených od sebe jen dřevěnou příčkou, takže je tam zřetelně slyšet každý krok, i tu služebnou Švýcarku, jak se zalyká pláčem, protože jí někde v grisonském údolí otec umírá na rakovinu, a ozařuje kriketové pálky, flanelové kazajky, slaměné klobouky, kalamáře, kelímky s barvami, brouky, lebky ptáčků a z dlouhých roztřepených chaluh přibitých na stěny saje pach soli a moře, jímž po koupání také načichly ručníky zdrsnělé zadřeným pískem.

Sváry, rozpory, rozdíly v názorech, předsudky se zadírají v samu dřeň bytí - škoda, že začínají tak brzy, litovala paní Ramsayová. Ty mé děti jsou tak kritické! Napovídají tolik hloupostí! Vyšla z jídelny a vedla si za ruku Jamese, protože nechtěl jít s ostatními. Připadá jí to tak hloupé vymýšlet si rozdíly, jako by mezi lidmi nebylo bůhví už beztak dost rozdílů, Ty opravdové rozdíly, pomyslila si u okna v obývacím pokoji, přece už postačí, úplně postačí. V té chvíli měla na mysli bohaté a chudé, ty nahoře a ty dole; urozených si dost nerada, ale přece jen váží - copak nemá v žilách krev hodně vznešeného, byť i trochu mytického italského rodu, jehož dcery, v devatenáctém století roztroušené po anglických salónech, tak roztomile si šlapaly na jazyk, tak vášnivě se bouřily - to po nich zdědila břitký vtip, sebejisté vystupování i letoru, a ne po netečných Angličanech, ani po chladných Skotech. Ale hlouběji rozbírala ten druhý problém, bohatých a chudých, a leccos, co vídá na vlastní oči, týden co týden, den co den, tady i v Londýně, když osobně navštíví nějakou vdovu nebo matku zápasící s bídou - s košíčkem na ruce, se zápisníkem a tužkou, jíž si do pečlivě nalinkovaných sloupců zaznamenává mzdy a výdaje, zaměstnanost a nezaměstnanost v naději, že takhle snad přestane být soukromou osobou, která dobročinností trochu chlácholí své svědomí a zároveň trochu ukájí zvědavost, a stane se tím, čemu se při své naivní nezkušenosti tak nesmírně obdivuje: odbornicí pro výzkum sociálních problémů.

Jak stála u okna a držela Jamese za ruku, zdály se jí ty problémy neřešitelné. Přišel tam za ní ten mladík, co se mu tolik posmívají; postavil se u stolu a rozpačitě na něm něco převracel, jako by se cítil nějak vyřazený - věděla to, ani se nemusela ohlédnout. Všichni už odešli - děti, Minta Doylová s Paulem Rayleym, Augustus Carmichael, její muž - všichni už byli někde venku. A tak se s povzdechem obrátila a řekla: „Nenudilo by vás to, pane Tansley, kdybyste mě doprovodil?“

Měla si v městečku vyřídit jednu hloupou záležitost a také ještě napsat pár dopisů, ale řekla, že potřebuje asi tak deset minut, a musí si vzít klobouk. A za deset minut byla zpátky, s košíčkem a slunečníkem, rozzářená pocitem, že je přichystána vydat se na toulky, ale musí se ještě na okamžik zastavit u tenisového hřiště a zeptat pana Carmichaela - slunil se tam, žluté kočičí oči otevřené dokořán, takže se v nich skoro jako v očích kočky zvenčí obrážely rozkolísané větve nebo plující obláčky, ale zevnitř ani zdání nějakých myšlenek nebo vznětů - jestli něco nepotřebuje.

Protože se vydali na velkou výpravu, řekla se smíchem. Do městečka. „Známky, dopisní papír, tabák?“navrhla mu a zůstala u něho stát. Ale ne, nepotřeboval nic. S rukama sepjatýma na objemném břiše jen trochu zamžoural, jako by chtěl přívětivě odpovědět na ty lákavé nabídky (byla vlídná, jen trochu znervóznělá), ale nemohl, protože byl pohroužen v šedozelených hlubinách ospalé nálady, do níž je pojal všechny, v níž není zapotřebí slov, ve všeobsáhlé a blahosklonné letargii blahovůle: vůči celému domu, celému světu a všem lidem na zemi, protože si u oběda propašoval do sklenice pár kapek něčeho, čím si děti vysvětlují nápadný pramínek, žlutý jako kanárek, v jeho knírech a bradce, jinak bílých jako mléko. Zamumlal, že nepotřebuje nic.

Mohl se proslavit jako filosof, řekla paní Ramsayová cestou k rybářskému městečku, jenže se oženil, a to byl malér. Držela černý slunečník úplně kolmo, div se v chůzi nevznášela nedočkavostí, jako by měla hned za rohem někoho potkat, a vyprávěla Tansleymu, jak to bylo: v Oxfordu poměr s nějakou dívkou; ukvapený sňatek; chudoba, odjezd do Indie; pár překladů poezie, „jistě moc krásných“, snaha učit hochy perštině nebo hindustánštině, ale co by z toho vlastně měli? - a teď se sluní na palouku, jak ho prve viděli.

Lichotilo mu to; po tom přezíravě odmítavém chování působilo na něho konejšivě, že mu paní Ramsayová všechno tohle povídá. Charles Tansley ožíval. Zřejmě uznává nadřazenost mužského intelektu, třebaže zchátralého, a tedy i povinnost každé manželky - ne že by sváděla vinu na tu dívku, snad i věří, že to bylo šťastné manželství - podřídit se mužově lopotné práci: tímhle mu tak zalichotila jako doposud nikdo, a kdyby si teď například vzali drožku, s radostí by ji zaplatil. Co ten košíček, mohl by jí ho nést? Ne, ne, řekla, ten si vždycky nosí sama. To jistě - měl pocit, že ona jistě. Měl ještě různé jiné pocity, obzvláště jakési znepokojivé vzrušení, jehož příčiny si sám nedovedl vysvětlit. Těšilo by ho, kdyby ho viděla v akademickém taláru s kápí jít v průvodu. Jako člena kolejního sboru, jako profesora - cítil, že by mohl dosáhnout všeho, a už se viděl - ale na co se to zadívala? Na člověka, který lepí plakát. Velikánská plachta papíru se napínala a každé máchnutí štětkou odhalovalo zas nějaké nohy, obruče, koně, jiskřivou červeň a modř, krásně hladké, až se půlka zdi potáhla cirkusovou reklamou: sto krasojezdců, dvacet cvičených tuleňů, lvi, tygři... Natahovala krk, protože byla krátkozraká, a četla nahlas, jak... „zde uspořádá představení“. Je to pro jednorukého strašně nebezpečná práce, pohoršovala se, když při ní musí takhle stát až na vršku žebříku - o levou ruku přišel přede dvěma roky u žacího stroje.

