Zlodějka knih

Markus Zusak

(2009)

Hodnocení:

94%

Štítky:

Romány,

Příběh románu, jehož hrdinkou je dospívající dívka Liesel Memingerová, je zasazen do Německa za 2. světové války. Mladý australský autor sepsal na základě vyprávění své babičky silný, jímavý a neobyčejně čtivý příběh. Jeho vypravěčem učinil Smrt. Smrt je zdánlivě nezúčastněný divák, s dokonalým odstupem, s osobitou perspektivou; má všechny předpoklady pro to být svědkem a vypravěčem. Ale příběh Liesel Memingerové je tak mimořádný, že i Smrt si musí přiznat zájem o živé lidi, dojetí z jejich utrpení, hořkost a úlevu z konců. I Smrt má srdce.

Markus Zusak

Zlodějka knih

Author photograph © Bronwyn Rennex

MARKUS ZUSAK

Zlodějka knih

Začínáme rokem 1939. Evropa je v pohybu. A smrt nikdy neměla víc práce.

Liesel je malá dívka, která žije na malém městě se svými adoptivními rodiči, špatně spí, moc jí nejde čtení, hrává na ulici fotbal s kamarády odvedle. Mohlo by to být obyčejné dětství, kdyby to městečko neleželo uprostřed Německa. Liesel chodí do Hitlerjugend, zdravívá pravicí nepřítomného Führera a krade knihy. Jinak řečeno to obyčejné dětství není: promluví do něj bomby, neštěstí a smrt. Smrt ostatně v knize promlouvá pořád: co by to taky bylo za příběh, kdyby neměl vypravěčku? Nechte se zlákat jejím vyprávěním: účinkuje v něm to děvče, harmonikář, židovský boxer, Němci a zloději. Dozvíte se z něj, že i smrt má srdce.

Markus Zusak (*1975) je australský autor. Zlodějka knih (The Book Thief, 2005) je jeho pátou knihou, získala mimořádný ohlas a stala se mezinárodním bestsellerem. Úspěšný byl i jeho předchozí román The Messenger (Posel, 2002), určený mladším čtenářům. Letos vydává román Bridge of Clay (Hliněný most nebo také Clayův most); i tato kniha má dětského hrdinu a zaměřuje se na rodinný život a skutečné i citové „mosty“.

Ilustrace na obálce: Finn Campbell-Notman / www.dutchuncle.co.uk

MARKUS ZUSAK

Zlodějka knih

ARGO

PŘELOŽIL VÍT PENKALA

© Argo 2009

Copyright © Markus Zusak 2005

Illustration copyright © Trudy White 2005

Cover artwork copyright © Finn Campbell-Notman 2005

Translation © Vít Penkala, 2009

ISBN 978-80-257-0188-1

S láskou a obdivem věnováno

Elisabeth a Helmutovi Zusakovým

PODĚKOVÁNÍ

Rád bych začal poděkováním Anně McFarlanové (je stejně přátelská jako inteligentní) a Erin Clarkové (za její dobrý odhad, laskavost i za to, že vždycky přišla v pravý čas se správnou radou). Zvlášť musím poděkovat Bri Tunncliffové za to, že mě vzala na milost a pokusila se věřit, že dodržím slíbený termín odevzdání přepracovaných verzí.

Jsem zavázán Trudy Whitové za její přízeň a nadání. Je pro mě ctí, že tyto stránky zdobí její kresby.

Tato kniha by také nevznikla bez přispění následujících lidí: Cate Patersonové, Nikki Christerové, Jo Jarrahové, Anyez Lindopové, Jane Novakové, Fiony Inglisové a Catherine Draytonové. Děkuji vám, že jste svůj drahocenný čas věnovaly tomuto příběhu, i mně samotnému. Vážím si toho mnohem víc, než dokážu říct.

Děkuji také Židovskému muzeu v Sydney, Australskému válečnému památníku, Doris Seidlerové z Židovského muzea v Mnichově, Andreusi Heuslerovi z mnichovského městského archivu a Rebece Biehlerové (za poučení o tom, jak se jabloně převlékají za různých ročních období).

Dominice Zusakové, Kinze Kovacsové a Andrewu Jansonovi děkuju za povzbuzování a trpělivost.

A na závěr je tu zvláštní poděkování Lise a Helmutovi Zusakovým – za příběhy, kterým jsme jen těžko dokázali uvěřit, za jejich smích a za to, že mi ukázali druhou stranu.

PROLOG



Horský hřbet z trosek

v němž vám vypravěčka představí:

sebe – barvy –

a zlodějku knih

SMRT A ČOKOLÁDA

Nejdřív barvy.

Až potom lidi.

Takhle to obvykle vídám.

Nebo se o to aspoň snažím.

 DROBNÁ INFORMACE 

Zemřete.

Co nejupřímněji se snažím stavět se k téhle věci bezstarostně, přestože většině lidí cosi brání mi uvěřit, nehledě na moje protesty. Prosím vás, věřte mi. Já doopravdy dokážu být bezstarostná. Dokážu být přátelská. Příjemná. Přívětivá. A to jsme jen u P. Ale nechtějte po mně, abych byla hodná. Být hodná, to není moje parketa.

 REAKCE NA VÝŠE UVEDENOU INFORMACI 

Dělá vám to těžkou hlavu?

Prosím vás – hlavně se nebojte.

Když nic, jsem aspoň spravedlivá.

Představit se, jistěže.

Tak se má začít.

Nezapomínat na dobré způsoby.

Mohla bych se uvést se vší okázalostí, ale to vlastně není třeba. Poznáte mě důvěrně, a nebude to trvat tak dlouho; záleží to na souhrnu nejrůznějších proměnných. Postačí říct, že v jisté chvíli budu nad vámi stát, tak vlídná, jak jen bude možné. Vaši duši v náručí. Na rameni se mi usadí některá barva. Něžně vás odnesu pryč.

Vy v tu chvíli budete ležet (vestoje lidi nacházím jen zřídka). Sevření krustou svého těla. Možná dojde k nějakému objevu; do vzduchu skane výkřik. Pak už uslyším jen vlastní dech a zvuk vůně, zvuk svých kroků.

Otázka je, jakou barvu bude mít všechno v tu chvíli, kdy si pro vás přijdu. Co řekne nebe?

Já osobně mám ráda nebe barvy čokolády. Hořké, tmavé čokolády. Lidé říkají, že mi sluší. Ale i tak se snažím vychutnat každou barvu, kterou vidím. Celé spektrum. Snad miliardu příchutí, a žádná z nich není docela stejná jako druhá, a nebe, co se pomalu cumlá. Zmírňuje to stres. Pomáhá mi to uvolnit se.

 SKROMNÁ TEORIE 

Lidé si všímají barev dne jen na jeho počátku

a konci, ale mně je úplně zřejmé, že v každém

uplývajícím okamžiku dne prolíná množství

odstínů a polotónů. Jediná hodina může sestávat

z tisíců odlišných barev. Voskové žluti, modří

poplivané mraky. Kalné temnoty. Při své práci

si dávám záležet, abych je nepřehlédla.

Jak už jsem naznačila, to občasné rozptýlení, odvedení pozornosti je moje záchrana. Pomáhá mi to udržet si zdravý rozum. Pomáhá mi, abych to všechno zvládla – vždyť uvažte, jak dlouho už tuhle práci dělám. Potíž je v tom, že by to těžko někdo mohl vzít za mě. Kdo by mě zastoupil, kdybych si vzala volno a odjela do některého z těch vašich dobře vybavených rekreačních středisek, ať už do tropů nebo na lyže? Odpověď samo sebou zní nikdo, a to mě přimělo k vědomému, dobrovolnému rozhodnutí – udělat si dovolené z rozptýlení. Nemusím říkat, že si je vybírám po troškách. Barvu po barvě.

I tak byste se asi mohli ptát: K čemu ona potřebuje dovolenou? Kvůli čemu potřebuje rozptýlení?

Což mě přivádí k dalšímu bodu.

A to jsou ti zbylí lidé.

Ti, co přežijí.

Na ně se prostě nedokážu dívat, ale stejně to při mnoha příležitostech udělám. Usilovně se dívám po barvách, abych na ně nemusela myslet, ale tu a tam zaznamenám někoho z těch, kdo tu zůstali, rozdrolení ve skládačce prozření, zoufalství a překvapení. Srdce mají probodaná, plíce ubité.

A to mě zase přivádí k něčemu, o čem vám budu vyprávět tento večer nebo den, na čase ani barvě nezáleží. Je to příběh jedné z těch, kdo dokážou neustále přežívat – odbornice na zůstávání.

Je to vážně jen krátký příběh, který mezi jiným pojednává o

jedné dívce

několika slovech

harmonikáři

nějakých těch fanatických Němcích

židovském boxerovi

a spoustě zlodějny.

Zlodějku knih jsem viděla třikrát.

ZA KOLEJIŠTĚM

Nejdřív přijde na řadu něco bílé barvy. Takové té oslepující.

Řada z vás si nejspíš myslí, že bílá ve skutečnosti žádná barva není, nebo nějaké podobné otravné nesmysly. Tak já vám říkám, že je. Bílá je bez debaty barva, a popravdě řečeno nemyslím, že byste se zrovna se mnou chtěli hádat.

 UKLIDŇUJÍCÍ PROHLÁŠENÍ 

Prosím vás, zůstaňte v klidu, na tu

předešlou pohrůžku nehleďte.

To já jen tak naoko –

nejsem žádná násilnice. Nejsem kruťas.

Jsem vyústění.

Ano, bylo bílo.

Jako by se celá zeměkoule oblékla do sněhu. Jako by si ho natáhla, tak jako si natahujete svetr. Podél kolejí se táhly stopy, hluboké po holeně. Stromy přes sebe přehodily ledové houně. A někdo umřel, jak jste asi uhádli.

Nemohli ho jen tak nechat ležet na zemi. Teď by to sice nebyl problém, ale trať před nimi se měla co nevidět uvolnit a vlak bude muset jet dál.

Byli tam dva průvodčí.

Byla tam matka a její dcera.

Jedno mrtvé tělo.

Matka, dcera a mrtvolka byly zarytě tiché.

„A co jinýho bych měl asi podle tebe dělat?“

Jeden průvodčí byl vysoký, druhý malý. Ten vysoký vždycky mluvil první, i když to tam neměl na povel. Podíval se na toho menšího, kulatějšího. Na toho se šťavnatě červeným obličejem.

„No jo,“ zněla odpověď, „ale nechat je tu jen tak přece nemůžeme?“

Dlouhána přecházela trpělivost. „Proč ne?“

A ten malý toho měl najednou sakra dost. Podíval se nahoru, tomu velkému na bradu, a zařval: „Spinnst du? Jseš blbej?“ Hrůza v jeho tvářích kynula. Kůže se mu roztahovala. „Jdem,“ zavelel, a plahočil se sněhem. „Když budem muset, všechny tři je zpátky odtáhnem. Oznámíme to další stanici.“

Pokud jde o mě, už jsem stačila udělat tu nejzákladnější ze všech chyb. Ani vám nedokážu vylíčit, jak strašně jsem byla sama sebou zklamaná. A přitom jsem ze začátku dělala všechno správně:

Pozorně jsem sledovala oslepující sněhobílé nebe za oknem jedoucího vlaku. Úplně jsem ho vdechovala, ale i tak jsem zakolísala. Nevydržela jsem – začalo mě to zajímat. To děvče. Přemohla mě zvědavost, a já si povolila zůstat tak dlouho, jak mi to rozvrh dovolí, a dívala jsem se.

O dvacet tři minut později vlak zastavil, a já vystoupila s nimi.

Malou duši v náručí.

Postavila jsem se trochu stranou, napravo.

Rozhodná vlaková dvojka si prošlapávala cestu k matce, dceři a mrtvole malého chlapce. Jasně si pamatuji, jak moc byl ten den slyšet můj dech. Divím se, že si mě průvodčí nevšimli, když mě míjeli. Svět už se tou dobou prohýbal pod vahou všeho toho sněhu.

Asi deset metrů nalevo ode mě stála bledá, vyhladovělá holka omráčená mrazem.

Pusa se jí chvěla.

Prochladlé paže zkřížila na prsou.

Na tvářích měla zlodějka knih zmrzlé slzy.

ZATMĚNÍ

Příště – abych předvedla krajní póly své všestrannosti, chcete-li – to bylo podepsané černí. Byla to ta nejtemnější chvíle před úsvitem.

Přišla jsem si tentokrát pro muže, mohlo mu být asi čtyřiadvacet let. Když se to tak vezme, bylo to vlastně krásné. Letoun ještě kašlal. Z obou plic mu unikal kouř.

Když se zřítil, udělal v zemi tři hluboké průrvy. Křídla teď vypadala jako pahýly rukou. Tohle kovové ptáče už jimi nezamává.

 PÁR DALŠÍCH DROBNÝCH INFORMACÍ 

Někdy přijdu moc brzo.

Pospíchám,

jenomže někteří lpí na životě nečekaně

dlouho.

Uplynulo nemnoho minut a kouř se vyčerpal. Nic z něj už nezbylo.

Nejdřív přiběhl udýchaný kluk a nesl něco jako bedýnku na nářadí. Rozechvěle vlezl do kabiny a zkoumal, jestli pilot žije. Ještě ano, v tu chvíli. Asi za třicet vteřin tu byla zlodějka knih.

Uteklo pár let, ale poznala jsem ji.

Sotva popadala dech.

*

Kluk sáhl do bedýnky a vyndal – co byste řekli? – plyšového medvídka.

Prostrčil ruku rozbitým okýnkem a položil ho pilotovi na prsa. Rozesmátý medvěd seděl v přeplněném zakrváceném lidském vraku. O pár minut později byla řada na mně. Přišel čas.

Přistoupila jsem, uvolnila jeho duši a něžně jsem ji nesla pryč.

Zůstalo jen tělo, slábnoucí pach kouře a rozesmátý plyšový medvídek.

Když se shromáždil dav, věci se samosebou proměnily. Obzor začal blednout do uhlové kresby. Z černi nad námi zbyla jen čmáranice, a i ta se rychle ztrácela.

Ten muž měl naproti tomu barvu kosti. Kůži barvy kostlivce. Rozedranou uniformu. Oči měl studené, hnědé – jako skvrny od kávy – a mně poslední klikyhák nad námi připadal jako podivný, ale přesto povědomý znak. Podpis.

Dav dělal to, co davy dělávají.

Jak jsem si skrz něj razila cestu, každý stál a hrál si s tichem té chvíle. Byla z toho chatrná směsice nespojitých pohybů rukou, zdušených vět a němých, stydlivých otoček.

Ohlédla jsem se k letadlu: pilotova otevřená ústa vypadala, jako by se usmívala.

Poslední sprostý vtip.

Zas jedna člověčí pointa.

Oblohou se probíjelo šedavé světlo a on tam trčel v uniformě jako v rubáši. A stejně jako se mi to cestou zpátky stalo se spoustou jiných, přeběhl náhle ještě jednou stín, závěrečné chvilkové zatmění – na znamení, že odešla další duše.

Víte, přes ty barvy, které hladí a svírají všechno, co na tomhle světě vidím, se mi často stane, že na chviličku zachytím tohle zatmění, když někdo umře.

Už jsem jich viděla miliony.

Viděla jsem tolik zatmění, že už se ani nenamáhám si je pamatovat.

VLAJKA

Ta poslední chvíle, kdy jsem ji viděla, byla rudá. Obloha byla jako polévka, vřela a bublala. Tu a tam byla připálená. Přes tu červeň se táhly černé šmouhy žmolků a pepře.

Ještě před chvílí na téhle ulici, která vypadala jako zamaštěné stránky, skákaly děti panáka. Když jsem se tu objevila, slyšela jsem ještě ozvěnu. Nohy dupající po dlažbě. Rozesmáté dětské hlasy, úsměvy jako sůl, ale rychle se rozpadaly.

A potom bomby.

Tentokrát přišlo všechno pozdě.

Sirény, nářek kukačky z rádia. Pozdě.

V několika minutách byly vztyčeny, navršeny pahorky z betonu a hlíny. Z ulic byly popraskané žíly. Proudila krev, a pak na silnici zaschla, a všude trčela těla, jako dříví naplavené povodní.

Všechny, všechny do poslední tam zůstaly přilepené. Balíček duší.

Byl to osud?

Neštěstí?

To je tam všechny přilepilo?

Jistěže ne.

Tak hloupí snad nejsme.

Spíš za to mohly ty bomby, které tam shodili lidi schovaní v mracích.

Celé hodiny zůstávala obloha bolestně rudá jako domácí polévka. Jedno německé městečko zas bylo ponecháno svému osudu. Vzduchem se snášely vločky popela, tak milounce, že jste byli v pokušení vypláznout jazyk a chytat je, ochutnat je. Jenomže by vám sežehly rty. Upražily by vám ústa.

Viděla jsem to všechno zřetelně.

Už jsem byla na odchodu, když jsem uviděla, jak tam klečí.

Kolem ní byl sepsán, vyprojektován a vztyčen horský hřbet z trosek. V ruce svírala knížku.

Zlodějka knih se víc než co jiného zoufale chtěla vrátit do sklepa a psát anebo naposledy pročítat svůj příběh. Když si to tak zpětně vybavuji, měla to jasně vepsané ve tváři. Toužila po tom – po tom bezpečí, pocitu domova –, ale nedokázala se pohnout. Ostatně ten sklep už neexistoval. Stal se součástí té poničené krajiny.

Zase jednou vás prosím, abyste mi věřili.

Chtěla jsem se zastavit. Sehnout se.

Chtěla jsem promluvit.

„Moc mě to mrzí, dítě.“

Ale to se nesmí.

Nesehnula jsem se. Nepromluvila jsem.

Místo toho jsem se na ni chvíli dívala. Když už se dokázala pohnout, šla jsem za ní.

Upustila knížku.

Padla na kolena.

Zlodějka knih zaskučela.

*

Když se začalo s úklidem, na její knížku párkrát někdo šlápl, a přestože příkaz zněl odklízet jen kusy betonu, skončil na korbě náklaďáku i tenhle její největší poklad. V tu chvíli jsem musela jednat. Vyšplhala jsem se nahoru a vzala ji do ruky, aniž bych tušila, že během příštích let ji na svých cestách budu číst stokrát po sobě a pak znovu, znovu uvidím místa, kde se naše cesty proťaly, a budu žasnout nad tím, co ta dívka viděla a jak přežila. To je tak nejlepší, co můžu udělat: zjistit, jak to zapadá do všeho ostatního, co jsem během té doby viděla já.

Když na ni vzpomínám, vybaví se mi dlouhý soupis barev, ale ty tři, za kterých jsem ji viděla tváří v tvář, mají zvláštní váhu. Občas dokážu plout vysoko nad těmi třemi okamžiky. Nehnutě se tam vznáším, dokud z podebrané pravdy nevyteče hnis a neustálí se jasný obrázek.

V tu chvíli je uvidím takhle:

 BARVY 

Složí se jedna na druhou. Klikyhák černého podpisu na oslepivě bílém kruhu na husté polévkově červeni.

Ano, často mi ji něco připomene, a v jedné ze svých přečetných kapes nosím její příběh, abych ho mohla znovu vyprávět. Je jen jedním z té malé knihovny příběhů, kterou s sebou nosím, a každý z nich je sám o sobě výjimečný. Jeden každý je pokus – heroický pokus – přesvědčit mě, že vy a vaše lidská existence za něco stojíte.

Tak tady je. Jeden z mála.

Zlodějka knih.

Jestli máte chuť, pojďte se mnou. Budu vám vyprávět příběh.

Něco vám ukážu.

ČÁST PRVNÍ



Hrobařova rukověť

v níž se objevuje:

himmelstraße – umění užívat výrazu saumensch –

žena se železnou pěstí – pokus o polibek –

jesse owens – skelný papír – vůně přátelství –

šampiónka v těžké váze – a výprask všech

výprasků

PŘÍCHOD DO HIMMELSTRASSE

To poslední setkání.

S tou rudou oblohou…

Jak se to stalo, že zlodějka knih klečela a skučela obklopená umělými pahorky směšné, mastné, převařené suti?

Začalo to o pár let dříve, sněhem.

Přišel něčí čas.

 OKÁZALE TRAGICKÝ OKAMŽIK 

Vlak jel rychle.

Byl přecpaný lidmi.

Ve třetím vagónu zemřel šestiletý chlapec.

Zlodějka knih a její bratr jeli směrem na Mnichov, kde se jich brzy ujmou náhradní rodiče. My už samozřejmě víme, že chlapec tam nedojel.

 JAK K TOMU DOŠLO 

Nejdřív nápor nepřekonatelného kašle.

Skoro jako usilovný nápor před cílem.

A chvilku nato – nic.

Když kašel ustal, nebylo nic, jen nicota života se posunula dál, šouravě nebo snad s bezmála tichým záškubem. Ta náhlost si našla cestu na jeho rty. Měly barvu hnědé rzi, byly oprýskané jako starý lak. Volaly po obnově.

Matka spala.

Vstoupila jsem do vlaku.

Moje nohy prošly přecpanou uličkou a v příštím okamžiku měl na ústech mou dlaň.

Nikdo si ničeho nevšiml.

Vlak se hnal dál.

Tedy až na tu dívku.

S jedním okem otevřeným, s druhým dosud ve snu, viděla zlodějka knih – jinak též Liesel Memingerová – beze vší pochyby, že její mladší bratr Werner sedí sesunutý ke straně a je mrtvý.

Modrýma očima se díval na podlahu.

Neviděl nic.

Než se zlodějka knih probudila, zdálo se jí o Führerovi, o Adolfu Hitlerovi. Ve snu se účastnila shromáždění, na kterém řečnil, prohlížela si pěšinku barvy lebky, kterou měl ve vlasech, a dokonalý čtvereček jeho knírku. Pozorně naslouchala proudu slov, který se mu řinul z úst. Jeho věty ve světle zářily. V jedné klidnější chvilce se dokonce sklonil a usmál se na ni. Oplatila mu to a řekla: „Guten Tag, Herr Führer. Wie geht’s dir heut?“ Nenaučila se pořádně mluvit, natož číst, protože do školy moc nechodila. Proč to tak bylo, měla teprve zjistit.

Zrovna když se Führer chystal odpovědět, probudila se.

Byl leden 1939. Bylo jí devět let, brzo jí bude deset.

Její bratr byl mrtvý.

Jedno oko otevřené.

Druhé dosud ve snu.

Myslím, že by bývalo lepší, kdyby snila úplně, ale s tímhle já prostě nic nezmůžu.

Druhé oko se probralo a ona mě zahlédla, o tom není pochyb. Zrovna jsem klečela a vyprošťovala jeho duši, nešikovně jsem ji držela v oteklých rukou. Brzy se zahřeje, ale když jsem ho zvedla, byla jeho duše měkká a chladná, jako zmrzlina. Začal mi v rukou tát. Pak se začal nadobro zahřívat. Uzdravovat.

Zato Liesel Memingerová: nejdřív vězení zatuhlých pohybů a pak klopýtavý nápor myšlenek. Es stimmt nicht. To není pravda. To není pravda.

A pak to třesení.

Proč s nimi vždycky třesou?

Jistě, já vím, nejspíš to má co dělat s instinkty. Zarazit proud pravdy. V tu chvíli bylo její srdce kluzké a horké, a hlasité, tolik, tolik hlasité.

Stala jsem tam jako hlupák. Dívala jsem se.

Pak přišla na řadu její matka.

Probudila ji stejným zběsilým třesením.

Pokud to nevidíte před očima, představte si neohrabané ticho. Představte si, jak tam plují útržky a úlomky zoufalství. A jak se někdo topí ve vlaku.

Sníh tvrdošíjně padal a doprava na Mnichov musela stát kvůli opravě poškozených kolejí. Naříkající žena. Děvče stojící otupěle vedle ní.

Matka v panice otevírá dveře.

Sestoupí do sněhu s drobným tělem v náručí.

Co může děvče dělat jiného než jít za ní?

Jak už jste se dozvěděli, z vlaku vystoupili také dva průvodčí. Rokovali a hádali se, co dál. Situace byla přinejmenším nepříjemná. Nakonec bylo rozhodnuto, že všechny tři je třeba dopravit do nejbližšího městečka, ať to s nimi vyřídí tam.

Vlak se tentokrát zasněženou krajinou sotva belhal.

Dohrabal se do stanice a zastavil.

Vystoupili na perón. Mrtvé tělo v matčině náruči.

Stáli.

Chlapec byl těžší a těžší.

Liesel netušila, kde je. Všude bylo bílo, a co setrvávaly na stanici, mohla jen zírat na vybledlá písmena na ceduli před sebou. Pro Liesel to bylo bezejmenné město, a v něm byl také o dva dny později její bratr Werner pohřben. Přihlížel kněz a dva hrobníci rozechvělí zimou.

 POZOROVÁNÍ 

Dvojice průvodčích.

Dvojice hrobníků.

V zásadě šlo o to, že jeden

z nich udával povely. Druhý dělal,

co se mu řeklo.

Otázka zní, co když je těch druhých

o moc víc než toho prvního?

Chyba za chybou, občas jako bych nebyla schopna ničeho jiného. Dva dny jsem si hleděla práce. Cestovala jsem po zeměkouli jako obvykle a nakládala duše na pásový dopravník věčnosti. Sledovala jsem, jak se bez vůle posouvají pryč. Několikrát jsem si nakázala, abych se držela dál od pohřbu bratra Liesel Memingerové. Nedbala jsem však vlastního doporučení.

Jak jsem se blížila, viděla jsem tu malou skupinku vymrzlých lidí ve sněhové pustině na kilometry daleko. Hřbitov mě uvítal jako přítelkyni, a za chvíli už jsem tam stála s nimi. Sklonila jsem hlavu.

Nalevo od Liesel stáli hrobníci, třeli rukama o sebe a fňukali, kolik je sněhu a jak špatné jsou podmínky k práci. „V tom ledu se hrozně špatně kope,“ a tak dále. Jednomu z nich nemohlo být víc než čtrnáct. Učedník. Když odcházel, vypadla mu krotce z kapsy kabátu černá knížka, vůbec si toho nevšiml. Stačil ujít tak patnáct dvacet kroků.

O pár minut později se vydala pryč i Lieselina matka. Doprovázela kněze a děkovala mu za to, jak vedl obřad.

Dívka tam ale zůstala stát.

Kolena sklesla do země. Přišla její chvíle.

Ještě stále tomu nevěřila. Začala hrabat. Nemůže být mrtvý. Nemůže být mrtvý. Nemůže –

Stačilo pár vteřin a do rukou se jí vřezal sníh.

Na rukou popraskala zmrzlá krev.

Někde v tom sněhu uviděla své zlomené srdce. Rozpadlé na dva kusy. Pod tou bělostí každá půle žhnula a tepala. Až když na rameni ucítila kostnatou ruku, všimla si, že se pro ni matka vrátila. Vlekla ji pryč. Hrdlo jí naplnil horký výkřik.

 OBRÁZEK, ASI TAK O DVACET METRŮ DÁLE 

Když už nebylo proč vléct, matka

s dcerou jen stály a oddechovaly.

Ve sněhu se usadilo cosi černého a hranatého.

Viděla to jen dívka.

Sehnula se a zvedla to a svírala

to pevně v prstech.

Na knížce byl stříbrný nápis.

Držely se za ruce.

Poslední promáčené sbohem, a pak se otočily a odcházely. Několikrát se ohlédly.

A já, já jsem tam ještě chvíli zůstala.

Zamávala jsem.

Mně nezamával nikdo.

*

Matka a dcera opustily hřbitov a vydaly se k dalšímu vlaku na Mnichov.

Obě byly hubené a bledé.

Obě měly na rtech opary.

Liesel si toho všimla ve špinavých, zamlžených oknech vlaku, když těsně před polednem nastoupily. Jak zlodějka knih sama napsala, cesta pokračovala, jako by se všechno stalo.

Když vlak zastavil na mnichovském Bahnhofu, cestující se vyřinuli ven jako z roztrženého balíku. Byli to lidé nejrůznějšího postavení, ale nejsnáze se dali rozlišit ti chudí. Ti zubožení se neustále snaží být v pohybu, jako by přesun mohl něco vyřešit. Přehlížejí skutečnost, že na konci cesty je čeká nová podoba jejich starých obtíží – jako příbuzný, kterého se štítíte políbit.

Myslím, že matka to moc dobře věděla. Nevezla své děti mnichovské smetánce, ale náhradní domov se každopádně našel, a když nic jiného, nová rodina aspoň dívku a chlapce líp nakrmí a zajistí jim pořádnou školu.

Chlapce.

Liesel s jistotou věděla, že její matka má přes rameno přehozenou vzpomínku na něj. Upustila ho. Viděla, jak jeho nohy a tělo plácly o perón.

Jak vůbec dokázala jít?

Jak to, že se dokázala hýbat?

Tohle prostě nikdy nepochopím – čeho všeho jsou lidé schopni.

Zvedla ho a šla dál. Děvče se jí drželo po boku.

Kontaktovaly úřady a zazněly bolestné otázky na zpoždění a chlapce. Liesel postávala v koutě malé, zaprášené kanceláře a její matka seděla, myšlenky zaťaté, na velmi tvrdé židli.

Nastal chaos loučení.

Dívčina hlava se zanořila do vlněných, obnošených mělčin matčina kabátu. Zas bylo třeba někoho vléct.

*

Pořádný kus cesty za mnichovským předměstím bylo městečko jménem Molching, což takoví jako vy nebo já vysloví nejspíš jako Molking. Právě tam ji vedli, do ulice jménem Himmelstraße.

 PŘEKLAD 

Himmel = nebe.

Ten, kdo dal Himmelstraße jméno, měl nepochybně zdravý smysl pro ironii. Ne že by to bylo peklo na zemi. To ne. Ale buďte si pekelně jistí, že to nebylo ani nebe.

Tak jako tak, Lieselini pěstouni už čekali.

Hubermannovi.

Čekali dívku a chlapce a měli na ně dostat nevelký příspěvek. Nikdo ale nechtěl říct Rose Hubermannové, že chlapec cestu nepřežil. Po pravdě řečeno, nikdo jí nikdy nechtěl říkat vůbec nic. Co se její povahy týče, nebyla zrovna záviděníhodná; ale zase měla Rosa z minulosti pěkné výsledky s osvojenými dětmi. Pár už jich postavila do latě.

Pro Liesel to znamenalo jízdu autem.

Ještě nikdy v žádném nejela.

Žaludek jí stoupal a zas se propadal. Marně doufala, že zabloudí nebo si to rozmysli. A při tom všem se ji myšlenky nevyhnutelně vracely k matce stojící na nádraží a čekající na odjezd. Roztřesená. Zachumlaná v tom nesmyslném kabátě. Kouše si nehty, čeká na vlak. Perón je dlouhý a nehostinný – plát studeného betonu. Bude se na zpáteční cestě dívat přibližným směrem k místu, kde je pohřben její syn? Nebo se nedokáže ubránit spánku?

Auto jelo dál a dál a Liesel se děsila poslední, smrtonosné zatáčky.

Ten den měl šedou barvu, barvu Evropy.

Kolem auta byly spuštěny opony deště.

„Už tam budeme.“ Paní z pěstounské péče, Frau Heinrichová, se k ní otočila a usmála se. „Dein neues Heim. Tvůj nový domov.“

Liesel si udělala na pocákaném skle průhledné kolečko a vyhlédla ven.

 FOTKA HIMMELSTRASSE 

Domy vypadají, jako by na sobě byly

nalepené, většinou malé domky a nervózně

vyhlížející činžáky. Zašlý sníh rozprostřený

jako koberec. Beton, prázdné věšáky

stromů a šedý vzduch.

V autě byl taky muž. Zůstal s děvčetem, když Frau Heinrichová zmizela uvnitř. Vůbec nemluvil. Liesel usoudila, že má nejspíš dávat pozor, aby neutekla, anebo ji má dostat dovnitř, kdyby chtěla dělat potíže. Jenomže když pak k potížím došlo, jen tam tak seděl a díval se. Třeba tam byl jako poslední instance, konečné řešení.

Za pár minut vyšel ven velice vysoký muž. Hans Hubermann, Lieselin pěstoun. Vedle něj stála prostředně vysoká Frau Heinrichová. Na druhé straně přikrčený obrys Rosy Hubermannové, která vypadala jako almárka, přes kterou někdo přehodil kabát. Při chůzi se znatelně kolébala. Byla by skoro hezká, nebýt její tváře, která připomínala pomačkaný kartón, a byla nasupená, jako by to všechno dokázala jen tak tak snést. Její manžel kráčel zpříma, v prstech čoudící cigaretu. Balil si je sám.

Věci se měly takhle:

Liesel z toho auta nevystoupí.

„Was ist los mit diesem Kind?“ chtěla vědět Rosa Hubermannová. Zopakovala to: „Co je s tím dítětem?“ Strčila obličej do auta a řekla: „Na, komm. Komm.“

Opěradlo předního sedadla bylo sklopené. Chodba chladného vzduchu ji lákala ven. Ani se nehne.

Skrz kolečko, které si udělala na skle, viděla prsty toho vysokého muže, které stále držely cigaretu. Z jejího konce se odlomil popel, vrhl se do vzduchu a párkrát se nadnesl, než se dotkl země. Uteklo patnáct minut, než se jim podařilo ji z auta vylákat. A udělal to ten vysoký muž.

Poklidně.

Hned vedle byla branka a ona se jí chytila jako klíště.

Z očí se jí trmácel houf slz a ona se držela a odmítala jít dovnitř. Na ulici se začali shromažďovat lidé. Až když jim Rosa Hubermannová vynadala, vrátili se, odkud přišli.

 PŘEKLAD PROMLUVY ROSY HUBERMANNOVÉ 

„Co čumíte, pitomci?“

Nakonec Liesel Memingerová ustrašeně vešla dovnitř. Hans Hubermann ji držel za ruku. Za druhou ruku ji držel její kufřík. Pod zvrásněnými vrstvami oblečení ležela v kufříku zahrabaná malá černá knížka, kterou, co my víme, třeba už pár hodin hledal čtrnáctiletý hrobník v jednom bezejmenném městě. Představuju si ho, jak říká šéfovi: „Přísahám, vůbec nevím, kam se poděla. Hledal jsem všude. Všude!“ Určitě by nepodezíral tu holku, a vidíte: je tady – černá knížka se stříbrnými slovy opřenými o strop jejího oblečení.

 HROBAŘOVA RUKOVĚŤ 

Dvanáct kroků k úspěchu v hrobařství

Vydal Bavorský pohřebnický svaz

Zlodějka knih poprvé udeřila – počátek zářné kariéry.

VYRŮSTAT JAKO SAUMENSCH

Ano, zářné kariéry.

Musím ovšem urychleně přiznat, že mezi první a druhou ukradenou knížkou byla značná prodleva. Za zmínku stojí to, že tu první ukradla ze sněhu, a tu druhou z ohně. Nesmíme přehlédnout, že jich taky celou řadu dostala. Celkem vlastnila čtrnáct knih, ale její příběh podle ní utvářelo deset z nich. Z těch deseti šest ukradla, jedna se objevila na kuchyňském stole, dvě pro ni vyrobil schovaný Žid a jednu jí doručilo hebké odpoledne ve žlutých šatech.

Když začala zapisovat svůj příběh, ptala se sama sebe, kdy přesně knihy a slova najednou znamenaly ne jenom něco, ale všechno. Bylo to tehdy, když prvně spatřila pokoj s jednou policí vedle druhé? Anebo když do Himmelstraße dorazil Max Vandenburg a nesl si s sebou pár hrstí trápení a Hitlerův Mein Kampf? Mohlo za to čtení v krytech? Poslední pochod do Dachau? Mohla za to Česačka slov? Určitá odpověď na to, kdy a kde se to stalo, možná nikdy nepřijde. Tak jako tak předbíhám. Než se k čemukoli z toho dostaneme, musíme nejdřív shlédnout Lieseliny začátky v Himmelstraße a Saumensch umění.

Při jejím příjezdu bylo pořád vidět kousance od sněhu na jejích rukou a zmrzlou krev na prstech. Všechno na ní bylo podvyživené. Holeně jako dráty. Paže jako ramínka na šaty. Když už se jí podařilo se usmát, byl to hladový úsměv.

Její vlasy dostatečně odpovídaly odrůdě německá blond, ale oči měla nebezpečné. Tmavohnědé. V Německu byste v těch časech nejspíš nechtěli mít hnědé oči. Možná je podědila po otci, ale jistá si být nemohla, nepamatovala si na něj. Vlastně o svém otci věděla jedinou věc. Šlo o nálepku, které nerozuměla.

 PODIVNÉ SLOVO 

Komunista.

Za posledních pár let ho slyšela několikrát.

Ubytovny přecpané lidmi, pokoje plné otázek. A to slovo. To podivné slovo, které bylo vždycky někde poblíž, postávalo v koutě, zíralo ze tmy. Nosívalo obleky, uniformy. Ať byli kde byli, bylo tam taky, a pokaždé se mluvilo o jejím otci. Když se zeptala matky, co to znamená, bylo jí řečeno, že to není nic důležitého, že se tím nemá trápit. V jedné z těch ubytoven se jedna zdravější žena snažila děti naučit psát, psala uhlem na stěnu. Liesel byla v pokušení zeptat se jí, co to slovo znamená, ale nikdy k tomu nedošlo. Jednoho dne tu ženu odvedli k výslechu. Nevrátila se.

Když se Liesel ocitla v Molchingu, matně tušila, že se zachránila, ale to nebyla žádná úleva. Když ji matka miluje, proč ji tedy nechala u dveří cizího domu? No proč? Proč?

Proč?

To, že odpověď znala – byť hodně povšechně –, jako by nehrálo roli. Její matka byla stále nemocná a někdy neměli peníze, aby se mohla dát do pořádku. To věděla. To ale neznamená, že se s tím musí smířit. Je jedno, kolikrát slyšela, že ji má matka ráda, nedokáže pochopit, že důkazem té lásky je, že ji tu nechala. Nic to nemění na tom, že je opuštěné, vyhublé dítě na dalším neznámém místě s dalšími cizími lidmi. Sama.

*

Hubermannovi žili v jednom z malých domků na Himmelstraße. Pár pokojů, kuchyně a venkovní záchod společný se sousedy. Plochá střecha a mělký sklep na ukládání věcí. Nebyl to sklep náležité hloubky. V roce 1939 to nepředstavovalo problém. Později, ve dvaačtyřicátém a třiačtyřicátém, už ano. Když začaly nálety, bylo vždycky potřeba vyběhnout na ulici a spěchat do bezpečnějšího úkrytu.