„Pojďme všichni!“ řekla dychtivě a zase šla dál, jako by ji všichni ti krasojezdci a koně nadchli dětinským jásotem, který jí dal zapomenout na lítost.

„Pojďme,“ opakoval po ní, ale znělo jí to nějak zakřiknutě, div se nepolekala. „Pojďme do cirkusu.“ Ne. Nemůže to myslet doopravdy! Neřekl to s opravdovým citem. Ale proč? podivila se. Co mu asi vadí? V té chvíli k němu pocítila vřelou náklonnost. Copak je jako děti nikdy nevzali do cirkusu? zeptala se. Nikdy, odpověděl, jako by se ho zeptala právě na to, nač jí chtěl odpovědět; jako by jí už kolik dní toužil povědět, že je doma nikdy nevzali do cirkusu. Rodiče měli hodně dětí, bylo jich doma devět, chlapců a děvčat, a otec musí těžce pracovat. „Otec má malou drogerii, paní Ramsayová.“ On, Tansley, si na sebe vydělává už od třinácti let. V zimě často ani neměl teplý plášť. V koleji vůbec nemůže „oplácet pohostinství“ (takhle škrobeně se vyjádřil). Musí s penězi vystačit dvakrát tak dlouho jako ti druzí; kouří nejlacinější fajfkový tabák, takový, co bafčí staříci na lavičkách na nábřeží. A hodně pracuje - sedm hodin denně; teď píše pojednání o vlivu čehosi na kohosi - tohle jí říkal v chůzi a paní Ramsayová to nestačila souvisle vnímat, až na tu a tam nějaké slovo... disertace... stipendium... místo kolejního preceptora... lektora. Nemohla sledovat tu protivnou akademickou hantýrku, při níž se mu pusa tak čile rozjela, ale řekla si, že teď už ví, proč mu nápad, že by měli jít do cirkusu, tak podrazil nohy, chudáčkovi, a proč jí honem vyklopil tohle všechno o svých rodičích a bratrech a sestrách - však se teď postará, aby se mu děti už přestaly smát, Prue se tohle musí dovědět. Asi by se radši chlubil, že byl s Ramsayovými na Ibsenovi, napadlo ji. Je strašně malicherný - ano, je, a nesnesitelně nudný. Vždyť už jsou v městečku, na hlavní ulici, vozy drnčí po hrbolaté dlažbě, ale on pořád vykládá, o sídlištích pro dělníky, a školství, a jak člověk musí pomáhat své třídě, a přednáškách, až poznala, že už zase má pevnou půdu pod nohama, už se vzpamatoval z cirkusu, a začne jí teď (a znovu k němu pocítila vřelou náklonnost) povídat - ale tu se domy z obou stran rozestoupily a octli se na nábřeží, rozprostřel se před nimi celý záliv a paní Ramsayová bezděčně zvolala: „Ach, to je krása!“ Měla před sebou obrovský talíř modré vody; v dálce uprostřed omšele přísný maják; a vpravo, kam až oko dohlédlo, splývavé a splihlé, měkce a mělce zřasené zelené písečné duny s vysokou rozevlátou trávou, které jako by se táhly někam daleko do měsíční liduprázdné krajiny.

Tohle je vyhlídka - řekla, zastavila se a oči jí ještě víc zešedly - kterou má muž tak rád.

Pak chvíli mlčela. Ale teď sem začali jezdit malíři, řekla. A vskutku, jen pár kroků od nich jeden stál, v panamském klobouku a vysokých žlutých botách, zahleděný vážně, vlídně a soustředěně, ačkoli ho pozorovalo deset malých kluků, s výrazem hlubokého uspokojení v kulatém červeném obličeji, a když se dost nadíval, shýbl se nad plátno, ponořil špičku štětce v jakési řídké pastě, zelené či růžové. Od té doby, co tady před třemi roky byl Paunceforte, všichni malují takovéhle obrazy, řekla, zeleň a šeď, citrónově žluté plachetničky a růžové ženy na pláži.

Ale přátelé její babičky, řekla, a jak šli kolem, pokradmu se na to podívala, si s malováním dali ohromnou práci; nejdřív si sami namíchali barvy, potom je rozmělnili a pak je přikrývali mokrými hadry, aby zůstaly vlhké.

A tak Tansleyho napadlo, že ho snad chce přesvědčit, jak je práce tamtoho malíře ošizená, říká se tomu tak? A že ty barvy nejsou trvanlivé - říká se tomu tak? Vlivem zvláštního vzrušení - které při té procházce neustále vzrůstalo, které se ho zmocnilo hned v zahradě, když jí chtěl vzít košíček, a potom v městečku už tolik zesílilo, že by jí byl o sobě rád pověděl všechno - začínal sebe a všechno, co věděl, vidět nějak pokřiveně. Byl to hrozně divný pocit.