Ze začátku na ni nejvíc zapůsobilo nadávání. Bylo tak důrazné, tak hojné. Každé druhé slovo bylo Saumensch nebo Saukerl nebo Arschloch. Asi bych to měla vysvětlit těm, kdo s těmito slovy nejsou obeznámeni. Sau označuje prasata, jak jinak. Saumensch pak slouží ke kárání, peskování či prostě ponižování žen. Saukerl je určeno mužům. Arschloch je blbec, ale tohle slovo mezi pohlavími nerozlišuje. Prostě jen je.

„Saumensch du dreckigs!“ křičela toho prvního večera nevlastní matka na Liesel, když se odmítala vykoupat. „Čuně špinavý! Co se nesvlíkáš?“ Vztekat se uměla výborně. Vlastně by se dalo říct, že tvář Rosy Hubermannové zdobil vytrvalý vztek. Ten taky pomačkal lepenkovou strukturu její pleti.

Liesel se pochopitelně koupala v úzkosti. Do žádné vany ji ani náhodou nedostanou, a do postele taky ne. Choulila se do kouta koupelny a šmátrala po neexistujících rukou ve stěně, jež by jí poskytly aspoň nějakou oporu. Ale byla tam jen suchá barva, těžký dech a záplava urážek z Rosiných úst.

„Nech ji.“ Potyčku přerušil Hans Hubermann. Jeho měkký hlas pronikal dovnitř, jako by se prodíral davem. „Nech to na mně.“

Přišel blíž a sedl si na zem, proti stěně. Dlaždice byly studené a nepříjemné.

„Umíš balit cigarety?“ zeptal se jí a pak asi hodinu seděli v rozlévající se kaluži tmy, hráli si s tabákem a cigaretovými papírky a Hans Hubermann kouřil.

Když hodina utekla, uměla už Liesel ubalit cigaretu docela dobře. Vykoupaná pořád ještě nebyla.

 NĚKOLIK INFORMACÍ O HANSI HUBERMANNOVI 

Kouření miloval.

Na kouření měl nejradši to balení.

Povoláním byl malíř, a hrál na akordeon.

To se hodilo, zvlášť v zimě, kdy si mohl

trochu přivydělat hraním v molchingských

hospodách, třeba u Knollerů.

Povedlo se mu napálit mě v jedné světové

válce, ale časem se dostane do další (bude

to taková perverzní odměna), a tam se mu

nějak podaří znovu se mi vyhnout.

Většina lidí Hanse Hubermanna sotva zaznamenala. Nijak pozoruhodná osoba. Jistě, jeho malířské dovednosti byly vynikající a jeho hráčské schopnosti nadprůměrné. Nicméně, a určitě takové lidi taky znáte, dokázal budit dojem, že je v pozadí, dokonce i když stál na začátku fronty. Byl prostě jen přítomen. Nezaznamenali jste ho. Nebyl důležitý nebo nějak zvlášť ceněný.

Jistě chápete, že ušlápnutý dojem, který vzbouzel, byl naprosto zavádějící. Rozhodně v něm bylo hodně cenného, a Liesel Memingerové to neuniklo. (Lidské dítě, občas o tolik bystřejší než otupěle uvážlivý dospělý.) Uviděla to okamžitě.

Jeho noblesu.

Klid, který se kolem něj šířil.

Když toho večera její pěstoun v malé lhostejné koupelně rozsvítil, Liesel zaznamenala, jak zvláštní oči má. Byly to oči stvořené z laskavosti a ze stříbra. Byly jako měkké stříbro, tály. Jak se Liesel do těch očí dívala, pochopila, že Hans Hubermann stojí za mnoho.

 NĚKOLIK INFORMACÍ O ROSE HUBERMANNOVÉ 

Měřila metr pětašedesát a provazce svých

pružných hnědošedých vlasů nosila

stažené do drdolu. Aby přidala něco

k Hubermannově příjmu, prala a žehlila

prádlo pěti bohatším molchingským

domácnostem. Vařila příšerně. Vyznačovala

se jedinečnou schopností namíchnout

téměř každého, s kým se kdy setkala. Ale

Liesel Memingerovou ráda měla. Jenom

to dávala najevo divným způsobem.

Zahrnoval mlácení vařečkou i slovy,

v proměnlivých intervalech.

Když se Liesel po dvou týdnech pobytu na Himmelstraße nakonec přece jen vykoupala, Rosa ji mocně sevřela do náruče, která mohla lámat kosti. Málem ji udusila, když říkala: „Saumensch du dreckigs – už bylo načase!“

Uteklo pár měsíců a bylo po panu a paní Hubermannových. Rosa, slova jako obvykle sevřená v pěsti, povídá: „Poslouchej, Liesel, odteďka mi budeš říkat mami.“ Na chvilku se zamyslela. „Jak jsi říkala svojí opravdový mámě?“

„Auch Mama – taky mami,“ odpověděla Liesel potichu.

„No tak já budu máma číslo dvě.“ Podívala se na manžela. „A támhleten,“ vypadalo to, jako když sbírá slova do dlaně, žmoulá je do sebe a pak háže přes stůl, „tenhle Saukerl, tohle čuně špinavý, to pro tebe bude táta, verstehst? Rozumíš?“

„Ano,“ souhlasila Liesel okamžitě. V téhle domácnosti se rychlé odpovědi cenily.

„Ano, mami,“ Opravila ji máma. „Saumensch. Říkej mi mami, když se mnou mluvíš.“

Právě v tu chvíli Hans Hubermann dobalil cigaretu, olízl papírek a zalepil. Podíval se na Liesel a mrkl. Říkat mu táto jí půjde dobře.

ŽENA SE ŽELEZNOU PĚSTÍ

Těch prvních pár měsíců bylo určitě nejtěžších.

Liesel měla každou noc zlé sny.

Obličej jejího bratra.

Hledí na podlahu vlaku.

Probouzela se a plavala v posteli, křičela, topila se v záplavě prostěradel. Na protější straně pokoje se ve tmě jako loďka houpala postel určená pro jejího bratra. Jak se vědomí vracelo, zvolna se potápěla, jakoby do podlahy. Tohle vidění ale ničemu nepomohlo a většinou nějakou chvíli trvalo, než křik ustal.

Asi jediná dobrá věc, která z jejích nočních můr vzešla, byla, že přivolaly do pokoje Hanse Hubermanna, jejího nového tátu, aby ji ukonejšil, aby ji měl rád.

Přicházel každou noc a sedal si k ní. Ze začátku tam prostě jen zůstával – cizinec, který přišel zabít samotu. Pár nocí nato zašeptal: „No tak, jsem u tebe, to nic není.“ Po třech týdnech ji objal. Především díky nemilosrdné moci jeho něhy, jeho přítomnosti, byla rychle nashromážděna důvěra. Dívka od začátku věděla, že Hans se vždycky objeví, až začne křičet, a neodejde.

 DEFINICE, KTERÁ SE NENACHÁZÍ VE SLOVNÍKU 

Neodejití: projev důvěry a lásky,

rozpoznávaný obvykle dětmi.

Hans Hubermann sedal ospale na posteli a Liesel mu plakala do rukávu a vdechovala ho. Každého rána, po druhé hodině s půlnoci, usínala v jeho vůni: směsi vyhaslých cigaret, desetiletí barev a lidské kůže. Když doopravdy přišlo ráno, býval pár metrů od ní, zmuchlaný a málem vejpůl, v křesle. Nikdy nevyužil toho druhého lůžka. Liesel vylezla z postele, opatrně ho políbila na tvář a on procitl a usmál se.

Někdy jí táta řekl, ať jde zase do postele a minutku počká. Pak si přinesl akordeon a hrál jí. Liesel si vsedě broukala, studené prsty na nohou zkroucené nadšením. Nikdy dřív jí nikdo hudbu nedal. Smála se sama sobě, jak je pitomá, sledovala, jak se mu na tváři vykreslují vrásky, a měkký kov jeho očí – dokud z kuchyně nedorazily nadávky.

„NECHÁŠ TOHO RANDÁLU, DU SAUKERL?“

Táta hrál ještě chvíli.

Mrkl na dívku a ona nešikovně mrkla na něj.

Párkrát, čistě proto, aby mámu ještě víc vydráždil, odnesl nástroj do kuchyně a hrál během snídaně. Tátův chleba s džemem ležel nedojedený na talíři, zvlněný vykousanými tvary, a hudba se Liesel dívala přímo do očí. Vím, že to zní divně, ale jí to tak připadalo. Tátova pravačka se vypravila po klávesách barvy zubů. Levačka se dotkla knoflíků. (Nejradši měla, když mačkal ten stříbrný, blýskavý – C dur.) Poškrábaná, ale nablýskaná černá skříň akordeonu se v jeho rukách pohybovala tam a zpět a mačkala zaprášený měch, nutila ho nasávat vzduch a pak ho zase vyvrhovat ven. Za těch rán táta v kuchyni akordeon oživoval. Podle mě to není takový nesmysl, když se nad tím jeden zamyslí.

Jak zjistíte, jestli je něco živé?

Přesvědčíte se, jestli to dýchá.

*

Pravda taky je, že zvuk akordeonu byl zvěstováním bezpečí. Denního světla. Přes den se jí nemohlo zdát o bratrovi. Stýskalo se jí po něm a často v malinké koupelně co nejtišeji plakávala, ale i tak byla ráda, že je vzhůru. Prvního večera u Hubermannů schovala poslední spojení s bratrem – Hrobařovu rukověť – pod matraci, a pak ji občas vytahovala a držela ji v ruce. Zírala na písmena na deskách, dotýkala se potištěných stránek a neměla ponětí, co vlastně říkají. Jde ale o to, že ve skutečnosti nezáleželo na tom, o čem ta kniha je. Důležitější bylo, co znamenala.

 CO KNIHA ZNAMENALA 

1. Chvíli, kdy naposledy viděla bratra.

2. Chvíli, kdy naposledy viděla matku.

Občas stokrát během jediného odpoledne šeptala slovo mami a viděla tvář své matky. Ale proti hrůze jejích snů to byly jen lapálie. Tehdy si nepřipadala tak naprosto sama jindy než právě v nezměrných rozlohách spánku.

Určitě už jste zaznamenali, že v domě nebyly jiné děti. Hubermannovi měli dvě vlastní, ale ty byly starší a už se odstěhovaly. Hans mladší měl práci v centru Mnichova a Trudy dělala služku a opatrovnici dětí. Oba se brzy dostanou do války. Jeden z nich bude vyrábět kulky. Ten druhý je bude střílet.

Škola, jak si asi dokážete představit, byla ukrutné trápení.

Byla sice státní, ale panoval v ní silně katolický duch, a Liesel byla luteránka. To nebyl zrovna příznivý začátek. Pak se zjistilo, že neumí číst a psát.

Uvrhli ji mezi mladší děti, které se teprve učily abecedu. Bylo to ponižující. Sice byla vyhublá a bledá, ale mezi trpasličími dětičkami si připadala jako obr. Často si přála, aby zbledla natolik, že by se docela ztratila.

Ani doma nebylo moc příležitostí se poučit.

„Jeho o pomoc nepros,“ ukázala máma. „Saukerl jeden.“ Táta se díval z okna, jak míval často ve zvyku. „Nechal školy ve čtvrtý třídě.“

Táta se ani neotočil. Klidně, ale jízlivě odpověděl. „No jí se taky na nic neptej.“ Odklepl z okna popel. „Ta nechala školy ve třetí.“

V domě nebyly žádné knihy (až na tu, kterou tajila pod matrací), a tak si Liesel mohla leda polohlasně přeříkávat abecedu, dokud jí nebylo nevybíravě řečeno, ať je zticha. To bylo nějakého mumlání. Ale jen do té doby, kdy po noční můře doprovázené počůráním do postele začaly doučovací lekce čtení. Neoficiálně se tomu říkalo půlnoční vyučování, i když se obvykle začínalo kolem druhé hodiny ranní. Brzy se k tomu vrátíme.

Uprostřed února, když bylo Liesel deset let, dostala odloženou panenku s chybějící nohou a žlutými vlásky.

„Nic lepšího jsme nesehnali,“ omlouval se táta.

„Co to vykládáš? Může bejt ráda, že má aspoň tohle,“ opravila ho máma.

Hans zkoumal zachovalou nohu a Liesel si zkoušela svou novou uniformu. Deset let, to znamenalo Hitlerjugend. Hitlerjugend znamenalo malou hnědou uniformu. Jako osoba pohlaví ženského byla Liesel zařazena do mladšího oddílu BDM.

 OBJASNĚNÍ ZKRATKY 

Znamená to Bund der deutscher Mädel –

Svaz německých dívek.

Ze všeho nejdřív se tam přesvědčili, že vaše Heil Hitler je jak se patří. Pak vás naučili vzpřímeně pochodovat, rolovat obvazy a zašívat šaty. Taky vás brali na výlety a další podobné akce. Ve středu a v sobotu byly srazy, vždycky od tří do pěti odpoledne.

Každou středu a sobotu táta doprovodil Liesel do sídla BDM a za dvě hodiny ji zase vyzvedl. Nikdy o tom moc nemluvili. Prostě se drželi za ruce a poslouchali své kroky, a táta si dal jednu dvě cigarety.

Jednou věcí jí táta naháněl strach, a sice tím, že často odcházel. Častokrát vešel večer do obývacího pokoje (který sloužil i jako Hubermannovic ložnice), vytáhl ze staré skříně akordeon a prosmýkl se kolem kuchyně k domovním dveřím.

Kráčel po Himmelstraße, a máma otevírala okno a křičela: „Ne abys přišel pozdě!“

„Ne tak nahlas,“ otáčel se a volal zas na ni.

„Saukerl! Polib mi prdel! Já budu mluvit tak nahlas, jak se mi bude chtít!“

Ozvěna nadávek ho provázela ulicí. Nikdy se neotočil, aspoň dokud si nebyl jistý, že jeho žena už je pryč. Za těch večerů, na konci ulice, s akordeonovým pouzdrem v ruce, se otáčel, právě před nárožním obchodem Frau Dillerové, a díval se na postavičku, která vystřídala v okně jeho ženu. Jeho dlouhá, přízračná paže se krátce pozvedla, potom se zas otočil a pomalu odcházel. Pak ho Liesel uviděla až ve dvě ráno, když ji jemně vytahoval z její noční můry.

Večery v kuchyňce byly bez výjimky uřvané. Rosa Hubermannová pořád mluvila, a mluvit u ní znamenalo schimpfen. Neustále si stěžovala a hádala se. Neměla s kým se doopravdy pohádat, ale zkušeně se chopila každé šance. Dokázala se v té kuchyni pohádat s celým světem, a taky to dělala, skoro každý večer. Jakmile se najedli a táta byl pryč, Liesel a Rosa tam obvykle zůstávaly a Rosa žehlila.

Párkrát za týden Liesel po návratu ze školy chodila s mámou molchingskými ulicemi a vyzvedávala špinavé a odevzdávala vyžehlené prádlo v bohatších částech města. Knaupt Straße, Heide Straße. Pár dalších. Mama odevzdávala vyžehlené prádlo a vyzvedávala praní s náležitým úsměvem, ale jak se zavřely dveře a kousek poodešla, hned ty bohaté lidi i jejich peníze a lenost proklela.

„Moc g’schtinkerdt na to, aby si sami prali,“ říkávala, přestože na ně byla odkázaná.

„Tenhleten,“ obviňovala Herr Vogela z Heide Straße, „všechny peníze dostal od táty. Vyházel je za ženský a za chlast. A za praní a žehlení, pochopitelně.“

Bylo to, jako by je vyvolávala na nástup pro porci opovržení.

Herr Vogel, pan a paní Pfaffelhürverovi, Helena Schmidtová, Weingartnerovi. Všichni se něčím provinili.

Ernst Vogel se podle Rosy navrch ke svému opíjení a nákladné chlípnosti vždycky poškrábal v zavšivené hlavě, olízl si prsty a pak jí teprve podal peníze. „Měla bych je nejdřív umýt, než si je odnesu domů,“ shrnula to.

Pfaffelhürverovi zkoumali odevzdané dílo. „Na těch košilích ať není ani záhyb, prosím vás,“ imitovala je Rosa. „Ani faldík na tom obleku. A pak tam stojí a všechno to prohlížejí, přímo přede mnou. Přímo mně před nosem! Je to G’sindel – sebranka jedna!“

Weingartnerovi byli zkrátka a dobře hlupáci, a měli Saumensch kočku, která neustále pelichala. „Víš, jak dlouho mi trvá, než se zbavím všech těch chlupů? Jsou úplně všude!“

Helena Schmidtová byla bohatá vdova. „Ta stará škatule akorát zbytečně posedává. Za celej život nemusela jedinej den dělat.“

Ale největší opovržení měla Rosa vyhrazeno pro číslo 8 v Grande Straße. Velký dům vysoko na kopci, v horní části Molchingu.

„Tohle,“ ukázala Liesel, když tudy šly poprvé, „je starostův dům. Mizera. Jeho žena sedí celý dny doma, a je tak lakomá, že si ani nezatopí – pořád je tam zima jak v morně. Je to bláznivá ženská.“ Ještě to zdůraznila. „Naprosto. Bláznivá.“ U brány dívce pokynula: „Jdi tam ty.“

V Liesel se zastavilo srdce. Nad krátkým schodištěm se tyčily obrovité hnědé dveře s bronzovým klepadlem. „Cože?“

Máma ji postrčila. „Nechci slyšet žádný cože, Saumensch. Hni se.“

Liesel se hnula. Přešla pěšinkou, vystoupala po schodech, zaváhala a zaklepala.

Dveře otevřel župan.

A v něm stála žena s vyplašenýma očima, s vlasy jako chmýří, v obranném postoji. Uviděla u brány mámu a podala dívce ranec s prádlem. „Děkuju,“ řekla Liesel, ale nedočkala se žádné reakce. Jen od dveří. Zavřely se.

„Vidíš?“ řekla máma, když došla zpátky k bráně. „A tohle já musím snášet. Parchanti bohatí, svině líný…“

Odcházely a Liesel nesla ranec. Ohlédla se. Ze dveří ji pozorovalo bronzové klepadlo.

Když byla Rosa Hubermannová hotová s nadáváním lidem, pro které pracovala, obvykle se přesunula k dalšímu oblíbenému předmětu svých urážek. Ke svému manželovi. Dívala se na ranec s prádlem a na přikrčené domky a vykládala a vykládala a vykládala. „Kdyby byl tvůj táta co k čemu,“ oznamovala Liesel pokaždé, když procházely Molchingem, „nemusela bych tohle dělat.“ Opovržlivě si odfrkla. „Prej malíř! Proč jsem si brala takovýho Arschlocha? Však mi to říkali – jako moje rodina.“ Jejich kroky křupaly po cestě. „A teď to mám, šlapu ulice a otročím v kuchyni, protože ten Saukerl nemá práci. Teda pořádnou práci. Má akorát tu pitomou harmoniku, se kterou každej večír vyhrává po pajzlech.“

„Ano, mami.“

„To je všechno, co mi řekneš?“ Máminy oči byly jako bledě modré ústřižky přilepené na obličeji.

Šly dál.

Liesel nesla ranec.

Doma se pralo v kotli vedle kamen, věšelo kolem krbu v obývacím pokoji, žehlilo v kuchyni. V kuchyni se jednalo.

„Slyšelas?“ ptala se jí máma skoro každý večer. V pěsti třímala žehličku rozpálenou na kamnech. V celém domě bylo šero a Liesel, sedící u kuchyňského stolu, upřeně zírala do ohňových škvír před sebou.

„Co?“ ptala se. „Co to bylo?“

„To ta Holtzapfelová.“ Máma už se zvedla ze židle. „Už nám zase plivla na dveře, Saumensch jedna.“

Plivat na Hubermannovic dveře pokaždé, když kolem nich přešla, byla už pro paní Holtzapfelovou, jejich sousedku, hotová tradice. Ke vstupním dveřím to bylo od branky jen pár metrů, a je třeba říct, že Frau Holtzapfelová měla dobrý dostřel a dobrou mušku.

To plivání bylo následkem toho, že ona a Rosa Hubermannová spolu už po desetiletí vedly jakousi slovní válku. Původ tohoto nepřátelství nikdo neznal. Nejspíš už to samy zapomněly.

Frau Holtzapfelová byla šlachovitá žena, očividně obdařená jedovatou slinou. Nikdy se nevdala, ale měla dva syny, o pár let starší, než byly Hubermannovic ratolesti. Oba byli v armádě, a než tady skončíme, sehrají oba malou roličku, to vás můžu ujistit.

Pokud jde o stříkání jedovatou slinou, je třeba říct, že Frau Holtzapfelová byla ve svém plivání velmi důkladná. Když procházela kolem dveří číslo dvacet tři, nikdy na ně neopomněla spucken a říct: „Schweine!“ Na Němcích jsem si všimla jedné věci:

Zdá se, že jsou blázni do prasat.

 MALÁ OTÁZKA I S ODPOVĚDÍ 

Kde myslíte, že musel každý večer ten

plivanec ze dveří umývat?

Ano – uhodli.

Když vám žena se železnou žehličkou v pěsti nakáže, abyste šli a umyli ten plivanec na dveřích, tak to uděláte. Zvlášť když je ta žehlička horká.

Vlastně to všechno patřilo k zaběhané praxi.

Každý večer vyšla Liesel ven, otřela dveře a dívala se na nebe. Obvykle vypadalo jako rozlité; studené a husté, kluzké a našedlé – ale tu a tam si některé hvězdy dodaly odvahy a rozzářily se, byť jen na pár minut. Za takových večeru zůstala stát chvíli venku a čekala.

„Ahoj, hvězdičky.“

Čekala.

Na hlas z kuchyně.

Nebo až hvězdy zas něco stáhne pod hladinu německé oblohy.

POLIBEK

(Rozhodovací nástroj v dětství)

Jak už to tak v malých městech bývá, i Molching byl plný rázovitých postav. Hrstka jich žila i v Himmelstraße. Frau Holtzapfelová byla jen jednou z členek souboru.

Mezi ostatními byli takoví, jako

Rudy Steiner – kluk odvedle, posedlý černým americkým atletem Jessem Owensem

Frau Dillerová – věrná Árijka, majitelka obchodu na rohu

Tommy Müller, kluk s chronickou ušní infekcí, která mu přinesla řádku operací, řeku růžové kůže přetínající obličej a sklon sebou škubat

a taky muž, kterému se říkalo Pfiffikus, tak sprostý, že vedle něj Frau Hubermannová vypadala jako mistryně pera a světice.

Celkem vzato to byla ulice plná poměrně chudých lidí. I přes zřetelný vzestup německého hospodářství za Hitlera chudé čtvrti existovaly dál.

Jak už bylo řečeno, dům vedle Hubermannových si pronajala rodina Steinerových. Steinerovi měli šest dětí. Jeden z nich, známá firma Rudy, se stane co nevidět nejlepším kamarádem Liesel a později jejím parťákem a občas ponoukačem ve zločinu. Seznámila se s ním na ulici.

*

Pár dní po Lieselině první koupeli jí máma dovolila hrát si na ulici s ostatními dětmi. Na Himmelstraße se přátelství uzavíralo pod širým nebem, bez ohledu na počasí. Děti se málokdy navštěvovaly doma, protože domy byly malé a většinou toho uvnitř moc nebylo. Svou nejoblíbenější zábavu proto provozovaly na ulici, jako profesionální bezdomovci. Byl to fotbal. Týmy byly sehrané. Místo branek používali popelnice.

Liesel jakožto nováčka okamžitě postavili mezi dvě z nich. (Tommy Müller tak byl konečně vysvobozen, přestože to byl nejhorší fotbalista, jaký byl kdy na Himmelstraße k vidění.)

Všechno šlo jako na drátkách až do chvíle, kdy Rudy Steiner skončil po zoufalém faulu Tommyho Müllera pozadím nahoru ve sněhu.

„Có?“ řval Tommy, obličej pokřivený beznadějí. „Co jsem jako udělal?“

Rudyho mužstvo bylo jednohlasně odměněno penaltou, takže se Rudy Steiner postavil proti té nové, Liesel Memingerové.

Nachystal si míč na hromádku špinavého sněhu a očekával obvyklý výsledek. Však taky z osmnácti trestných střel nikdy neminul, i když protivník pokaždé vykopal Tommyho Müllera z brány. Ať ho vystřídal, kdo chtěl, Rudy skóroval.

Při této příležitosti se pokusili vystrnadit z brány Liesel. Asi si dokážete představit, že protestovala, a Rudy se k ní přidal.

„Ne ne,“ usmíval se. „Jenom ji tam nechte.“ Mnul si ruce.

Tou dobou už na zablácenou ulici přestalo sněžit. Mezi nimi se poskládaly bahnité šlápoty. Rudy popoběhl, vystřelil a Liesel se vrhla vpřed a nějak se jí podařilo míč odchýlit loktem. Stála tam a zubila se, ale hned nato uviděla sněhovou kouli a ta se jí rozbila o obličej. Z poloviny to bylo bláto. Pálilo to jako čert.

„Co říkáš tomuhle?“ zachechtal se kluk a rozběhl se za míčem.

„Saukerl,“ zašeptala Liesel. Slovník jejího nového domova se ujímal rychle.

 NĚKOLIK INFORMACÍ O RUDYM STEINEROVI 

Byl o osm měsíců starší než Liesel, měl

kostnaté nohy, špičaté zuby, vytáhlé modré

oči a vlasy jako citrón.

Jakožto jeden ze šestice Steinerovic

dětí měl pořád hlad.

Na Himmelstraße ho měli

tak trochu za cvoka.

Mohla za to událost, o které se moc

nemluvilo, ale byla obecně známa jako

„owensovský incident“. Začernil si tehdy

obličej sazemi a v noci běhal stovku na

místním závodišti.

Ať už byl Rudy cvok nebo ne, byl odjakživa předurčen, aby se stal Lieseliným nejlepším kamarádem. Sněhová koule v obličeji byla samozřejmě skvělým začátkem trvalého přátelství.

Pár dnu nato Liesel začala chodit do školy, a šla se Steinerovými. Rudy musel slíbit své matce, že to nové děvče doprovodí, hlavně proto, že Barbara Steinerová se doslechla o té sněhové kouli. Je třeba uznat, že Rudy jí rád vyhověl. Nebyl to takový ten mladistvý misogyn, kdepak. Holky se mu moc líbily, a Liesel taky (proto ta koule). Rudy Steiner byl popravdě řečeno takový ten neohrožený malý hajzlík, který je celý pryč z představy sebe sama a ženského plemene. Zdá se, že v tom varu a oparu dětství se vždycky zjeví přesně takovýhle mládenec. Je to kluk, který odmítá mít strach z opačného pohlaví, už proto, že všichni ostatní přijali právě tento strach za svůj, je to ten typ, který se nebojí se rozhodnout. A v tomhle případě už se Rudy Steiner rozmyslel, co s Liesel Memingerovou.

Cestou do školy se ji snažil upozornit na některé pamětihodnosti města, nebo je přinejmenším dokázal nějak vecpat mezi pokřikování na mladší sourozence, aby zavřeli zobáky, a příkazy starších sourozenců, aby zavřel ten svůj. Prvním pozoruhodným místem bylo malé okno v patře jednoho činžáku.

„Támhle bydlí Tommy Müller.“ Ukázalo se, že Liesel si na něj nevzpomíná. „Ten, co sebou škube. Když mu bylo pět, ztratil se v tržnici, byl to nejstudenější den v roce. Našli ho za tři hodiny, to už byl zmrzlej na kost a hrozně ho z tý zimy bolely uši. Za chvíli v nich měl zánět, byl na třech nebo na čtyřech operacích a doktoři mu úplně zničili nervy. Proto sebou teďka tak cuká.“

„A moc mu nejde fotbal,“ skočila mu do řeči Liesel.

„Vůbec!“

Pak přišel rohový obchod na konci Himmelstraße. Obchod Frau Dillerové.

 DŮLEŽITÁ POZNÁMKA O FRAU DILLEROVÉ 

Měla jednu zásadu.

Frau Dillerová byla ostrá žena s tlustými brýlemi a pohledem zloducha. Ten zlý pohled si vypěstovala, aby každý nápad krást v jejím krámku – který obývala ve vojácké póze – zadusila hned v zárodku. Měla hlas jak z lednice a pravidelný dech, který byl cítit jako Heil Hitler. Sám krámek byl bílý a chladný a naprosto bezkrevný. Malý domek namáčknutý za krámem se chvěl ještě přísnější upjatostí než ostatní domy v Himmelstraße. Frau Dillerová tento pocit spravovala a poskytovala jiným, servírovala ho jako jediné zboží, jež bylo v její provozovně zdarma. Žila pro svůj obchod a její obchod žil pro třetí říši. Když později toho roku začal přídělový systém, vědělo se o ní, že prodává pod pultem nedostatkové zboží a peníze věnuje NSDAP. Na stěně za místem, kde zaujímala svou sedící pozici, visela zarámovaná fotografie Vůdce. Pokud jste do jejího obchodu vešli bez pozdravu Heil Hitler, nebyli jste obslouženi. Když procházeli kolem, upozornil Rudy Liesel na neprůstřelné oči, pošilhávající z okna krámku.

„Jak budeš vevnitř, řekni Heil,“ varoval ji zdušeně. „Pokud nechceš jít o dům dál.“ Když byli hezky daleko za obchodem, Liesel se ohlédla, a ty zvětšené oči tam pořád byly, přikované k oknu.

Za rohem byla čvachtanicí pocákaná Münchener Straße, hlavní silnice, která vedla do Molchingu a zase ven.

Kolem nich přepochodovalo pár řad cvičících vojáků, což bylo tehdy časté. Uniformy kráčely vzpřímeně a černá bagančata ještě víc špinila sníh. Tváře soustředěně a nehnutě směřovaly vpřed.

Když se jim vojáci ztratili z očí, pokračovali Steinerovi s Liesel kolem výkladů a majestátní radnice, která měla být v příštích letech podťata v kolenou a pohřbena. Některé obchody byly opuštěné a stále ještě ocejchované žlutými hvězdami a protižidovskými nadávkami. O kousek dál mířil k nebi kostel, střechu jako studii vzájemné spolupráce tašek. Ulice byla celkem vzato dlouhá roura plná šedi – vlhká chodba, lidi nahrbeni chladem, cákání promáčených kroků.

V jedné chvíli Rudy vyrazil vpřed a Liesel táhl za sebou.

Zaťukal na výklad krejčovství.

Kdyby byla dokázala přečíst firmu, všimla by si, že patří Rudyho otci. Bylo ještě zavřeno, ale uvnitř za pultem rovnal jakýsi muž kousky oblečení. Zvedl oči a zamával.

„Můj táta,“ informoval ji Rudy a oba za chvíli stáli v zástupu různě velkých Steinerů, kteří mávali na otce a posílali mu polibky nebo jen stáli a kývali na pozdrav (to ti starší), a pak se zase vydali dál, k poslednímu mezníku na cestě do školy.

 POSLEDNÍ ZASTÁVKA 

Ulička žlutých hvězd

Na tom místě se nikdo nechtěl zastavovat a dívat se, ale skoro každý to udělal. Ulička měla tvar dlouhé zlomené paže, stálo v ní pár domů s rozdrásanými okny a zdmi samou modřinu. Na dveřích měly namalovanou Davidovu hvězdu. Ty domy vypadaly málem jako malomocní. Když nic jiného, byly to zanícené boláky na poraněné německé půdě.

„Schillerstraße,“ řekl Rudy. „Ulička žlutých hvězd.“

Kousek před nimi se pohybovali nějací lidé. V mrholícím vzduchu vypadali jako duchové. Ne lidé, pouhé obrysy, posouvající se pod olověnými mraky.

„Tak pojďte, vy dva,“ zavolal na ně Kurt (nejstarší ze Steinerovic dětí) a oni rychle vykročili za ním.

Ve škole Rudy nikdy nezapomněl o každé přestávce Liesel vyhledat. Nevšímal si toho, že ostatní hulákají, jak je ta nová holka hloupá. Byl jí od začátku nablízku, a bude jí nablízku i pak, až její rozčarování překypí. Ale nebude to dělat jen tak pro nic za nic.

 JEN JEDNA VĚC JE HORŠÍ NEŽ KLUK, 

KTERÝ VÁS NESNÁŠÍ

Kluk, který vás miluje.

Jednou koncem dubna Rudy a Liesel přišli ze školy a čekali na ulici na obvyklý fotbalový mač. Byli tam trochu moc brzy, ostatní děti se ještě neukázaly. Viděli jen Pfiffikuse s nevymáchanou hubou.

„Koukni,“ ukázal Rudy.

 PORTRÉT PFIFFIKUSE 

Křehká postava.

Bílé vlasy.

Černý pršiplášť, hnědé kalhoty

a rozpadající se boty, a huba –

a to tedy byla huba.

„Hej, Pfiffikusi!“

Vzdálená postava se obrátila a Rudy začal pískat.

Starý muž se napřímil a současně se pustil do nadávání s takovou zuřivostí, již nelze označit jinak než jako nadání od boha. Jeho pravé jméno nejspíš nikdo neznal, nebo ho přinejmenším neužíval. Říkalo se mu prostě Pfiffikus, protože takové jméno se přesně hodí pro člověka, který si rád píská, a to Pfiffikus každopádně rád. Neustále si pískal Radeckého marš a všechny děti ve městě na něj pokřikovaly a napodobovaly jeho pískání. Přesně v tu chvíli Pfiffikus opustil svůj obvyklý způsob chůze (nakloněný dopředu, dlouhé, vyčouhlé kroky, ruce složené za zády), narovnal se a začal jim spílat. V tu chvíli byl dojem zdánlivého pokoje násilně přerušen, neboť jeho hlas přetékal vztekem.

Při této příležitosti se Liesel k Rudyho popichování přidala téměř instinktivně.

„Hej, Pfiffikusi,“ opičila se, a rychle si osvojila náležitou krutost, kterou dětství zdá se vyžaduje. Pískala příšerně, ale nebyl čas na nějaké nacvičování.

Šel po nich a křičel. Začal u „Geh‘ scheissen“ a pak už to šlo rychle z kopce. Zpočátku směřovaly jeho nadávky jen na chlapcovu adresu, ale rychle přišla na řadu i Liesel.

„Ty děvko jedna mrňavá!“ řval na ni. Ta slova byla jak herda do zad. „Tebe jsem tu eště neviděl!“ Nadávat desetileté holce do děvek je divné. To byl prostě celý Pfiffikus. Všeobecně se soudilo, že by byli pěkný párek s Frau Holtzapfelovou. „Koukejte se vrátit!“, to bylo poslední, co Rudy a Liesel na útěku slyšeli. Utíkali až na Münchener Straße.

„Pojď se mnou,“ řekl Rudy, když popadl: dech, „jenom kousek tudy.“

Dovedl ji na Hubertův okruh, dějiště owensovské příhody. Stáli tam, ruce v kapsách. Před nimi se prostírala běžecká dráha. Mohla se stát jen jediná věc. Odstartoval ji Rudy. „Dáme si stovku,“ pošťuchoval ji. „Vsadím se, že mě neporazíš.“

To si Liesel nenechala líbit. „Vsadím se, že jo.“

„A o co se jako vsadíš, ty Saumensch mrňavá? Copak máš nějaký peníze?“

„Jasně že ne. Ty snad jo?“

„Ne.“ Ale Rudy věděl, jak na to. Už se z něj stával svůdník. „Když tě porazím, dostanu pusu.“ Přidřepnul a začal si vyhrnovat nohavice.

Liesel to vyplašilo, a to je ještě slabé slovo. „Proč bys mě chtěl líbat? Jsem špinavá.“

„To já taky.“ Rudy zjevně neviděl jediný důvod, proč by trocha špíny měla něčemu bránit. Oba dva už nějakou chvíli žili v koupacím mezidobí.

Chvíli to zvažovala a prohlížela si přitom jeho vyzáblá lýtka. Byla skoro jako ta její. Nemůže mě porazit, usoudila. Vážně přikývla. Tohle bylo obchodní jednání. „Když vyhraješ ty, můžeš mi dát pusu. A když vyhraju já, nebudu už při fotbale chytat.“

Rudy to uvážil. „Platí.“ Podali si na to ruku.

Svět byl mlhavý, přikrytý temným nebem, začaly padat odštěpky deště.

Dráha byla blátivější, než se na první pohled zdálo.

Soutěžící se připravili.

Rudy místo startovního výstřelu vyhodil do vzduchu kámen. Až dopadne na zem, vyrazí.

„Vždyť ani nevidím cíl,“ stěžovala si Liesel.

„A já snad jo?“

Kámen se zasekl do hlíny.

Běželi jeden vedle druhého, lokty si propracovávali cestu. Kluzká dráha jim vsrkávala nohy a snad dvacet metrů před cílem oba strhla na zem.

„Ježíšmarjájozef!“ vyjekl Rudy. „Jsem celej zasranej!“

„To nejsou žádný sračky,“ opravila ho Liesel, „to je bláto,“ ale sama si taky nebyla moc jistá. Sklouzli o dalších pět metrů směrem k cíli. „Takže nerozhodně?“

Rudy se rozhlédl, ostré zuby vyceněné, vytáhlé modré oči. Obličej měl z poloviny přetřený blátem. „Jestli je to nerozhodně, dostanu tu pusu?“

„Ani za milión.“ Liesel se zvedla a oklepala si trochu bláta z kabátku.

„Nebudu tě stavět do brány.“

„Bránu si strč někam.“

Na zpáteční cestě do Himmelstraße ji Rudy upozornil: „Jednou mě, Liesel, ještě budeš prosit, abys mi mohla dát pusu.“

Jenomže Liesel věděla svoje.

Zapřisáhla se.

Co budou ona a Rudy Steiner živi, nikdy toho ubohého špinavého Saukerla nepolíbí, a určitě ne dneska. O pozornost volaly důležitější věci. Prohlédla si svůj blátivý úbor a konstatovala očividné.

„Ta mě zabije.“

„Ta“ byla pochopitelně Rosa Hubermannová, jinak taky máma, a skutečně ji málem přizabila. Při výkonu trestu hrálo důležitou roli slovo Saumensch. Nadělala z ní fašírku.

OWENSOVSKÁ PŘÍHODA

Když na to Liesel vzpomínala, měla pocit, že byla Rudyho dětskému potupení přítomna. Jaksi sama sebe viděla uprostřed jeho pomyslného obecenstva. Možná se jí prostě líbilo pomyšlení na začerněného kluka uhánějícího přes trávník.