A pak stál v parádním pokoji v omšelém domku, kam ho s sebou vzala, a čekal na ni - šla si chvíli nahoru popovídat s nějakou ženou. Slyšel nad sebou její rychlé kroky; slyšel její veselý hlas, potom ztichlý; díval se na rohože, na ozdobné plechovky od čaje, skleněná stínítka na lampách; čekal už netrpělivě; hrozně se těšil na zpáteční cestu domů, umínil si, že jí ponese košíček; pak ji slyšel, jak vychází ze dveří, zavírá je, říká, že okna mají být otevřená a dveře zavřené, že si mají vždycky přijít k ní, když něco potřebují (to asi mluví s nějakým dítětem), a najednou přišla, okamžik postála mlčky (jako by se nahoře byla nějak přetvařovala a teď si chtěla na okamžik odpočinout), úplně bez hnutí chvilku postála před portrétem královny Viktorie s modrou stužkou Podvazkového řádu na prsou; a náhle si uvědomil, že to je tohle, je to tohle: je krásná, takhle krásnou ženu jakživ neviděl.

Oči jako hvězdy, vlasy zastřené závojem, vůně bramboříků a lučních fialek - ale co si to vymýšlí za hlouposti? Je jí nejmíň padesát; má osm dětí. Chodí v rozkvetlých lukách a vine si na prsa ulomená poupátka a vysílená jehňátka, oči má jako hvězdy a vítr ve vlasech. - Vzal jí z ruky košíček.

„Sbohem, Elzičko,“ řekla, a už byli na ulici, slunečník držela úplně kolmo a šla, jako by čekala, že hned za rohem někoho potká, a Charles Tansley se prvně v životě cítil nesmírně pyšný - kopáč ve strouze přestal kopat a pohlédl na ni, spustil ruku a díval se na ni; Charles Tansley se cítil nesmírně pyšný; cítil vítr a bramboříky a fialky, protože prvně v životě šel s krásnou ženou. A nesl jí košíček.

2

„Tak z výletu k majáku nebude nic, Jamesi,“ nejapně opakoval tam u okna, ale z úcty k paní Ramsayové se pokusil naladit hlas přívětivě, aby to znělo aspoň trochu srdečně.

Protiva, pomyslila si paní Ramsayová, kdy už s tím konečně dá pokoj?

3

„Až se ráno probudíš, bude možná svítit slunce a uslyšíš zpívat ptáčky,“ řekla soucitně a pohladila hošíka po vlasech, protože mu její muž tím jízlivým prohlášením, že nebude hezky, úplně zkazil náladu - poznala to. Věděla, že po výletě k majáku vášnivě dychtí, a jako by už nestačilo mužovo jízlivé prohlášení, že zítra nebude hezky, ten protiva Tansley to ještě musí rozmazávat.

„Zítra možná bude hezky,“řekla a pohladila ho po vlasech.

Pak už nemohla dělat nic než pochválit mu ledničku, prolistovat katalog Obchodních domů a doufat, že přijde na něco jako hrábě nebo žací stroj, co má špičaté bodce nebo řídítka a co se bez opravdu velké zručnosti a pečlivosti nedá pěkně vystřihnout. Všichni tihle mladíci parodují jejího muže, pomyslila si; on třeba řekne, že bude pršet, a oni z toho hned udělají, že se přižene tornádo.

Ale jak obracela list, najednou ji z hledání obrázku hrábí nebo žacího stroje něco vyrušilo. Drsné mumlání, nepravidelně přerušované, jak vyjímali z úst dýmky a zas je tam vkládali, které ji doposud ubezpečovalo (ačkoli u okna neslyšela, o čem je řeč), že si ti dva naštěstí zas povídají spolu dál, a které se takhle ozývalo už půl hodiny a konejšivě doprovázelo škálu dotěrných zvuků, třeba údery odpálkovaných míčů a každou chvíli příkré okřiknutí „Dej pozor! Co děláš?“ dětí při kriketu - náhle zmlklo. A vzápětí jednotvárné bušení vln, jak dopadaly na písčitý břeh, které jí většinou znělo v uších jako rytmický a konejšivý doprovod k jejím úvahám a pro útěchu jí znovu a znovu, když byla pohromadě s dětmi, připomínalo jakoby slova staré ukolébavky našeptávaná přírodou „já tě ochráním - já ti pomůžu", kdežto jindy, zvláště když se v mysli jen trochu povznesla nad nějaký svůj bezprostřední úkol, náhle a nečekaně se přestalo tak vlídně ozývat, ale znělo jako strašidelné rachocení bubnů, které člověku nelítostně odměřuje život, připomíná mu, že tenhle ostrov jednou zpustoší a pohltí moře, a jí dává výstrahu, že nechává uplývat čas jen samým shonem za tím a oním, ale že to všechno je pomíjivé jako duha - to bušení vln, dosud ztlumené a přehlušené ostatními zvuky, náhle jí dunivě zahřmělo v sluchu a přimělo ji, že téměř vyděšeně pozdvihla oči.

Přestali rozprávět: to bylo vysvětlení. Z prudkého leknutí ve vteřině upadla do druhého extrému, jakoby na odškodnou za zbytečné rozčilení - chladně, ironicky a dokonce trochu Škodolibě usoudila, že se muž chudáka Tansleyho konečně zbavil. Jí po tom nic není. Jestli muž vyžaduje oběti (a věru je vyžaduje), ona mu s radostí předhodí Charlese Tansleyho za to, že Jamesovi zkazil radost.

Naslouchala ještě chvíli, s pozdviženou hlavou, jako by čekala, až se ozve něco, co se obvykle, pravidelně opakuje; a jakmile ze zahrady, kde muž chodil sem tam po terase, zaslechla, že si něco rytmicky odříkává, ochraptěle a zpěvavě, znovu ji to ukonejšilo, znovu ubezpečilo, že je všechno v pořádku, a tak sklopila oči ke knize na klíně a vyhledala obrázek sklápěcího nožíku se šesti čepelkami, který by si James mohl vystřihnout, dá-li si s tím hodně práce.

Náhle se ozval výkřik, jakoby náměsíčníka vylekaného ze snu - něco jako

V ohni a salvách z děl -

zaznělo jí to v sluchu tak pronikavě, až se bázlivě ohlédla, jestli ho snad někdo slyšel. Jen Lily Briscoová, zjistila s úlevou, a na tom tolik nezáleží. Ale když dívku zahlédla, jak stojí na kraji palouku a maluje, tu se náhle rozpomněla: vždyť pokud možno nemá hýbat hlavou - Lily ji přece portrétuje! Tenhle portrét! Paní Ramsayová se usmála. To děvce s čínskýma očkama a nakrčeným obličejíkem se nikdy nevdá; její malování člověk nemůže brát moc vážně; ale dovede se samostatně ohánět v životě, proto ji ona má ráda - a tak si připomněla svůj slib a honem sklonila hlavu.

4

Div jí nepřekotil stojan, jak se k ní přihnal máchaje rukama a křičel: „Směle vpřed ujížděl“, ale naštěstí se včas obrátil čelem vzad a odcválal, patrně aby zhynul slavně jako hrdina na svazích Balaklavy. Hned tak se někdo před ní tolik nezesměšnil a tolik ji nepolekal. Ale dokud takhle vyvádí, máchá rukama a křičí, může být klidná: nezastaví se u ní a nepodívá se na její plátno. A to by nesnesla. I když se zadívala na seskupení hmot, linií a barev, na paní Ramsayovou u okna s Jamesem, neustále přitom jako tykadlem ohledávala své okolí, aby se někdo nepřiplížil a znenadání nezjistila, že se jí dívá na plátno. Ale za chvíli, ačkoli se všemi čivy zbystřenými tak usilovně napínala zrak, až ji barvy zdi a jackmanny o kus dál řezaly do očí, přece postřehla, že někdo vyšel z domu, že jde k ní; snad podle chůze poznala Williama Bankese, takže se jí štětec zachvěl v ruce, ale neudělala to, co by jistě udělala před Tansleym, Paulem Rayleym, Mintou Doylovou, vlastně před každým jiným - nepřeklopila své plátno do trávy, ale nechala je na stojanu. William Bankes už stál u ní.

Oba se ubytovali v městečku, a tak cestou tam i zpátky, při loučení na zápraží si vždycky pověděli pár slov, třebas o večeři, o dětech, o všeličems, a to z nich udělalo spojence; a když tam vedle ní stál jako přísný kritik (je už starý, mohl by být jejím otcem, botanik, vdovec, voní mýdlem, puntičkářský pořádný a čistotný), nehnula se z místa. A on se také nehýbal z místa. Má skvělé boty, všiml si. Pohodlné, v těch si neotlačí prsty. Bydlil v témž domku jako ona a povšiml si také, jak spořádaně žije, jak se už před snídaní vypraví ven malovat, pravděpodobně o samotě; asi je chudá; nemá ovšem jemnou pleť a svůdné půvaby jako slečna Doylová, ale zato je rozumná, a tedy podle jeho názoru vyniká nad tamtou slečnou. Například když se k nim Ramsay přihnal s křikem a divými posuňky, slečna Briscoová jistě pochopila, co se stalo.

Někdo si zadal.

Pan Ramsay na ně pronikavě upřel oči. Upřeně se na ně zadíval, ale jako by je ani neviděl. To je oba trochu přivedlo do rozpaků. Byli spolu svědky něčeho, čeho neměli být svědky. Vetřeli se do něčího soukromí. A tak, pomyslila si Lily, pravděpodobně asi tohle pana Bankese přimělo, že chce zas jít, že se chce vzdálit z doslechu, že honem podotkl, jak se najednou ochladilo, a navrhl jí malou procházku. Ano, může s ním jít. Ale jen stěží odtrhla oči od svého obrazu.

Jackmanna je zářivě fialová, zeď oslnivě bílá. Nezdálo by se jí poctivé ty dvě ostré barvy nějak ztlumit, vždyť je takhle vidí, ačkoli od té doby, co tady maloval Paunceforte, je v módě vidět všechno bledé, zjemnělé, poloprůsvitné. Ale barva je povrch, vespod je tvar. Všechno jí to je v perspektivě tak jasné, dokud se na to jen dívá: ale jakmile vezme štětec do ruky, všechno se náhle změní. V tom prchavém okamžiku mezi viděním obrazu a přenesením na plátno vrhnou se na ni démoni a div ji kolikrát neuštvou k pláči, takže se toho přechodu od koncepce k realizaci děsí stejně jako dítě, když má potmě projít chodbou. Ona často mívá stejný pocit - že jí nestačí síly na ten strašlivý zápas, aby neztratila kuráž, aby si dovedla říct: „Ale vždyť to takhle vidím, takhle to vidím“, aby se pevně zmocnila aspoň ubohého zbytečku toho, co je schopna vidět a co se jí tisíceronásobná přesila snaží vyrvat. A v okamžiku, kdy se zkřehlá a vystrašená pustí do malování, začnou na ni dotírat ještě jiné věci - pochybnosti o vlastním nadání a významu, starosti s otcovou domácností nedaleko Brompton Road - a pak má co dělat, aby se ovládla a nepadla na kolena (ale tomu se bohudík doposud vždycky ubránila) před paní Ramsayovou a neřekla jí - ale co jí může říct? „Já jsem do vás zamilovaná?“ Ne, tohle není pravda. „Já miluji tady to všechno“ a mávnutím ruky zahrnout živý plot, dům i děti? To je hloupé, to je nemožné. Člověk nemůže říct, co si myslí. A tak si složila štětce do pouzdra, pečlivě je srovnala do řady a řekla Williamu Bankesovi:

„Ano, najednou se ochladilo. Slunce nějak míň hřeje,“ a rozhlédla se kolem, protože všechno ještě svítilo barvami, tráva doposud byla tmavozelená jako samet, na domě obrostlém zelení zářily hvězdy purpurové mučenky a z vysoké modré klenby se spouštělo mrazivé krákání havranů. Ale ve vzduchu se chvílemi cosi mihlo, zalesklo, zatřepetalo jako stříbrné křídlo. Je přece jen už září, polovička září, navečer po šesté je to znát. A tak se zvolna pustili jako jindy přes zahradu, kolem tenisového hřiště, kolem vysoké stepní trávy k průřezu v hustém živém plotě, střeženému ohnivými mečíky jako pylony s planoucím uhlím, takže se modrá hladina zálivu v mezeře mezi nimi zdála ještě modřejší.