Psal se rok 1936. Olympiáda. Hitlerovy hry.

Jesse Owens právě dokončil štafetu na čtyřikrát sto metrů a vybojoval tak svou čtvrtou zlatou medaili. Do celého světa se roztrubovaly řeči, že je podčlověk, protože je černý, a že mu Hitler odmítl podat ruku. I ti největší rasisti mezi Němci žasli nad Owensovými výkony, a pověst o jeho činech prosákla ven. Snad na nikoho neudělala takový dojem jako na Rudyho.

Celá rodina se mačkala v obývacím pokoji. Rudy vyklouzl ven a do kuchyně. Z kamen vytáhl trochu sazí a pevně je sevřel v prostůrku dlaně. „Tak teď,“ usmál se. Přišla jeho chvíle.

Rozetřel saze, hezky tlustě, až byl docela černý. Dokonce i vlasům dopřál jednu vrstvu.

Málem nepříčetně se zašklebil na svůj odraz v okenním skle, a jenom v trenýrkách a v tílku nenápadně unesl bratrovo kolo. Šlapal ulicemi k Hubertově okruhu, v jedné kapse ještě trochu sazí, kdyby se mu snad někde setřely.

*

Liesel si představovala, že té noci byl měsíc k obloze přišitý. Kolem něj byly přistehovány mraky.

Orezlý bicykl se u drátěného plotu kolem Hubertova okruhu drolivě zastavil a Rudy vylezl nahoru. Přistál na druhé straně a neduživě klusal ke startovní čáře stovky. Se zápalem se pustil do série neohrabaných protahovacích cviků. Vyhrabal si v hlíně startovací jamky.

Čekal na svou chvíli, rázoval pod temným nebem a soustřeďoval se, a měsíc i mraky ho napjatě pozorovaly.

„Zdá se, že Owens je ve formě,“ pustil se do komentování, „tohle bude jeho nejskvělejší vítězství…“

Stiskl imaginární ruce ostatních borců a popřál jim hodně štěstí, přestože dobře věděl, že nemají šanci.

Startér pokynul, aby zaujali pozice. Na každém čtverečním centimetru plochy lemující Hubertův okruh se zhmotnil dav. Všichni křičeli, a všichni totéž. Skandovali jméno Rudyho Steinera, a to jméno bylo Jesse Owens.

Všechno ztichlo.

Bosýma nohama se chytil hlíny. Cítil, jak se ho drží mezi prsty.

Na pokyn startéra se zvedl do pozice „pozor“. Pak do tmy procvakla dírku startovací pistole.

Celá první třetina závodu byla poměrně vyrovnaná, ale bylo jen otázkou času, kdy se začerněný Owens propracuje do čela a bleskově zmizí.

„Owens ve vedení,“ ječel pronikavý klukovský hlas, když se vřítil do prázdné cílové rovinky, vstříc ohlušujícímu potlesku olympijské slávy. Dokonce ucítil, jak se mu o prsa poltí cílová páska, když ji jako první protrhl. Nejrychlejší člověk na světě.

Až při vítězném kolečku se všechno pokazilo. V davu kolem cílové čáry stál jako strašák jeho otec. Přinejmenším jako strašák v obleku. (Jak už bylo řečeno, Rudyho otec byl krejčí. Zřídka se na ulici ukázal jinak než v obleku s kravatou. Při této příležitosti to však byl jen oblek se zmuchlanou košilí.)

„Was ist los?“ zeptal se svého syna, když se mu předvedl v celé své zamourované slávě. „Co to tady sakra vyvádíš?“ Dav zmizel, Zvedl se vánek. „Usnul jsem v křesle, a najednou si Kurt všiml, že jsi pryč. Všichni tě hledají.“

Za normálních okolností byl pan Steiner pozoruhodně slušný muž. Ovšem zjistit, že se jedno z jeho dětí jednoho letního večera zamazalo sazemi, to za normální okolnosti nepovažoval. „Ten kluk se zbláznil,“ bručel si pod vousy, ovšem připouštěl, že něco takového se prostě muselo stát, když má šest dětí. Přinejmenším jedno z nich musí být černá ovce. Teď zrovna se na ni díval a čekal na vysvětlení. „No tak?“

Rudy popadal dech, pak se předklonil a dlaněmi se opřel o kolena. „Byl jsem Jesse Owens,“ odpověděl, jako by to byla ta nejpřirozenější věc pod sluncem. V jeho hlase dokonce zaznívalo cosi nevysloveného, co říkalo: „Co jinýho jako by to mělo bejt?“ Ale ten tón se vytratil, když si všiml nevyspalosti vřezané do kůže pod otcovýma očima.

„Jesse Owens?“ Par Steiner patřil k lidem, co jsou hodně prkenní. Hlas měl hranatý a masivní. Tělo bylo dlouhé a těžké, jako z dubu. Vlasy měl jako třísky. „Co je to zač?“

„Vždyť víš, tati, černý zázrak.“

„Já ti ukážu černý zázrak.“ Palcem a ukazováčkem chytil syna za ucho.

Rudy se schoulil. „Au, to hrozně bolí.“

„Vážně?“ Jeho otec se teď víc staral o lepkavé saze, kterými si poskvrnil prsty. On si to snad natřel všude, pomyslel si. I v uších to má, prokristapána. „Tak jdem.“

Cestou domů se pan Steiner rozhodl, že syna poučí o politice, jak nejlépe dokáže. Potrvá léta, než to Rudy všechno pochopí – a to už bude pozdě na to něco chápat.

 ROZPORUPLNÁ POLITIKA ALEXE STEINERA 

Za prvé: Byl členem NSDAP, ale necítil

nenávist vůči Židům, a vlastně

ani vůči nikomu jinému.

Za druhé: Nemohl se však ubránit, aby

v hloubi duše pocítil díl úlevy (a hůř:

radosti!), když zavřeli židovské obchody –

propaganda tvrdila, že je pouze otázkou

času, než zemi zamoří židovská krejčovství

a odloudí mu zákazníky.

Za třetí: To přece ale neznamená,

že je museli všechny odvézt pryč?

Za čtvrté: Jeho rodina. Pochopitelně musel

udělat všechno, aby je uživil. Jestli to znamenalo

vstoupit do strany, nedalo se nic jiného dělat.

Za páté: Kdesi hluboko v duši ho cosi

svědilo, ale dával si pozor, aby si to

neškrábal. Bál se, co by se

z toho mohlo vyvalit.

Zahnuli za pár rohů, až na Himmelstraße, a Alex řekl: „Synku, nemůžeš si tu chodit namalovaný načerno, rozumíš?“

Rudyho to zaujalo, a zmátlo. Měsíc už byl odpáraný a mohl se volně pohybovat, stoupat a klesat a odkapávat na chlapcovu tvář, která teď byla hezká a potemnělá, stejně jako jeho myšlenky. „Proč ne, tati?“

„Protože by tě odvezli pryč.“

„Proč?“

„Protože bys neměl chtít být jako černí nebo jako Židi nebo někdo, kdo… není jako my.“

„A kdo jsou Židi?“

„Pamatuješ si na pana Kaufmana, mého starého zákazníka? Koupili jsme ti u něj boty.“

„Ano.“

„Tak ten je Žid.“

„To jsem nevěděl. Musí se za to platit, když chceš být Žid? Je na to potřeba povolení?“

„Ne, Rudy.“ Pan Steiner vedl jednou rukou kolo a druhou Rudyho. Vést rozhovor mu dělalo potíže. Ještě pořád neuvolnil sevření prstů, kterými držel syna za ucho. Zapomněl. „To je, jako když jsi Němec, nebo katolík.“

„Aha. Je Jesse Owens katolík?“

„To já nevím!“ Pan Steiner klopýtl o pedál a ucho pustil.

Chvíli šli v tichosti, a pak Rudy řekl: „Já jsem jenom chtěl být jako Jesse Owens, tati.“

Pan Steiner tentokrát položil ruku na Rudyho hlavu a vysvětloval: „Já vím, synku, ale ty máš krásné světlé vlasy a velké, bezpečně modré oči. Měl bys být rád, že to tak je, jasné?“

Jenže jasné nebylo nic.

Rudy nic nepochopil, ale ten večer se stal předehrou budoucích událostí. Dva a půl roku nato se Kaufmanovo obuvnictví proměnilo v hromadu rozbitého skla a všechny boty naházeli i s krabicemi na náklaďák.

RUB SKELNÉHO PAPÍRU

Určující chvíle lidé podle mého názoru zažívají hlavně v dětství. Pro někoho je to třeba owensovská příhoda. Pro jiného zas okamžik, kdy se v noci hystericky pomočil.

Bylo to na konci května 1939, večer jako každý jiný. Máma hrozila železnou pěstí, táta byl pryč Liesel umyla vstupní dveře a pozorovala nebe nad Himmelstraße.

O něco dříve šel kolem průvod.

Po Münchener Straße pochodovali radikální členové NSDAP v hnědých košilích, s hrdě pozvednutými prapory, hlavy vysoko vztyčené, jako na klacíku. Jejich hlasy byly jedna píseň, nejvýše se vznesly v hulákavém provedení Deutschland über alles. Německo nade všechno.

Jako vždycky sklidili potlesk.

Ještě je pobízeli, jak kráčeli kdovíkam.

Na ulici stali lidé a dívali se, někteří zdravili napřaženou paží, jiné pálily dlaně od tleskání. Někteří, jako Frau Dillerová, měli tvář zvrásněnou okázalou hrdostí, a pak tam byli nahodile rozptýleni nezařazeni, jako Alex Steiner který stál jako dřevěný špalek ve tvaru člověka a tleskal pomalu a svědomitě. Krásně. Podřízeně.

Liesel stála na prahu s tátou a Rudym. Tvář Hanse Hubermanna měla zatažené závěsy.

 PÁR PŘEŽVÝKANÝCH ČÍSEL 

Od roku 1933 prokazovalo 90 procent

Němců neochvějnou podporu

Adolfu Hitlerovi.

To znamená, že zbylo deset procent těch,

kdo tak nečinili.

Hans Hubermann patřil mezi

těch deset procent.

Měl svoje důvody.

Liesel měla té noci stejný sen jako vždycky. Nejdřív uviděla pochodující hnědé košile, ale rychle ji dovedly do vlaku, kde na ni čekal obvyklý objev. Její bratr zase zíral do prázdna.

Když se s křikem probudila, hned si uvědomila, že tentokrát je něco jinak. Zpod deky se linul teplý a mdlý pach. Nejdřív se snažila sama sebe přesvědčit, že se nic nestalo, ale když přišel táta a objal ji, rozplakala se a do ucha mu to přiznala.

„Tati,“ zašeptala. „Tati,“ a víc už nic. Nejspíš to cítil sám.

Jemně ji zdvihl z postele a odnesl ji do koupelny. Ten okamžik přišel pár minut nato.

„Sundáme prostěradlo,“ řekl táta, sáhl dospod a látku vytáhl. Cosi se přitom uvolnilo a s bouchnutím dopadlo na podlahu. Vymrštila se odtamtud černá knížka se stříbrným nápisem a přistála na zemi, mezi nohama vysokého muže.

Podíval se dolů.

Podíval se na děvče, které plaše pokrčilo rameny.

Pak soustředěně přečetl nahlas titul: „Hrobařova rukověť.“ Tak takhle se to jmenuje, pomyslela si Liesel.

Mezi nimi se rozprostřel pás mlčení. Muž, dívka, kniha. Zvedl ji a jeho hlas byl měkký jako vata.

 ROZHOVOR VE DVĚ RÁNO 

„To je tvoje?“

„Ano, tati.“

„Chceš si ji přečíst?“

Znovu: „Ano, tati.“

Unavený úsměv.

Tající kovové oči.

„Tak to bychom si ji měli přečíst.“

Když o čtyři roky později začala ve sklepě sama psát, uvědomila si dvě věci, které s tím bolestným nočním pomočováním souvisely. Za prvé si říkala, že měla nesmírné štěstí, že knížku objevil táta. (Když se povlečení vyměňovalo předtím, Rosa naštěstí k téhle práci donutila Liesel. „A hoď sebou, Saumensch! Copak na to máme celý den?“) A za druhé byla jednoduše pyšná na to, jakou úlohu sehrál Hans Hubermann v jejím vzdělávání. Asi by vás to nenapadlo, psala, ale škola mi ve čtení moc nepomohla. To táta. Lidi si myslí, že není moc chytrý, a je pravda, že nečte moc rychle, ale já jsem brzo pochopila, že mu slova a psaní jednou vlastně zachránily život. Nebo aspoň slova a ten člověk, který ho naučil hrát na akordeon…

„Pěkně popořádku,“ řekl té noci Hans Hubermann. Vymáchal povlečení a pověsil je na šňůru. „Tak,“ řekl, když se vrátil do pokoje. „Začneme s půlnočním vyučováním.“

Prach oživil žluté světlo.

Liesel seděla na chladivém čistém prostěradle, zahanbená, rozradostněná. Myšlenka na mokrou postel na ni sice dorážela, jenže ona teď bude číst. Bude číst knihu.

Zvedalo se v ní vzrušení.

Rozsvítila se vidina desetiletého čtoucího génia.

Kdyby to jen bylo tak jednoduché.

*

„Musím se ti přiznat,“ varoval předem táta, „že sám nejsem kdovíjaký čtenář.“

Ale to, že četl pomalu, nevadilo. Že tempo jeho čtení bylo pomalejší, než je obvyklé, mohlo věci jen pomoci. Možná díky tomu dívčina neschopnost nevyvolávala takové rozčarování.

Stejně se ale zpočátku zdálo, že Hansovi není úplně příjemné vzít knížku a prohlížet si ji.

Přišel blíž a posadil se vedle ní na postel, opřel se, nohy mu šikmo trčely přes postranici. Prozkoumal znovu knihu a pustil ji na prostěradlo. „Proč vlastně chce tak milé děvče číst takovéhle věci?“

Liesel zase jen pokrčila rameny. Kdyby ten učeň četl kompletní Goethovy spisy nebo něco podobně skvělého, měli by před sebou právě to. Zkoušela to vysvětlit: „Já – když… Ležela ve sněhu, a –“ Tichá slova přepadla přes okraj postele, vysypala se na podlahu jako prach.

Ale táta věděl, co na to říct. Vždycky věděl, co říct.

Prohrábl si prsty ospalé vlasy a řekl: „Ale jedno mi musíš slíbit, Liesel. Kdybych někdy teď umřel, dohlídni na to, aby mě pohřbili, jak náleží.“

S velkou vážností přikývla.

„Ne aby přeskočili šestou kapitolu nebo bod čtyři v kapitole devět.“ Zasmál se, a počůránek taky. „Tak to jsem rád, že jsme se dohodli. Teď se do toho můžeme pustit.“

Uvelebil se a kosti mu zapraskaly jako nepokojné parkety. „Legrace začíná.“

Kniha, umocněná klidem noci, se otevřela – závan větru.

Když na to pak Liesel vzpomínala, dovedla přesně říct, na co její otec myslel, když přelétl první stránku Hrobařovy rukověti. Jakmile si uvědomil, jak je kniha obtížná, hned mu bylo jasné, že není ani zdaleka nejvhodnější. Byla v ní slova, která byla těžká i pro něho. A to nemluvím o morbidnosti samotného tématu. A pokud jde o dívku, ta v sobě náhle pocítila touhu číst, kterou se ani nepokoušela pochopit. Možná se chtěla i ujistit, že jejího bratra pohřbili, jak náleží. Ať už byl ten důvod, jaký chtěl, její hlad po čtení byl takový, jaký vůbec může desetiletý člověk zakoušet.

První kapitola nesla název: „První krok: volba správného náčiní“. Krátká úvodní pasáž předestírala, čemu se bude následujících dvacet stránek věnovat. Vypočítávala typy lopat, krumpáčů, rukavic a tak dále, jakož i to, jak zásadní je náležitě s nimi zacházet. Hrobařství je prostě vážná věc.

Táta listoval knihou a bezpochyby na sobě cítil Lieseliny oči. Natahovaly se k němu a čekaly, až něco, cokoli, vyjde z jeho úst.

„Tak tady.“ Znovu změnil polohu a podal jí knihu. „Podívej se tady na tu stránku a řekni mi, kolik slov dokážeš přečíst.“

Podívala se – a zalhala.

„Asi tak půlku.“

„Tak mi nějaké přečti.“ Pochopitelně to nedokázala. Když ji nutil, aby ukázala na nějaké slovo a přečetla ho, ukázalo se, že umí jen tři – německé členy der, die, das. A na celé stránce muselo být snad dvě stě slov.

Asi to bude těžší, než jsem si myslel.

Všimla si, jak mu tahle myšlenka bleskla hlavou.

Nadzvedl se, stoupl si a šel zase pryč.

Když se pak vrátil, řekl: „Vlastně mám lepší nápad.“ V ruce držel tlustou malířskou tužku a štůsek skelného papíru. „Začneme pěkně od začátku.“ Liesel neměla proč odporovat.

Do levého rohu otočeného listu skelného papíru načrtl asi třícentimetrový čtverec a vtěsnal do něj velké A. Do druhého rohu umístil malé. Zatím to šlo dobře.

„A,“ řekla Liesel.

„A jako co?“

Usmála se. „Apfel.“

Napsal to slovo velkými písmeny a nakreslil pod ně šišaté jablko. Byl malíř pokojů, žádný umělec. Když byl hotov, rozhlédl se a řekl: „A teď B.“

Postupovali abecedou a Lieseliny oči byly větší a větší. Znala to ze školy, z té třídy dětiček z jeslí, ale tentokrát to bylo lepší. Byla tu sama, a nebyla obrovská. Bylo hezké pozorovat tátu, jak zapisuje slova a pomalu sestavuje primitivní malůvky.

„Ale Liesel, no tak,“ pobízel ji pak, když nevěděla jak dál. „Něco, co začíná na S. Vždyť je to jednoduché. Tos mě tedy moc zklamala.“

Nemohla na to přijít.

„No tak!“ pohrával si s ní jeho šepot. „Vzpomeň si na mámu.“

A pak ji to slovo udeřilo do tváře jako facka. Reflexivně se zašklebila. „SAUMENSCH!“ zaječela a táta vybuchl smíchy, ale pak utichl.

„Pst, musíme být potichu.“ Ale stejně řval smíchy, když psal to slovo a doplňoval celek jednou ze svých kresbiček.

 TYPICKÉ DÍLO HANSE HUBERMANNA 

„Tati,“ zašeptala. „Vždyť nemám oči!“

Pohladil děvče po vlasech. Padla do připravené pasti. „S takovýmhle úsměvem,“ pravil Hans Hubermann, „oči nepotřebuješ.“ Přitiskl ji k sobě, a pak se znovu podíval na obrázek, tvář jak z horkého stříbra. „Tak, a teď T.“

*

Když dokončili a desetkrát prostudovali celou abecedu, táta se naklonil a řekl: „Tak to by pro dnešek stačilo, ne?“

„A co ještě pár slov?“

Byl rezolutní. „Stačilo. Až se probudíš, zahraju ti na harmoniku.“

„Děkuju, tati.“

„Dobrou.“ Tichý, jednoslabičný smích. „Dobrou, Saumensch.“

„Dobrou, tati.“

Zhasnul, otočil se a posadil se do křesla. Liesel měla v té tmě otevřené oči. Dívala se na slova.

VŮNĚ PŘÁTELSTVÍ

A tak to šlo dál.

Pár dalších týdnů, až do léta, začínalo s koncem každé noční můry půlnoční vyučování. Došlo k dalším dvěma pomočením, ale Hans Hubermann prostě uklidil stejně hrdinně jako poprvé a pak zahájil čtení, kreslení a opakování. K ránu znějí i tlumené hlasy hlučně.

Ve čtvrtek, chvíli po třetí odpoledne, nakázala máma Liesel, aby se nachystala, že s ní půjde roznášet vyžehlené prádlo. Ale táta měl jiné plány.

Vešel do kuchyně a řekl: „Promiň, matko, ale dneska s tebou nepůjde.“

Máma se ani nenamáhala vzhlédnout od rance s prádlem. „Ptal se tě někdo na něco, du Arschloch? Tak jdem, Liesel.“

„Ona čte,“ řekl. Táta podal Liesel pevný úsměv a mrknutí. „Se mnou. Učím ji. Jdeme k Amperu – nahoru proti proudu, tam jak jsem cvičíval na akordeon.“

Teď mu ovšem pozornost věnovala.

Položila prádlo na stůl a propracovala se na náležitou úroveň ironie. „Cos to povídal?“

„Mám dojem, žes mě slyšela, Roso.“

Máma se rozesmála. „Co ty ji sakra můžeš naučit?“ Lepenkový úsměšek. Slova jako pravý hák. „Jako bys ty byl nějakej čtenář, Saukerl.“

Kuchyně vyčkávala. Táta kontroval. „To prádlo ti vezmem.“

„Ty mizernej –“ Zmlkla. Zvažovala to a do úst se jí nutila slova „Budete zpátky, než bude tma.“

„Potmě se číst nedá, mami,“, na to Liesel.

„Co zas bylo tohle, Saumensch?“

„Nic, mami.“

Táta se zasmál a ukázal na dívku: „Knížku, šmirglpapír, tužku,“ nařizoval, „a harmoniku!“ ale to už byla pryč. Za chvíli už byli na Himmelstraße, a nesli si slova, hudbu, a prádlo.

Kráčeli k obchodu Frau Dillerové a tu a tam se ohlédli, jestli máma pořád ještě stojí u branky a kontroluje je. Stála. V jednu chvíli za nimi zavolala: „Liesel, drž to rovně! Zmuchláš to!“

„Ano, mami!“

A po pár krocích: „Liesel, oblíkla ses pořádně?“

„Co říkáš?“

„Saumensch dreckigs, ty nikdy neslyšíš, co máš! Oblíkla ses pořádně? Může se udělat zima!“

Zašli za roh, táta se sehnul, aby si zavázal tkaničku. „Liesel,“ poprosil, „ubalila bys mi cigaretu?“

Nic by jí nemohlo udělat větší radost.

Když roznesli prádlo, vrátili se k řece Amper, lemující město. Razila si cestu kolem něj, nasměrovaná ke koncentračnímu táboru Dachau.

Vedl přes ni most z dřevěných fošen.

Posadili se do trávy asi třicet metrů po proudu za mostem, psali slova a nahlas je četli, dokud se nezačalo stmívat. Pak Hans vytáhl akordeon. Liesel ho pozorovala a poslouchala – ovšem zmateného výrazu, který se toho večera objevil při hraní na tátově tváři, si hned nevšimla.

 TÁTOVA TVÁŘ 

Těkala a žasla,

ale neodhalila žádné odpovědi.

Zatím.

Cosi se v něm proměnilo. Jemně posunulo.

Viděla to, ale uvědomila si to až později, když všechno zapadlo do sebe. Neviděla, jak se při hraní dívá, nevěděla, že akordeon Hanse Hubermanna má svůj příběh. Přijde čas, kdy ten příběh dorazí nad ránem do čísla 33 v Himmelstraße, s rozčechranými rameny, navlečený do roztřeseného kabátu. Přinese kufřík, knihu, a dvě otázky. Příběh. Příběh po příběhu. Příběh uvnitř příběhu.

Ale pro Liesel tu teď byl jen jeden, a jí se v něm líbilo.

Uložila se na záda do dlouhých paží trávy.

Zavřela oči, uši zachycovaly noty.

Občas to samozřejmě drhlo. Táta na ni párkrát skoro křičel: „No tak, Liesel, tohle slovo znáš, tohle znáš!“ Vždycky když se zdálo, že pěkně postupují, cosi se zaseklo.

Když bylo hezky, chodili odpoledne k Amperu. Když hezky nebylo, zbýval sklep. Za to mohla hlavně máma. Zkoušeli to nejdřív v kuchyni, ale to nešlo.

„Roso,“ řekl jednou Hans. Jeho slova tiše uťala některou její větu. „Mohla bys pro mě něco udělat?“

Podívala se na něj od kamen. „Co jako?“

„Prosím tě, žádám tě, mohla bys aspoň na pět minut zavřít pusu?“

Její reakci si jistě dokážete podstavit.

Skončili ve sklepě.

Světlo tam nebylo, takže si brali petrolejku. Liesel se pomalu, ani ve škole, ani doma, od řeky ke sklepu, za dnů krásných i ošklivých, učila číst a psát.

„Už brzo,“ chválil ji táta, „budeš moct číst tu hroznou hrobařskou knížku se zavřenýma očima.“

„A dostanu se z té trpasličí třídy.“

Pronesla ta slova s jakýmsi pochmurným majetnictvím.

Během jednoho sklepního sezení táta nechal smirkový papír smirkovým papírem (už mu docházel) a vyndal štětec. Domácnost Hubermannových neoplývala luxusem, ale vždycky měli nadbytek barvy, a ta byla při vyučování více než užitečná. Táta řekl slovo a Liesel ho měla hláskovat a pak namalovat na zeď, pokud to trefila dobře. Po měsíci stěnu přetřeli. Nová betonová stránka.

Byly večery, kdy Liesel po práci ve sklepě sedávala schoulená ve vaně a poslouchala z kuchyně zas ty stejné promluvy.

„Smrdíš,“ říkala máma Hansovi, „cigaretama a petrolejem.“

Seděla ve vodě a představovala si tu vůni, kterou měl táta rozestřenou po šatech. Víc než co jiného to byla vůně přátelství, a cítila ji i sama na sobě. Liesel měla tu vůni ráda. Očichávala si paži a usmívala se, dokud voda kolem ní nevystydla.

ŠAMPIÓNKA ŠKOLNÍHO DVORA V TĚŽKÉ VÁZE

Léto roku 1939 pospíchalo, anebo to možná byla Liesel. Trávila čas fotbalem na Himmelstraße s Rudym a ostatními dětmi (to bylo celoroční vyražení), roznášením prádla po městě s mámou, a učením slov. Léto jako by skončilo pár dní nato, co začalo.

Později toho roku se odehrály dvě věci.

 OD ZÁŘÍ DO LISTOPADU 1939 

1. Začala druhá světová válka.

2. Liesel Memingerová se stala

šampiónkou školního dvora v těžké váze.

V Molchingu byl chladný den, když začala válka a moje pracovní vytížení narostlo.

Svět o ní diskutoval.

Novinové titulky se jí oddávaly.

Z německých rádií burácel Führerův hlas. Nevzdáme se. Neustaneme. Zvítězíme. Náš čas přišel.

Začala německá invaze do Polska a všude se shromažďovali lidé, aby si vyslechli novinky o ní. Münchener Straße, stejně jako každá hlavní ulice v Německu, žila válkou. Jejím pachem, jejím hlasem. O pár dní dříve spustili přídělový systém – výhrůžná předzvěst – a teď to bylo stvrzeno: Anglie a Francie vyhlásily Německu válku. Když si vypůjčíme úsloví Hanse Hubermanna: Legrace začíná.

V den vyhlášení války měl táta to štěstí, že dostal práci. Cestou domů někde sebral zahozené noviny, a místo aby se zastavil a hodil je na káru mezi plechovky s barvou, poskládal je a strčil si je za košili. Než došel domů a vyndal je, jeho pot mu tiskařskou čerň přetáhl na kůži. Noviny přistály na stole, ale tu zprávu už měl otištěnou i na prsou. Jako tetování. Rozepnul si košili a shlížel na ni v pochybném kuchyňském světle.

„Co se tam píše?“ vyptávala se Liesel. Dívala se tam a zpátky, z černých obrysů na jeho prsou na noviny.

„HITLER OBSADIL POLSKO,“ odpověděl Hans Hubermann, a pak se zhroutil do křesla. „Deutschland über alles,“ zašeptal, a neznělo to ani trochu vlastenecky.

A ta tvář tu byla zas, jeho akordeonová tvář.

Takhle začala jedna válka.

Liesel se co nevidět octne v jiné.

Asi měsíc po tom, co zase začala škola, postoupila do náležitého ročníku. Možná si myslíte, že to bylo kvůli tomu, jak se zlepšila ve čtení, ale nebylo to tak. Navzdory všem pokrokům měla pořád se čtením velké potíže. Věty byly poházené všude kolem. Slova ji mátla. Její postup způsobilo spíš to, že mezi mladšími dětmi působila jako rozvratnice. Odpovídala na otázky pokládané jiným dětem, vykřikovala. Párkrát se jí dostalo na chodbě i tak řečeného Watschen.

 DEFINICE 

Watschen = pořádný výprask

Učitelka, která byla zároveň jeptiškou, ji dovedla do vyšší třídy, posadila ji na židli po straně a nakázala jí, ať drží pusu. Z druhého konce třídy se na ni díval Rudy a mával. Liesel mu to oplatila a snažila se nesmát.

Doma už se čtením Hrobařovy rukověti s tátou pěkně pokročili. Slova, kterým nerozuměla, zakroužkovali a druhý den si je brali do sklepa. Myslela si, že to stačí. Nestačilo.

Někdy na začátku listopadu se ve škole konaly jakési postupové testy. Jeden se týkal i čtení. Každý žák se musel postavit před třídu a přečíst z knihy pasáž, kterou učitelka určila. To ráno bylo mrazivé, ale prozářené sluncem. Děti si mnuly oči. Postavu jeptišky, smrtky s kosou, tedy sestry Marie, lemovala svatozář. (Mimochodem – tuhle lidskou představu smrti s kosou mám ráda. Zvlášť ta kosa se mi líbí. Vážně mě baví.)

Třídou, která ztěžkla slunečním světlem, rachotila náhodně vybíraná jména:

„Waldenheim, Lehman, Steiner.“

Všichni si stoupli a četli, každý s jinou mírou způsobilosti. Rudy byl překvapivě dobrý.

Liesel tam během zkoušení seděla se směsicí horečného očekávání a mučivého strachu. Úpěnlivě toužila se s nimi poměřit, zjistit jednou provždy, jak moc se ve čtení zlepšuje. Zvládne to? Dokáže se aspoň přiblížit Rudymu a ostatním?

Pokaždé když sestra Maria pohlédla do svého seznamu, struny nervů pod Lieselinými žebry se napjaly. Začalo to vždycky v žaludku, ale propracovávalo se to výš a výš. Brzy to bude mít kolem krku, jako tlustý provaz.

Když svůj průměrný pokus zakončil Tommy Müller, rozhlédla se po třídě. Už četli všichni. Zbývá už jen ona.

„Výborně,“ kývla sestra Marie, když prozkoumala seznam. „Tak to je všechno.“

Cože?

„Ne!“

Na druhém konci třídy se doslova zhmotnil hlas. K němu byl připojen kluk s citrónovými vlasy, pod stolem mu v nohavicích tloukla kostnatá kolena. Vystřelil ruku a řekl: „Sestro Marie, asi jste zapomněla na Liesel.“

Sestra Marie.

Dojem to na ni neudělalo.

Plácla seznamem o stůl před sebou a s nesouhlasným vzdechem si Rudyho prohlížela. Byla to skoro melancholická chvíle. Proč, zanaříkala, musí snášet zrovna Rudyho Steinera? Ten kluk prostě neumí držet pusu. Proč, Bože, proč?

„Ne,“ řekla rozhodně. Její bříško se i s ní naklonilo kupředu. „Bojím se, že Liesel by to nezvládla, Rudy.“ Rozhlédla se, aby to potvrdila. „Přečte mi to někdy později.“

Děvče si odkašlalo a s tichým vzdorem zaprotestovalo: „Zvládnu to už teď, sestro.“ Většina dětí to v tichosti sledovala. Pár z nich provozovalo to báječné dětské umění pošklebovat se.

Sestra toho měla právě tak dost. „Ne, nezvládneš!… Co to děláš?“

– Protože Liesel už vstala ze židle a pomalu, celá ztuhlá, šla před tabuli. Vzala knihu a náhodně ji otevřela.

„Tak dobře,“ řekla sestra Marie. „Chceš číst? No tak čti.“

„Ano, sestro.“ Liesel se podívala po Rudym, pak sklopila oči a prohlížela stránku.

Když zase vzhlédla, celá místnost se roztrhla na dvě poloviny, a ty se zase smáčkly dohromady. Všechny děti jí to přímo před očima rozmačkalo, a ona si krátkou nádhernou chvíli představovala, jak předčítá celou stranu, a bezchybně, plynule triumfuje.

 KLÍČOVÉ SLOVO 

Představovala.

„No tak, Liesel!“

To Rudy prolomil ticho.

Zlodějka knih zase sklopila oči, ke slovům.

No tak, artikuloval Rudy němě. No tak, Liesel.

Ohlušila ji krev. Věty se rozpily.

Bílá stránka byla náhle popsaná cizím jazykem, a všecko ještě zhoršil fakt, že se jí oči zalily slzami. Už ani neviděla slova.

A navíc to slunce. To hrozné slunce. Vyrazilo okna – střepy byly všude – a opřelo se přímo do neschopné dívky. Křičelo jí do tváře. „Ukradnout knížku, to dokážeš, ale přečíst, to už ne!“

A pak to přišlo. Řešení.

Dýchala, dýchala a začala číst, ale ne z knihy, kterou měla před sebou. Byl to kousek z Hrobařovy rukověti. Z Kapitoly 3: V případě sněhu. Vtiskl jí ho do paměti tátův hlas.

„V případě, že napadne sníh,“ promluvila, „si musíte vzít dobrou lopatu. Musíte kopat do hloubky, nesmíte práci odbýt. Nesmíte si nic ulehčovat.“ Znovu vsála mohutný chumel vzduchu. „Pochopitelně bývá snadnější počkat si, až den pokročí, oteplí se a –“

To byl konec.

Knížka jí byla vyrvána a zazněl příkaz: „Liesel – na chodbu.“

Když na chodbě dostávala malé Watschen, slyšela mezi údery ruky sestry Marie, jak se jí ve třídě smějí. Viděla je. Všechny ty rozmačkané děti. Řehtaly se, smály. Zalité sluncem. Smály se všechny, až na Rudyho.

O přestávce ji čekalo pošklebování. Přišel k ní kluk jménem Ludwig Schmeikl, s knížkou v ruce. „Hele, Liesel, tohle slovo je hrozně těžký. Mohla bys mi ho přečíst?“ Rozesmál se – desetiletý, samolibý smích. „Dummkopf – blbečku.“

To už se začaly sbírat velké, neohrabané mraky a pokřikovaly na ni další a další děti, když viděly, jak to v ní vře.

„Nevšímej si jich,“ radil jí Rudy.

„Tobě se to řekne, ty nejsi pitomec.“

Když už přestávka končila, činil součet posměšných poznámek devatenáct. Při dvacáté rafla. Byl to Schmeikl, přišel si pro nášup. „No tak, Liesel.“ Strčil jí knížku pod nos. „Tak mi přece pomoz.“ A tak mu Liesel pomohla.

Vstala a vzala si od něj knížku, a když se přes rameno zazubil na ostatní děti, zahodila ji a kopla ho, jak silně jen dokázala, kamsi do slabin.

No, jak si dokážete představit, Ludwig Schmeikl se zlomil v pase, a cestou k zemi dostal pořádnou ránu na ucho. Když dopadl, postavila ho. Když zas stál, fackovala ho, drápala, vyhlazovala holka hrůzně stravovaná vztekem. Jeho kůže byla teplá a jemná. Její klouby a nehty byly sice malé, zato děsivě tvrdé. „Saukerl!“ I její hlas jako by dokázal škrábat. „Arschloch! Víš, jak se píše Arschloch?“

To už tam vklopýtaly mraky a zaplnily oblohu, a jaké mraky!

Velké a tučné.

Temné a vypasené.

Vrážely do sebe. Omlouvaly se. Postupovaly a hledaly si místo.

Ostatní děti tam byly tak rychle jako… inu, jako děti přitahované rvačkou. Guláš rukou a nohou, výkřiků a povzbuzování kolem nich houstl. Dívali se, jak Ludwig Schmeikl dostává od Liesel Memingerové životní výprask. „Ježíšmarjájozef!“ komentovala to ječivě jedna dívka, „vždyť ona ho zabije!“

Liesel ho nezabila.

Ale skoro se jí to povedlo.

Vlastně ji zastavil až škubavě směšný, rozšklebený obličej Tommyho Müllera. Liesel, která byla pořád přeplněná adrenalinem, přišel jeho úsměv tak absurdní, že ho strhla na zem a začala bušit i do něho.

„Co to děláš?!“ zaječel, a teprve pak, když dostal tři nebo čtyři facky a z nosu se mu spustil pramínek krve, přestala.

Klečela, sála vzduch a poslouchala sténání, které se pod ní ozývalo. Podívala se do víru tváří napravo i nalevo, a prohlásila: „Já nejsem blbá!“

Nikdo se s ní nehádal.

Rvačka skončila, vlastně až když se všichni vrátili do třídy a sestra Marie zjistila, v jakém stavu je Ludwig Schmeikl. První nápor podezření padl na Rudyho a několik dalších. Byli přece ustavičně v sobě. „Ruce!“ zavelela každému, ale všechny byly čisté.

„To snad není pravda,“ zamumlala sestra Marie, „to snad ne,“ protože když pak předstoupila Liesel a ukázala ruce, měla Ludwiga Schmeikla až za nehty, i když už začínal slézat. „Na chodbu,“ prohlásila pak, ten den už podruhé. Vlastně tu hodinu už podruhé.

Tentokrát to nebylo žádné malé Watschen. Ani nějaké průměrné. Tentokrát to byl výprask všech chodebních výprasků, jedno šlehnutí rákoskou za druhým, až si Liesel týden málem nemohla sednout. A ze třídy nezněl žádný smích. Spíš tichý naslouchavý strach.

Když ten den škola skončila, šla Liesel domů s Rudym a ostatními Steinerovic dětmi. Jak se blížila v překotných myšlenkách k Himmelstraße, narůstající trápení – nepovedené deklamování z Hrobařovy rukověti, zničení její rodiny, její noční můry, dnešní ponížení – ji pohltilo a Liesel se schoulila u škarpy a rozplakala se. K tomu to všechno směřovalo.

Rudy se zastavil vedle ní a sklopil oči.

Začalo pršet, náležitě zhusta.

Kurt Steiner na ně zavolal, ale ani jeden se nepohnul. Jeden teď v bolestech seděl na zemi mezi hroudami deště, a druhý stál vedle a čekal.

„Proč musel umřít?“ ptala se, ale Rudy pořád nic nedělal, nic neříkal.

Když s tím byla konečně hotová a vstala, vzal ji kolem ramen jako nejlepšího kumpána a šli dál. Nezazněl žádný požadavek na líbání. Nic takového. Za to můžete Rudyho milovat, jestli je libo.

Hlavně mě nekopni do vajec.

Tohle totiž Rudymu táhlo hlavou, ale Liesel to neřekl. Tu informaci jí poskytl až skoro čtyři roky nato.

V tuhle chvíli se Rudy a Liesel propracovávali deštěm do Himmelstraße.

On byl cvok, který se natřel načerno a porazil celý svět.

Ona zlodějka knih, která neměla slova.

Ale věřte mi, slova už jsou na cestě, a až se k ní dostanou, Liesel je vezme do náruče jako mraky a vyždímá, jako by pršelo.

ČÁST DRUHÁ



Pokrčení ramen

v níž se objevuje:

dívka stvořená z temnoty – radost z cigaret –

ta, která chodí po městě – několik

nedoručených dopisů – hitlerovy narozeniny –

100% čistý německý pot – brány zlodějství –

a kniha z ohně

DÍVKA STVOŘENÁ Z TEMNOTY

 NĚKOLIK STATISTICKÝCH ÚDAJŮ 

První ukradená kniha: 13. ledna 1939

Druhá ukradená kniha: 20. dubna 1940

Doba uplynulá mezi krádežemi řečených

knih: 463 dní.

Kdybyste to chtěli brát na lehkou váhu, mohli byste říct, že to přece stálo jen trochu ohně a nějaký ten lidský řev, který k tomu patřil. Mohli byste tvrdit, že nic víc Liesel Memingerová nepotřebovala, aby dopadla svou druhou ukradenou knihu, byť jí doutnala v rukou. Byť jí rozžehla žebra.

Problém ovšem tkví v tomhle:

Teď není čas na lehkovážnost.

Není pokdy zevlovat, koukat kde co lítá, kontrolovat, jestli se vám nepřipaluje večeře – protože když zlodějka knih ukradla svou druhou knížku, nejenže její hlad po krádeži živila spousta okolností, ale navíc ta krádež spustila všechno, co mělo přijít. Poskytla jí místo, kde mohla v knižním zlodějství pokračovat. Inspirovala Hanse Hubermanna k plánu, jak pomoci židovskému boxerovi. A ukázala zas jednou i mně, že z jedné příležitosti se přímo rodí další, stejně jako se z risku rodí větší risk, ze života více života a ze smrti více smrti.

*

Do jisté míry by to byl osud.

Víte, říkali vám asi, že nacistické Německo stálo na antisemitismu, poněkud přehorlivém vůdci a bigotním národu živeném nenávistí, ale to všechno by přišlo vniveč, kdyby Němci tolik nemilovali jednu konkrétní činnost: spalování.

Němci hrozně rádi něco pálili. Obchody, synagogy, Říšské sněmy, domy, osobní majetek, povražděné lidi a pochopitelně také knihy. Takové pěkné spalování knih, panečku, to si jen neradi nechali ujít – a díky tomu se lidem, kteří měli pro knihy slabost, dostala do rukou díla, se kterými by se jinak nesetkali. Jednou z takto zaměřených osob, jak už víme, byla taky tenká a kostnatá holka jménem Liesel Memingerová. Aťsi čekala čtyři sta šedesát tři dní, tohle za to stálo. Na konci jednoho odpoledne, naplněného spoustou vzrušení, spoustou nádherného zla, v němž došlo ke krvavému zranění kotníku a padla facka z ruky, které se věřilo, Liesel Memingerová podruhé dosáhla úspěchu. Pokrčení ramen. Kniha byla modrá, na obalu měla vyražený červený nápis. Pod ním byla nevelká kresba kukačky, také červená. Když se Liesel ohlížela nazpátek, vůbec se nestyděla, že knihu ukradla. Naopak, ta tůňka čehosi, co cítila v žaludku, se nejvíc podobala hrdosti. A její touhu po krádeži živil vztek a temná nenávist. Toho dvacátého dubna, v den Hitlerových narozenin, kdy tu knihu vytrhla zpod hromady doutnajícího popele, byla vlastně Liesel dívka stvořená z temnoty.

Samozřejmě je na místě ptát se proč.

Co vlastně způsobilo ten vztek?

Jak mohlo to, co prožila v posledních čtyřech nebo pěti měsících, vyvrcholit takovými pocity?

Krátce řečeno, odpověď putovala z Himmelstraße k Hitlerovi, na nezjistitelné místo, kde pobývala Lieselina skutečná matka, a pak zase zpátky.

A jako většina trápení to začalo napohled šťastně.

RADOST Z CIGARET

Ke konci roku 1939 byla už Liesel na život v Molchingu docela zvyklá. Pořád měla noční můry o svém bratrovi a stýskalo se jí po něm, ale taky už ji mělo co utěšit.

Měla ráda tátu Hanse Hubermanna, a dokonce i svou pěstounskou matku, i přes to, že ji honila ven s kbelíkem, i přes to, jak jí nadávala a napadala ji. Měla ráda a nesnášela svého nejlepšího kamaráda Rudyho Steinera, což bylo naprosto normální. A těšila ji skutečnost, že navzdory selhání před třídou se její čtení i psaní doopravdy zlepšuje a pomalu se blíží čemusi hodnému uznání. Tohle všechno vyústilo alespoň v nějakou podobu spokojenosti a brzy se na tom všem mělo začít stavět, aby bylo dosaženo konceptu Štěstí.

 KLÍČE KE ŠTĚSTÍ 

1. Dočtete Hrobařovu rukověť.

2. Uniknete hněvu sestry Marie.

3. Dostanete pod stromeček dvě knížky.

Sedmnáctého prosince.

To datum si dobře zapamatovala, vždyť to bylo přesně týden před Vánoci.

Spánek jí jako obvykle narušila každonoční můra a Hans Hubermann ji probudil. V ruce svíral propocenou látku kabátku jejího pyžama. „Vlak?“ zašeptal.

„Vlak,“ potvrdila Liesel.

Polykala vzduch, a když už mohla, začali číst jedenáctou kapitolu Hrobařovy rukověti. Dokončili ji chvíli po třetí ráno, a zůstala jim už jen poslední kapitola „Ctěme hřbitovní půdu“. Táta, se stříbrnýma očima oteklýma únavou a tváří utonulou pod knírem, sklapl knihu a čekal na zbytky svého spánku. Nedočkal se jich.

Světlo bylo pryč sotva minutu, když ho přes tmu oslovila Liesel.

„Tati?“

Vydal ten zvuk, cosi zevnitř hrudníku.

„Tati, jsi vzhůru?“

„Ja.“

Zvedla se na loket. „Mohli bychom to prosím dočíst?“ Dlouhý nádech, ruka škrábající ve vousech, pak světlo. Otevřel knihu a začal: „Kapitola dvanáctá: Ctěme hřbitovní půdu.“

Četli až do časného rána, kroužkovali a zapisovali slova, kterým nerozuměla, a otáčeli stránku za stránkou až do úsvitu. Táta párkrát málem usnul, poddal se svědivé únavě v očích a podklesávající hlavě. Liesel ho pokaždé zachytila, ale nebyla ani natolik nesobecká, aby ho nechala spát, ani tak přecitlivělá, aby ji to urazilo. Byla jen holka a musela ještě zlézt celou horu.

Nakonec, a to už se tma venku začala drolit, dočetli. Poslední řádky zněly takto:

My všichni v Bavorské pohřebnické společnosti doufáme, že jsme vás zaujali a poskytli vám informace o práci, zásadách bezpečnosti a povinnostech spojených s pohřebnictvím. Přejeme vám na vaší dráze v pohřebnickém řemesle mnoho úspěchů a doufáme, že vám tato kniha byla v něčem nápomocna.

Když se kniha zavřela, po očku se po sobě podívali. Táta promluvil: „Tak jsme to zvládli, co.“

Liesel, napůl zabalená v přikrývce, studovala černou knihu ve své ruce, i stříbrný nápis na ní. Přikývla, ústa měla vyschlá a trápil ji časný ranní hlad. Byla to taková ta chvíle naprosté únavy, kdy jste zdolali nejen všechnu práci, ale i noc, jež stála v cestě.

Táta se protáhl, pěsti sevřené a víčka zaťatá, a bylo ráno, které si netrouflo spustit déšť. Oba vstali a šli do kuchyně, a skrz opar a námrazu na oknech uviděli pruhy růžového světla na závějích pokrývajících střechy Himmelstraße.

„Podívej se na ty barvy,“ řekl táta. Je těžké neoblíbit si muže, který nejenže si všímá barev, ale ještě o nich mluví.

Liesel ještě pořád svírala knihu. Když se sníh zbarvil do oranžova, sevřela ji ještě pevněji. Na jedné střeše uviděla malého chlapce, seděl tam a díval se do nebe. „Jmenoval se Werner,“ řekla. Slova se jen nedobrovolně vyhrnula ven.

„Aha,“ řekl táta.

Ve škole už tou dobou nebylo žádné zkoušení ze čtení, ale že Liesel postupně získávala sebevědomí, sebrala jednoho rána před začátkem hodiny zatoulanou čítanku, aby zjistila, jestli dokáže číst bez obtíží. Přečetla každé slovo, ale pořád vázla v mnohem pomalejším tempu než její spolužáci. Uvědomila si, že je mnohem snadnější se něčemu blížit, než se tím doopravdy stát. Ještě to bude chtít čas.

Jednoho odpoledne byla v pokušení ukrást knihu z třídní knihovničky, ale vyhlídka na další Watschen v chodbě, které by jí uštědřila sestra Marie, byla po pravdě řečeno dostatečně účinný odstrašující prostředek. Navíc doopravdy vlastně netoužila brát si knihy ze školy. Ten nedostatek zájmu způsobil nejspíš její listopadový krach, ale úplně jistá si tím Liesel nebyla. Věděla jen, že to zkrátka přišlo.

Ve třídě nemluvila.

Dokonce ani nekoukala kolem.

Když přišla zima, nebyla už obětí frustrací sestry Marie, a místo toho sledovala, jak jsou jiní vyváděni na chodbu a dostávají, co zaslouží. Zvuk žákovského zápasu zaznívající z chodby nebyl právě zábavný, ale skutečnost, že to je někdo jiný, znamenala když už ne skutečnou útěchu, tak alespoň úlevu.

Když nakrátko skončila škola kvůli Weihnachten, Liesel si dokonce troufla popřát před odchodem sestře Marii veselé Vánoce. Věděla, že Hubermannovi jsou v podstatě na mizině, protože peníze utráceli na splácení dluhů a placení nájmu rychleji, než je vydělávali, a tak nečekala vůbec žádné dárky. Leda snad nějaké lepší jídlo. Ale když se na Štědrý den vrátili s mámou, tátou, Hansem mladším a Trudy domů z půlnočního sezení v kostele, našla ke svému překvapení pod stromečkem cosi zabaleného v novinách.

„To máš od Ježíška,“ řekl táta, ale ji neobalamutil. Objala oba pěstouny, ani si nestřásla sníh z ramen.

Odmotala papír a vybalila dvě malé knížky. Tu první, jménem Pes Faust, napsal jakýsi Matheus Ottleberg. Četla ji dohromady třináctkrát. Toho Štědrého večera přečetla u kuchyňského stolu prvních dvacet stran, a táta se mezitím s Hansem mladším hádal o cosi, čemu nerozuměla. Říkali tomu politika.

Později spolu přečetli něco víc v posteli; přidrželi se tradice a kroužkovali slova, která neznala, a zapisovali je. Ve Psu Faustovi byly i obrázky – ladné křivky a uši a karikatury německého ovčáka, který měl potíže s nechutným sliněním a taky uměl mluvit.

Druhá kniha se jmenovala Maják a napsala ji žena, Ingrid Rippinsteinová. Tahle kniha byla o něco delší, takže ji zvládla jen devětkrát, a s každým z těch početných čtení se její tempo pokaždé o něco zrychlilo.

Pár dní po Vánocích se táty na ty dvě knížky zeptala. Všichni zrovna jedli v kuchyni. Sledovala, jak v máminých ústech mizí jedna lžíce hrachové polévky za druhou, a rozhodla se soustředit se raději na tátu. „Potřebuju se na něco zeptat.“

Nejdřív se nedělo nic.

„Na co?“

To se ozvala máma, s plnou pusou.

„Jenom jsem chtěla vědět, jak jste sehnali peníze na moje knížky.“

V tátově lžíci se odrazil kratičký úsměv. „Vážně to chceš vědět?“

„Jasně.“

Táta vytáhl z kapsy zbytek svého tabákového přídělu a pustil se do balení cigarety. Liesel začala být netrpělivá.

„Tak řekneš mi to, nebo ne?“

Táta se rozesmál. „Vždyť to právě dělám, holčičko.“ Dokončil výrobu jedné cigarety, hodil ji na stůl a pustil se do další. „Přesně takhle.“

V tu chvíli máma dojedla polévku, klepla lžící, potlačila říhnutí a odpověděla za něj. „Víš, co ten Saukerl udělal? Ubalil si všechny ty svoje smradlavý cigarety, a když byl ve městě, vyhandloval je tam na trhu s nějakým cikánem.“

„Osm cigaret za knížku.“ Táta si jednu triumfálně strčil do pusy. Zapálil si a vtáhl kouř. „Díky Bohu za cigarety, co, matko?“

Máma ho obdařila jedním ze svých patentovaných znechucených pohledů a doprovodila ho nejobvyklejším přídělem ze svého slovníku: „Saukerl.“

Liesel a táta na sebe mrkli. Dojídala polévku, vedle sebe měla jako vždycky jednu ze svých knih. Nemohla popřít, že odpověď na její otázku byla víc než uspokojivá. Nebylo moc lidí, kteří by mohli tvrdit, že jejich vzdělání bylo zaplaceno cigaretami.

Máma na druhou stranu tvrdila, že kdyby byl Hans Hubermann co k čemu, vyměnil by nějaký ten tabák za šaty, které už zoufale potřebuje, nebo za lepší boty. „Ale kdepak…“ Vylévala slova do dřezu. „Když jde o mě, radši celej svůj příděl vykouříš, co? A něco od sousedů navrch.“

Pár dnů nato se ale Hans Hubermann vrátil večer domů se škatulí vajíček. „Promiň, matko.“ Položil vejce na stůl. „Boty došly.“

Máma si nestěžovala.

Dokonce si zpívala, když pak vejce smažila a tak tak že je nespálila. Ukázalo se, že v cigaretách je veliká radost, a domácnosti Hubermannových nastaly šťastné časy.

Skončily pár týdnů nato.

TA, KTERÁ CHODÍ PO MĚSTĚ

Začalo to prádlem a pak už to šlo rychle z kopce.

Když jednou Liesel doprovázela Rosu Hubermannovou na donášce po Molchingu, jeden z jejích zákazníků, Ernst Vogel, jí oznámil, že už si nemůže dovolit nechat si od ní prát a žehlit. „Časy jsou zlé,“ omlouval se. „Co vám mám povídat. Je to horší a horší. Kvůli válce je všechno těžší.“ Podíval se na dívku. „Určitě dostáváte nějaký příspěvek, když u sebe necháváte tu malou, ne?“

Mámě došla řeč. To Liesel vyděsilo.

U boku se jí houpal prázdný ranec.

Jdeme, Liesel.

To nebylo řečeno slovy, ale škubnutím hrubou rukou.

Vogel na ně zavolal ze dveří. Měl asi metr osmdesát, po čele se mu bez života válely zbytky mastných vlasů. „Je mi líto, paní Hubermannová!“

Liesel mu zamávala.

Zamával taky.

Máma ji pokárala.

„Co máš co mávat tomu Arschlochovi?! Pohni.“

Ten večer se Liesel koupala. Máma ji drhla obzvlášť drsně, a celou dobu si cosi bručela o tom Saukerlovi Vogelovi, a co dvě minuty ho výsměšně napodobovala: „Určitě na tu holku dostáváte nějaký příspěvek…“ Peskovala Lieselin nahý hrudník, jak ho drhla: „Zas taková výhra nejsi, Saumensch. Z tebe opravdu nezbohatnu, to teda ne.“

Liesel tam seděla a zapisovala si to za uši.

Neuběhl ani týden od této scény, a Rosa ji vtáhla do kuchyně. „Tak podívej, Liesel.“ Posadila ji ke stolu. „Už teď jsi půlku času na ulici a hraješ si fotbal, tak bys mohla být taky užitečná. Pro změnu.“

Liesel se dívala na ruce. „A jak, mami?“

„Odteďka budeš roznášet a sbírat prádlo místo mě. Ti bohatí nás spíš nevyhodí, když se před ně postavíš ty. Když se tě zeptají, kde jsem, řekneš, že jsem nemocná. A budeš se přitom tvářit smutně. Jsi dost hubená a bledá, aby tě jim přišlo líto.“

„Panu Vogelovi mě nebylo líto.“

„Dobře…“ Očividně byla rozčilená. „Těm ostatním by mohlo být. Tak se nehádej.“

„Ano, mami.“

Na chvíli se zdálo, že ji k sobě její nevlastní matka přivine nebo třeba poplácá po rameni.

Nic takového ale neudělala.

Místo toho Rosa Hubermannová vstala, vybrala jednu vařečku a přidržela ji Liesel pod nosem. Ona to prostě považovala za nezbytnost. „Venku budeš nosit ranec všude s sebou a pak ho přineseš rovnou domů, i s penězma, i kdyby to bylo jenom pár halířů. Žádný chození za tátou, kdyby snad pro jednou doopravdy pracoval. A žádný poflakování s tím Saukerlem Rudym Steinerem. Rovnou domů.“

„Ano, mami.“

„A až poneseš ten ranec, poneseš ho pořádně. Nebudeš s ním houpat, nebudeš ho pouštět, nebudeš ho mačkat ani si ho házet přes rameno.“

„Ano, mami.“

„Ano, mami.“ Rosa Hubermannová byla skvělá a zapálená imitátorka. „To bych ti radila, Saumensch. Jak ho neponeseš pořádně, tak na to přijdu, to snad víš.“

„Ano, mami.“

Opakovat tahle dvě slova byl nejlepší způsob, jak přežít, stejně jako dělat, co se vám řekne, takže od té chvíle procházela Liesel ulicemi Molchingu z chudého kraje do bohatého a vybírala a doručovala prádlo. Zpočátku to byla osamělá práce, ale na to si nestěžovala. Koneckonců, když nesla ranec městem úplně poprvé a zabočila do Münchener Straße, tak se rozhlédla na všechny strany, pořádně rancem zahoupala – dočista ho roztočila – a pak zkontrolovala obsah. Chválabohu se nic nezmuchlalo, neobjevily se žádné záhyby. Výsledkem byl jen drobný úsměv a slib, že už to víckrát neudělá.

Liesel se to vcelku líbilo. Nedostávala sice žádný podíl z vybraných peněz, ale byla venku a procházet se ulicemi bez mámy bylo už samo o sobě ráj. Žádné zdvižené prsty a nadávky. Už se po nich nikdo nedíval, když dostávala bandurskou, že drží ranec špatně. Nic než klid.

A taky si oblíbila ty lidi:

Pfaffelhürverovy, kteří prohlíželi prádlo se slovy „Ja, ja, sehr gut, sehr gut.“ Liesel si představovala, že dělají všechno dvakrát.

Mírnou Helenu Schmidtovou, která jí podávala peníze v ruličce artritické dlaně.

Weingartnerovy, kteří měli kocoura s ohnutými vousisky, a ten s nimi chodil otevírat dveře. Říkali mu Goebbelsek, podle Hitlerova pobočníka.

A Frau Hermannovou, starostovu ženu. Stávala rozechvělá s vlasy jako chmýří v jejich obrovské, prochladlé předsíni. Vždycky mlčenlivá. Vždycky sama. Nepadlo jediné slovo, ani jednou.

Občas se k ní přidával Rudy.

„Kolik tam máš?“ zeptal se jednou odpoledne. Už byla skoro tma, šli zrovna kolem obchodu na Himmelstraße. „Slyšelas o Frau Dillerové, ne? Má tam prej někde schovaný lízátka, a když pořádně zaplatíš…“

„Ať tě to ani nenapadne.“ Liesel jako vždycky sevřela pevně peníze v hrsti. „Tobě celkem o nic nejde, ty bys to nemusel vysvětlovat mojí mámě.“

Rudy pokrčil rameny. „Za pokus to stálo.“

V polovině ledna se ve škole výuka soustředila na psaní dopisů. Když probrali základní věci, měl každý žák napsat dva dopisy – jeden kamarádovi a druhý někomu z jiné třídy.

Rudyho dopis pro Liesel začínal takhle:

Milá Saumensch,

Ještě pořád jsi ve fotbale tak neschopná, jako když jsme hráli posledně? Já doufám že jo, protože to znamená, že tě zase předběhnu jako Jesse Owens na olympiádě…

Když to zjistila sestra Marie, položila mu velmi laskavým tónem jednu otázku.

 NABÍDKA SESTRY MARIE 

Máte chuť navštívit školní chodbu, pane Steinere?

Není třeba říkat, že Rudyho odpověď byla záporná, že papír byl roztrhán a Rudy musel začít znovu. Tentokrát dopis adresoval komusi jménem Liesel a vyptával se na její záliby.

Liesel doma při dokončování druhého dopisu usoudila, že psát Rudymu nebo jinému Saukerlovi je vlastně pitomost. Nic to neznamená. Seděla ve sklepě, psala a pak oslovila tátu, který nově bílil zeď.

Spolu s výpary barev se otočil: „Was wuistz?“ Byla to nejkostrbatější podoba němčiny, jakou by kdo mohl použít, ale bylo to řečeno nesmírně mile. „Co je?“

„Mohla bych napsat dopis mámě?“

Pauza.

„Proč bys jí chtěla psát? Vždyť ji musíš snášet dnes a denně.“ Vyhýbavě se usmíval, „Copak to není dost hrozné?“

„Ne téhle mámě.“ Polkla.

„Aha,“ Vrátil se ke stěně a pokračoval v natírání. „Já myslím, že jo. Můžeš to poslat té – jaksejmenuje – co tě sem přivezla a párkrát tu byla na návštěvě – té z pěstounské péče.“

„Frau Heinrichová.“

„Tak. Pošli to jí a ona to možná bude moct předat tvojí matce.“ Už v téhle chvíli to neznělo moc přesvědčivě, jako by jí něco tajil. Při krátkých návštěvách Frau Heinrichové nepřešla přes ničí rty ani zmínka o její matce.

Místo aby se ho zeptala, co se děje, začala Liesel okamžitě psát a záměrně ignorovala zlou předtuchu, která se v ní rychle sbírala. Stálo ji to tři hodiny práce a šest konceptů, než vybrousila k dokonalosti dopis, ve kterém vyložila matce všechno o Molchingu, tátovi a jeho akordeonu, svéhlavém, ale opravdovém chování Rudyho Steinera, o činech Rosy Hubermannové. Taky objasnila, jak pyšná je na to, že umí číst a trochu psát. Druhý den ho se známkou z kuchyňské zásuvky hodila do schránky na obchodu Frau Dillerové. A začalo jí čekání.

V den, kdy dopis napsala, vyslechla noční rozhovor Hanse a Rosy.

„K čemu to je, aby psala matce?“ ptala se máma, Její hlas byl překvapivě klidný a ustaraný. Je vám jasné, že to dívku pořádně vyplašilo. Byla by radši, kdyby slyšela, jak se hádají. Šeptající dospělí málokdy vzbouzejí důvěru.

„Zeptala se mě,“ odpověděl táta. „Copak jsem mohl říct ne?“

„Ježíšmarjájozef.“ Zas to šeptání. „Měla by na ni zapomenout. Kdo ví, kde je jí konec? Kdo ví, co s ní provedli?“

Liesel se v posteli zachumlala pevněji. Zavinula se do sebe.

Myslela na svou matku a opakovala si otázky Rosy Hubermannové.

Kde je jí konec?

Co s ní provedli?

A především, kdo vlastně jsou ti oni?

NEDORUČENÉ DOPISY

Rychlý skok dopředu, do sklepa. Září 1943.

Čtrnáctiletá dívka píše do malé knížky s tmavými deskami. Je pohublá, ale má sílu. Hodně už toho zažila. Táta sedí s akordeonem u nohou.

Říká: „Víš ty co, Liesel? Málem jsem ti napsal odpověď podepsanou jako tvoje matka.“ Poškrábe se na noze, na místě, kde míval sádru. „Ale nešlo to. Nemoh jsem se k tomu odhodlat.“

Po zbytek ledna a po celý únor, když Liesel hledala ve schránce odpověď na svůj dopis, nejednou pukalo jejímu pěstounovi srdce. „To mě mrzí,“ říkával. „Dneska zase nic, co?“ Při zpětném pohledu chápala, jak byla celá ta hra nesmyslná. Kdyby její matka mohla, už dávno by se byla spojila s pěstounskou péčí, nebo přímo s dívkou nebo s Hubermannovými. Ale nic takového se nestalo.

A aby toho nebylo málo, dostala Liesel v polovině února dopis od dalšího z jejich zákazníků, od Pfaffelhürverových z Heidestraße. Stáli oba v celé své nemalé výšce ve dveřích a melancholicky na ni hleděli. „Tohle dej mámě,“ řekl on, a podával jí obálku. „Vyřiď jí, že nás to mrzí. Vyřiď jí, že nás to mrzí.“

Nebyl to tehdy v sídle Hubermannových hezký večer.

Když se Liesel vytratila do sklepa, kde psala pátý dopis matce (až na ten jeden měla všechny teprve poslat), slyšela shora Rosu, jak nadává a nepřestává o tom, jací jsou Pfaffelhürverovi Arschlöcher a Ernst Vogel mizera.

„Feuer soll’n’s brunzen für einen Monat!“ slyšela ji křičet. Překlad: „Ať měsíc čůraj oheň!“

Liesel psala.

Když přišly její narozeniny, nedostala žádný dárek. Nedostala dárek, protože nebyly peníze a tátovi zrovna došel tabák.

„Já jsem ti to říkala,“ namířila na něj máma ukazovák. „Říkala jsem ti, ať jí nedáváš pod stromeček obě ty knížky. Ale kdepak. Poslouchal jsi mě? Pochopitelně ne.“

„Já vím!“ Klidně se otočil k Liesel. „Promiň, Liesel. Prostě si to nemůžem dovolit.“

Liesel to nevadilo. Nenatahovala ani nekňourala, ani vztekle nedupala. Prostě překousla zklamání a rozhodla se k uváženému risku – dá si dárek sama. Vezme dopisy pro matku, které se jí nahromadily, nacpe je do jedné obálky a za maličkou část peněz za praní a žehlení je odešle. Pak samozřejmě obdrží Watschen, nejspíš v kuchyni, a nevydá ani hlásku.

Plán se naplnil o tři dny později.

„Není to všechno.“ Máma počtvrté počítala peníze, Liesel stála kousek od ní u sporáku. Bylo tam horko, které přihřívalo rychlý běh její krve. „Co se stalo, Liesel?“

Zalhala: „Museli mi dát míň než obvykle.“

„Počítalas to?“

Vzdala to. „Já jsem to utratila, mami.“

Rosa udělala krok k ní. To bylo zlé znamení. Byla jen kousek od vařeček. „Cožes udělala?“

Než stačila Liesel Memingerová odpovědět, vařečka dopadla na její tělo jako Boží kročeje. Zanechala červené stopy jako otisky nohou, a ty pálily. Když bylo po všem, vzhlédla dívka z podlahy a všechno vysvětlila.

Vnímala tep a žluté světlo, obojí najednou. Oči jí mžikaly. „Poslala jsem ty dopisy.“

Pak si uvědomila prašnost podlahy, pocit, že má šaty spíš vedle sebe než na sobě, a náhlou jistotu, že to všechno bylo na nic – že jí matka neodepíše, že už ji nikdy neuvidí. A tenhle fakt jí přinesl další Watschen. Bodalo to a trvalo to dlouhé minuty.

Rosa nahoře nad ní jako by se zakalila, ale hned se pročistila, když její lepenkový obličej vyvstal až u ní. Stála tam v celé své kyprosti, zaražená, vařečku po boku jako kyj. Sklonila se a na chvilku se neudržela. „Mrzí mě to, Liesel.“

Natolik ji Liesel znala, aby věděla, že tím nemyslí ten výprask.

Rudé stopy jako záplaty na kůži se zvětšovaly a ona tam ležela, v prachu a špíně, v kalném světle. Dech se jí zklidňoval, po tváři jí stékala zatoulaná žlutá slza. Vnímala, jak se opírá o podlahu. Předloktí, koleno. Loket. Tvař. Lýtko.

Podlaha studila, zvlášť do tváře, ale ona se nemohla ani pohnout.

Už nikdy svou matku neuvidí.

Ležela skoro hodinu roztažená pod kuchyňským stolem, dokud nepřišel táta a nezahrál na harmoniku. Teprve pak se posadila a začala se sbírat.

Když pak o tom večeru psala, necítila žádné nepřátelství vůči Rose Hubermannové, ani vůči své matce, když už jsme u toho. Vnímala je jako oběti okolností. Ale opakovaně se jí vracela jediná myšlenka, myšlenka na tu žlutou slzu. Kdyby bývala tma, uvědomila si, byla by slza černá.

„Vždyť ale byla tma,“ říkala si.

Když si pak tu scénu zkoušela vybavit, i se světlem, které, jak věděla, tam bylo, musela se pokaždé usilovně snažit. Dostala ve tmě výprask, a pak tam zůstala, na studené temné podlaze. I tátova muzika měla barvu temnoty.

Dokonce i tátova muzika.

Zvláštní bylo, že ji ta myšlenka spíš neurčitě konejšila, než rozrušovala.

Tma, světlo.

V čem je rozdíl?

Noční můry sílily obojím, a zlodějka knih začala doopravdy chápat, jak se věci mají a jak se vždycky mít budou. Když nic jiného, mohla se nachystat. Možná právě proto dokázala navzdory svému úžasu a vzteku jednat, když se jí o Hitlerových narozeninách vyjevila plná pravda o matčině strádání.

Liesel Memingerová byla nachystaná.

Všechno nejlepší k narozeninám, pane Hitlere.

A nejmíň do sta.

HITLEROVY NAROZENINY, ROK 1940

Navzdory beznaději prohlížela Liesel denně poštovní schránku po celý březen a ještě v dubnu. I přesto, že je na Hansovu prosbu navštívila Frau Heinrichová a oznámila Hubermannovým, že pěstounská péče s Paulou Memingerovou dočista ztratila spojení. Přesto dívka vytrvala, a jak se dalo čekat, pokaždé, když prohledávala poštu, nenacházela nic.

Molching, stejně jako zbytek Německa, byl v sevření příprav na Hitlerovy narozeniny. Toho roku, kdy válka pokročila a Hitler stál momentálně na vítězných pozicích, toužili nacističtí souvěrci po obzvláště náležitých oslavách. Bude přehlídka. Pochod. Hudba. Zpěv. Bude oheň.

Zatímco Liesel procházela ulicemi Molchingu, sbírala prádlo a roznášela je vyprané a vyžehlené, shromažďovali členové NSDAP palivo. Liesel byla několikrát svědkem toho, jak muži i ženy klepou na dveře a vyptávají se lidí, jestli snad nemají něco, čeho by se chtěli zbavit nebo co by se mělo zničit. Tátův výtisk Molchingského expresu oznamoval, že na náměstí bude hořet slavnostní hranice, u které budou přítomny všechny místní oddíly Hitlerjugend. Hranice připomene nejen Führerovy narozeniny, ale také vítězství nad jeho nepřáteli a vším, co Německo od konce první světové války brzdí a omezuje. „Jakékoli materiály,“ požadovaly noviny, „z onoho období – noviny, plakáty, knihy, vlajky – a veškerou nalezenou nepřátelskou propagandu je třeba předložit v kanceláři NSDAP v Münchener Straße.“

Dokonce i Schillerstraße – uličku žlutých hvězd která ještě pořád čekala na renovaci, ještě naposledy proslídili, jestli nenajdou něco, cokoli, co by se dalo spálit ve jménu Führerovy slávy. Nikoho by nepřekvapilo, kdyby se ukázalo, že jistí členové strany kamsi odjeli a tam nechali vytisknout aspoň tisíc zhoubných a morálně závadných knih a plakátů jen proto, aby se pak mohly spálit na popel.

Všechno bylo nachystáno, dvacátý duben bude velkolepý. Bude to den pálení a oslav.

A knižní zlodějny.

To ráno v domácnosti Hubermannových probíhalo zase všechno jako obvykle.

„Ten Saukerl už zase čučí z okna,“ láteřila Rosa Hubermannová. „To je den co den,“ pokračovala. „Na co to brejlíš teďka?“

„Hmmm,“ zamručel potěšeně táta. Po zádech mu jako plášť splývala vlajka upevněna seshora k oknu. „Na tuhle ženskou by ses měla kouknout.“ Mrknul přes rameno a zazubil se na Liesel. „Co kdybych se sebral a běžel za ní. Ta tě strčí do kapsy, matko.“

„Du Schwein!“ Pohrozila mu vařečkou.

Táta se dál díval z okna na pomyslnou ženu a velmi skutečný špalír německých vlajek.

Všechna okna v ulicích Molchingu byla ten den ozdobena na Führerovu počest. Někde, jako třeba u Frau Dillerové, se dychtivě myla okna, vlajka zářila novotou, hákový kříž vypadal jako klenot položený na rudobílé dečce Jinde povlávala z římsy jako prádlo, které tam dali sušit. Ale byla tam.

*

O něco dřív došlo k malé katastrofě. U Hubermannových nemohli vlajku najít.

„Přijdou si pro nás,“ varovala máma manžela. „Přijdou a odvezou nás.“ Zase oni. „Musíme ji najít!“ V jednu chvíli už to vypadalo, že táta sejde do sklepa a namaluje vlajku na některé z prostěradel, kterými při práci přikrýval nábytek. Pak se bohudíky objevila, pohřbená ve skříni za akordeonem.

„Ta pekelná harmonika, neviděla jsem přes ni!“ Máma se otočila. „Liesel!“

Děvčeti připadla čest připíchnout vlajku na okenní rám.

Později domů na odpolední jídlo přišli Hans mladší a Trudy. Dělali to tak i na Vánoce nebo na Velikonoce. Teď by mohla být dobrá chvíle představit je poněkud podrobněji.

Trudy, nebo Trudel, jak se jí často říkalo, byla jen o pár centimetrů větší než máma. Podědila její neblahou rozkolébanou chůzi, ale jinak byla mnohem mírnější. Žila a pracovala jako služka v jedné bohaté mnichovské domácnosti, takže ji děti spíš nudily, ale vždycky dokázala utrousit k Liesel pár usměvavých slov. Rty měla měkké. Hlas tichý.

Hans mladší měl oči svého otce i jeho výšku. Stříbro v jeho očích však nebylo vřelé, jako v těch tátových – ty jeho byly poführerované. Na kostech měl víc masa, měl světlé ježaté vlasy a pleť jako našedle bílý lak.

Přijeli domů z Mnichova vlakem, a netrvalo dlouho a zase vyvstaly staré spory.

 KRÁTKÁ HISTORIE SPORU MEZI 

HANSEM HUBERMANNEM A JEHO SYNEM

Hans mladší byl toho názoru, že jeho otec

je součástí starého, zchátralého Německa –

toho, které kdekomu dovolilo, aby ho

vzal na příslovečnou hůl, zatímco jeho

lid strádal. Když dorůstal, zaznamenal,

že jeho otci se říká „der Juden Maler“ –

židovský malíř, protože maloval

v domech Židů.

Pak došlo k incidentu, který vám v plné šíři vylíčím co nevidět – to byl ten den, kdy to Hans podělal těsně před vstupem do strany. Každý přece ví, že nadávky na průčelích židovských obchodů se nemají přetírat. Takové jednání není dobré pro Německo, a nebylo dobré ani pro provinilce.

„Tak už tě vzali?“ Hans mladší navázal tam, kde o Vánocích přestali.

„Kam jako?“

„Hádej – do strany přece.“

„Ne, myslím, že na mě zapomněli.“

„A zkoušels to vůbec znova? Nemůžeš jenom vysedávat a čekat, až za tebou nový svět sám přijde. Musíš jít a zapojit se – navzdory minulým chybám.“

Táta zvedl oči. „Chybám? Udělal jsem v životě hodně chyb, ale že jsem nevstoupil do NSDAP, chyba nebyla. Pořád tam leží moje přihláška – a ty to víš – a já se jich nebudu prosit. Já leda…“

A pak přišel ten veliký záchvěv.

Protančil oknem spolu s průvanem. Možná to byl závan třetí říše, nabírající ještě větší sílu. Anebo to byl zas jen dech Evropy. Tak jako tak přešel přes oba, když o sebe jejich kovové oči třeskly jako plechové konvice v kuchyni.

„Nikdy ti na téhle zemi nezáleželo,“ prohlásil Hans mladší. „Aspoň ne dost.“

Tátovy oči začly chytat rez. To ale jeho syna nezastavilo. Kdovíproč se zadíval na dívku. Seděla u stolu, její tři knihy stály zpříma na stolní desce, jako by si spolu povídaly, a Liesel si z jedné četla a nehlasně artikulovala slova. „A co to čte ta holka za škvár? Měla by číst Mein Kampf.“

Liesel zvedla hlavu.

„Neboj, Liesel,“ uklidnil ji táta. „Jen si čti. Neví, co povídá.“

Ale Hans mladší ještě neskončil. Popošel blíž a prohlásil: „Buď jsi s Führerem, nebo proti němu – a mně je jasné, že ty jsi proti němu. Vždycky jsi byl.“ Liesel pozorovala jeho tvář, zaměřila se na jeho tenké rty, na skalnatou linii jeho spodních zubů. „To je něco tak trapného – jak může člověk nečinně stát, když celý národ vyklízí svinstvo a pracuje k velikosti.“

Trudy i máma tiše a vyplašeně seděly, stejně jako Liesel. Ve vzduchu byla cítit hrachová polévka, spálenina a konflikt.

Všichni čekali na následující slova.

Pronesl je syn. Jen dvě.

„Jsi zbabělec.“ Převrhl je otci do tváře a okamžitě opustil kuchyň i dům.