Chodili tam každý večer, přitahováni jakousi nutností. Jako by jim voda odplavovala a popoháněla myšlenky na souši stagnující a snad i poskytovala tělesnou úlevu. Pulsací barev se v první chvíli záliv zatopil modří a srdce se po ní rozpínalo a tělo lehce vznášelo, ale okamžitě je zas odmrštil a zmrazil černý chlad vzdutých vln. A pak, za velkým černým skalním útesem téměř každý večer vysoko stříkal - nepravidelně, takže se na to muselo číhat, a když se ukázal, byla to rozkoš - bílý vodotrysk; a zatímco se na něj čekalo, mohlo se sledovat, jak na bledý půlkruh písčitého břehu vlna za vlnou znovu a znovu měkce střásá perleťový závoj.

Stáli tam spolu a usmívali se. Plynoucí vlny je oba vzrušovaly a rozjařovaly; a pak i to, jak plachetnice rychle jako o závod překřižovala záliv, přeřízla jej ostrou zatáčkou a zastavila se, zatetelila; nechala plachty splasknout; po tom prudkém pohybu se z bezděčného popudu, aby si doplnili ten obraz před sebou, oba zahleděli do dálky na duny, a rozjařenost vystřídal skličující smutek - asi proto, že se jim obraz doplnil jen zčásti, a také proto, že výhledy do dálek o milión let přetrvají (zdálo se Lily) toho, kdo se do nich dívá, a splývají s oblohou, která se už klene nad zemí úplně vymřelou.

Když se William Bankes zahleděl na ty daleké písečné přesypy, vzpomněl si na Ramsayho; vzpomněl si na silnici ve Westmorlandu a v duchu viděl Ramsayho, jak si po ní rázně vykračuje, sám a sám, zahalený samotou, která se tehdy zdála jeho přirozeným živlem. Ale náhle ho z ní vytrhla, vzpomněl si William Bankes (a jistě se to vztahovalo k nějaké skutečné události), slepice, která se s roztaženými křídly proti němu vrhla na ochranu hejna kuřátek, a Ramsay zůstal stát, ukázal na ně holí a řekl „Roztomilé, roztomilé“ - v té chvíli se jemu, Bankesovi, objasnilo, že Ramsay má kupodivu prosté srdce, že má pochopení pro nejskromnější věci; ale tam na tom úseku silnice jako by se jejich přátelství přeťalo. Pak se Ramsay oženil. A pak, jak tomu už bývá, dřeň jejich přátelství vyschla. Nemohl by říci čí vinou, jenom že se novost časem opotřebovala. Scházeli se spolu dál, z pouhé setrvačnosti. Ale v němé rozmluvě s dalekými dunami sám sebe ujišťoval, že se jeho náklonnost k Ramsaymu nikterak nezmenšila - jako tělo mladého muže celé století uložené v rašelině, rty doposud svěže červené, jeho přátelství, obživlé a skutečné, se mu zjevilo nad zálivem v dálce mezi písečnými přesypy.

Kvůli tomu přátelství a snad i proto, aby se v duchu zprostil nařčení, že sám vyschl a zakrsl - vždyť Ramsay žije obklopen houfem dětí, kdežto on, Bankes, je bezdětný vdovec - nesmírně mu na tom záleželo, aby si Ramsay (svým způsobem vynikající člověk) před Lily Briscoovou nezadal - nesmírně mu na tom záleželo, aby pochopila, jak to s ním a Ramsaym dopadá. Jak se jejich přátelství, počaté před dávnými lety, vytratilo na jedné westmorlandské silnici, kde slepice roztáhla křídla na ochranu svých kuřátek; pak se Ramsay oženil, jejich cesty se rozešly a pak už se, jistě ničí vinou, scházeli téměř jen ze setrvačnosti.

Ano. Takhle je to. Domluvil. Odvrátil se od té podívané. A když se spolu vraceli druhou stranou, po vjezdní cestě, všiml si živě všeličehos, co by ho vůbec netrklo, kdyby se mu mezi písečnými přesypy nezjevilo jeho přátelství, rty dosud svěže červené, jako mrtvé tělo uložené v rašelině - například malé Cam, nejmladší dcerky Ramsayových. Trhala hvozdíky na kraji záhonku. Divoká, prudká holčička. „Nedá pánovi kytičku“, neposlechne chůvu. Ne, ne, ne, nedá! Zaťala pěstičku. Dupla si. A Bankes měl pocit, že opravdu zestárl - a zesmutněl, jako by ho Cam usvědčila z falešného přátelství. Opravdu asi vyschl a zakrsl.

Ramsayovi nejsou boháči a je div, jak to všechno dokážou. Osm dětí! Uživit osm dětí filosofií! Tamhle je zas jedno, tentokrát Jasper, jde si zastřelit nějakého ptáka, řekl jen tak mimochodem, zapumpoval Lily Briscoové rukou a Bankes na to trpce podotkl, že je zřejmě oblíbená. Jejich vzdělání také bude něco stát (pravda, paní Ramsayová snad měla nějaké věno), neřkuli co bot a punčoch asi spotřebují tihle čahouni, co jich ti nemilosrdní hromotluci roztrhají. Nikdy si není jist, kdo je kdo, vůbec je není schopen rozeznávat, ani podle posloupnosti. Nazývá si je podle anglických králů a královen: Cam v duchu říká Zlá, Jamesovi Krutý, Andrewovi Spravedlivý, Prue Krásná - protože z Prue bude krasavice, pomyslil si, co naplat - a Andrew má bystrou hlavu. Když spolu šli dál po vjezdní cestě a Lily jeho poznámky odbývala jen stručným ano a ne (vždyť je všechny milovala, tak jako celý svět), Bankes uvážlivě posuzoval Ramsayův případ, soucitně a přitom i závistivě, jako by se Ramsay v jeho očích sám připravil o svatozář osamocenosti a tvrdé kázně, která ho jako trnová koruna zdobila v mládí, a nadobro se nechal doma ujařmit roztřepetanými křídly a poplašným kvokáním. Jistě z toho něco má - tohle William Bankes uznával; bylo by to milé, kdyby mu Cam strčila květinku do klopy nebo kdyby mu vylezla na záda, tak jako tatínkovi, aby se mu mohla přes rameno podívat na obrázek soptícího Vesuvu; ale tohle v Ramsaym také něco zničilo, jeho starým přátelům to nemůže ujít. Co si o něm teď asi myslí někdo cizí? Například tadyhle Lily Briscoová? Může člověk za to, že vidí, jak se Ramsay stává otrokem svých návyků? Výstředních, a snad i svých slabých stránek? Je to kupodivu, jak může někdo s jeho intelektem tak hluboko klesnout - ale tohle je řečeno příliš tvrdě - že mu tolik záleží na lidské chvále.