Táta, nehledě na marnost svého počínání, šel ke dveřím a zavolal na syna: „Zbabělec? Já že jsem zbabělec?“ Spěchal k brance a prosebně se rozběhl za ním. Máma se vrhla k oknu, strhla vlajku a otevřela je. S Trudy a Liesel se u něj tlačily a sledovaly, jak otec dohání syna, jak ho chytá a naléhá, aby se zastavil. Neslyšely nic, ale pohyb, kterým se Hans mladší vyprostil, byl hlasitý až až. Vidina táty, sledujícího jeho odchod, burácela ulicí až k nim.

„Hansie!“ zakřičela konečně máma. Trudy a Liesel sebou při tom zvuku trhly. „Vrať se!“

Její chlapec byl pryč.

Ano, chlapec byl pryč, a já bych vám ráda řekla, že s mladším Hansem Hubermannem všechno dobře dopadlo, ale nebylo to tak.

Když je toho dne ve jménu Führerově ztratil z Himmelstraße, prohnal se peripetiemi jiného příběhu, a každý jeho krok tragicky směřoval do Ruska.

Ke Stalingradu.

 NĚKOLIK INFORMACÍ O STALINGRADU 

1. Roku 1942 a na počátku roku 1943

bylo nebe nad městem každé ráno

vybělené jako nejčistší prostěradlo.

2. Celý den jsem přes ně odnášela duše,

a to prostěradlo zalévala krev, dokud

nebylo plné a neprověšovalo se až k zemi.

3. Večer se ždímalo a opět bělilo, aby bylo

nachystané na další úsvit.

4. To bylo v době, kdy se ještě bojovalo

jen ve dne.

Jeho syn byl pryč, ale Hans Hubermann tam ještě pár chvil stál. Ulice se zdála strašně veliká.

Když se zas zjevil uvnitř, máma se k němu upnula pohledem, ale nepadlo mezi nimi jediné slovo. Nijak ho nekárala, což bylo, jak víte, velmi neobvyklé. Patrně usoudila, že pro něj byla dostatečná urážka, když ho jeho jediný syn označil za zbabělce.

Když dojedli, zůstal chvíli tiše sedět za stolem. Opravdu je zbabělec, jak surově tvrdil jeho syn? Jistě, za první světové války se sám za zbabělce považoval. Přičítal tomu fakt, že přežil. Ale stejně, je zbabělé přiznat si vlastní strach? Je zbabělé být rád, že jste naživu?

Stolní desku, na kterou zíral, křižovaly jeho myšlenky.

„Tati?“ promluvila na něj Liesel, ale on se na ni nepodíval. „O čem to mluvil? Co myslel tím…“

„Nic,“ odpověděl táta. Tiše a klidně promluvil do stolu. „Nic. Zapomeň na něj, Liesel.“ Trvalo snad minutu, než mohl mluvit dál. „Neměla by ses nachystat?“ Tentokrát se na ni podíval. „Nemáš jít k tomu ohni?“

„Ano, tati.“

Zlodějka kruh si šla obléknout uniformu Hitlerjugend. Půl hodiny nato se vypravili pěšky do ústředí Svazu německých dívek. Odtamtud děti odvedou ve skupinách na náměstí.

Zazní proslovy.

Zahoří oheň.

Dojde ke krádeži knihy.

STOPROCENTNĚ ČISTÝ NĚMECKÝ POT

Mládí Německa pochodovalo po náměstí k radnici, ulice lemovali lidé. Jen málokdy zapomínala Liesel na matku a na další problémy, které měla tou dobou v držení. Lidé jim tleskali do kroku a jí se cosi dmulo v prsou. Některé z dětí zamávaly na rodiče, ale jen krátce – dostaly jasný pokyn, aby pochodovaly vpřed a nedívaly se kolem a nemávaly.

Když na náměstí došel Rudyho oddíl a zazněl rozkaz zastavit stát, došlo k malé nepřesnosti. Tommy Müller. Zatímco zbytek voje dopochodoval, Tommy Müller vrazil přímo do kluka před sebou.

„Dummkopf,“ vyplivl kluk, ještě než se k němu obrátil.

„Promiň,“ rozhodil Tommy omluvně ruce. Jeho tvář jako by zakopla. „Neslyšel jsem to.“ Byla to jen chvilka, ale taky předzvěst nesnází, které už čekaly. Tommyho. Rudyho.

Když pochod skončil, dostaly oddíly Hitlerjugend rozchod. Bývalo by téměř nemožné udržet je pohromadě, když jim v očích plála ta vzrušující hranice. Společně zvolali jedno jednotné Heil Hitler a mohli si jít po svých. Liesel se dívala po Rudym, ale jakmile se zástup dětí rozptýlil, pohltil ji zmatek uniforem a slov pronášených vysokými hlásky. Děti volaly na jiné děti.

Do půl páté se citelně ochladilo.

Lidé vtipkovali, že se potřebují zahřát. „Co taky jiného s tím neřádem.“

Všechno se to sváželo na kárách. Vyklápěli je doprostřed náměstí a kropili je čímsi sladkým. Knihy a papíry a další věci klouzaly a kutálely se dolů, ale házeli je zase zpátky na hromadu. Zdálky to vypadalo přímo sopečně. Nebo jako něco groteskního z jiného světa, co kdovíjakým zázrakem přistálo uprostřed města a teď je s tím potřeba zatočit, a rychle.

Rozlitý pach se nakláněl k davu, který byl držen v uctivé vzdálenosti. Bylo jich tam dobře přes tisíc, na zemi, na schodech radnice, na střechách lemujících náměstí.

Jak se Liesel prodírala kupředu, přivedl ji praskavý zvuk k myšlence, že oheň už začal. Nezačal. Ten zvuk vydávala lidská kinetika, jak dav proudil, jak se nabíjel.

Začali beze mě!

Přestože jí cosi říkalo, že je to zločin – koneckonců byly její tři knížky to nejvzácnější, co vlastnila –, něco ji nutilo dívat se, jak to celé vzplane. Nemohla si pomoci. Mám dojem, že lidi se rádi podívají na nějaké to ničeníčko. Hrady z písku, domečky z karet, s tím začínají. Mají řadu vynikajících dovedností a jednou z nich je schopnost se rozvíjet.

Strach, že o něco přijde, se zmírnil, když našla mezi těly proluku a uviděla, že pahorek viny je stále netknutý. Rýpalo se do něj, stříkalo se na něj, dokonce plivalo. Připadal jí jako neoblíbené dítě, opuštěné a popletené, neschopné změnit svůj osud. Nikdo ho nemá rád. Svěšená hlava. Ruce v kapsách. Navždycky. Amen.

Po stranách pahorku pořád padaly úlomky a útržky, a Liesel pátrala po Rudym. Kde je ten Saukerl?

Když zdvihla hlavu, uviděla, jak se nebe schoulilo.

Pokaždé, když se pokoušela něco zahlédnout přes hlavu některého děcka, horizont nacistických vlajek a uniforem se pozvedl a zabránil jí ve výhledu. Nemělo to smysl. Dav byl davem. Nešlo ho ovládat, nešlo se jím protlačit, nedalo se mu domluvit. Dýcháte s ním a zpíváte jeho písně. Čekáte na jeho oheň.

Muž na pódiu si vyžádal ticho. Hněď jeho uniformy jen zářila. Žehlička jen tak tak že stačila z ní sjet. Ticho začalo.

Jeho první slova: „Heil Hitler!“

Jeho první pohyb: pozdrav Führerovi.

„Dnešek je nádherný den,“ pokračoval. „Nejenže je to den narozenin našeho velikého Vůdce ale dnes jsme také opět zastavili naše nepřátele. Znemožnili jsme jim, aby se dotkli našich myslí…“

Liesel se ještě pořád snažila prodrat dopředu.

„Skoncovali jsme s nákazou, která se šířila Německem po dvacet let, ne-li déle!“ Provozoval právě takzvané Schreierai – svrchovanou ukázku vášnivého křiku –, žádal po davu, aby byl na stráži, aby byl bdělý, aby odhaloval a ničil neblahé pletichy, které mají nakazit vlast svými ohavnostmi. „Zvrhlíci! Kommunisten!“ Zas to slovo. To staré slovo. Temné pokoje. Muži v oblecích. „Die Juden – židi!“

V polovině proslovu to Liesel vzdala. Když se jí zmocnilo slovo „komunisti“, zbytek nacistické recitace se prosmýkl po stranách a zmizel někde mezi německými nohami okolo ní. Vodopád slov. Dívka šlapající vodu. Přemýšlela o tom zas. Kommunisten.

Až doteď jim ve Svazu německých dívek říkali, že Němci jsou nadřazená rasa, ale o nikom jiném se výslovně nemluvilo. Všichni pochopitelně věděli o Židech, protože oni byli hlavní viník, pokud šlo o narušování ideálu němectví. Dodneška ale nikdo ani jednou nezmínil komunisty, přestože lidi takového politického vyznání také dojdou trestu.

*

Musela pryč.

Na ramenou před ní seděla naprosto klidná blond hlava s culíky, rozdělená pěšinkou. Liesel se na ni dívala a zas navštívila ty tmavé místnosti své minulosti, i svou matku, která odpovídala na jednoslovné otázky.

Viděla všechno docela zřetelně:

Svou vyhladovělou matku, svého ztraceného otce. Kommunisten.

Svého mrtvého bratra.

„A teď dáme sbohem tomuhle neřádu, tomuhle jedu.“

Chvilku před tím, než se Liesel Memingerová s odporem otočila a vešla do davu, sestoupil zářící tvor v hnědé košili z pódia. Převzal od společníka pochodeň a zapálil pahorek, který ho i při vší své trestuhodnosti převyšoval. „Heil Hitler!“

A obecenstvo: „Heil Hitler!“

Z pódia sestoupili vybraní muži, obestoupili hromadu a za všeobecného souhlasu ji zažehli. Přes ramena se škrábaly hlasy a pach čistého německého potu chvíli bojoval, ale pak se rozlil. Zaplnil jeden po druhém každý kout, až se v něm koupali všichni. Slova, pot. A úsměvy. Na úsměvy nezapomínejme.

Následovalo je mnoho žertovných poznámek, a stejně tak i další nápor heilhitlerování. Víte, vlastně se divím, že při něm nikdy nepřišel nikdo o oko nebo si neporanil ruku anebo zápěstí. Stačilo by, abyste se dívali ve špatnou chvíli špatným směrem, nebo prostě stáli k někomu moc blízko. Třeba někdo i k úrazu přišel. Sama za sebe vám můžu říct jen tolik, že na to nikdo neumřel, aspoň ne fyzicky, jistě, je tu ještě těch čtyřicet milionů lidí, které jsem posbírala, než celá ta věc skončila, ale to už by se muselo brát celé metaforicky. Když dovolíte, vrátíme se k tomu ohni.

Oranžové plameny mávaly zástupu a v nich se rozplýval papír a tiskařská čerň. Hořící slova byla vyrvána z vět.

Na opačné straně, za šmouhou žáru, bylo vidět, jak se hnědé košile a hákové kříže chytají za ruce. Lidi vidět nebylo. Jenom uniformy a znaky.

Nade vším poletovali ptáci.

Kroužili, přitahováni tou září – dokud se nedostali příliš blízko k žáru. Nebo spíš k lidem? Ten žár každopádně nebyl zas tak hrozný.

Uprostřed pokusu o únik ji našel hlas.

„Liesel!“

Prodral se k ní a ona ho poznala. Rudy to nebyl, ale ten hlas znala.

Vymotala se a šla za ním, najít tvář, která k němu patřila. Ale ne. Ludwig Schmeikl. Neposmíval se, jak čekala, nevtipkoval, nepokoušel se s ní dát do řeči. Zvládl jen přivolat ji k sobě a ukázat si na kotník. V tom nadšení mu ho rozmáčkli, a teď temně a hrozivě krvácel skrz ponožku. Ve tváři pod zacuchanými světlými vlasy měl výraz bezmoci. Jako zvířátko. Žádná krysa zahnaná do kouta. Nic tak příslovečného ani konkrétního. Byl jako zvířátko zraněné v chumlu jedinců vlastního druhu, a ti ho mohli co nevidět ušlapat.

Nějak mu pomohla na nohy a vlekla ho pryč. Na čerstvý vzduch.

Doklopýtali ke schodům po straně kostela. Bylo tam trochu místa, tak si tam s úlevou odpočali.

Ze Schmeiklových úst se sesouval dech. Klouzal mu po krku dolů. Podařilo se mu promluvit.

Seděl tam, držel se za kotník, očima našel tvář Liesel Memingerové. „Díky,“ řekl, spíš jejím ústům než očím. Další sesuvy dechu. „A…“ Oběma se vybavily scény školních lumpáren a školního bití. „Promiň – víš za co.“

Liesel to znovu zaslechla.

Kommunisten.

Raději se ale zaměřila na obličej Ludwiga Schmeikla. „Ty promiň.“

Pak se oba soustředili na dýchání, protože už nebylo co dělat nebo říct. Celá záležitost tím skončila.

Krev na kotníku Ludwiga Schmeikla se šířila.

O dívku se opíralo osamělé slovo.

Po jejich levici se plamenům a hořícím knihám dostávalo ovací jako hrdinům.

BRÁNY ZLODĚJSTVÍ

Zůstala na schodech, čekala na tátu, pozorovala toulavý popel a mrtvoly shromážděných knih. Všechno bylo smutné. Oranžové a červené uhlíky vypadaly jako zahozená lízátka, dav z větší části zmizel. Viděla odcházet Frau Dillerovou (velice spokojenou) a Pfiffikuse (bílý vlas, nacistická uniforma, pořád tytéž polorozpadlé boty a triumfální pískání). Teď už zbývá jen uklidit a brzo si nikdo nedokáže ani představit, co se tu odehrálo.

Ale cítit to je dál.

„Co tu děláš?“

U kostelních schodů se objevil Hans Hubermann.

„Ahoj, tati.“

„Mělas být před radnicí.“

„Promiň, tati.“

Přeložil svou délku napolovic a posadil se na beton vedle ní. Vzal do prstů něco Lieseliných vlasů a jemně jí je zastrčil za ucho. „Co se stalo, Liesel?“

Chvíli neříkala nic. Počítala, ačkoli jí to bylo dávno jasné.

 TROCHA SČÍTÁNÍ 

Slovo komunista + veliká hranice + sbírka

nedoručených dopisů + strádání její matky

+ smrt jejího bratra = Führer

Führer.

To on byl ti oni, o kterých mluvili Hans a Rosa Hubermannovi toho večera, když poprvé napsala matce. Věděla to, ale stejně se musela zeptat.

„Je moje matka komunistka?“ Dívala se. Přímo před sebe. „Pořád se jí na něco vyptávali, než jsem přišla sem.“

Hans se trochu posunul dopředu, a nachystal si první lži.

„Nemám ponětí – nikdy jsem ji neviděl.“

„To Führer ji odvezl?“

Ta otázka překvapila oba a tátu donutila, aby vstal. Podíval se po mužích v hnědých košilích, kteří se pustili lopatami do hromady popela. Slyšel, jak se do ní zatínají. V ústech mu rostla další lež, ale zjistil, že ji nedokáže vyslovit. „Myslím, že ano,“ řekl.

„Já to věděla.“ Slova dopadla na schody a Liesel ucítila, jak se jí v žaludku horce mele čvachtanice vzteku. „Nesnáším Führera,“ řekla. „Nenávidím ho.“

A co na to Hans Hubermann?

Co že udělal? Co řekl?

Sehnul se a objal svou osvojenou dceru, jak si to přála? Řekl jí, jak je mu líto, co se přihodilo jí, její matce, jejímu bratrovi?

Ne tak docela.

Pevně zaťal víčka. Pak oči otevřel. A dal Liesel Memingerové facku.

„Tohle už nikdy neříkej!“ Jeho hlas zazněl tiše, ale ostře.

Děvče na schodech se třáslo a propadalo. Sedl si k ní a položil tvář do dlaní. Bylo by jednoduché říct, že to byl prostě jen jakýsi vysoký muž sedící zhroucený a rozbitý na kostelních schodech, jenže tak to nebylo. Liesel v té chvíli neměla ani ponětí, že její pěstoun Hans Hubermann je lapen v nejnebezpečnějším dilematu, s jakým se vůbec mohl nějaký Němec potýkat. A nejen to, ještě ke všemu v něm vězel už skoro celý rok.

„Tati?“

Překvapení v jejím vlastním hlase se na ni vyřítilo a zametlo s ní. Chtěla utéct, ale nešlo to. Ruce už z tátova obličeje zmizely a on se odhodlal znovu promluvit.

„Tohle můžeš říkat doma,“ vysvětloval a hleděl přitom smutně na Lieselinu tvář. „Ale nikdy to neříkej na ulici, ani ve škole, ani ve Svazu, nikdy!“ Postavil se před ni a zvedl ji za triceps. Zatřásl s ní. „Rozumíš?“

S očima rozevřenýma jako propadliště povolně přikývla.

Vlastně to byla taková zkouška na budoucí ponaučení, až v ranních hodinách jednoho listopadového dne toho roku dorazí do Himmelstraße Hansovy nejhorší obavy.

„Dobře.“ Zase ji posadil. „Tak si to zkusíme…“ Táta se postavil vzpřímeně u paty schodiště a vytrčil paži. Pětačtyřicet stupňů. „Heil Hitler.“

Liesel si stoupla a taky zvedla paži. Naprosto ztrápeně to po něm zopakovala. „Heil Hitler.“ Byl to tedy pohled: na schodech kostela jedenáctiletá holka se slzami na krajíčku zdraví Führera, a přes tátovo rameno se nesou hlasy, které buší a sekají do tmavého obrysu v pozadí.

„Kamarádi?“

Asi čtvrt hodiny nato táta pozvedl v dlani cigaretovou olivovou ratolest – papírek a tabák, který zrovna dostal.

Liesel se beze slova sklíčeně natáhla a pustila se do balení.

Chvíli tam tak spolu seděli.

Tátovi se po ramenou šplhal kouř.

Po dalších deseti minutách se pootevřou škvírkou brány zlodějství a Liesel Memingerová je roztáhne ještě víc a vmáčkne se dovnitř.

 DVĚ OTÁZKY 

Nezapadnou za ní ta vrata? Anebo budou

mít dost dobré vůle a pustí ji zase ven?

Jak měla Liesel zjistit, dobrý zloděj potřebuje spoustu věcí.

Utajení. Nervy. Rychlost.

Ale důležitější než všechny tyhle věci je poslední nezbytnost.

Štěstí.

No nic.

Zapomeňte na těch deset minut.

Brány se otevírají právě teď.

KNIHA Z OHNĚ

Kousek po kousku přicházela tma, a Liesel a Hans Hubermann se s dokouřenou cigaretou vydali k domovu. Aby se dostali z náměstí, museli projít kolem hranice a pak postranní uličkou na Münchener Straße. Tak daleko ale nedošli.

Zavolal na ně tesař, čtyřicátník jménem Wolfgang Edel. To on postavil pódia, aby měla nacistická velká zvířata při pálení na čem stát, a teď zrovna je zase boural. „Hansi Hubermanne!“ Měl dlouhé kotlety, mířily mu na ústa, a temný hlas. „Hansie!“

„Nazdar, Wolfale,“ odpověděl Hans. Došlo na představení dívce a na Heil Hitler. „Dobře, Liesel.“ Během několika prvních minut se Liesel nevzdalovala z dosahu konverzace dál než na pět metrů. Míjely ji útržky, ale moc je nevnímala.

„Hodně práce?“

„Ani ne, je to slabota. Víš, jak to chodí, zvlášť když člověk není v partaji.“

„Vždyť jsi mi říkal, že se přihlásíš, Hansie.“

„Zkoušel jsem to, ale šlápnul jsem vedle – myslím, že si to ještě rozmýšlejí.“

Liesel bloumala kolem, směrem k hoře popela. Dřepěla tam jako magnet, jako cirkusová zrůda. Oči jí nedokázaly odolat, bylo to stejné jako s uličkou žlutých hvězd.

Jako ji předtím něco nutilo se dívat, jak tu hromadu podpalují, nedokázala ani teď odvrátit oči. Byla docela sama, a nebyla natolik ukázněná, aby se držela v bezpečné vzdálenosti. Hromada ji vtahovala a Liesel se vydala kolem ní.

Nebe nad ní dokončovalo stmívání, ale nad horským hřbetem v dálce ještě trvala nezřetelná stopa světla.

„Pass auf, Kind,“ řekla jí v jednu chvíli jakási uniforma. „Dávej pozor, holka,“ a hodila na káru další lopatu popela.

Blíže k radnici stály pod světlem stíny a bavily se. Nejspíš se radovaly z vydařeného pálení. K Liesel z jejich hlasů doléhaly jen zvuky. Slova žádná.

Pár minut sledovala, jak muži zpracovávají lopatami hromadu, ubírají z ní po stranách, aby se mohla zhroutit. Jezdili tam a zpátky nákladním autem a po třech otočkách, když už z hromady zůstalo jen úpatí, se z popela vyvalil výsek dosud živého materiálu.

 MATERIÁL 

Půlka rudé vlajky, dva plakáty

ohlašující židovského básníka, tři

knížky a dřevěná tabulka s nějakým

hebrejským nápisem.

Třeba byly vlhké. Možná oheň nehořel dostatečně dlouho a nedosáhl až do těch hlubin, kde ležely. Ať to bylo jak chtělo, choulily se teď roztřeseně v popelu. Přeživší.

„Tři knížky,“ zašeptala Liesel a podívala se po zádech těch mužů.

„No tak,“ řekl jeden z nich. „Hoďte sebou. Mám hlad.“

Zamířili k náklaďáku.

Trojice knih vystrčila nosy.

Liesel zahájila akci.

*

Když se postavila k patě hromady popela, teplo ještě sálalo natolik, že ji zahřálo. Natáhla se a sežehla si ruku, ale napodruhé už se vynasnažila být dost rychlá. Zachytila se knihy, která byla nejblíž. Byla modrá, na okrajích ohořelá, ale jinak nedotčená.

Připadalo jí, že potah desek utkali ze stovek napjatých strun a pevně je tam upnuli. Do těch vláken byla vyražena rudá písmena. Liesel stihla přečíst jediné slovo: Pokrčení. Na zbytek nebyl čas, a taky tu byla další potíž.

Kouř.

Zdvihl se z desek, když knihu drapla a pospíchala pryč. Hlavu stáhla mezi ramena a s každým krokem pociťovala hrůzněji zvrácenou nádheru napjatých nervů. Po čtrnácti krocích se ozval hlas.

Nadzdvihl se jí za zády.

„Hele!“

Tehdy by se bezmála dala na útěk a knihu zahodila na hromadu, ale nedokázala to. Jediný pohyb, který měla k dispozici, byla otočka.

„Tady něco neshořelo!“ Byl to jeden z uklízečů. Nedíval se za dívkou, ale na lidi stojící u radnice.

„No tak to zase zapal,“ zněla odpověď. „A dohlídni, ať to shoří.“

„Já myslím, že je to mokrý.“

„Ježíšmarjájozef, to musím všecko dělat sám?“

Kolem prošel zvuk kroků. Byl to starosta, v černém kabátě přes nacistickou uniformu. Dívky, která stála naprosto nehybně opodál, si nevšiml.

 NÁPAD 

Na nádvoří stála socha zlodějky knih…

to je dost vzácné, aby někomu postavili

sochu dřív, než se proslaví, nemyslíte?

Poklesla v kolenou.

To je tak skvělé, když si vás nikdo nevšimne!

Zdálo se, že knížka už vychladla natolik, aby si ji mohla zastrčit pod uniformu. Nejdřív to bylo příjemné, hezky ji hřála do prsou. Ale jakmile vykročila, začala se kniha zase rozpalovat.

Než se dostala až k tátovi a Wolfgangu Edelovi, začala ji pálit. Jako by zase hořela.

Oba muži se na ni dívali.

Usmála se.

Vzápětí, jen co její úsměv pohasl, ucítila něco jiného. Nebo spíš někoho jiného. Byl to ten nepochybný dojem, že vás někdo sleduje. Obklopoval ji, a potvrdil se jí, když se odvážila zvednout oči ke stínům u radnice. Stranou od sbírky siluet, pár metrů odsunutá, stála další; a Liesel si uvědomila dvě věci.

 DROBTY POZNÁNÍ 

1. Kdo je ten stín.

2. Skutečnost, že viděl všechno.

Stín měl ruce v kapsách kabátu.

Měl vlasy jako chmýří.

Kdyby měl tvář, byl by v ní raněný výraz.

„Gott verdammt,“ řekla Liesel, jen tak hlasitě, aby to nikdo další neslyšel. „Zatracená práce.“

„Můžeme jít?“

Zatímco procházela ochromujícím nebezpečím, stačil se táta rozloučit s Wolfgangem Edelem a nic mu už nebránilo doprovodit Liesel domů.

„Můžeme,“ potvrdila.

Opustili místo činu. Kniha už ji teď pořádně pálila. Pokrčení ramen se jí otiskovalo do hrudního koše.

Když procházeli kolem zrádných radničních stínů, zlodějka knih se začala ošívat.

„Co se děje?“ zeptal se táta.

„Nic.“

Jenomže se leccos dělo, a rozhodně to nebylo dobře:

Liesel se zpod límce odvíjel kouř.

Kolem krku se jí udělal náhrdelník z potu.

Její kniha kdesi pod košilí ji pojídala.

ČÁST TŘETÍ



Mein Kampf

ve které se objevuje:

cesta domů – zlomená žena – bojovník –

žonglování – příznaky léta – árijská

obchodnice – chrápání – dva lumpové –

a pomsta v podobě míchaných lízátek

CESTA DOMŮ

Mein Kampf.

Kniha z pera samotného Führera.

Byla to třetí mimořádně důležitá kniha, která se k Liesel Memingerové dostala, ale ona ji tentokrát neukradla. Kniha se ukázala v čísle 33 v Himmelstraße asi tak hodinu po tom, co Liesel vplula do spánku přetrženého obligátní noční můrou.

Leckdo by řekl, že je zázrak, že tu knihu vůbec kdy vlastnila.

Její pouť započala s cestou domů, v noci ohně.

Byli na půli cesty do Himmelstraße, když už to Liesel nevydržela. Předklonila se a knížku vytáhla a nechala ji, ať jí schlíple přeskakuje z ruky do ruky.

Když vychladla, oba si ji prohlíželi a čekali na slova.

Táta: „A to je zase co?“

Natáhl ruku a chytil Pokrčení ramen. Nebylo třeba nic vysvětlovat. Bylo zjevné, že děvče knížku ukradlo z hranice. Knížka byla horká a vlhká, modrá a červená – zahanbená – a Hans Hubermann ji otevřel. Strany třicet osm a třicet devět. „Další?“

Liesel si mnula žebra.

Ano.

Další.

„Tak to vypadá,“ nadhodil táta, „že už je nemusím vyměňovat za cigarety, co? Když kradeš rychlejc, než je stačím kupovat.“

Liesel naproti tomu nemluvila vůbec. Možná si prvně uvědomila, že zločin hovoří sám za sebe. Nevývratně.

Táta studoval název, nejspíš si říkal, jakou hrozbu asi představuje pro srdce a mysl německého národa. Podal knihu Liesel. Něco se stalo.

„Ježíš marjá jozef.“ Slova od sebe odpadávala, rozbíjela se a formovala další slova.

Zločinec už to nemohl vydržet. „Co je, tati? Co se děje?“

„No jistě.“

Hans Hubermann jako většina lidí sevřených stiskem poznání, tam stál trochu otupěle. Další slova bude muset zakřičet, nebo mu vůbec nepřejdou přes rty. Nebo taky, a to je nejpravděpodobnější, budou ozvěnou posledních slov, která vyslovil o chvilku dříve,

„No jistě.“

Jeho hlas byl tentokrát jako pěst čile bušící do stolu.

Ten muž cosi uviděl. Rychle si to prohlížel z jednoho konce na druhý, jako na závodech, ale pro Liesel to bylo příliš vysoko a příliš daleko, takže neviděla nic. Naléhala: „No tak, tati, co je?“ Bála se, že o knížce poví mámě. Tak už to u lidí chodí – všechno se musí točit kolem nich. „Povíš jí to?“

„Cože?“

„Vždyť víš. Řekneš to mámě?“

Hans Hubermann se ještě díval, vysoký a nepřítomný. „A co?“

Zvedla knihu. „O tomhle.“ Máchala s ní ve vzduchu, jako by tasila pistoli.

Táta nic nechápal. „Proč bych jí to měl říkat?“

Takovéhle otázky nesnášela. Nutily ji doznat nepěknou pravdu, odhalit svou sprostou zlodějskou povahu. „Protože jsem zase kradla.“

Táta se sehnul a přidřepl, pak zase vstal a položil jí ruku na hlavu. Pohladil ji po vlasech dlouhými drsnými prsty a chlácholil ji: „To víš, že ne, Liesel. Nic se ti nestane.“

„A co teda budeš dělat?“

To byla otázka.

Jaký že nádherný čin vyčaruje Hans Hubermann jen tak ze vzduchu Münchener Straße?

Ještě než vám to předvedu, asi bychom se měli podívat, co před svým rozhodnutím uviděl.

 TÁTOVO ZRYCHLENÉ VIDĚNÍ 

Nejdřív uviděl Lieseliny knihy: Hrobařovu

rukověť, Psa Fausta, Maják,

a teď Pokrčení ramen.

Pak kuchyni a prchlivého Hanse mladšího,

jak hodnotí ty knížky na stole, kde si

dívka často čítávala. Promluví:

„A co to ta holka čte za škváry?“

Jeho syn tu otázku třikrát zopakuje, načež

doporučí mnohem vhodnější čtivo.

„Poslouchej, Liesel.“ Táta ji jednou rukou objal a vedl ji dál. „Tahle knížka bude naše tajemství. Budeme ji číst v noci, anebo ve sklepě, jako ty ostatní – ale musíš mi něco slíbit.“

„Co budeš chtít, tati.“

Noc byla tichá a hladká. Všechno naslouchalo. „Když tě poprosím, aby sis kvůli mně něco nechala pro sebe, tak to uděláš.“

„Slibuju.“

„Tak dobře. A teď už pojď. Jestli přijdem pozdě, máma nás zabije, a to by bylo špatný, ne? To by byl s kradením knížek konec.“

Liesel se zasmála.

Až později se dozvěděla, že během následujících dnů se jejímu pěstounovi podařilo vyměnit pár cigaret za další knihu, ale tentokrát nebyla pro ni. Zaklepal na dveře kanceláře NSDAP v Molchingu, aby se vyptal, co je s jeho přihláškou. Jakmile byla věc prodiskutována, přistoupil k nabídce posledních zbytečků peněz a desítky cigaret. Dostal za ně očtený výtisk Mein Kampfu.

„Pěkné počtení,“ popřál mu jeden ze členů strany.

„Děkuju,“ pokývl Hans.

I na ulici slyšel, co muži uvnitř říkají. Jeden z nich měl obzvlášť pronikavý hlas. „Ten nikdy neprojde,“ říkal, „i kdyby si koupil sto Mein Kampfů.“ To prohlášení bylo jednohlasně odsouhlaseno.

Hans držel knížku v pravici, přemítal o poštovném, životě bez cigaret a osvojené dceři, díky které dostal tenhle skvělý nápad.

„Děkuju,“ zopakoval, a jakýsi kolemjdoucí se zeptal, co že to říkal.

„Nic, dobrý muži,“ odpověděl s obvyklou laskavostí Hans, „vůbec nic. Heil Hitler.“ Šel dál po Münchener Straße a v ruce svíral Führerovy stránky.

Hans Hubermann musel prožívat hodně protichůdné pocity, vždyť ten nápad vzešel nejen od Liesel, ale taky od jeho syna. Začal už se bát, že už ho nikdy neuvidí? Na druhou stranu pociťoval i nadšení z toho nápadu, a neodvažoval se zatím představovat si komplikace a nebezpečí, které s sebou nese, ani jeho zvrácenou absurdnost. Prozatím si s tím nápadem vystačil. Ten nápad byl dokonalý. Uskutečnit ho, to bude něco docela jiného. Prozatím mu ale dovolme se jím těšit.

Dáme mu sedm měsíců.

Pak si pro něj přijdeme.

A přijdeme v plné parádě.

STAROSTOVA KNIHOVNA

Tak jest, do Himmelstraße číslo 33 se blížilo cosi první velikosti, o čem Liesel momentálně neměla ani ponětí. Když překroutím nadužívané lidské rčení, Liesel teď měla naléhavější želízko v ohni:

Ukradla knížku.

Někdo ji viděl.

Zlodějka knih zareagovala. Náležitě.

Každou minutu, každou hodinu tu byly obavy, a ještě případněji taky paranoia. To s člověkem udělá zločinné jednání, a s dítětem tím spíš. Před očima jim vyvstává bohatá škála přistižeností. Pár příkladů: z postranních uliček vyskakují lidi. Učitelé ve škole náhle vědí o každém hříšku, kterého jste se kdy dopustili. U dveří se s každým otočením listu, s každým zapadnutím vzdálených vrat zjevuje policie.

Pro Liesel se už sama paranoia stala trestem, a stejně tak donáška prádla do starostova domu. Jistě si dokážete domyslet, že když Liesel v příslušnou chvíli příhodně přehlédla dům na Grande Straße, nebylo to omylem. Doručila donášku artritické Heleně Schmidtové a vyzvedla prádlo v sídle kočkomilných Weingartnerových, ale domu, který patřil Bürgermeisterovi Heinzi Hermannovi a jeho ženě Ilse, si ani nevšimla.

 DALŠÍ LETMÝ PŘEKLAD 

Burgermeister = starosta

Napoprvé prohlásila, že na něj prostě zapomněla – neslyšela jsem hloupější výmluvu, vždyť ten dům se rozkračoval na vrcholku kopce a shlížel na celé město, a zapomenout se na něj prostě nedalo. Když se i pak vrátila s prázdnýma rukama, zalhala, že nebyli doma.

„Nebyli doma?“ pochybovala máma. Z těch pochyb dostala chuť na vařečku. Pohrozila jí Liesel a zavelela: „Seber se a mazej tam zpátky, a jestli se nevrátíš s prádlem, tak se nevracej vůbec.“

„Fakticky?“

Tak zněla Rudyho reakce, když mu Liesel pověděla, co jí řekla máma. „Tak spolu utečeme!“

„Budeme mít hlad.“

„Já mám hlad stejně!“ zasmál se.

„Ne,“ Liesel na to. „Musím tam jít.“

Procházeli se městem, jako vždycky, když se k ní Rudy přidal. Pokaždé se snažil být kavalír a vzít jí ranec, ale Liesel pokaždé odmítla. Jen nad její hlavou visela hrozba dalšího Watschen, takže jen na sebe mohla spoléhat, že ponese ranec správně. Kdokoli jiný by s ním nejspíš házel, točil nebo s ním nějak jinak špatně zacházel, byť minimálně, a za ten risk to nestálo. A kdyby to dovolila Rudymu, nejspíš by za svoje služby očekával polibek, a to nepřicházelo v úvahu. Navíc byla na svoje břemeno zvyklá. Bude si ho přehazovat z ramena na rameno, každých sto kroků nebo tak nechá jedno odpočinout.

Liesel šla nalevo, Rudy napravo. Většinou mluvil on, o posledním fotbalovém utkání na Himmelstraße, o tom, jak pomáhá otci v dílně, o všem, co ho napadlo. Liesel se snažila poslouchat, ale nedařilo se jí to. Slyšela jen hrůzu, cinkala jí v uších, a jak se blížili ke Grande Straße, byla stále hlasitější.

„Co děláš? Už jsme tu, ne?“

Liesel přikývla – snažila se právě dům minout a získat tak trochu času.

„No tak běž,“ pobízel ji chlapec. V Molchingu se stmívalo. Ze země se zvedal chlad. „Pohni, Saumensch.“ Sám zůstal u branky.

Na konci cestičky bylo osm schodů vedoucích k hlavnímu vchodu, a ty velké dveře vypadaly jako obluda. Liesel se zamračila na bronzové klepadlo.

„Na co čekáš?“ zavolal Rudy.

Liesel se otočila do ulice. Existuje nějaký způsob, cokoli, jak by se tomu mohla vyhnout? Našla by se nějaká historka, nebo, přiznejme si to, nějaká lež, které si zatím nevšimla?

„Nemáme na to celej den,“ zase se zdálky ozval Rudyho hlas. „Na co tam sakra čekáš?“

„Zavři už tu hubu, Steinere!“ Výkřik pronesený šeptem.

„Co?“

„Povídám sklapni, Saukerl!“

S tím se zase otočila ke dveřím, nadzvedla bronzový prst a třikrát pomalu zaklepala. Z druhé strany se přiblížily nohy.

Nejdřív se na tu ženu nepodívala, soustředila se na ranec, který držela. Prohlížela si provázek, kterým byl zavázaný, podala ranec ženě. Dostala peníze, a potom – nic. Starostova žena, která nikdy neřekla ani slovo, tam stála v županu, jemné chmýří vlasů stažené do krátkého ohonu. Zevnitř náznakem zavanul průvan. Cosi jako pomyslný dech mrtvoly. A pořád nepadlo jediné slovo, a když Liesel sebrala odvahu a zvedla k ní oči, neuviděla na její tváři výčitku, jen naprostý odstup. Na chvilku se zahleděla Liesel přes rameno, na chlapce, pak přikývla, o krok ustoupila a zavřela dveře.

Liesel tam na okamžik zůstala stát, čelem ke cloně svislého dřeva.

„Hej, Saumensch!“ Neodpověděla. „Liesel!“

Liesel couvla.

Ostražitě.

Pozpátku ustoupila o krok, a uvažovala.

Třeba ta žena nakonec neviděla, jak knihu krade. Stmívalo se přece. To se stává, že vám připadá, že se někdo dívá přímo na vás, a přitom se dívá na někoho jiného nebo sní s otevřenýma očima. Ať už to bylo jak chtělo, Liesel se nepouštěla do dalších rozborů. Vyvázla z toho a to stačilo.

Otočila se a zbytek schodiště zdolala normálně, poslední tři stupně najednou.

„Tak jdem, Saukerl.“ Dokonce se odvážila zasmát. Jedenáctiletá paranoia je mocná. Jedenáctiletá úleva je euforická.

 MALIČKOST NA UTLUMENÍ TÉ EUFORIE 

Nevyvázla z toho.

Starostova žena ji viděla, to zase ano.

Prostě čekala na správnou chvíli.

Přešlo pár neděl.

Fotbal na Himmelstraße.

Četba Pokrčení ramen mezi druhou a třetí ráno, po skončení noční můry, anebo během odpoledne ve sklepě. Další neškodná návštěva ve starostově domě.

Všechno šlo náramně.

Dokud.

Při další návštěvě, bez Rudyho, se naskytla ta příležitost. Byl to den vyzvedávání.

Starostova žena otevřela dveře, ale neměla u sebe ranec jako obyčejně. Namísto toho ustoupila a svou křídovou rukou a zápěstím pokynula Liesel, aby vešla.

„Jenom jsem přišla pro prádlo.“ Liesel ztuhla krev v žilách. Začala se drolit. Div se na schodišti nerozpadla na kousíčky.

Žena k ní potom pronesla své první slovo. Natáhla ruku s chladnými prsty a řekla: „Warte – počkej.“ Když se ujistila, že dívka zůstává na místě, otočila se a vešla zase spěšně dovnitř.

„Díky bohu,“ vydechla Liesel. „Dojde pro to.“ To bylo prádlo.

Ale ona se vrátila s něčím docela jiným.

Když přišla a v neskutečně křehké ustálenosti se postavila před ni, držela si na břiše věž knih, jež jí sahala od pupku až po okraj ňader. V těch obludných dveřích vypadala tak zranitelná. Lehounké dlouhé oční řasy a jen ten nejnepatrnější záchvěv nějakého výrazu. Nabídky.

Pojď a podívej se.

Chce mě mučit, pomyslela si Liesel. Vezme mě dovnitř, zapálí oheň v krbu a pak mě tam hodí i s knížkami. Zamkne mě bez jídla do sklepa.

Kdovíproč – nejspíš za to mohla ta knižní návnada – se ale přistihla, že vchází dovnitř. Z vrzání bot na prkenné podlaze se jí ježily vlasy, a když stoupla na bolavé místo a dřevo zasténalo, málem zůstala stát. Starostovu ženu to neodradilo. Jen se krátce ohlédla a šla dál, ke kaštanovým dveřím. Její tvař se teď ptala.

Připravena?

Liesel trochu natáhla krk, jako by chtěla uvidět skrz dveře, jež jí stály v cestě. To byla jasná pobídka, aby se otevřely.

„Ježíš marjá…“

Řekla to nahlas a slova se rozmístila po místnosti plné chladného vzduchu a knih. Všude samé knihy! Jedna každá stěna byla vybavená přeplněnými, a přesto netknutými policemi. Stěží jste zahlédli výmalbu. Na hřbetech černých, rudých, šedých knih, knih všech barev byly nápisy všemožných stylů i velikostí. Byla to jedna z nejkrásnějších věcí, jaké Liesel Memingerová v životě viděla.

Užasle se usmívala.

Takže takovéhle pokoje existují!

Snažila se smazat si ten úsměv předloktím, ale hned poznala, že je to marná snaha. Cítila, jak jí oči té ženy cestují po těle, a když se na ni podívala, zastavily se na její tváři.

Nikdy ji nenapadlo, že by kdy mohlo být takové ticho. Nadouvalo se víc a víc jako balónek a nemohlo se dočkat, až ho někdo propíchne. Udělala to Liesel.

„Můžu?“

To slovo utkvělo v mnohaakrové pláni prázdné parketové půdy. Knihy byly na míle daleko.

Žena přikývla.

Ano, můžeš.

Místnost se plynule smrštila, až zlodějku knih dělilo od polic pár drobných krůčků. Hřbetem dlaně přejela podél první police a poslouchala, jak jí nehty šustí po páteřích jedné každé knihy. Znělo to jako hudební nastroj, nebo jako tóny utíkajících nohou. Použila obě ruce. Vyslala je do závodu. Jedna police proti jiné polici. A pak se zasmála. Hlas jí vyrazil z hrdla, a když se konečně zastavila uprostřed místnosti, dlouhé minuty se dívala na police a pak na svoje prsty a zase zpátky.

Kolika knih se dotkla?

Kolik jich cítila?

Přešla pokoj a udělala to zas, tentokrát mnohem pomaleji, s obrácenýma rukama, tak aby těsto dlaně pocítilo drobnou vypouklinu každé knihy Připadalo jí to jako kouzlo, jako nádhera sama, a z lustru zářily dolů jasné linie světla. Několikrát málem vytáhla některou knihu z řady, ale pak se je neodvážila rušit. Byly tak dokonalé.

Nalevo uviděla zas tu ženu, stála u velikého stolu, k trupu si pořad tiskla tu nevysokou věž. Stála tam v potěšeném nakrčení. Její rty jako by ochromil úsměv.

„Mám vám –?“

Liesel nedořekla větu, namísto toho vykonala to, na co se chtěla zeptat – došla k ní a jemně jí vzala knihy z rukou. Pak je zasunula na vynechané místo na polici u pootevřeného okna. Zvenku dovnitř proudila zima.

Chvilku si říkala, že by mohla okno zavřít, ale pak si to rozmyslela. Není to její dům, a s touhle situací by si neměla hrát. Raději se vrátila k paní, která stála za ní a jejíž úsměv teď připomínal podlitinu. Ruce jí křehce visely podél těla. Docela jako dívčí ruce.

Co teď?

Do pokoje se vnutily rozpaky, a Liesel naposledy přelétla očima stěny plné knih. V jejích ústech sebou šila slova, vyšla ven ve spěchu. „Už bych měla jít.“

Odchod si vyžádal tři pokusy.

Čekala pár minut na chodbě, ale žena nepřicházela, a když se Liesel vrátila ke dveřím do pokoje, uviděla ji, jak sedí u stolu a prázdnýma očima hledí na jednu knihu. Rozhodla se, že ji nebude rušit. Sebrala na chodbě prádlo.

Tentokrát se vyhnula bolavému místečku na podlaze, protože celou délku chodby prošla raději podél levé stěny. Když za sebou zavřela dveře, zaznělo jí do ucha bronzové klepnutí. Prádlo měla u sebe; pohladila dřevěnou dužinu. „A mazej,“ řekla si.

Šla domů a zpočátku byla jako očarovaná.

Neskutečný zážitek s pokojem plným knih a omráčenou, zhroucenou ženou šel vedle ní. Viděla ho na okolních domech, jako divadelní hru. Možná to bylo podobné, jako když táta přišel ke svému prozření s Mein Kampfem. Ať se dívala, kam chtěla, pořád viděla starostovu ženu se sloupkem knih v rukou. Zpoza rohů slyšela šustění vlastních rukou, které nedaly pokoj policím. Viděla otevřené okno, lustr s kouzelným světlem, viděla samu sebe, jak odchází, a bez slůvka poděkování.

Její poklidný stav se brzy proměnil; sama sebe trápila a nesnášela. Začala se kárat.

„Neřeklas ani slovo.“ Důrazně vrtěla hlavou a rázovala dál. „Ani na shledanou. Ani děkuju. Ani žes nikdy nic krásnějšího neviděla. Nic!“ Ano, je zlodějka knih, ale to přece neznamená, že by se měla chovat jako skoták. To neznamená, že by nemohla být zdvořilá.

Ještě pěkných pár minut šla dál a bojovala s nerozhodností.

Na Münchener Straße už to dál nešlo.

Jakmile zahlédla nápis hlásající STEINER – SCHNEIDERMEISTER, otočila se a utíkala zpátky.

Tentokrát neváhala.

Zabušila, až se dřevo rozeznělo bronzovou ozvěnou.

Scheiße!

Nestála před ní starostova žena, ale sám starosta. Liesel v tom spěchu přehlédla auto, které trůnilo na ulici před domem.

Kníratý muž v černém obleku promluvil. „Potřebuješ něco?“

Liesel neřekla nic. Zatím. Předkloněná lapala po dechu, a žena se naštěstí objevila, než se dala aspoň trochu dohromady. Ilsa Hermannová si stoupla za manžela, trochu stranou.

„Zapomněla jsem,“ řekla Liesel. Nadzvedla ranec a oslovila starostovu ženu. Navzdory nucenému usilovnému dýchání procpala slova mezerou ve dveřích – mezi starostou a zárubní – až k jeho manželce. Tak usilovné se snažila dýchat, že slova unikala jen jedno po druhém. „Zapomněla jsem… chci říct… prostě… jsem vám chtěla…“ říkala, „poděkovat.“

Starostova žena si udělala další podlitinu. Postoupila až ke svému manželovi, postavila se vedle něj, slabounce přikývla, počkala, a zavřela dveře.

Odchod zabral Liesel minutu nebo víc.

Na schodišti se usmívala.

VCHÁZÍ BOJOVNÍK

A nyní proměna scény.

Zatím to šlo až moc lehce, mně i vám, co říkáte, přátelé? Co takhle na minutku dvě pustit Molching z hlavy?

Jen nám to prospěje.

Taky to je důležité pro náš příběh.

Trošku se projedeme, až do utajeného skladiště, a uvidíme, co je tam k vidění.

 KOMENTOVANÁ PROHLÍDKA UTRPENÍ 

Po vaší levici, nebo po vaší pravici,

anebo možná právě před vámi se

nachází malá černá místnost.

Uvnitř sedí Žid.

Lidská špína. Padá hlady.

Má strach.

Snažte se prosím neodvracet pohled.

Pár set kilometrů na severozápad, ve Stuttgartu, daleko od zlodějů knih, manželek starostů a Himmelstraße, sedí ve tmě muž. Tohle je to nejlepší místo, rozhodli. Potmě se Žid hůř hledá. Sedí na kufru a čeká. Kolik dní už to může být?

Zdá se mu, že už celé týdny neměl v ústech nic než pachuť vlastního hladového dechu, a pořád nic. Tu a tam projdou kolem hlasy a on si někdy přeje, aby zabušily na dveře, otevřely, popadly ho a vytáhly na nesnesitelné světlo. Zatím nemůže nic než sedět na pohovce svého kufru, ruce pod bradou, a lokty se vpalovat do stehen.

Spánek, vyhladovělý spánek, pak roztrpčenost poloprobuzení a trest uštědřený podlahou.

Nevšímej si svědění v nohou.

Neškrabej se na chodidlech.

A moc se nehýbej.

Za každou cenu nech prostě všechno jak je. Možná už brzy bude čas jít. Světlu jako palná zbraň. Vybuchne do očí. Možná už je čas jít. Možná je čas, tak se prober. Prober se, hned, sakra! Prober se.

Dveře se otevřely a zaklaply. Skláněla se nad ním postava. Chladné vlny jeho šatů a kalné proudy pod nimi rozčeřila ruka. Za ní se snesl hlas.

„Maxi,“ šeptal. „Prober se, Maxi.“

Jeho oči neprodělaly nic takového, co obvykle popisuje termín šok. Žádný otřes, žádné třeštění, žádný náraz. Takové věci se stávají, když se budíte ze zlého snu, ne když se probouzíte do něj. Ne, trhaně se rozevřely z temnoty do šera. Jen jeho tělo zareagovalo, vyškubalo se vzhůru, vystřelila paže a chytla se vzduchu.

Hlas ho konejšil. „Promiň, že to trvalo tak dlouho. Mám pocit, že mě sledují. A tomu chlapovi s průkazem to trvalo déle, než jsem myslel, ale…“ Odmlka. „Tady ho máš. Není moc povedený, ale je doufejme dost dobrý, aby tě tam dostal, jestli na to dojde.“ Sehnul se a mávl rukou ke kufru. Ve druhé ruce držel cosi těžkého a plochého. „No tak, slez.“ Max poslechl, vstal a škrábal se. Cítil, jak se mu napínají kosti. „Průkaz je uvnitř.“ Byla to kniha. „Dej si dovnitř mapu a instrukce. Taky je tam klíč, je přilepený páskou vevnitř na deskách.“ Co nejtišeji otevřel kufr a vložil do něj knihu, jako by to byla bomba. „Vrátím se za pár dní.“

Nechal mu tam sáček s chlebem, špekem a třemi mrkvičkami. Vedle postavil láhev s vodou. Nedošlo na žádné omluvy. „Víc se dělat nedalo.“

Dveře se otevřely, zavřely.

Zase sám.

Hned potom ho dostihl zvuk.

Když jste sami ve tmě, všechno zní zoufale hlasitě. Jakmile se pohnul, ozval se zvuk mačkané látky. Připadal si jako v papírových šatech.

Jídlo.

Max rozdělil chleba na tři části a dvě si dal stranou. Vrhl se na tu, co mu zbyla v ruce, kousal a polykal a nutil ji projít vyschlým tunelem hrdla. Špek byl studený a tvrdý, jen postupně si propracovával cestu, občas se zadrhl. Mohutná polknutí trhala sousta z místa a posílala je dolů.

A pak mrkve.

Opět dvě odložil a třetí zhltl. Dělalo to ohlušující zvuky. To oranžové praskání v jeho ústech musel slyšet sám Führer. S každým kousnutím si vylomil zub. Když pil, byl si jistý, že polyká zuby. Příště, nabádal se, se nejdřív napij.

Později, když ho opustily ozvěny a našel odvahu přesvědčit se prsty, zjistil ke své úlevě, že má všechny zuby netknuté na místě. Pokusil se o úsměv, ale ten nepřišel. Dokázal si jen představit trpělivý pokus a ústa plná vylámaných zubů. Kontroloval je pak celé hodiny.

Otevřel kufr a vyndal knihu.

Ve tmě nepřečetl titul, jenže pokus rozškrtnout sirku by byl příliš riskantní.

Když promluvil, chutnalo to jako šepot.

„Prosím,“ říkal. „Prosím.“

Mluvil k muži, kterého nikdy neviděl. Věděl jen pár základních věcí, krom jiného znal jeho jméno. Hans Hubermann. Promluvil k němu znovu, k tomu vzdálenému cizinci. Žadonil.

„Prosím.“

PŘÍZNAKY LÉTA

Tak tady to máte.

Teď už je vám naprosto jasné, co na konci roku 1940 dorazí do Himmelstraße.

Já to vím.

Vy to víte.

Liesel Memingerová se ovšem do této kategorie zařadit nedá.

Pro zlodějku knih bylo léto toho roku jednoduché. Sestávalo ze čtyř základních složek či příznaků. Občas si říkávala, který z nich byl asi nejvýraznější.

 A NOMINOVÁNY JSOU… 

1. Každonoční pokroky v četbě

Pokrčení ramen.

2. Čtení na podlaze starostovy knihovny.

3. Fotbal na Himmelstraße.

4. Využití odlišné příležitosti ke krádeži.

Došla k závěru, že Pokrčení ramen je skvělé. Každou noc, sotva se utišila po další noční můře, byla ráda, že je vzhůru a může číst. „Pár stránek?“ zeptal se táta a Liesel přikývla. Občas dokončili kapitolu až příští den odpoledne, ve sklepě.

Bylo jasné, proč kniha tak vadila úřadům. Protagonistou byl Žid, navíc představený v dobrém světle. Neodpustitelné. Byl to bohatý muž, který už měl dost toho, jak nechává život jen tak míjet kolem – říkal tomu krčit rameny nad problémy i radostmi, které člověku přináší čas, jenž je mu na zemi vyměřen.

V tom časném létě v Molchingu, kdy se Liesel s tátou propracovávali knihou, cestoval ten muž pracovně do Amsterdamu a venku se tetelil sníh. To se děvčeti líbilo – tetelící se sníh. „To přece přesně sníh dělá, když padá – tetelí se,“ vysvětlovala Hansi Hubermannovi. Seděli spolu na posteli, táta napůl spal, děvče zcela bdělo.

Někdy si spícího tátu prohlížela, a věděla o něm víc a zároveň méně, než si oba uvědomovali. Slýchala často, jak s mámou probírají, že nemá dost práce, nebo jak sklíčeně mluví o tom, jak se Hans vypravil navštívit jejich syna a zjistil jen tolik, že už není doma a nejspíš už je na cestě do války.

„Schlaf gut, tati,“ říkávala dívka v takových chvílích. „Hezky se vyspi.“ Prosmýkla se kolem něj z postele a šla zhasnout světlo.

Jak jsem se zmínila, dalším přízrakem byla starostova knihovna.

Abychom si tuhle okolnost vysvětlili, nahlédneme do chladného dne na konci června. Rudy byl, řečeno jemně, naštvaný.

Kdo si myslí, že je, ta Liesel Memingerová? Jemu bude říkat, že dneska musí roznést prádlo sama? To jako není dost dobrý, aby šlapal po ulicích s ní?

„Přestaň fňukat, Saukerl,“ napomínala ho. „Akorát mi není dobře. Nestihneš zápas.“

Ohlédl se přes rameno. „No když to bereš takhle.“ Přišel Schmunzel. „Tak si to prádlo strč víš kam.“ Odběhl, a hned se přidal k mužstvu. Když se Liesel dostala až na konec Himmelstraße, ohlédla se a uviděla ho stát u bližší z provizorních branek. Mával jí.

„Saukerl,“ zasmála se, zvedla ruku a bylo jí jasné, že ve stejnou chvíli říká on jí Saumensch. Mám za to, že blíž k lásce se jedenáctiletí ani dostat nemůžou.

Dala se do běhu, směrem ke Grande Straße a starostovu domu.

Jistě, prostíral se před ní pot a zkrabacené lapání po dechu.

Ale četla si.

Starostova žena počtvrté pozvala dívku dovnitř, teď seděla u stolu a jen si prohlížela knihy. Při druhé návštěvě dovolila Liesel, aby jednu vytáhla a prolistovala ji, a to vedlo k další a pak k další knize, dokud se jich u ní nedržel půltucet, buď pod přitisknutou paží, nebo na hraničce, která jí v druhé ruce rostla výš a výš.

Liesel tentokrát stála v chladném prostoru pokoje, v žaludku jí kručelo, ale od němé, zničené ženy nepřišla žádná reakce. Zas na sobě měla župan, a tu a tam si dívku prohlížela, ale vždycky jen chvilku. Obvykle se víc věnovala něčemu vedle Liesel, něčemu, co tam scházelo. Okno bylo dokořán, čtverhranná chladná ústa, občasné chladné nárazové poryvy.

Liesel seděla na podlaze, kolem sebe rozházené knihy.

Po čtyřiceti minutách odcházela. Všechny knihy byly na svém místě.

„Na shledanou, Frau Hermannová.“ Zvuk slov pokaždé šokoval. „Děkuju.“ Načež jí žena zaplatila a Liesel odešla. Každý pohyb byl vyúčtován; a zlodějka knih běžela domů.

Když nastalo léto, byl pokoj plný knih teplejší a teplejší a podlaha s každou donáškou méně bolavá. Liesel sedávala vedle hraničky knih, přečetla z každé pár odstavců a snažila se zapamatovat si slova, kterým nerozuměla, aby se na ně mohla doma zeptat táty. Když později už jako dospívající o těch knihách psala, nepamatovala si už jejich názvy. Ani jediný. Možná by byla líp vybavená, kdyby je byla ukradla.

Zapamatovala si ale, že v jedné z těch obrázkových bylo na vnitřní straně desek těžkopádně vepsané jméno.

 JMÉNO NĚJAKÉHO CHLAPCE 

Johann Hermann

Liesel se kousala do jazyka, ale dlouho to nevydržela. Otočila se na podlaze, podívala se na ženu v županu a vznesla dotaz: „Kdo je to Johann Hermann?“

Žena se podívala vedle ní, kamsi k jejím kolenům.

Liesel se omlouvala: „Promiňte. Neměla bych se ptát na takové věci…“ Dopřála té větě její vlastní smrt.

Ženina tvář se nepohnula, ale podařilo se jí promluvit. „V tomhle světě už není nic,“ vysvětlila. „Byl to můj…“

 ZÁZNAMY V PAMĚTI 

Ale ano, jistěže si na něj pamatuji. Nebe

bylo kalné a hluboké, jako tekoucí písek.

V ostnatém drátu ležel jak v obrovité

trnové koruně rozkouskovaný mladý muž.

Vyprostila jsem ho a odnesla. Vysoko nad

zemí jsme se oba zabořili, až po kolena.

Byl to den jako každý jiný, rok 1918.

„Krom všeho ostatního,“ řekla, „tam umrzl.“ Chvilku si hrála s rukama, a pak to zopakovala. „Umrzl, jsem si tím jistá.“

Starostova žena byla jen jednou z celosvětové armády. Určitě jste se s nimi už setkali. V příbězích, v básních, na obrazovkách, na které se tak rádi díváte. Jsou všude, tak proč ne tady? Proč ne na úhledném kopečku nad malým německým městem? Dá se tu trpět stejně dobře jako kdekoli jinde.

Ilsa Hermannová se ovšem rozhodla učinit z utrpení svůj triumf. Když ji nechtělo opustit, poddala se mu. Vzala ho za své.

Mohla se zastřelit, mohla se drásat nebo se věnovat jiné podobě sebemrzačení, ale ona se rozhodla pro něco, co jí nejspíš připadalo jako nejubožejší – podstoupit alespoň nepřízeň počasí. Co Liesel věděla, modlila se, aby byly letní dny chladné a vlhké. To se tedy po většinu času dalo říct, že žije na tom pravém místě.

Když Liesel toho dne odcházela, pronesla cosi, co se jí říkalo velice nesnadno. V překladu to byla dvě obrovská slova, se kterými se prala, nesla je na ramenou a pak je shodila Ilse Hermannové k nohám jako pár zfušovaných škrpálů. Neunesla už tu tíhu, pootočila se a slova přepadla na stranu. Seděla vedle sebe na podlaze, veliká, křiklavá a neohrabaná.

 DVĚ OBŘÍ SLOVA 

OMLOUVÁM SE.

Starostova žena se zase zadívala do prostoru vedle ní. Tvář jako prázdnou stránku.

„Za co?“ zeptala se, ale to už vypršel čas. Dívka už byla venku z pokoje. Málem už u domovních dveří. Když to zaslechla, zastavila se, ale rozhodla se, že se nevrátí, raději se tiše vykradla z domu a ze schodů. Na chvíli zahlédla Molching, pak se do něho ponořila a hezkou chvíli starostovu ženu litovala.

Liesel si občas říkávala, jestli by tu ženskou prostě neměla nechat na pokoji, ale na to byla Ilsa Hermannová příliš zajímavá, a lákadlo knih příliš silné. Slova jednou nechala Liesel na holičkách, ale teď, když sedávala na té podlaze, a starostova žena seděla u manželova stolu, cítila v sobě vrozenou sílu. Stalo se to pokaždé, když vyluštila nějaké nové slovo nebo poskládala dohromady větu.

Byla dívka.

V nacistickém Německu.

Jak příhodné, že objevovala moc slov.

A jak hrozné (a přitom ji to tak rozjařilo!) jí to připadalo, když o mnoho měsíců později dala průchod síle toho nového objevu právě ve chvíli, kdy ji starostova žena zklamala. Jak rychle ji přešla lítost, jak rychle se přetavila v něco docela jiného…

Teď ale, v létě roku 1940, nemohla vidět, co přichází, a z různých směrů. Věděla jen o jedné smutné ženě a pokoji plném knih, které ráda navštěvovala. To bylo celé. Toho léta to byla druhá část její existence.

Část třetí byla bohudíky trošku bezstarostnější – fotbal na Himmelstraße.

Dovolte mi přehrát vám ten obrázek:

Nohy dělající šmouhy na silnici.

Spěch chlapeckého dechu.

Vykřikovaná slova: „Sem! Mám! Scheiße!“

Šouravé odskoky míče na vozovce.

Tohle všechno bylo na Himmelstraße přítomno, a se zrajícím létem přišel i zvuk omluv.

Omluvy pocházely od Liesel Memingerové.

Směřovaly k Tommymu Müllerovi.

Začínal červenec, když se jí konečně podařilo ho přesvědčit, že se ho nechystá zabít. Od toho výprasku, který mu uštědřila loni v listopadu, se k ní Tommy Müller bál přiblížit. Při fotbalových setkáních v Himmelstraße si držel bezpečný odstup. „Nikdy nevíš, kdy ji to chytne,“ svěřil se na půl úst a napůl v třasu Rudymu.

Na Lieselinu obranu je třeba říct, že nikdy nevzdala snahu ho upokojit. Bylo jí líto, že se jí podařilo uzavřít mír s Ludwigem Schmeiklem, ale s nevinným Tommym Müllerem ne. Ještě pořád se přikrčil pokaždé, když ji uviděl.

„Jak jsem tenkrát mohla vědět, že se směješ na mě?“ ptala se ho zas a znova.

Dokonce se za něj párkrát postavila do brány, ale nakonec ho zbytek týmu musel prosit, aby se do ní vrátil.

„Koukej si tam stoupnout!“ nakázal mu nakonec chlapec jménem Harald Mollenhauer. „Jsi k ničemu.“ To mu Tommy podrazil nohu, zrovna když se Harald chystal dát gól. Byl by se odměnil penaltou, jenomže byli oba na stejné straně.

Liesel se vrátila do pole a pokaždé kdovíjak skončila tím, že se snažila zablokovat Rudyho. Zakopávali o sebe a snažili se vyšťouchnout si míč a nadávali si. Rudy to komentoval: „Tentokrát kolem něj neprojde, ta pitomá Saumensch Arschgrobbler. Nemá šanci.“ Vypadal, že nadávat Liesel do řiťodrapů ho baví. Patřilo to k radostem dětství.

Další z takových radostí bylo samozřejmě kradení. Léto 1940, část čtvrtá.

Celkem vzato Liesel a Rudyho táhlo k sobě hodně věcí, ale až kradení jejich přátelství utvrdilo nadobro. Jednou se objevila příležitost ke zlodějství, a to pak hnala jistá nepřekonatelná síla – Rudyho hlad. Ten kluk v jednom kuse k smrti toužil po něčem k jídlu.

Přídělový systém ještě zhoršovalo to, že podnik jeho otce poslední dobou nešel moc dobře (hrozba židovské konkurence sice zmizela, ale zmizeli i židovští zákazníci). Steinerovi se měli co ohánět, aby nějak vyšli. Stejně jako spoustě jiných obyvatel té části města, kde byla Himmelstraße, nezbývalo Steinerovým než vyměňovat. Liesel by byla nosila Rudymu jídlo z domova, jenže ani u nich ho nebylo nazbyt. Máma obvykle dělala hrachovou polévku. Vařívala ji v neděli večer – a ne jen tak na dvakrát třikrát. Udělala tolik hrachovky, aby vystačila až do další soboty. A v neděli pak navařila další. Hrachovka, chleba, sem tam trochu brambor nebo masa. Člověk to snědl a přidat už nechtěl, a taky si nestěžoval.

Ze začátku dělali kdeco, aby na hlad zapomněli.

Rudy třeba nemíval hlad, když hráli na ulici fotbal. Nebo když si od jeho bratra a sestry půjčili kola a jeli do dílny Alexe Steinera nebo navštívit Lieselina tátu, pokud ten den zrovna pracoval. Hans Hubermann pak s nimi sedával a v mizejícím odpoledním světle jim vykládal vtipy.

Když přišlo pár horkých dní, nabídlo se další rozptýlení – výuka plavání v řece Amper. Voda byla pořád ještě dost studená, ale stejně tam šli.

„Tak pojď,“ mámil ji Rudy. „Jenom sem. Tady není taková hloubka.“ Nemohla vidět hlubokou díru, ke které se blíží, a šla rovnou ke dnu. Život jí zachránila čubička, i když se málem udusila spolykanou vodou.

„Jseš Saukerl,“ obvinila ho, když se zhroutila na břehu.

Rudy se držel v bezpečné vzdálenosti. Viděl, co provedla Ludwigovi Schmeiklovi. „Ale plavat už teď umíš, ne?“

Nijak ji to nerozveselilo. Pochodovala pryč, vlasy nalepené ke tváři a u nosu nudli jako prapor.

„To jako nedostanu ani pusu, když jsem tě to naučil?“ volal za ní.

„Du Saukerl!“

Drzoun jeden!

Nedalo se tomu zabránit.

Skličující hrachová polévka a Rudyho hlad je nakonec dohnaly ke krádežím. Přiměly je, aby se přidali k partě starších dětí, které kradly u statkářů. Zloději ovoce. Po jedné fotbalové hře se Rudy i Liesel poučili, jak se vyplácí mít oči otevřené. Seděli na schodech před Rudyho domem, když si všimli Fritze Hammera, jednoho z jejich starších protějšků. Jedl jablko. Byla to odrůda Klar, dozrávající v červenci a v srpnu. Jablko v jeho ruce vypadalo nádherně. A v kapsách kabátu se mu nadouvala možná tři čtyři další. Šli k němu blíž.

„Kdes to vzal?“ zeptal se Rudy.

Kluk se nejdřív jen zakřenil. „Psst.“ Pak vytáhl z kapsy další jablko a hodil jim ho. „Jen kouknout,“ varoval je. „Nežrat.“

Když pak stejného chlapce uviděli ve stejném kabátě v den, kdy na kabát bylo horko, sledovali ho. Dovedl je k Amperu, o kus výš proti proudu. Nedaleko odtud si Liesel párkrát četla s tátou, když se začínala učit.

Čekala tam skupinka pěti chlapců. Někteří byli vytáhlí, jiní připosražení a hubení.

V Molchingu bylo tou dobou takových part víc, a členům některých bylo sotva šest. Hlavou této konkrétní organizace byl sympatický patnáctiletý zločinec jménem Arthur Berg. Ohlédl se a uviděl dva jedenáctileté. „Und?“ zeptal se. „A?“

„Padám hlady,“ na to Rudy.

„A je rychlej,“ dodala Liesel.

Berg se na ni zadíval. „Nevím, že bych se ptal na tvůj názor.“ Měl výšku dospívajícího a dlouhý krk. Na tváři se mu houfovaly pupínky. „Ale líbíš se mi.“ Byl přátelský, pubertálně hubatý. „Není to ta, co seřezala tvýho bráchu, Anderle?“ Zjevně se to rozkřiklo. Pořádná nakládačka překoná věkové rozdíly.

Jiný kluk, jeden z těch připosražených hubeňourů, se střapatými blond vlasy a kůží barvy ledu, se ohlédl. „Asi jo.“

Rudy to potvrdil: „Je to ona.“

Andy Schmeikl došel k nim a zamyšleně si ji prohlížel od hlavy k patě, až se pak jeho tvář roztáhla zejícím úsměvem. „Dobrá práce, holka.“ Dokonce ji poplácal někam mezi kosti na zádech, přejel po ostrém výčnělku lopatky. „Já bych dostal bičem, kdybych to udělal sám.“

Arthur popošel k Rudymu. „A ty jseš ten Jesse Owens, že jo?“

Rudy přikývl.

„Je jasný,“ prohlásil Arthur, „že jseš magor, ale takovej magor, jako jsme my. Tak pojďte.“

A byli jejich.

*

Když se dostali ke statku, hodili Liesel a Rudymu pytel. Arthur Berg držel vlastní pytel z juty. Projel si rukou prameny jemných vlasů. „Už jste někdy kradli, vy dva?“

„No jasně,“ potvrdil Rudy. „Pořád.“ Moc přesvědčivě to neznělo.

Liesel byla určitější. „Já jsem ukradla dvě knížky.“ Arthur se zasmál, trojím krátkým odfrknutím. Jeho pupínky změnily polohu.

„Knížek se nenajíš, zlato.“

Zpovzdálí zkoumali jabloně stojící v dlouhých zahnutých řadách. Arthur Berg vydal pokyny. „Zaprvé,“ vykládal, „neuvázněte na plotě. Jak uváznete na plotě, nečekáme na vás. Jasný?“ Všichni kývali a odpovídali, že ano. „Zadruhé: jeden na stromě, jeden pod stromem. Někdo musí sbírat.“ Zamnul si ruce. Bavilo ho to. „Zatřetí. Jak uvidíte, že někdo jde, zakřičíte, jako byste budili mrtvýho – a všichni zdrháme. Richtig?“

„Richtig,“ ozvalo se sborem.

 ŠEPTANÝ ROZHOVOR DVOJICE 

DEBUTUJÍCÍCH ZLODĚJŮ JABLEK

„Liesel – jseš si jistá?

Fakt to chceš udělat?“

„Koukni na ten ostnatej drát,

Rudy, je to hrozně vysoko.“

„Ne, ne, musíš na to hodit ten pytel,

vidíš? Jako oni.“

„Tak dobře.“

„No tak pojď!“

„Já nemůžu!“ Zaváhání. „Rudy, já –“

„Dělej, Saumensch!“

Postrčil ji k plotu, přehodil prázdný pytel přes drát a pak přelezli a hnali se za ostatními. Rudy se vyškrábal na nejbližší strom a začal shazovat jablka. Liesel stála dole a sbírala je do pytle. Když se naplnil, objevil se další problém.

„Jak se teď dostaneme zpátky přes plot?“

Odpověď přišla, když si všimli, jak Arthur Berg šplhá přes plot co nejblíž u sloupku. „Drát je tam pevnější,“ ukázal Rudy. Přehodil pytel, donutil Liesel, ať jde první, a pak přistál vedle ní na druhé straně v ovoci vysypaném z pytle.

Vedle stály dlouhé nohy Arthura Berga a pobaveně je sledovaly.

„To nebylo zlý,“ snesl se shora hlas, „to vůbec nebylo zlý.“

Když byli zpátky u řeky, schované za stromy, vzal pytel a podělil Liesel a Rudyho tuctem jablek.

„Dobrá práce,“ zněla jeho poslední poznámka k tématu.

To odpoledne, ještě než došli domů, snědli Liesel a Rudy během půlhodiny každý šest jablek. Nejdřív přemýšleli o tom, že by se o ně rozdělili doma, ale to by znamenalo nemalé nebezpečí. Nijak zvlášť je nelákala představa, že by museli vysvětlovat, odkud že to ovoce vzali. Liesel si říkala, že by to třeba mohla říct jenom tátovi, ale nechtěla, aby si myslel, že má na starost nenapravitelného zločince. Takže jedla.

Na břehu, kde se učila plavat, se vypořádali s jedním každým jablkem. Bylo jim jasné, že se nejspíš pozvracejí, protože na takovou hojnost nejsou zvyklí.

Ale stejně je snědli.

„Saumensch!“ nadávala máma ten večer. „Co že pořád tak zvracíš?“

„Možná je to tou hrachovkou,“ nadhodila Liesel.

„Tak tak,“ ozval se táta. Stál zase u okna. „To bude ono. Taky je mi trochu špatně.“

„Ptal se tě někdo, Saukerl?“ Zase se rychle otočila ke zvracející Saumensch. „No tak! Co to je? Co to je, ty čuně špinavý?“ Ale Liesel neřekla ani slovo.

Jablka, pomyslela si spokojeně. Jablka; a pak se pozvracela ještě jednou, pro štěstí.

ÁRIJSKÁ OBCHODNICE

Stáli před krámkem Frau Dillerové, opření o obílenou zeď.

Liesel Memingerová měla v puse lízátko.

Oči měla plné slunce.

Navzdory těmto překážkám dokázala mluvit a hádat se.

 DALŠÍ ROZHOVOR RUDYHO A LIESEL 

„Hoď sebou, Saumensch, už je to deset.“

„Nene, teprve osm, můžu ještě dvakrát.“

„No tak ale dělej. Já ti říkal, že máme vzít

nůž a přeříznout to napůl…

No tak, to už bylo dvakrát.“

„Tak dobře, tumáš. A nespolkni to.“

„Copak jsem blbej?“

Krátká pauza.

„Je to dobrý, že jo?“

„To si piš, Saumensch.“

Na konci srpna a léta našli na zemi jeden fenik. Čiré vzrušení.

Vězel napůl zrezivělý uprostřed nějakého svinstva, na trase donášky prádla. Osamělá zkorodovaná mince.

„Koukni na to!“

Rudy se po něm vrhl. Když běželi ke krámku Frau Dillerové, to vzrušení je skoro pálilo, a ani nepřemýšleli o tom, že jediný fenik možná nebude náležitá cena. Vrazili do dveří a už stáli před árijskou obchodnicí, která si je přezíravě měřila.

„Já čekám.“ Vlasy měla stažené vzad, tělo dusily černé šaty. Na stěně držel hlídku zarámovaný portrét Führera.

„Heil Hitler,“ zahájil Rudy.

„Heil Hitler,“ odpověděla a ještě se za pultem napřímila a vytáhla. „A co ty?“ Upřela oči na Liesel a ta jí poskytla vlastní Heil Hitler.

Rudy ve chvilce vylovil z kapsy minci a položil ji vážně na pult. Podíval se pevně do obrýlených očí Frau Dillerové a řekl: „Míchaný lízátka, prosím.“

Frau Dillerová se usmála. V ústech se jí přetlačovaly zuby; díky té nečekané vlídnosti se usmáli i Rudy a Liesel. Ne na dlouho.

Sehnula se, chvíli kdesi šátrala a pak se zase vynořila před nimi.

„Tumáte,“ a hodila na pult jedno lízátko. „Namíchejte si ho sami.“

Venku si ho rozbalili a zkoušeli ho překousnout napůl, ale cukr byl jako sklo. Příliš tvrdý dokonce i na Rudyho zvířecí tesáky. Tak ho museli lízat na střídačku, dokud vydrželo. Deset líznutí pro Rudyho, deset pro Liesel. Tam a zpátky.

„Tohle,“ prohlásil v jednu chvíli Rudy a odkryl v úsměvu lízátkové zuby, „to je dobrej život,“ a Liesel neměla proč nesouhlasit. Když skončili, měli oba pusy vyvedené v přehnané červeni, a jak šli domů, navzájem se nabádali, aby měli oči na šťopkách, kdyby třeba našli další peníz.

Samozřejmě že nenašli nic. Něco takového se ve stejném roce nikomu nepoštěstí, natož během jediného odpoledne.

Ale když šli s červeným jazykem a zuby po Himmelstraße, stejně šťastně prohledávali zem.

Byl to skvělý den, a nacistické Německo bylo nádherné místo.

BOJOVNÍK, POKRAČOVÁNÍ

Posuneme se teď kupředu, k zápasu za studené noci. Zlodějku knih doženeme později.

Bylo třetího listopadu, jeho chodidel se držela podlážka vagónu. Četl si ve výtisku Mein Kampfu, který držel před sebou. Ve svém spasiteli. Z rukou mu plynul pot. Knihu svíraly obtisknuté prsty.

 PRODUKČNÍ TÝM ZLODĚJKY KNIH 

OFICIÁLNĚ UVÁDÍ

Mein Kampf

(Můj boj)

od

Adolfa Hitlera

Za zády Maxe Vandenburga posměšně rozkládalo náruč město Stuttgart.

Nebyl tam vítaným hostem, snažil se neohlížet a v žaludku se mu na atomy rozkládal okoralý chleba. Párkrát se posunul a viděl, že světel za ním ubývá, až jich byla jen hrstka a pak zmizela docela.