„Ale pomyslete na jeho práci!“ namítla Lily.

Kdykoli „pomyslila na jeho práci“, vždycky se jí jasně zjevil velký kuchyňský stůl. Způsobil to Andrew. Jednou se ho zeptala, co je ve všech těch knihách, které píše jeho otec, a Andrew řekl: „Subjekt a objekt a podstata skutečnosti.“ A když se ptala, co proboha chce tímhle vlastně říct, Andrew jí napověděl: „Tak si představte kuchyňský stůl - a hned budete doma.“

A proto, jakmile pomyslila na práci pana Ramsayho, vždycky se jí zjevil vydrhnutý kuchyňský stůl. Teď například mezi větvemi hrušky, protože se zatím octli v sadě. A s usilovným vypětím se v duchu soustředila ne na drsnou stříbřitou kůru hrušky, ani na její listy podlouhlé jako rybky, ale na fantom kuchyňského stolu, na vydrhnutý stůl z měkkého dřeva, jadrný a sukovitý, jehož podstatu jako by obnažila dlouholetá poctivá dřina - zjevil se jí uvízlý ve větvích, všemi čtyřmi nohami ve vzduchu. Samozřejmě, když je někdo celé dny ve styku jen s takovými hranatými podstatami, když pro něho za nádherných večerů s nachovými oblaky na stříbřitě modré obloze existuje pouze bílý, holý čtyřnohý stůl (a to přece svědčí o vynikajícím intelektu), takového člověka ovšem nelze posuzovat jako obyčejného lidského tvora.

Bankes ji měl za to rád, že ho vybídla, aby „pomyslil na jeho práci“. Častokrát o ní přemýšlel. Bezpočtukrát prohlásil: „Ramsay patří k těm, kdo svůj nejlepší kus práce vykonají do čtyřicítky.“ V pětadvaceti letech už vydal knížku z oboru filosofie, která představuje skutečný přínos; co přišlo pak, bylo víceméně jen jejím rozšířením, opakováním. Ale těch, jejichž práce představuje skutečný přínos, ať se jedná o kterýkoli obor, je velice málo, uznal Bankes a zůstal stát pod hruškou, úhledný a uhlazený, puntičkářský přesný, bystře kritický. Najednou, jako by posuňkem ruky přehodil nějakou páku, měla Lily pocit, že se ta kupa dojmů, které v ní vzbudil, převážila, sesula a zavalila ji jako lavina. To byl jeden pocit. Pak jako by ji ovanula prchavá tresť jeho bytosti. To byl druhý pocit. A intenzita jejích postřehů ji div neomráčila: jeho přísnost, jeho laskavost. Ctím vás (oslovila ho mlčky) v každičkém vašem atomu; vy nejste ješitný; jste úplně neosobní; jste dokonalejší než pan Ramsay; jste nejdokonalejší lidská bytost, jakou znám; nemáte ženu, ani dítě (bez nejmenší stopy sexuálního vzrušení toužila polaskat jeho osamělost), žijete jen pro vědu (bezděčně se jí zjevily před očima lány brambor); chvála by vás urážela, vy šlechetný, hrdinský muži s čistým srdcem! Ale zároveň si vzpomněla, jak si až sem přivezl svého sluhu; nestrpí psy na židlích; hodiny vykládá (až pan Ramsay uteče a práskne dveřmi), jaké soli obsahuje zelenina a jak je kuchařky v Anglii hříšně promrhají.

Ale co z toho všeho vyplývá? Jak má člověk posuzovat lidi, jak má o nich uvažovat? Jak si má dát dohromady tohle a tamto a dospět k závěru, zda k někomu cítí náklonnost či nelibost? A jaký mají konec konců smysl tahle slova? Stála pod hruškou málem omráčená prudkým návalem dojmů z těch dvou mužů, a sledovat vlastní myšlenky bylo jako naslouchat hlasu, který mluví příliš rychle, takže si to člověk nestačí zaznamenat, a ten hlas byl její vlastní hlas - nepotřeboval, aby mu někdo napovídal, a tvrdil věci tak nesporné, věčné, protikladné, že i praskliny a hrboly v kůře hrušky tam utkvívaly neodvolatelně a navěky. Máte důstojnost, ale ta panu Ramsaymu vůbec chybí. Je malicherný, sobecký, ješitný, egocentrický; je zhýčkaný; je tyran; paní Ramsayovou k smrti unavuje; ale má vlastnosti, které vy (tohle říkala v duchu Bankesovi) nemáte: dovede se rozohnit, vůbec není požitkář, vůbec není malicherný; má rád psy a své děti. Má jich osm. Vy nemáte žádné. Copak onehdy večer nepřišel dolů naditý přes kabát v plášti a nenechal si od paní Ramsayové přistřihnout vlasy dokulata jako rendlík? Tohle všechno vířilo jako roj komárů, každé zvlášť, ale všechno báječně zvládnuté v neviditelné pružné bláně - rojilo se to Lily v mozku, mezi větvemi hrušky, v nichž stále obrazně trčel ten vydrhnutý kuchyňský stůl, symbol její hluboké úcty k intelektu pana Ramsayho, až se ten roj myšlenek, vířících čím dál rychleji a prudčeji, vlastním napětím rozprskl jako bublina; pocítila úlevu; docela blízko třeskl výstřel a střepinami ozvěny rozprášil hejno zděšených, zdivočelých, vyplašených špačků.