Tvař se hrdě, nabádal se. Nesmíš vypadat vystrašeně. Čti tu knížku. Usmívej se na ni. Je to úžasná kniha, úžasnější jsi v životě nečetl. Té ženy naproti si nevšímej. Beztak usnula. No tak, Maxi, už zbývá jen pár hodin.

Jak se ukázalo, slíbená opětovná návštěva v černočerné komoře se nekonala za několik dní, trvalo to půldruhého týdne. Pak zase týden do další, a další týden, až nakonec ztratil pojem o míjejících dnech a hodinách. Ještě jednou ho přestěhovali, do jiné komůrky, kde bylo víc světla, víc návštěv a víc jídla. Jenomže času ubývalo.

„Brzo odjíždím,“ řekl mu jeho přítel Walter Kugler. „Víš, jak to je – na vojnu.“

„To mě mrzí, Waltere.“

Walter Kugler, od dětství Maxův kamarád, položil ruku na Židovo rameno. „Mohlo by to být horší.“ Zadíval se příteli do jeho židovských očí. „Mohl bych být na tvém místě.“

To bylo jejich poslední setkání. V koutě ležel závěrečný balíček, a tentokrát v něm byla jízdenka. Walter otevřel Mein Kampf, zasunul jízdenku do knihy a s ní i mapu, kterou donesl s knihou. „Strana třináct,“ usmál se, „pro štěstí, ne?“

„Pro štěstí,“ a pak se objali.

Když se zavřely dveře, Max otevřel knihu a zkoumal jízdenku. Ze Stuttgartu do Pasingu, přes Mnichov. Vlak odjíždí za dva dny, v noci, právě včas, aby ještě chytil poslední přípoj. Odtamtud půjde pěšky. Mapu už má v hlavě, poskládanou na čtverečky. Klíč je zatím ještě přilepený zevnitř k deskám.

Seděl tam půl hodiny, než vykročil k tlumoku a otevřel ho. Krom jídla v něm sedělo ještě par dalších věcí.

 ZVLÁŠTNÍ NÁLEŽITOSTI DARU 

WALTERA KUGLERA

Jedna malá břitva.

Lžíce – lepší zrcátko nebylo.

Holicí krém.

Nůžky.

Když odcházel, zůstala v komoře jen podlaha.

„Sbohem,“ zašeptal.

Poslední, co viděl, byla hromádka vlasů a vousů uvelebená u stěny.

Sbohem.

Vyšel z té budovy s čistě oholenou tváří a křivě ostříhanými, ale pečlivě učesanými vlasy, jako nový člověk. Vlastně vyšel ven coby Němec. Moment, on byl Němec. Či přesněji, býval.

Jeho žaludek ovládla elektrizující kombinace jídla a nevolnosti.

Došel na nádraží.

Ukázal lístek a doklady, a teď seděl v malém kupé a opíraly se do něj reflektory nebezpečí.

„Doklady.“

Děsil se, že právě tohle uslyší.

Bylo to dost hrozné, když ho zastavili na peróně. Věděl, že dvakrát to nezvládne.

Třesoucí se ruce.

Pach – ne, smrad – viny.

Tohle prostě nevydrží.

Naštěstí už vlak prošli předtím a teď chtěli vidět jen jízdenku, a pak už zbývalo jen okno plné městeček, shromáždění světel a chrápající žena na druhé straně kupé.

Většinu cesty se prokousával knihou, snažil se ani nezvednout oči.

Slova se mu rozvalovala v ústech.

Bylo to divné, ale jak obracel stránky a procházel kapitolu za kapitolou, ochutnal za celou tu dobu jen dvě z těch slov.

Mein Kampf. Můj boj.

Titul, zas a znova, zatímco vlak repetil od jednoho německého města k druhému.

Mein Kampf.

A zrovna tahle slova ho zachránila.

LUMPOVÉ

Mohli byste tvrdit, že to Liesel Memingerová neměla zas tak těžké. Taky že ne, ve srovnání s Maxem Vandenburgem to těžké neměla. Jistě, bratr jí umřel bezmála v náručí. Vlastní matka ji opustila.

Ale všechno bylo lepší než být Žid.

V době předcházející Maxově příjezdu přišli o dalšího zákazníka, tentokrát to byli Weingartnerovi. V kuchyni nastalo obvyklé schimpfen, ale Liesel se chlácholila tím, že jim pořád dva zbývají, a co víc, jedním z nich byl starosta, jeho žena, knihy.

Pokud jde o další její aktivity, pořád vyváděla s Rudym Steinerem. Odvážila bych se dokonce tvrzení, že svou zkaženost ještě pilovali.

Podnikli několik dalších výprav s Arthurem Bergem a jeho kamarády, celí žhaví ukázat, zač stojí, a rozšířit svůj zlodějský repertoár. Z jednoho statku si odnesli brambory, z jiného cibuli. Největšího vítězství však dosáhli na vlastní pěst.

Už bylo dosvědčeno, že jednou z výhod procházek po městě byla vyhlídka, že se na zemi něco najde. Jinou výhodou bylo, že jste si všimli, že lidé, a co bylo důležitější, vždy stejní lidé, dělají týden co týden stejné věci.

Jedním z takových lidí byl Otto Sturm, chlapec z jejich školy Každý pátek odpoledne jezdil na kole do kostela a vozil farářovi potraviny.

Sledovali ho celý měsíc, krásné počasí se zkazilo, a zejména Rudy byl rozhodnutý, že jednoho pátku v tom nezvykle vymrzlém říjnovém týdnu Otto tak daleko nedojede.

„Černoprdelníci,“ vykládal Rudy, když procházeli městem. „Jako by nebyli už tak dost tlustý. Tejden dva bez krmení vydrží.“

Liesel mohla jen přitakat. Především nebyla katolička. Za druhé měla sama pořádný hlad. Jako vždycky nesla prádlo. Rudy nesl dva kbelíky s vodou, čili, jak se vyjádřil, dva kýble budoucího ledu.

Těsně před druhou hodinou se pustil do práce.

Bez zaváhání vylil vodu na silnici přesně v místě, kudy Otto zatáčel zpoza rohu.

Tohle Liesel musela uznat:

Byla v tom zpočátku špetka provinilosti, ale plán to byl dokonalý, nebo se alespoň dokonalosti přiblížil natolik, jak to jen bylo možné. Otto Sturm každý pátek chvíli po druhé zatáčí na Münchener Straße s košíkem zboží na řídítkách. Tento pátek ale dál nedojede.

Silnice byla už tak zledovatělá, ale Rudy ji ještě potáhl další vrstvou, a měl co dělat, aby se nerozesmál. Po tváři mu smykem přejel úšklebek.

„Jdem,“ zavelel. „Támhle do křoví.“

Zhruba za patnáct minut ďábelský plán přinesl plody, jak se říká.

Rudy ukázal dírou ve křoví: „Už jede.“

Otto, nic netušící ovce, vyjel zpoza rohu.

Neztrácel čas, v tu ránu nezvládl řízení, sjel po ledu a zůstal ležet na silnici obličejem k zemi.

Když se nehýbal, Rudy se vyplašeně podíval na Liesel. „Kristepane,“ pronesl. „Myslím, že jsme ho asi zabili!“ Pomalu se vykradl ven, sundal košík a dali se na útěk.

„Dejchal?“ zeptal re Liesel, když měli kus ulice za sebou.

„Keine Ahnung,“ odpověděl Rudy a držel se košíku jako klíště. Neměl ponětí.

Z kopce se pak dívali, jak v dálce Otto vstává, škrábe se na hlavě, škrábe se v rozkroku a hledá košík všude kolem.

„Scheißkopf pitomej,“ zakřenil se Rudy, a pak si prohlídli lup. Chleba, rozbitá vajíčka, a největší výhra, špek. Rudy zvedl tučnou šunku k nosu a slavně vdechl. „Nádhera.“

Byli sice v pokušení nechat si své vítězství pro sebe, ale pak je překonala oddanost Arthurovi Bergovi. Vydali se k jeho zbídačenému příbytku na Kempfstraße a lup mu ukázali. Arthur nedokázal skrýt uznání.

„Komu jste to štípli?“

Odpověděl Rudy. „Ottovi Sturmovi.“

„Nojo,“ přikývl, „ať je to kdo chce, já jsem mu vděčnej.“ Vešel dovnitř a vrátil se s nožem na chleba, pánvičkou a sakem, a pak se trojice zlodějů pustila chodbou činžáku „Seženem ostatní,“ prohlásil Arthur Berg venku. „Možná jsme kriminálníci, ale úplně zkažení nejsme.“ Docela jako zlodějka knih, i on si aspoň stanovil nějakou hranici.

Zaťukali na pár dalších dveří. Z chodníků volali jména do oken činžáků, a netrvalo dlouho a celý Bergův spolek zlodějů ovoce byl na cestě k Amperu. Na mýtince na druhém břehu se rozdělal oheň a zachránilo se a usmažilo všechno, co ještě zbylo z vajec. Nakrájel se chleba a špek. Nožem i rukama se do mrtě shltala celá Ottova donáška. Na dohled nebyl jediný kněz.

K hádce došlo až nakonec a týkala se košíku. Většina kluků ho chtěla spálit. Fritz Hammer a Andy Schmeikl byli pro to nechat si ho, ale Arthur Berg měl lepší nápad, který prokázal jeho nepřípadný smysl pro morálku.

„Vy dva,“ řekl Rudymu a Liesel. „Nejspíš byste ho měli vrátit tomu Sturmovi. Aspoň to si podle mě ten chudák zaslouží.“

„Ale no tak, Arthure.“

„Nechci nic slyšet, Andy.“

„Ježíšikriste.“

„Ten taky nechce nic slyšet.“

Skupinka se rozesmála a Rudy Steiner vzal košík. „Vezmu ho s sebou a pověsím jim to na schránku.“

Ušel tak dvacet metrů, když ho dívka dohonila. Určitě nepřijde domů včas, ale věděla dobře, že musí Rudyho Steinera doprovodit přes celé město až ke Sturmovic statku.

Dlouho šli mlčky.

„Máš výčitky svědomí?“ zeptala se Liesel nakonec. To už byli na cestě domů.

„Kvůli čemu?“

„Vždyť víš.“

„Jasně, jenomže už nemám hlad, a vsadím se, že on taky ne. Nemysli si, že by ten farář přišel k nějakýmu jídlu, kdyby ho doma neměli dost.“

„Já jenom že sebou tak hrozně praštil.“

„Ani mi to nepřipomínej.“ Rudy Steiner ale nedokázal potlačit úsměv. V příštích letech bude chleba rozdávat, ne krást – což je další doklad rozporuplnosti lidského bytí. Kolik dobra, tolik zla. Stačí zalít vodou.

Pátý den po tomto malém hořkosladkém vítězství se ještě jednou a naposled objevil Arthur Berg a přizval je k dalšímu zlodějskému podniku. Narazili na něj ve středu na Münchener Straße cestou ze školy Měl na sobě uniformu Hitlerjugend. „Zítra odpoledne jdem zas. Máte zájem?“

Nemohli si pomoci. „Kam?“

„Na brambory.“

O čtyřiadvacet hodin později Liesel a Rudy zase pokořili drátěný plot a naplnili pytel.

Když se dali na ústup, objevil se problém.

„Kristepane!“ křikl Arthur. „Statkář!“ Ale až další jeho slovo znělo děsivě. Vykřikl ho tak, jako by jím byl zasažen. Jeho ústa pukla. Slovo vyletělo ven, a bylo to slovo sekera.

A taky ano, když se otočili, uviděli, jak za nimi běží statkář s napřaženou zbraní.

Celá parta se vrhla k plotu a přes něj. Rudy byl nejdál ze všech; vyrazil včas, ale ne dost rychle na to, aby nezůstal poslední. Snažil se vytáhnout z drátů nohu a uvázl.

„Hej!“

Volání z pasti.

Parta se zastavila.

Liesel se instinktivně rozběhla zpátky.

„Hoď sebou!“ zavolal na ni Arthur. Jeho hlas zněl vzdáleně, jako by ho polkl, než ho vypustil z úst.

Bílé nebe.

Ostatní utíkají.

Liesel přiběhla a začala tahat za látku jeho kalhot. Rudy měl oči doširoka rozevřené hrůzou. „Rychle,“ prosil, „už tu bude.“

Zdálky ještě slyšeli dusot prchajících nohou, když drát chytla další ruka a odvinula ho z kalhot Rudyho Steinera. Na kovovém uzlu uvázl kousek látky, ale chlapec teď mohl uniknout.

„A teď zmizte,“ poradil jim Arthur, a už tu byl statkář, lapal po dechu a nadával. Sekeru teď silou tiskl k noze. Vykřikoval marná slova oloupeného:

„Dám vás zavřít! Já si vás najdu! Já si zjistím, co jste zač!“

A tehdy mu Arthur Berg odpověděl.

„Jmenuje se Owens!“ Klusem dohnal Liesel a Rudyho. „Jesse Owens!“

*

Když se dostali na bezpečnou půdu, sedli si na zem a sáli do plic vzduch. Arthur Berg je došel. Rudy se na něj nepodíval. „To se nám stalo taky, každýmu,“ řekl Arthur, když viděl, jak je zklamaný. Lhal jim? To nemohli vědět a už to nikdy nezjistí.

Pár týdnů nato se Arthur Berg odstěhoval do Kolína.

Potkali ho ještě jednou, při jedné z Lieseliných roznášek. V jedné uličce ústící do Münchener Straße podal Liesel papírový sáček, ve kterém byl tucet pečených kaštanů. Usmál se. „Mám kontakty na kaštanářský průmysl.“ Informoval je o svém odjezdu, a zvládl jim ještě nabídnout poslední uhrovitý úsměv a oba ťuknout do čela. „Ne abyste to zhltali najednou.“ A pak už Arthura Berga nikdy neviděli.

Pokud jde o mě, já jsem ho každopádně viděla.

 MALÁ POCTA ARTHURU BERGOVI, 

DOSUD ŽIJÍCÍMU

Kolínské nebe bylo žluté a zetlelé a na

okrajích se loupalo.

Seděl opřený o zeď, v náručí dítě.

Svou sestru.

Když dodýchala, zůstal s ní,

a mně bylo jasné, že ji tak bude

držet ještě celé hodiny.

V kapse měl dvě kradená jablka.

Tentokrát to sehráli chytře. Každý snědl jeden kaštan a zbytek rozprodali po domech.

Chodili od dveří ke dveřím a Liesel nabízela: „Kdybyste měli pár feniků navíc, měla bych kaštany.“ Když skončili, měli šestnáct mincí.

„A teď,“ usmál se široce Rudy, „přišla chvíle pomsty.“

Ještě toho odpoledne se vrátili k Frau Dillerové, zaheilhitlerovali a čekali.

„Zase míchaný lízátka?“ věnovala jim Schmunzel, a oni přikývli. Na pult cákly peníze a úsměv Frau Dillerové se poněkud pootevřel.

„Ano, Frau Dillerová,“ řekli jednohlasně. „Míchaný, prosím.“

Zarámovaný Führer vypadal, že je na ně pyšný.

Triumf před bouří.

BOJOVNÍK, ZÁVĚR

Žonglování se chýlí ke konci, ale zápas ne. V jedné ruce mám Liesel Memingerovou, v druhé Maxe Vandenburga. Co nevidět je tlesknutím spojím. Dejte mi ještě pár stránek.

Bojovník:

Jestli ho dneska zabijou, umře aspoň živý.

Jízda vlakem už byla daleko, chrápalka se nejspíš zachumlala do vozu, z nějž si udělala postel, a pokračovala v cestě. Maxe teď od přežití dělí jen kroky. Kroky a úvahy a pochyby.

Z Pasingu do Molchingu došel podle mapy uložené v hlavě. Bylo už pozdě, když před sebou uviděl město. Nohy ho pekelně bolely, ale už byl skoro na místě – na tom nejnebezpečnějším místě. Měl ho na dosah.

Přesně podle popisu našel Münchener Straße a pak se vydal po prošlapané stezce.

Všechno ztuhlo.

Zářící kapsy pouličních světel.

Temné, netečné budovy.

Radnice se tyčila jako přerostlý neohrabaný mladík, příliš velký na svůj věk. Čím výš doputoval jeho pohled, tím víc se mu ve tmě ztrácel kostel.

Všechno ho sledovalo.

Otřásl se.

„Měj oči na stopkách,“ nabádal se.

(Německé děti pátraly po zatoulaných mincích. Německý Žid dává pozor, kde by ho mohli lapit.)

Držel se dál pro štěstí čísla třináct a dávkoval tím počtem svou chůzi. Ještě třináct kroků, říkal si. No tak, ještě třináct. Odhadem spotřeboval devadesát dávek, a pak stál na rohu Himmelstraße.

V jedné ruce držel kufřík.

Druhá stále třímala Mein Kampf.

Obojí bylo těžké, a obojí svíral za mírné produkce potu.

Teď zahnul do té postranní ulice, propracovával se k číslu třicet tři a bránil se nutkání smát se, bránil se nutkání vzlykat nebo si jen představovat bezpečí, které ho snad očekává. Připomínal si, že teď není vhodná chvíle pro naději. Ovšemže byla skoro hmatatelná. Cítil ji, někde těsně mimo dosah. Než aby ji vzal na vědomí, zase se pustil do úvah, co udělá, jestli ho na poslední chvíli chytí nebo jestli ho za dveřmi třeba čeká nesprávná osoba.

A pochopitelně tu byl i svědivý pocit, že hřeší.

Jak může něco takového udělat?

Jen tak se tu objevit a žádat po někom, aby kvůli němu riskoval vlastní život? Jak může být tak sobecký?

Třiatřicítka.

Dívali se na sebe.

Dům to byl bledý, skoro jako by mu bylo zle od žaludku, se železnou brankou a hnědými, poplivanými dveřmi.

Vytáhl z kapsy klíč. Nezablýskal se, jen mu ležel otupěle a schlíple v dlani. Chvilku ho ždímal a napůl čekal, že mu steče po zápěstí. Nestalo se to. Byl to tvrdý plochý kov s řadou zdravých zubů, a on ho ždímal, až mu ten kov prokousl kůži.

Bojovník se tedy pomalu naklonil kupředu, tvář přitiskl ke dřevu, a vyprostil klíč z pěsti.

ČÁST ČTVRTÁ



Dohlížitel

ve které se objevuje:

harmonikář – muž, který drží slovo –

hodná holka – židovský boxer –

rosin hněv – ponaučení – spáč –

výměna nočních můr – a několik stránek

ze sklepa

HARMONIKÁŘ

(Tajný život Hanse Hubermanna)

V kuchyni stál mladý muž. Připadalo mu, že mu klíč zarezl do dlaně. Neřekl dobrý den ani pomozte mi prosím, žádnou podobnou očekávatelnou větu. Položil dvě otázky.

 PRVNÍ OTÁZKA 

„Jste Hans Hubermann?“

 DRUHÁ OTÁZKA 

„Ještě hrajete na harmoniku?“

Díval se se sevřeným žaludkem na obrys postavy před sebou. Jeho hlas jako by kdosi seškrábl a podal do tmy, jako by z mladíka nic jiného nezůstalo.

Táta, v obavách a ve střehu, přistoupil blíž.

Pošeptal kuchyni: „Ano, jistě.“

To všechno začalo před spoustou let, za první světové války.

Války jsou divná věc.

Spousta krve a násilí – ale taky spousta příběhů zrovna tak nepochopitelných. „Je to pravda,“ zamumlá někdo, „je mi jedno, jestli nevěříte. Ale ta liška mi zachránila život,“ nebo „Umřel vedle mě a já tam zůstal stát, jenom já jsem nedostal kulku mezi oči. Proč já? Proč já, a ne oni?“

Příběh Hanse Hubermanna se těmhle trochu podobal. Když jsem ho nalezla mezi slovy zlodějky knih, uvědomila jsem si, že jsme se v tom období tu a tam minuli, ale nikdo z nás neplánoval schůzku. Já osobně jsem měla spoustu práce. A pokud jde o Hanse, řekla bych, že dělal, co mohl, aby se mi vyhnul.

Když jsme si byli nablízku poprvé, bylo Hansovi dvaadvacet a bojoval s Francouzi. Většina mladých vojáků z jeho čety byla do boje celá žhavá. Hans si nebyl zas tak jistý. Tou dobou už jsem pár z nich stačila odvést, ale to víte, že na dotek k Hansi Hubermannovi jsem se ani nepřiblížila. Buď měl víc štěstí než rozumu, nebo si zasloužil žít, nebo existoval dobrý důvod, proč by měl zůstat naživu.

Jako voják nikde nevyčníval. Běhal uprostřed, plazil se uprostřed a střílel dost rovně na to, aby nedělal ostudu svým velitelům. Rozhodně se ale nevyznamenával natolik, aby ho vybrali mezi ty, kdo mi měli vběhnout první do náruče.

 KRÁTKÁ, ALE ZAZNAMENÁNÍ 

HODNÁ POZNÁMKA

Za ty roky jsem viděla tolik mladíků, kteří

si mysleli, že se ženou na jiné mladíky.

Ale tak to nebylo.

Hnali se ke mně.

Byl ve válce už skoro půl roku, když se ocitl ve Francii, a tam mu zachránila život událost na první pohled zvláštní. Když se na ni však podíváme z jiného úhlu, napadne nás, že v celém tom válečném nesmyslu to dávalo smysl dokonale.

Celkem vzato ho všechno, co si ve Veliké válce po svém vstupu do armády odsloužil, ohromovalo. Bylo to jako seriál. Jeden den za druhým a pak další. A další:

Rozhovor střel.

Odpočívající muži.

Nejlepší sprosté vtipy na světě.

Studený pot – neblahý přítelíček – setrvávající v podpaží a ve spodkách déle, než je hostiteli milé.

Nejvíc ho těšily karty, a hned po nich těch několik šachových partií, přestože mu šachy zoufale nešly. A pak hudba. Hudba vždycky.

Na harmoniku ho naučil muž o rok starší než on sám, německý Žid jménem Erik Vandenburg. Postupně se z nich stali přátelé díky skutečnosti, že ani jeden z nich se do boje zrovna nehrnul. Před válením ve sněhu a blátě dávali přednost balení cigaret. Radši házeli kostkami než granáty. Na hazardu, kouření a muzice, nemluvě o společné touze po přežití, vyrostlo pevné přátelství. Jediná potíž byla, že Erika Vandenburga pak našli na jednom travnatém kopci v několika kusech. Oči měl dokořán. Ukradli mu snubní prsten. Nabrala jsem jeho duši spolu s ostatními a sunuli jsme se pryč. Obzor měl barvu mléka. Chladného, čerstvého. Rozlitého mezi mrtvoly.

Z Erika Vandenburga zbyly vlastně jen jeho osobní věci a ohmataný akordeon. Všechno to poslali domů, až na ten nástroj. Usoudili, že je příliš veliký. Seděl téměř zahanbeně na Erikově kavalci v táboře a pak připadl jeho příteli Hansi Hubermannovi, který náhodou jako jediný přežil.

 PŘEŽIL TAKHLE 

Nešel toho dne do bitvy.

Za to měl co děkovat právě Eriku Vandenburgovi. Anebo přesněji Eriku Vandenburgovi a zubnímu kartáčku pana četaře.

Toho rána, nedlouho před tím, než se vydali na pochod, vešel četař Stephan Schneider do ubikací a všechny postavil do pozoru. Mezi muži byl oblíbený kvůli svému smyslu pro humor a kanadské žertíky, ale ještě víc proto, že nikoho nenásledoval do boje. Vždycky šel první.

V určité dny míval ve zvyku vejít k odpočívajícím mužům a ptát se na věci jako „Je tu někdo z Pasingu?“, „Kdo je tady dobrý v matematice?“ nebo, v osudném případě Hanse Hubermanna, „Má někdo z vás pěkný rukopis?“

Nikdo se nehlásil, aspoň ne od té doby, kdy to četař udělal poprvé. Tehdy hrdě předstoupil horlivý mladý voják jménem Philipp Schlink a odpověděl: „Já, pane, já jsem z Pasingu.“ Vzápětí dostal kartáček na zuby a povel, aby vyčistil hajzlík.

Takže jistě chápete, proč se nikomu moc nechtělo vystoupit z řady, když se četař zeptal, kdo z nich má nejlepší písmo. Všichni si říkali, že třeba ještě před odchodem bude celková hygienická kontrola nebo budou muset pucovat zadělaná bagančata nějakého výstředního poručíka.

„Ale no tak,“ laškoval s nimi Schneider. Vlasy přihlazené olejem se mu leskly, ale jako vždycky mu na temeni trčel vztyčený a bdělý pramínek. „Přece se mezi váma musí najít aspoň jeden, kdo slušně píše, vy lemry levý.“

Z dálky byla slyšet palba.

Ta spustila reakci.

„Koukejte,“ řekl Schneider, „teď to není jako jindy. Zabere to celý dopoledne, možná víc.“ Neubránil se úsměvu. „Schlink tehdá leštil hajzlík a vy jste mazali karty, ale dneska půjdete tam.“

Život, nebo hrdost.

Očividně doufal, že jeden z jeho mužů bude mít dost rozumu, aby zvolil život.

Erik Vandenburg a Hans Hubermann se na sebe podívali. Jestliže teď někdo vystoupí z řady, četa mu udělá ze života peklo, a to se nezmění, dokud budou všichni pohromadě. Zbabělce nemá nikdo rad. Na druhou stranu, jestli to někdo být musí…

Nikdo nepředstoupil, ale pak se směrem k četaři vypotácel nahrbený hlas. Sedl si mu k nohám a čekal pořádný kopanec. Řekl: „Hubermann, pane.“ Ten hlas patřil Eriku Vandenburgovi. Zjevně usoudil, že dnes není správný den, aby jeho přítel zemřel.

Četař rázoval tam a zpátky uličkou vojáků.

„Kdo to řekl?“

Pochodování šlo Stephanu Schneiderovi skvěle. Byl to malý chlapík, který mluvil, pohyboval se a jednal ve spěchu. Kráčel tam a zpátky podél dvou řad vojáků, a Hans Hubermann zvedl hlavu a čekal, co bude. Třeba onemocněla nějaká sestra a teď potřebují někoho, kdo by vyměňoval obvazy na zanícených končetinách raněných vojáků. Třeba je potřeba olíznout, zalepit a poslat domů tisíc obálek s úmrtním oznámením.

V tu chvíli zase vystoupil ten hlas a donutil i pár dalších, aby se ozvaly. „Hubermann,“ neslo se ozvěnou. Erik dokonce prohlásil: „Bezvadný rukopis, bezvadný.“

„Takže domluveno.“ Oblý úsměv malých úst. „Hubermann. Je to na vás.“

Mladý voják klátivě předstoupil a zeptal se, co že bude jeho úkolem.

Četař si povzdychl. „Kapitán potřebuje napsat hromadu dopisů. Má v prstech hrozní revma. Nebo artritidu. Budete je psát za něj.“

Nebyl čas odporovat, zvlášť když Schlinka tehdy poslal čistit záchod a ten druhý, Pflegger, málem umřel při olizování obálek. Jazyk měl modrý, jako by v něm měl zánět.

„Rozkaz,“ přikývl Hans a tím to skončilo. Jeho písařské schopnosti byly přinejmenším sporné, ale říkal si, že má kliku. Napsal ty dopisy nejlíp, jak dokázal, a zbylí muži šli do bitvy.

Nevrátil se ani jeden.

*

Tehdy mi Hans Hubermann unikl poprvé. Za Veliké války.

Druhý únik měl teprve přijít, bude to v Essenu roku 1943.

Dvě války, dvojí únik.

Jednou mladý, podruhé ve středním věku.

Jen málo lidí má takovou kliku, aby mě podfoukli dvakrát.

Nosil ten akordeon s sebou po celou válku.

Když po návratu vystopoval ve Stuttgartu rodinu Erika Vandenburga, oznámila mu jeho žena, že si harmoniku může nechat. Měla jimi zaneřáděný celý byt a zvlášť pohled na tuhle ji příliš rozrušoval. I ty zbylé jí muže připomínaly víc než dostatečně, a stejně tak i její povolání: vyučovala hru na akordeon, jako kdysi on.

„Naučil mě taky hrát,“ oznámil jí Hans, jako by to mohlo něčemu pomoci.

A možná i pomohlo, protože zdrcená žena ho poprosila, aby jí zahrál, a pak tiše plakala, když mačkal klávesy a knoflíky a přehrával těžkopádně valčík Na krásném modrém Dunaji. Tu skladbu míval její manžel nejraději.

„Víte,“ vysvětloval jí Hans, „zachránil mi život.“ V pokoji bylo málo světla a vzduch byl na příděl. „On – kdybyste někdy něco potřebovala…“ Posunul k ní po stole kousek papíru se svým jménem a adresou. „Pracuju jako malíř pokojů. Vymaluju vám zadarmo byt, když budete chtít.“ Věděl, že jako odškodnění to neobstojí, ale stejně jí to nabídl.

Žena si papír vzala a nedlouho nato se do pokoje zatoulalo děcko a posadilo se jí na klín.

„To je Max,“ řekla žena, ale chlapec byl příliš malý a stydlivý a neříkal nic. Byl hubený, s měkkými vlasy, a jeho kalné, šeré oči si prohlížely cizince, který v tom ztěžklém pokoji přidal ještě jednu píseň. Díval se z jednoho na druhého, jak muž hraje a žena pláče. Její oči se řídily odlišnými notami. Tolik žalu.

Hans odešel.

„Tos mi neřekl,“ oslovil mrtvého Erika Vandenburga a stuttgartské nebe. „Nikdys mi neřekl, že máš syna.“

Nakrátko se zarazil a vrtěl hlavou, a pak se vrátil do Mnichova. Nečekal, že o těch lidech ještě někdy uslyší. Nevěděl, že jeho pomoci bude rozhodně potřeba, ale nepůjde o malování, a nebude to dřív než za nějakých dvacet let.

Než se pustil do malování, uběhlo ještě pár týdnů. V měsících, kdy panovalo pěkné počasí, pracoval usilovně, a dokonce i v zimě říkával často Rose, že práce sice zrovna neprší, ale přinejmenším tu a tam kápne.

Víc než desetiletí šlo všechno dobře.

Narodil se Hans mladší a Trudy. Vyrůstali při návštěvách u táty v práci, cákali po stěnách barvy a čistili štětky.

Když se ale v roce 1933 dostal k moci Hitler, začal jít malířský podnik kapku šejdrem. Na rozdíl od většiny lidí nevstoupil Hans do NSDAP. To rozhodnutí ho stálo spoustu přemýšlení.

 SLED ÚVAH HANSE HUBERMANNA 

Nebyl nijak zvlášť vzdělaný ani politicky

založený, ale když nic jiného, byl to

člověk, který si cení slušnosti. Žid

mu zachránil život, a na to nemohl

zapomenout. Nemohl se přidat ke straně,

která takhle staví lidi proti lidem.

A podobně jako Alex Steiner měl mezi

Židy ty nejvěrnější zákazníky. Stejně jako

mnoho Židů ani on nevěřil, že ta nenávist

může mít dlouhého trvání, a vědomě se

rozhodl Hitlera nenásledovat. Bylo to

rozhodnutí v mnoha směrech neblahé.

Se zahájením represí začala práce postupně vysychat. Zpočátku to nebylo nic hrozného, ale netrvalo dlouho a začal přicházet o zákazníky. Celé hrsti zakázek jako by se vypařovaly do houstnoucího nacistického vzduchu.

Jednou potkal na Münchener Straße jednoho z těch pravověrných, Herberta Bollingera, muže s břichem jako polokoule, hovořícího Hochdeutsch (pocházel z Hamburku). Přistoupil k němu, a muž nejdřív klopil oči, díval se přes pupek k zemi, ale když se jeho pohled vrátil k malíři, bylo vidět, že je mu z té otázky nelehko. Hans neměl proč ji vyslovit, ale udělal to.

„Co se to děje, Herberte? Ztrácím zákazníky tak rychle, že je ani nestačím počítat.“

Bollinger se přestal ošívat. Postavil se zpříma a naservíroval mu tu pravdu prostřednictvím vlastní otázky. „Inu, Hansi… Jsi členem?“

„Čeho?“

Jenomže Hans Hubermann věděl přesně, o čem muž mluví.

„Ale no tak, Hansie,“ nedal se Bollinger. „Copak ti to musím vyložit po lopatě?“

Vysoký malíř nad ním mávl rukou a odešel.

Jak roky ubíhaly, byli po celé zemi Židé jen tak nahodile terorizováni. Na jaře 1937 se Hans Hubermann, skoro ke své hanbě, konečně podvolil. Poptal se a pak si podal přihlášku do strany.

Když odevzdal svou přihlášku v ústředí NSDAP v Münchener Straße, zahlédl, jak čtyři muži házejí cihly do Kleinmanova obchodu s oděvy. Byl to jeden z mála židovských obchodů, které v Molchingu ještě fungovaly. Zevnitř byly slyšet zajíkavé kroky malého muže, který uklízel a drtil přitom pod nohama střepy. Na dveřích byla načmáraná hvězda barvy hořčice. Písmena rozbředlého nápisu ŽIDOVSKÁ ŠPÍNA pouštěla na okrajích čůrky barvy. Uspěchané pohyby uvnitř zpomalovaly až k zasmušilosti a pak ustaly docela.

Hans došel blíž a strčil hlavu dovnitř. „Nepotřebujete pomoct?“

Pan Kleinman zvedl oči. V rukou mu bezmocně vězelo koště. „Ne, Hansi. Prosím, běžte pryč.“ Hans loni Joelu Kleinmanovi vymaloval dům. Pamatoval se na jeho tři děti. Před očima viděl jejich tváře, ale jména si nevybavoval.

„Zajdu sem zítra,“ slíbil, „a ty dveře vám přetřu.“

Jak řekl, tak udělal.

Byla to druhá z jeho dvou chyb.

K první došlo vzápětí po té příhodě.

Vrátil se, odkud přišel, a pozvedl pěst ke dveřím a pak k oknu NSDAP. Sklo se třáslo, ale nikdo neotevíral. Všichni už se sebrali a odešli domů. Poslední z členů byl ještě v Münchener Straße. Zaslechl rachocení skla a všiml si malíře.

Vrátil se a ptal se, co se děje.

„Už nemůžu vstoupit do strany,“ prohlásil Hans.

Toho člověka to šokovalo. „Proč ne?“

Hans se podíval na klouby své pravičky a polkl. Už v tu chvíli pocítil pachuť chyby, jako by měl v ústech plechový štítek. „Jako bych nic neřekl.“ Otočil se a kráčel k domovu.

V patách měl slova.

„No tak si to rozmyslete, pane Hubermanne. Dejte nám vědět, jak jste se rozhodl.“

Neoznámil jim nic.

Příštího rána, jak slíbil, vstal brzy, dříve než obvykle, ale ne dost brzy. Dveře Kleinmanova obchodu byly ještě vlhké rosou. Hans je otřel. Namíchal barvu tak podobnou té předchozí, jak jen bylo v lidských silách, a nanesl pěkný souvislý nátěr.

Kolem prošel mírumilovně jakýsi člověk.

„Heil Hitler,“ pozdravil.

„Heil Hitler,“ odpověděl Hans.

 TŘI DROBNÉ, ALE ZÁSADNÍ SKUTEČNOSTI 

1. Ten muž, který tudy šel,

byl Rolf Fischer, jeden z nejdůležitějších

nacistů v Molchingu.

2. Nová nadávka se na dveřích

objevila ani ne za šestnáct hodin.

3. Hans Hubermann do NSDAP

přijat nebyl. Aspoň zatím.

Hans mohl být rád, že svou žádost nevzal zpět oficiálně. Spoustu lidí v příštím roce okamžitě přijali, ale Hanse dali na seznam čekatelů. Dívali se na něj s podezřením. Koncem roku 1938, když už se všemi Židy během Křišťálové noci zametli, přišlo na návštěvu gestapo. Prohledali celý dům, a že neskrýval nikoho a nic podezřelého, zařadil se Hans Hubermann mezi šťastlivce:

Směl zůstat, kde byl.

Nejspíš ho zachránilo to, že se o něm vědělo, že alespoň čeká, až bude schválena jeho žádost. Kvůli tomu ho trpěli, když už si ho necenili jako schopného malíře.

A měl ještě jednoho zachránce.

Před úplným vyobcováním ho nejspíš zachránil jeho akordeon. Malířů bylo všude kolem Mnichova dost a dost, ale díky rychlokurzu Maxe Vandenburga a dvacetiletí soustavného cvičení se v Molchingu nenašel nikdo, kdo by hrál tak jako on. Jeho styl se nevyznačoval dokonalostí, ale vřelostí. I jeho chyby zněly dobře.

Když se to po něm chtělo, heilhitleroval, a v patřičné dny vyvěšoval vlajku. Navenek bylo všechno, jak náleží.

A pak, bylo to 16. června 1939 (to datum už zatuhlo jako beton), o trochu víc než šest měsíců poté, co do Himmelstraße přijela Liesel, došlo k události, která Hansi Hubermannovi nezvratně změnila život.

Toho dne měl nějakou práci.

Dům opustil přesně v sedm ráno.

Vlekl svou malířskou káru a neměl ani tušení, že ho někdo sleduje.

Když došel na pracoviště, přistoupil k němu neznámý mladík. Byl světlovlasý, vysoký, a vážný.

Prohlíželi si jeden druhého.

„Nejste Hans Hubermann?“

Hans krátce přikývl Natáhl se pro štětku. „To jsem.“

„Nehrajete náhodou na harmoniku?“

Tentokrát se Hans zastavil a štětku nechal, kde byla. Znovu přikývl.

Cizinec si promnul bradu, rozhlédl se a pak promluvil, velmi tiše, ale přesto velmi zřetelně. „Jste člověk, který drží slovo?“

Hans sundal dvě plechovky s barvou a pobídl ho, aby se posadil. Než přijal jeho pozvání, natáhl mladík ruku a představil se. „Jmenuju se Kugler. Walter. Jsem ze Stuttgartu.“

Seděli tam a hovořili asi čtvrt hodiny. Domluvili se, že se sejdou později, v noci.

HODNÁ HOLKA

Když Max Vandenburg v listopadu 1940 dorazil do kuchyně v čísle 33 na Himmelstraße, bylo mu čtyřiadvacet. Oblečení jako by ho táhlo k zemi a byl tak unavený, že by ho i svědění rozlomilo vejpůl. Roztřesený a otřesený stál u dveří.