„Jasper!“ řekl pan Bankes. Obrátili se k terase - za letícími špačky. Sledovali dál jejich roztroušený rychlý let pod oblohou a v mezeře ve vysokém živém plotě div nevrazili do pana Ramsayho, který na ně tragicky zahřměl: „Někdo si zadal!“

Jeho oči, lesklé dojetím, vytřeštěné tragickým vzrušením, střetly se na vteřinu s jejich zraky a zakmitl v nich málem odraz poznání; ale pak pozdvihl ruku k obličeji, jako by se v agónii nedůtklivého studu pokoušel odvrátit, odehnat jejich normální upřený pohled, jako by je prosil, aby na okamžik zdrželi to, co on sám ví, že se musí stát, jako by se jim snažil vnutit svůj dětinsky umíněný vzdor proti všemu, co ho ruší, a své pevné odhodlání, že ani v okamžiku, kdy se nechal přistihnout, nedá se úplně zburcovat a uchová si něco z toho rozkošného vzrušení, z toho rapsodického třeštění, za které se stydí, ale jímž se prostopášně ukájí - prudce se obrátil a přibouchl jim dveře k svému soukromí; Lily Briscoová s Bankesem se rozpačitě zadívali k obloze a zpozorovali, že se hejno Špačků, které Jasper prve zburcoval ránou z pušky, zatím usadilo v korunách jilmů.

5

„I když zítra nebude hezky,“ řekla paní Ramsayová, zdvihla oči a pohlédla na Williama Bankese a Lily Briscoovou, kteří v té chvíli prošli před oknem, „jistě bude někdy jindy. A teď,“ dodala a pomyslila si, že Lily přece jen má určitý půvab, jsou to její šikmé čínské oči v bílém nakrčeném obličejíku, ale tohle by dovedl postřehnout jen chytrý muž, „a teď vstaň, potřebuji si změřit tuhle punčochu“, vždyť se snad přece vypraví k majáku, a tak se musí podívat, jestli by ta punčocha neměla být ještě o pár coulů v lýtku delší.

S úsměvem, protože jí v tom okamžiku bleskl hlavou báječný nápad - William a Lily by se měli vzít - se chystala nazrzlou vlněnou punčochu, z. níž na otevřeném konci křížem krážem trčely ocelové jehlice, změřit podle Jamesovy nožky.

„Stůj klidně, miláčku,“ řekla - žárlivému Jamesovi se asi nechtělo posloužit za měřidlo pro hlídačova chlapce z majáku, a tak se schválně vrtěl; když chvilku nepostojí klidně, jak se ona má přesvědčit, jestli je ta punčocha moc dlouhá nebo moc krátká? Jak? řekla.

Zdvihla k němu oči - copak ho posedl nějaký démon, jejího nejmladšího, milovaného? - rozhlédla se po pokoji, rozhlédla se po židlích a pomyslila si, že už jsou příšerně zchátralé. Lezou z nich střeva, řekl onehdy Andrew, a válejí se všude po podlaze; ale nač kupovat pěkné židle, ptala se v duchu, a nechat je tu hnít celou zimu, kdy je tady v domě všechno prosáklé vlhkem a jen občas to tu provětrá ta babka? Co na tom; nájemné je beztak úplný pakatel; děti to tu milují; a muži to dělá dobře, když si může pobýt tři tisíce, totiž přesně řečeno tři sta mil daleko od své knihovny, od přednášek a žáků; a je tu dost místa pro hosty. Rohože, polní lůžka, ty strašidelně vetché židle a stoly, které v Londýně už dosloužily - tady to docela stačí; a pár fotografií a knihy. Ty se tady množí samy, pomyslila si. Jakživa nemá kdy si je přečíst. Bohužel ani ty, které dostala od básníků s vlastnoručním věnováním: „Té, jejíž přání jsou rozkazem“... „Šťastnější Heleně našich časů“... je to hanba, ale ani tyhle nikdy nečte. A tu Croomovu o Myšlení a Batesovu o Divošských obyčejích v Polynésii („Stůj klidně, miláčku!“ řekla) - ani jednu z nich přece nemůže poslat hlídači na majáku. Ale časem to tady tolik zchátrá, že se pak už musí něco dělat. Kdyby si dali říct a otírali si nohy, aby sem nenanosili tolik bláta a písku - aspoň to by už bylo něco. Jestli Andrew opravdu tak hrozně rád pitvá kraby, nebo jestli Jasper věří, že se opravdu dá z chaluh uvařit polívka, jakáž pomoc; a co všechno si sem natahá Rosa - škeble, rákosí, kamení! Mám nadané děti, jenže každé pro něco jiného. Ale pak to dopadá takhle - povzdechla si a s punčochou přidrženou Jamesovi k nožce si očima přeměřila celý pokoj od podlahy ke stropu - že tu všechno je léto co léto zchátralejší a zchátralejší. Rohož málem prodřená, tapeta odchlíplá. Už se ani nerozezná, že jsou na ní růže. To se ví, když se všechny dveře věčně nechávají otevřené a v celém Skotsku se nenajde jediný zámečník, aby dovedl spravit kliku, musí tu všechno zpustnout. Nač tedy zakrývat rám obrazu drapérií z kašmírského zeleného šátku? Za čtrnáct dní zšedne jako hrachová polívka. Ale nejhorší je to s dveřmi - všechny se nechávají otevřené. Chvilku naslouchala. Dveře do obývacího pokoje jsou otevřené; dveře z haly jsou otevřené; zdá se, že i dveře do ložnic jsou otevřené; a okno na podestě je určitě otevřené, to přece otevřela sama. Okna se mají otvírat a dveře zavírat - je to tak jednoduché, copak si to nikdo nemůže zapamatovat? Když se někdy jde večer podívat do ložnic k služebným, jsou tam zabedněné a mají tam horko jako v peci, až na Marii, tu Švýcarku, ta se spíš obejde bez koupele než bez čerstvého vzduchu, vždyť „U nás máme takové krásné hory“ řekla včera večer. Dívala se přitom z okna a měla slzy v očích. „U nás máme takové krásné hory!“ A někde v těch horách jí umírá otec, pomyslila si paní Ramsayová. A rodina osiří. Hubovala a nakazovala (jak se stele postel, že se má otvírat okno, a ruce se jí zatínaly v pěsti a rozvíraly jako hysterické Francouzce), ale když to děvče promluvilo, všechno kolem se najednou zklidnilo a ztišilo, jako když pták v letu na slunci tiše složí křídla a lesklé, ocelově modré peří mu měkce zfialoví. Zůstala tam stát mlčky, protože na to neměla co říct. Otec umírá na krční rakovinu. Při té vzpomínce, jak tam stála, jak to děvče řeklo „U nás máme takové krásné hory“, a vůbec není naděje, není žádná naděje, najednou ji přepadl záchvat zlosti a příkře okřikla Jamese:

„Stůj klidně! Nezlob!“, a tak ihned poznal, že to je míněno doopravdy přísně, honem se postavil rovně a mohla si změřit punčochu.

Je moc krátká, nejmíň o půl coulu, i když se vezme v úvahu, že Sorleyův chlapeček asi tolik nevyrostl jako James.

„Je moc krátká," řekla, „ještě je moc krátká.“

Nikdy se nikdo nezatvářil tak smutně. Trpká a hněvná, někde dole v temnotách, v té hluboké Šachtě, kam už nepronikne sluneční svit, možná vytryskla slza, skanula slza; vody se rozkolísaly, pohltily ji a znovu se uklidnily. Nikdy se nikdo nezatvářil tak smutné.

Ale není tohle jen zdání? říkají si lidé. Ta krása, ten skvělý zjev - co asi za tím vězí? Vpálil si kouli do hlavy, ptají se, nebo zemřel týden před jejich svatbou? Ten druhý, její dřívější milý, jak se povídá? Nebo za tím nevězí nic, nic než něco neporovnatelně krásného, co si v skrytu sama prožívá a co si nedá ničím porušit? Kolikrát mohla třeba říct, když se jí důvěrně svěřovaly osudy velkých vášní, zmařené lásky, ctižádostivé plány, které se zhatily - kolikrát mohla třeba říct, že tohle také poznala a pocítila a zakusila, ale neřekne to nikdy. Pokaždé mlčí. Zná to tedy - zná to, nepotřebovala to sama zakusit. Prostým instinktem přesně vytuší, co by chytrý mozek mohl zfalšovat. Je tak přímočará, že se může jako kámen rovnou spustit do hloubky, rovnou se snést zhůry jako pták, a právě tak přirozeně se v duchu střelhbitě vrhá na pravdu a skýtá jí to potěšení, úlevu, posilu - možná klamně.

„Je to vzácná hlína,“ řekl jí jednou Bankes, když v telefonu slyšel její hlas, jenž ho tolik vzrušil, ačkoli mu jen sdělovala, kdy mu jede vlak, „z které vás příroda vytvořila.“ Viděl ji na tom druhém konci, s řeckým profilem, s modrýma očima. Zdálo se mu naprosto nepatřičné telefonovat si s takovou ženou. Jako by všechny tři Grácie na palouku s rozkvetlými asfodély přiložily ruku k dílu, aby vymodelovaly její tvář. Ano, jistě stihne vlak v 10.30 z Eustonu.

„Ale ona o své kráse snad ani neví, tak jako malé dítě,“ řekl si v duchu Bankes, zavěsil sluchátko a šel se k oknu podívat, jak daleko jsou zedníci se stavbou hotelu naproti v zadním traktu. A když se díval na ten shon mezi nedostavěnými zdmi, stále uvažoval o paní Ramsayové. Jenže si člověk vždycky musí k její tváři přimyslit něco, co nesouladné ruší její harmonii. Třeba když si nasadí myslivecký klobouk; nebo když se v galoších rozběhne přes palouk, aby zatrhla dítěti nějakou neplechu. Takže když člověk v duchu vidí jen její krásu, musí si připomenout i to rozkmitané, to živé (právě se díval na zedníky, jak převážejí cihly po úzkém prkně), musí si to přimyslit k její tváři, nebo když na ni člověk myslí jen jako na ženu, musí si přitom vybavit jistou dávku vrtošivé idiosynkrasie; nebo snad i utajenou touhu zbavit se toho majestátního zjevu, jako by někdy už měla po krk své krásy a mužského velebení krásy a chtěla by být stejná jako jiní, stejně bezvýznamná. Těžko vědět. Těžko vědět. Ale on se zas musí dát do práce.

Paní Ramsayová doplétala nazrzlou, chlupatou punčochu - z pozadí za její hlavou nepatřičně prosvítal ověřený originál mistrovského díla Michelangelova v pozlaceném rámu, přes nějž v jednom rohu přehodila zelený šátek - a aby zahladila tu příkrost, s jakou prve Jamese okřikla, zdvihla hlavu a políbila ho na čelo.

„Tak, a teď si zas vystřihuj obrázky - hned si nějaký najdeme,“ řekla.

Pokud se Vám tato ukázka knihy líbila, bude úžasné, když nás, všechny spolutvůrce, podpoříte zakoupením jedné kopie na http://ut.ereading.cz/cs/eknihy/9440/k-majaku. Kniha nestojí víc než večeře (pro jednoho) v restauraci.

Tento text vznikl díky práci následujících lidí:

1) autora, který sepsal svoje jedinečné myšlenky
2) překladatele, který je pečlivě přeložil (neplatí u českých titulů :)
3) redaktora, který dohlížel na srozumitelnost a kvalitu textu
4) korektora, který ochránil vaše oči před hrubkami a překlepy
5) grafika, který připravil obálku (nebo grafiku v textu)
6) sazeče, který knihu vysázel do této podoby

Všichni vám děkujeme.