„Ještě hrajete na harmoniku?“

Ta otázka samozřejmé ve skutečnosti znamenala: „Ještě pořád mi chcete pomoct?“

Lieselin táta přešel ke vstupním dveřím a otevřel je. Opatrně vyhlédl ven, na obě strany, pak se vrátil. Verdikt zněl. „Nic.“

Žid Max Vandenburg zavřel oči a sesunul se o kousek hloub, do bezpečí. Byla to směšná představa, ale on ji přesto vzal za svou.

Hans zkontroloval, jestli jsou závěsy pořádně zatažené. Nebyla v nich ani skulinka. Max, který už nemohl dál, se mezitím schoulil a sepjal dlaně.

Pohladila ho tma.

Z prstů mu byl cítit kufr, kov, Mein Kampf a přežití.

Když zas zvedl hlavu, padlo mu do očí bledé světlo z předsíně. Zcela vystavená jeho pohledu tam stála dívka v pyžamu.

„Tati?“

Max stál zas zpříma jako rozškrtnutá sirka. Tma teď kolem něj kypěla.

„Nic se neděje, Liesel,“ řekl táta. „Jdi si zase lehnout.“

Chvíli tam postávala a pak ji nohy začly vláčet nazpátek. Když se zastavila a naposledy mrkla po cizinci v kuchyni, rozeznala na stole obrysy knížky.

„Nebojte se,“ slyšela šeptat tátu. „Je to hodná holka.“

Další hodinu ležela hodná holka v posteli a naslouchala tichému klopýtání vět z kuchyně.

A ještě jeden žolík čekal na vynesení.

STRUČNÁ HISTORIE ŽIDOVSKÉHO BOXERA

Max Vandenburg se narodil roku 1916.

Vyrostl ve Stuttgartu.

Když byl mladší, nic si nezamiloval tolik jako pořádný pěstní zápas.

První utkání měl, když mu bylo jedenáct a byl hubený jako ořezaná násada od koštěte.

Wenzel Gruber.

To byl kluk, se kterým boxoval.

Byl hubatý, ten Gruberovic kluk, a vlasy měl jako zkroucené drátky. Musí si to rozdat, zněl hlas místního hřiště, a ani jeden z nich nehodlal něco namítat.

Bojovali jako šampióni.

Asi minutu.

Sotva to začalo být zajímavé, odtáhli kluky za límce od sebe. Nějaký ostražitý rodič.

Maxovi tekla z úst čůrkem krev.

Olízl ji; chutnala dobře.

Mezi lidmi, se kterými žil, nebylo mnoho rváčů, a když už se nějaký našel, nebojoval pěstmi. Říkávalo se tehdy, že Židé raději prostě stojí a nechají si všechno líbit. Poklidně snesou urážku a pak se zase propracují na vrchol. Očividně není Žid jako Žid.

*

Byly mu sotva dva roky, když mu zemřel otec. Rozstříleli ho na travnatém návrší.

Když mu bylo devět, přišla jeho matka na mizinu. Prodala učebnu, která jim sloužila i jako byt, a nastěhovali se do strýcova domu. Tam vyrůstal se šesti bratranci a sestřenicemi a ti ho třískali, zlobili a milovali. Rvačky s tím nejstarším, Izákem, mu poskytly dobrý základ pro pěstní zápasy. Izák natrhl Maxovi zadek málem večer co večer.

Ve třinácti na něj zase dolehla tragédie. Strýc zemřel.

Jak se dá vyvodit ze statistických poměrů, strýc nebyl horká hlava jako Max. Patřil k lidem, kteří pracují tiše a usilovně za nepatrnou odměnu. Nebyl žádný boháč. Nikdy si nevzal nic, co po právu patřilo jinému – a zabilo ho cosi, co mu vyrostlo v žaludku. Podobalo se to otrávené kulečníkové kouli.

Jak to v takových případech bývá, rodina obklopila jeho lůžko a sledovala, jak se vzdává.

Ale Max Vandenburg, teď už mladík s tvrdýma rukama, monokly místo očí a bolavými zuby, pociťoval kdesi mezi smutkem a pocitem ztráty i trochu zklamání. Dokonce rozladěnost. Díval se, jak se strýc zvolna propadá do lůžka, a usmyslil si, že nedopustí, aby sám umřel takhle.

Tvář toho muže byla tak odevzdaná.

Tak žlutá a pokojná, navzdory dynamické stavbě jeho lebky –

Nekonečná linie čelisti, táhnoucí se na míle daleko, vytrčené lícní kosti a propadlé jámy očí. Byl tak klidný, že měl chlapec chuť se ptát.

A co boj? říkal si.

Kam se poděla vůle vydržet?

Jistě, bylo mu třináct a s tou drsností to trochu přeháněl. Nemusel stát tváří v tvář nikomu, jako jsem já. Zatím.

Stál spolu s ostatními u postele a díval se, jak ten muž umírá – poklidný přechod ze života do smrti. Oknem procházelo šedooranžové světlo, světlo barvy letní pokožky, a když se jeho dech docela vytratil, vypadal strýc, jako by se mu ulevilo.

„Až dožene smrt mě,“ zařekl se chlapec, „ucítí v obličeji moji pěst.“

Musím říct, že se mi to docela líbí. Taková pitomá udatnost.

Ano.

Moc se mi to líbí.

Od té chvíle začal zápasit podstatně pravidelněji. V malé proluce na Steberstraße se scházela skupinka zapřisáhlých kamarádů a nepřátel a boxovali ve skomírajícím světle. Výstavní Němci, nepatřičný Žid, kluci z východu. Na tomhle nezáleželo. Mladická energie se nikde tak dobře nevybije jako při pořádném souboji. I nepřátele tady dělilo od přátelství jen pár centimetrů.

Bavil ho sevřený kruh diváků a neznámo.

Hořkosladká nejistota:

Zvítězit, nebo prohrát.

Cítil to v žaludku, pocit, který se promíchával tak dlouho, až už se to nedalo vydržet. Ulevilo jedině, když jste vyrazili kupředu a rozdávali rány. Max nepatřil ke klukům, kteří by si to dvakrát rozmýšleli.

Zápas, na který teď vzpomínal nejradši, byl Zápas číslo pět s vysokým, drsným, obsáhlým klukem jménem Walter Kugler. Oběma bylo patnáct. Všechny čtyři jejich dosavadní střety Walter vyhrál, ale tentokrát si Max připadal jinak. Cítil v sobě novou krev – vítěznou krev –, která dokázala vystrašit i nadchnout.

Jako vždycky se kolem nich sevřel těsný kruh. Země byla samé bláto. Tváře přihlížejících byly zabaleny do úsměvů. Zamazané prsty svíraly peníze, a výkřiky a povzbuzování byly tak plné života, že kromě nich nic jiného neexistovalo.

Bože, tolik radosti a strachu, tolik nádherného nepokoje.

Oba bojovníky pevně stiskla síla té chvíle, jejich tváře naplnily emoce zesílené stresem toho okamžiku. Oči doširoka rozevřené soustředěním.

Vzájemné oťukávání trvalo minutu nebo víc, a pak se začali přibližovat a víc riskovat. Konečně, byla to pouliční rvačka, ne hodinový zápas o titul. Neměli na to celý den.

„Do toho, Maxi!“ volal některý z jeho kamarádů. Slova nedělil jediný nádech. „Do toho Maxi Taxi dostaneš ho ty kluku židovská dostaneš ho dostaneš ho!“

Max, prcek s měkkými chomáči vlasů, rozbitým nosem a bažinatýma očima, byl dobře o hlavu menší než jeho protivník. Jeho styl byl hrozný, nebyla v tom žádná ladnost, předklonil se a vrhal se dopředu, rychlými ranami zasypával Kuglerův obličej. Ten druhý, jednoznačně silnější a obratnější, zůstával vzpřímený a rozdával rány, které pravidelně končily na Maxově bradě a tvářích.

Max útočil dál.

Navzdory mohutnému nákladu trestajících ran pokračoval stále kupředu. Rty mu poskvrnila krev. Co nevidět mu zaschne na zubech.

Když ho ten druhý srazil na zem, ozval se mohutný povyk. Peníze už už měnily majitele.

Max vstal.

Ještě jednou skončil na zemi, a pak změnil taktiku, lákal Waltera Kuglera o něco blíž, než by on sám chtěl. Jakmile ho tam měl, mohl Max užít krátké, ostré pecky přímo do tváře. Sedla. Přesně na nos.

Náhle oslepeny Kugler šouravě ustoupil a Max se chopil šance. Šel po něm zprava a praštil ho znova, a načal si ho ránou na žebra. Dorazil ho pravičkou, kterou mu vyšil jednu na bradu. Walter Kugler byl na zemi, světlé vlasy prosypané hlínou. Nohy měl rozhozené do véčka. Po tváři se mu koulely křišťálové slzy, navzdory faktu, že neplakal. Ty slzy z něj Max vymlátil.

Kroužek počítal.

Vždycky počítali, pro všechny případy. Hlasy a čísla.

Bylo zvykem, že poražený po zápase zdvihne vítězovu ruku. Když Kugler konečně vstal, došel mrzutě k Maxovi a zvedl jeho paži do vzduchu.

„Dík,“ řekl mu Max.

Kugler mu poskytl varování. „Příště tě zabiju.“

V příštích několika letech spolu Max Vandenburg a Walter Kugler bojovali ještě třináctkrát. Walter se pokaždé snažil pomstít se Maxovi za to první ukradené vítězství a Max se snažil zopakovat svou slavnou chvíli. Skóre se nakonec ustavilo na 10:3 pro Waltera.

Zápasili spolu až do roku 1933, kdy jim bylo oběma sedmnáct. Zdráhavý respekt se proměnil v nefalšované přátelství a chuť prát se je opustila. Oba pracovali, dokud Maxe stejně jako ostatní Židy v roce 1935 z Jedermanových strojíren nevyhodili. Bylo to krátce poté, co začaly platit norimberské zákony, které Židům odpíraly německé občanství a zakazovaly sňatky mezi Židy a Němci.

„Ježíš,“ řekl Walter, když se jednoho večera sešli na růžku, kde spolu kdysi zápasili. „To byly časy, co? Nic takovýho tenkrát nebylo.“ Hřbetem ruky poplácal hvězdu, kterou měl Max na rukávu. „Teď už bychom si zápas dát nemohli jako tenkrát.“

Max nesouhlasil. „Ale mohli. Nemůžete si Židy brát, ale žádnej zákon vám nezakazuje se s nima prát.“

Walter se usmál. „Spíš to nějakej zákon odměňuje – pokud teda člověk vyhraje.“

*

Dalších pár let se vídali sporadicky, pokud vůbec. Max, a s ním i ostatní Židé, byl neustále zapuzován a zas a znova zadupáván, a Waltera pohltila práce. Tiskárna.

Kdybyste snad patřili k těm, které takové věci zajímají: ano, bylo s ním v těch letech i pár dívek. Jedna se jmenovala Tania, druhá Hildi. Nevydržela ani jedna. Nebyl na to čas, hlavně pro tu nejistotu a stupňující se napětí. Max musel vymést každý kout, aby dostal nějakou práci. Co těm dívkám mohl nabídnout? Byl rok 1938 a bylo těžké si představit, že by život mohl být ještě těžší.

A pak přišel devátý listopad. Křišťálová noc. Noc rozbíjeného skla.

Právě tahle událost, která zničila tolik ostatních Židů, se pro Maxe Vandenburga stala okamžikem úniku. Bylo mu dvaadvacet.

Ve chvíli, kdy mnoho z židovských obchodů právě s chirurgickou pečlivostí rozbíjeli a drancovali, zarachotily na dveřích bytu klouby. Max a také jeho teta, matka, bratranci a sestřenice a jejich děti byli namačkaní v obývacím pokoji.

„Aufmachen!“

Členové rodiny se po sobě podívali. Byli v pokušení rozprchnout se do dalších pokojů, ale obava je věc podivná. Nemohli se ani hnout.

A znova. „Otevřete!“

Vstal Izák a šel ke dveřím. Dřevo ožilo, ještě bzučelo po výprasku, který zrovna dostalo. Ohlédl se na tváře obnažené strachem, otočil klíčem v zámku a otevřel.

Jak čekali, stál tam nacista. V uniformě.

„Nikdy.“

To byla první Maxova odpověď.

Přimknul se k matčině paži, a k Sáře, nejbližší z jeho sestřenic. „Nenechám je tu. Když nemůžeme jít všichni, nepůjdu ani já.“

Lhal.

Když ho zbytek rodiny vystrčil ven, prodírala se jim úleva jako nějaká oplzlost. Nechtěl cítit nic takového, ale zakoušel to přesto, a s takovou chutí, že se mu chtělo zvracet. Jak jen může? Jak jen může?

Ale bylo to tak.

„Neber si nic,“ řekl mu Walter. „Jen co máš na sobě. Zbytek ti donesu.“

„Maxi.“ To byla jeho matka.

Vytáhla ze zásuvky cár starého papíru a strčila mu to do kapsy saka „Kdybys někdy…“ Ještě naposledy ho k sobě přivinula, za lokty. „Třeba to bude tvoje poslední šance.“

Podíval se jí do stárnoucí tváře a pak ji políbil, velmi pevně, na rty.

„Tak jdem,“ tahal ho Walter za rukáv, když se s ním loučili ostatní příbuzní a dávali mu peníze a nějakou tu cennost. „Venku je zmatek, a zmatek přesně potřebujeme.“

Odešli, a neohlíželi se.

Drásalo ho to.

Kdyby se jen byl na odchodu otočil a naposledy se podíval na svou rodinu. Možná by ten pocit viny nebyl tak tíživý. Nebylo poslední sbohem.

Nebyl poslední stisk pohledů.

Nic než zmizení.

Další dva roky zůstával v úkrytu, v prázdném skladišti. Bylo v budově, kde Walter v předešlých letech pracoval. Bylo jen velmi málo jídla. Podezírání bylo až dost. Žide ze sousedství, kteří ještě měli peníze, emigrovali. Ti bez peněz se o to pokusili také, ale bez většího úspěchu. Maxova rodina patřila do té druhé kategorie. Walter se u nich čas od času zastavil, tak nenápadně, jak to jen šlo. Jednoho odpoledne mu otevřel někdo cizí.

Když se to Max dozvěděl, připadalo mu, jako by mu něco muchlalo tělo do koule, jako by to byl list papíru posetý chybami. Smetí.

A přesto se každý den dokázal rozvinout a napřímit, znechucený a vděčný. Zničený, ale pořad ne rozdrcený na kousíčky.

V polovině roku 1939, když už období skrývaní trvalo víc než šest měsíců, se rozhodli, že je třeba pustit se novým směrem. Prozkoumali cár papíru, který Max dostal před svou dezercí. Ano, dezercí, nebyl to prostý únik. Právě takhle se na to ve své groteskní úlevě díval. A my už víme, co na tom papíru stálo:

 JEDNO JMÉNO, JEDNA ADRESA 

Hans Hubermann, Himmelstraße 33, Molching

„Přituhuje,“ řekl Maxovi Walter. „Každou chvíli nás můžou najít.“ Ve tmě nastalo velké choulení. „Nevíme, co se může stát. Můžou mě chytit. Asi tam budeš muset jít… Bojím se tady prosit někoho o pomoc. Mohli by mě zašít.“ Zbývalo jediné řešení. „Pojedu tam a najdu toho člověka. Jestli se ukáže, že je to nácek – což nejspíš bude –, tak prostě udělám čelem vzad. Aspoň budeme vědět, na čem jsme, richtig?“

Max mu dal na cestu každý fenik, který našel. Když se Walter za pár dní vrátil, objali se a Max zatajil dech. „Tak co?“

Walter kývl. „Je dobrej. Pořád hraje na tu harmoniku, co ti o ní matka povídala – tvýho táty. Ve straně není. Dal mi peníze.“ V téhle fázi byl Hans Hubermann jen seznam položek. „Je docela chudej, je ženatej, a je tam dítě.“

To ještě víc roznítilo Maxovu pozornost. „Jak staré?“

„Deset. Nemůžeš mít všecko.“

„Právě. Děcka moc mluví.“

„I tak máme kliku.“

Chvíli seděli a mlčeli. Ticho porušil Max.

„Musí mě nesnášet už teď, co?“

„To bych neřek. Dal mi ty peníze, ne? Povídal, že slib je slib.“

Týden nato přišel dopis. Hans oznamoval Walteru Kuglerovi, že jak bude moci, pokusí se poslat nějaké věci, které by mohly pomoci. V dopise byla jednostránková mapa Molchingu a okolí Mnichova, a taky trasa z Pasingu (bezpečnějšího nádraží) až k jeho dveřím. V dopisu zřetelně vyvstávala poslední slova.

Buďte opatrný.

Uprostřed května 1940 dorazil Mein Kampf s klíčem přilepeným zevnitř k deskám.

Ten člověk je génius, usoudil Max, ale i tak mu přeběhl mráz po zádech, když pomyslel na cestu do Mnichova. Přál si prostě, a s ním i ostatní zúčastnění, aby k té cestě vůbec nemuselo dojít.

Jenomže ne vždycky dostanete, co si přejete.

Zvlášť v nacistickém Německu ne.

Uběhl další čas.

Válka se šířila.

Max zůstával ukrytý před světem v další prázdné místnosti.

Pak nepřišlo nevyhnutelné.

Walterovi oznámili, že ho pošlou do Polska, aby pokračoval v uplatňování německé moci nad Poláky a taky nad Židy. Jeden na tom nebyl o moc líp než druhý. Přišel čas.

Přišel čas a Max se dostal přes Mnichov do Molchingu a teď seděl u cizích lidí v kuchyni, žádal o pomoc, po které toužil, a trápil se zavržením, které si, jak mu připadalo, zasloužil.

Hans Hubermann mu stiskl ruku a představil se.

Udělal mu potmě trochu kávy.

Děvče už bylo chvíli pryč, ale teď k hostu přistoupily nové kroky. Žolík.

Potmě byli všichni tři zcela izolovaní. Všichni zírali před sebe. Promluvila jen žena.

ROSIN HNĚV

Liesel už vklouzla do spánku, když kuchyni pronikl nezaměnitelný hlas Rosy Hubermannové. S leknutím se probudila.

„Was ist los?“

Pak si představila tirádu, která vzejde z Rosina hněvu, a přemohla ji zvědavost. Něco se tam nepochybně pohybovalo a bylo slyšet šoupání židle.

Po deseti minutách krajního sebeovládání se Liesel vydala na chodbu, a to, co uviděla, ji doopravdy ohromilo, protože Rosa Hubermannová stála po boku Maxi Vandenburgovi a sledovala, jak hltá její nechvalně známou hrachovku. Na stole stála zapálená svíčka. Plamen se netřepetal.

Máma byla vážná.

Ustaraná.

Ale na její tváři byl znát i jakýsi triumf, a ten nesouvisel s tím, že zachránila jiného člověka před pronásledováním. Bylo to spíš něco jako „Vidíte? Aspoň on si nestěžuje.“ Dívala se z polévky na Žida a pak zas na polévku.

Když zase promluvila, jen se zeptala, jestli chce ještě.

Max odmítl a místo toho se rozeběhl k výlevce a začal zvracet. Záda se mu křečovitě škubala, ruce měl pořádně roztažené. Prsty svíraly kov.

„Ježíšmarjájozef,“ zabručela Rosa, „další takovej.“

Max se otočil a omlouval se. Jeho slova byla kluzká a drobná, přemožená kyselostí. „Promiňte. Asi jsem toho moc snědl. Můj žaludek, víte, už dlouho jsem… asi nesnese tolik…“

„Uhněte,“ zavelela Rosa a pustila se do uklízení.

Když skončila, našla mladíka u kuchyňského stolu, zhola zasmušilého. Hans seděl proti němu, dlaněmi přiklápěl tu dřevěnou tabuli.

Liesel z chodby viděla strhanou tvář cizince a za ní utrápený výraz nepořádně večmáraný do mámy.

Prohlížela si své pěstouny.

Co je to vlastně za lidi?

PONAUČENÍ PRO LIESEL

Co přesně jsou Hans a Rosa Hubermannovi zač, nebyla právě nejlehčí otázka. Byli to lidé laskaví? Směšně nevědomí? Lidé pochybné příčetnosti?

Definovat situaci, ve které se nacházeli, bylo snazší.

 SITUACE HANSE A ROSY 

HUBERMANNOVÝCH

Vážně blbá.

Vlastně strašidelně blbá.

Když se v časných ranních hodinách ve vašem bydlišti, v místě, kde se zrodil nacismus, objeví Žid, nejspíš v krajní míře pocítíte neklid. Úzkost, nedůvěru, paranoiu. Každá sehraje svou roli a všechno to vede k nejasnému podezření, že následky nebudou zdaleka rajské. Strach se jen blýská. Má krutý pohled.

Je třeba říct, že navzdory strachu měňavě žhnoucímu ve tmě překvapivě odolali nutkání k hysterii.

Máma poslala Liesel pryč.

„Bett, Saumensch.“ Hlas měla klidný, ale pevný. Velmi neobvyklé.

Za pár minut přišel táta a odhrnul peřinu na volné posteli.

„Alles gut, Liesel? Všechno dobrý?“

„Ano, tati.“

„Jak vidíš, máme návštěvu.“ V té tmě tak tak rozeznala obrys vytáhlosti Hanse Hubermanna. „Dneska tu bude spát.“

„Ano, tati.“

Za dalších pár minut byl v pokoji Max Vandenburg, bezhlesý a průsvitný. Ten muž nedýchal. Nehýbal se. Přesto se ale nějak přesunul ze dveří k posteli a už byl pod peřinou.

„Všechno dobrý?“

To byl zase táta, ale tentokrát mluvil na Maxe.

Odpověď mu odplula od úst a pak se jako skvrna rozmázla po stropě. Tak moc se styděl. „Ano. Děkuju.“ Zopakoval to, když se táta přesouval na svoje obvyklé stanoviště v křesle vedle Lieseliny postele. „Děkuju.“

Uplynula ještě další hodina a pak teprve Liesel usnula.

Spala tvrdě a dlouho.

Těsně po půl deváté ráno ji probudila čísi ruka.

Hlas na jejím konci jí oznámil, že dnes nepůjde do školy. Není jí totiž dobře.

Když se probrala docela, prohlédla si cizince v protější posteli. Deka odhalovala jen hnízdo přeležených vlasů na temeni, a nebyl slyšet žádný zvuk, jako by si snad nacvičil, jak tišeji i spát. Velmi opatrně přešla po celé jeho délce a pak s tátou na chodbu.

Poprvé, co pamatovala, kuchyně i máma spaly. Vládlo takové zasněné, zahajovací ticho. K Lieselině úlevě to netrvalo víc než pár minut.

Jídlo a příslušné zvuky.

Máma vyhlásila prvořadý úkol toho dne. Zasedla ke stolu a řekla: „Poslouchej, Liesel. Táta ti dneska něco poví.“ Tohle bylo vážné – vždyť jí ani neřekla Saumensch. Byl to skutek veliké osobní zdrženlivosti. „Něco ti poví a ty budeš poslouchat, jasné?“

Děvče pořád ještě polykalo.

„Jasné, Saumensch?“

To už bylo lepší.

Děvče přikývlo.

Vrátila se do ložnice pro oblečení. Tělo v protější posteli se mezitím přetočilo a svinulo. Už to nebyl rovný kmen, spíš cosi ve tvaru Z, rozprostřeného šikmo z rohu do rohu. Cikcak přes postel.

V unaveném světle mu teď viděla do obličeje. Měl otevřená ústa, pokožku barvy vaječné skořápky. Čelist a bradu mu zakrývaly vousy, a uši měl tvrdé a ploché. Nos byl malý a zkřivený.

„Liesel.“

Otočila se.

„Hni sebou!“

Hnula se, do koupelny.

Když přišla převlečená do chodby, ukázalo se, že ji nečeká nijak daleká cesta. Táta stál u dveří do sklepa. Slabounce se usmál, rozsvítil lampu a odvedl ji dolů.

Ve vůni barvy, mezi hromadami povlaků proti prachu, jí táta řekl, ať se někde usadí. Na stěnách zahořela namalovaná slova, která se spolu učívali. „Musím ti říct pár věcí.“

Liesel se posadila na metrovou hromadu povlaků, táta na patnáctilitrovou plechovku od barvy. Pár minut hledal slova. Když přišla, vstal, aby je vyslovil. Promnul si oči.

„Liesel,“ začal tiše. „Nevěděl jsem jistě, jestli se tohle stane, tak jsem ti o tom nikdy neřekl. O sobě. O tom člověku nahoře.“ Chodil z jednoho konce sklepa na druhý, lampa zvětšovala jeho stín. Proměnila ho v obra kráčejícího tam a zpátky po stěně.

Když zůstal stát, jeho stín visel za ním a díval se. Vždycky se někdo díval.

„Pamatuješ si na moji harmoniku?“ zeptal se. Tím ten příběh začal.

*

Vykládal jí o první světové válce a Eriku Vandenburgovi, a pak o návštěvě u manželky padlého. „Ten kluk, co tam tehdy přišel, je ten muž nahoře. Verstehst? Chápeš?“

Zlodějka knih tam seděla a poslouchala příběh Hanse Hubermanna. Trvalo to dobře hodinu, a pak přišla chvíle pravdy, a k té patřilo i velmi jasné a nezbytné naučení.

„Teď dávej pozor, Liesel.“ Táta ji zvedl a vzal za ruku.

Stáli čelem ke zdi.

Temné obrysy a nácvik slov.

Držel ji pevně za prsty.

„Pamatuješ se na Führerovy narozeniny – jak jsme šli ten večer domů od toho ohně? Pamatuješ, cos mi slíbila?“

Děvče přisvědčilo. Do zdi řekla: „Že nevyzradím tajemství.“

„Přesně tak.“ Mezi stíny držícími se za ruce byla rozházená slova, posedávala jim na ramenou, hověla si na hlavách a visela jim z paží. „Liesel, kdybys někomu řekla o tom muži nahoře, s námi se všemi by bylo zle.“ Byl to tanec mezi vejci, snažil se ji na jedné straně nepříčetně vyděsit a současně natolik ukonejšit, aby se nerozčilovala. Podával jí větu po větě a sledoval ji kovovýma očima. Zoufalství a mírnost. „Přinejmenším by mě a mámu odvedli pryč.“ Hans se hrozil, že to přežene a vyděsí ji příliš, ale promyšleně riskoval, jako větší chyba mu připadalo, že by strachu třeba nebylo dost, než že by ho bylo příliš mnoho. Dívka se musela podvolit naprosto a nezvratně.

Nakonec se Hans Hubermann podíval na Liesel Memingerovou a přesvědčil se, že ho soustředěně sleduje.

Vypočetl jí možné důsledky.

„Jestli o tom muži někomu řekneš…“

Učitelce.

Rudymu.

Nezáleží na tom komu.

Záleží ale na tom, že by to vždycky znamenalo trest.

„Pro začátek,“ řekl, „vezmu jednu každou tvoji knížku – a spálím je.“ To bylo bezcitné. „Hodím je do kamen, nebo do krbu.“ Jistě, choval se jako tyran, ale nedalo se dělat nic jiného. „Rozumíš?“

Ten šok do ní udělal díru, přesnou a čistou.

Vytryskly slzy.

„Ano, tati.“

„A dál.“ Ještě pořád musel být tvrdý, a musel se k tomu nutit. „Pak tě ode mě odvedou. To bys chtěla?“

Teď už doopravdy plakala. „Nein.“

„Dobře.“ Stiskl ji prsty ještě silněji. „Pak toho muže odvlečou, a možná i mámu a mě – a už se nikdy nevrátíme.“

A bylo to.

Dívka začala vzlykat tak neovladatelně, že táta zoufale zatoužil přivinout ji k sobě a pevně ji sevřít. Neudělal to. Místo toho si přidřepl a podíval se jí do očí. Pak nechal uniknout nejtišší slova, jaká zatím řekl: „Verstehst du mich? Rozumíš mi?“

Dívka přikývla. Plakala, a její táta, přemožený, otřesený, ji v tom nabarveném vzduchu a petrolejovém světle objal.

„Rozumím, tati, rozumím.“

Hlas jí tlumilo jeho tělo. Zůstali tak stát pár minut, Liesel se smáčknutým dechem, táta ji hladil po zádech.

Když se vrátili nahoru, našli mámu v kuchyni. Seděla tam sama ponořená v myšlenkách. Uviděla je, vstala a pokynula Liesel, aby šla k ní. Všimla si zaschlých slz, které ji pokreslily šmouhami. Přitáhla dívku k sobě a navršila kolem jejího těla typicky drsné objetí. „Alles gut, Saumensch?“

Nepotřebovala slyšet odpověď.

Všechno bylo dobré.

Ale taky hrozné.

SPÁČ

Max Vandenburg prospal tři dny.

V jistých úsecích toho spánku ho Liesel pozorovala. Dalo by se říct, že třetí den už se z toho stala posedlost – kontrolovala ho, aby se ujistila, že ještě dýchá. Dokázala teď rozpoznat známky, že žije, od pohybů rtů přes houstnutí vousů až po jemné pohyby proutí, co měl místo vlasů, když se mu hlava ve snách zachvěla.

Když tak nad ním stála, často ji zmrazila představa, že se právě probudil, že rozlepí víčka a spatří ji – uvidí, jak se dívá. Možnost, že ji přistihne, ji mořila a rozjařovala zároveň. Děsila se jí. Přivolávala ji. Dokázala se odtrhnout, jedině když ji zavolala máma, s úlevou a současně zklamaná, že tam třeba nebude, až se probudí.

Když se maratón spánku chýlil ke konci, občas promluvil.

Byl to výčet šeptaných jmen. Prezenční listina.

Izák. Teta Rut. Sára. Máma. Walter. Hitler.

Rodina, kamarád, nepřítel.

Všichni tam leželi pod dekou s ním, a jednou se zdálo, že zápasí sám se sebou. „Nein,“ šeptal. Sedmkrát to opakoval. „Ne.“

Liesel zabraná do pozorování si už všímala, že mají s cizincem leccos společného. Oba přibyli do Himmelstraße dočista bez sebe. Oba měli noční můry.

*

Když nastal čas, probudil se s ošklivým otřesem z toho, že neví, kde je. Otevřel oči a chvíli poté ústa, a posadil se, jako by měl v zádech pravítko.

„Ha!“

Z úst mu utekl plátek hlasu.

Když nad sebou uviděl převrácenou dívčí tvář, přišla rozmrzelá chvíle, kdy nevnímal nic povědomého, a šmátrání po vzpomínkách – musel rozluštit, kde a kdy přesně to zrovna sedí. Pár sekund nato už byl schopen poškrábat se na hlavě (zašustění třísek na podpal) a pak se na ni podíval. Jeho pohyby byly rozkouskované, a oči, teď doširoka otevřené, byly bahnité a hnědé. Neprůhledné a těžké.

Liesel reflexivně couvla.

Byla ale pomalá.

Cizinec natáhl ruku rozpálenou teplem postele a chytil ji za předloktí.

„Prosím.“

I jeho hlas se jí držel, jako by měl nehty. Tiskl se jí do masa.

„Tati!“ Nahlas.

„Prosím.“ Potichu.

Bylo pozdní odpoledne, šedé a zářící, ale do pokoje byl dovolen vstup jen světlu barvy špíny. Víc látka závěsů neumožnila. Jestli patříte mezi optimisty, představujte si tu barvu jako bronzovou.

Táta vešel, zastavil se nejdřív ve dveřích a zaznamenal zaťaté prsty a zoufalou tvář Maxe Vandenburga. Prsty i tvář se držely Lieseliny paže. „Vidím, že už jste se seznámili,“ řekl.

Maxovy prsty začaly chladnout.

VÝMĚNA NOČNÍCH MŮR

Max Vandenburg slíbil, že už nikdy v Lieselině pokoji spát nebude. Co si vlastně myslel tu první noc? Už jen ta představa ho zahanbovala.

Omlouval to tím, že byl po příchodu tak vyvedený z míry, jinak by to nedopustil. Pokud jde o něj, patří jedině do sklepa. Zima a osamělost ať jdou stranou. Je Žid, a pokud existuje nějaké místo, kde je mu osudem dáno pobývat, je to sklep nebo jiné takové skryté útočiště.

„Mrzí mě to,“ zpovídal se Hansovi a Rose na schodech do sklepa. „Odteď budu tam dole. Vůbec o mně nebudete vědět. Ani nepípnu.“

Hans a Rosa, nasáklí beznadějí ze všech těch nesnází, se s ním nehádali, ani kvůli té zimě ne. Složili mu dolů nějaké deky a dolili petrolej do lampy. Rosa doznala, že asi nebude moc jídla, načež ji Max horlivě prosil, aby mu nosila jen zbytky, a to jen v případě, že je nebude chtít někdo jiný.

„Na na,“ uklidňovala ho Rosa. „Však já vás nakrmím, jak to jen půjde.“

Odnesli dolů taky matraci z volné postele v Lieselině pokoji, a na její místo naskládali povlaky proti prachu. Výhodná směna.

*

Hans a Max pak matraci položili pod schody a po straně vybudovali zeď z povlaků. Byla tak vysoká, že celý trojúhelníkový vstup zakryla, a když nic jiného, dala se aspoň snadno odstranit, pokud snad Max zoufale zatouží po vzduchu.

Táta se omlouval. „Já vím, je to dost ubohé.“

„Lepši než nic,“ ujistil ho Max. „Lepší, než si zasloužím – děkuju vám.“

Pár šikovně postavených plechovek barvy, a Hansovi se podařilo dosáhnout dojmu, že je to všechno jen hromada haraburdí naházená do kouta, aby nepřekážela. Problém ovšem byl, že stačilo těch pár plechovek odsunout a nadzvednout jeden dva povlaky, a člověk vyčenichal Žida.

„Doufejme, že to bude stačit,“ řekl Hans.

„Musí.“ Max si vlezl dovnitř. „Děkuju vám,“ zopakoval.

Děkuju vám.

Max Vandenburg si nedokázal představit ubožejší slova, která by mohl říct, leda snad Promiňte. Cosi ho stále nutilo pronášet obojí, a tu potřebu ještě poháněl utrápený pocit viny.

Kolikrát měl během těch prvních bdělých hodin chuť vyjít ze sklepa a nadobro ten dům opustit? Muselo to být stokrát a zase stokrát.

Pokaždé to ale bylo jen takové píchnutí, nic víc.

A tím to bylo horší.

Chtělo se mu jít ven – panebože, tak moc se mu chtělo (nebo se mu aspoň chtělo chtít) – ale věděl, že to neudělá. Bylo to stejné, jako když ve Stuttgartu odcházel od své rodiny, zaštítěný padělanou oddaností.

Aby žil.

Žití znamenalo žít.

Platilo se za to vinou a hanbou.

*

Během těch prvních dnů, co byl ve sklepě, s ním Liesel neměla nic do činění. Odmítala jeho existenci. Jeho šelestivé vlasy, chladné, kluzké prsty.

Jeho mučivou přítomnost.

Máma a táta.

Tížila je taková vážnost, a tolik rozhodování, které nikam nevedlo.

Uvažovali, že ho odvedou někam jinam.

„Jenže kam?“

Žádná odpověď.

V téhle situaci byli bez přátel, ochromení. Max Vandenburg neměl kam jít. Bylo to na nich. Na Hansovi a Rose Hubermannových. Liesel se nepamatovala, že by se na sebe kdy dívali tak často, a tak vážně.

To oni mu nosili dolů jídlo a připravili prázdnou plechovku od barvy na Maxovu nečistotu. Jejího obsahu se zbavoval Hans, tak rozvážně, jak dokázal, nejlíp když dostal nějakou malířskou zakázku. Rosa mu dolů donesla taky několik kbelíků horké vody, aby se mohl umýt. Žid byl špinavý.

Když teď Liesel odcházela z domu, čekávala na ni u dveří hora studeného listopadového vzduchu.

Na zem padaly lopaty mrholivého deště.

Na silnici se sesouvalo mrtvé listí.

Netrvalo dlouho a s cestou do sklepa byla řada na zlodějce knih. Přiměli ji k tomu.

Váhavě sestupovala po schodech. Věděla, že není třeba slov, že i šoupání jejích nohou ho zburcuje.

Postavila se doprostřed sklepní místnosti a čekala. Připadala si spíš, že stojí za stmívání uprostřed pole. Za stohem sklizených povlaků proti prachu zapadalo slunce.

Max vylezl ven, Mein Kampf v ruce. Po svém příjezdu ho chtěl vrátit Hansi Hubermannovi, ale ten mu řekl, ať si knihu nechá.

Liesel držela večeři a z knihy samozřejmě nespustila oči. Viděla ji párkrát ve Svazu německých dívek, ale nikdy z ní nečetli ani ji jinak nevyužívali. Občas se mluvilo o její velikosti, a slibovalo se, že v budoucích letech, až postoupí do staršího oddílu Hitlerjugend, budou mít příležitost si ji prostudovat.

Max si všiml, na co se dívá, a taky si knihu začal prohlížet.

„Je?“ zašeptala.

Cosi v jejím hlase se jí vzpříčilo v ústech, jako by tam měla zkroucenou hoblinu.

Žid naklonil hlavu trochu blíž. „Bitte? Prosím?“

Podala mu hrachovou polévku a vrátila se nahoru, zčervenalá, zadýchaná, poblázněná.

„Je to dobrá knížka?“

V koupelně si před zrcátkem nacvičovala, co chtěla říct. Vzduch kolem ní ještě plnil zápach moči, protože těsně předtím, než sešla dolů, Max použil plechovku. So ein G’stank, pomyslela si. To je ale smrad.

Ničí moč nevoní tak dobře jako vlastní.

Dni se belhavě vlekly.

Večer co večer, než se propadla do spánku, slyšela z kuchyně mámu a tátu, jak probírají, co se udělalo, co dělají právě teď, a co se musí stát příště. Celou dobu se vedle ní vznášel Maxův obraz. Vždycky tentýž raněný, vděčný výraz ve tváři a oči plné bahna.

Jen jednou zazněl z kuchyně výbuch.

Táta.

„Já vím!“

Hlas měl drsný, ale rychle se vrátil k tlumenému šepotu.

„Musím chodit dál, aspoň párkrát do týdne. Nemůžu být pořád tady. Ty peníze potřebujeme, a kdybych přestal hrát, bylo by jim to podezřelé. Divili by se, proč jsem toho nechal. Řekl jsem jim, že ti minulý týden nebylo dobře, ale teď zas musíme dělat všechno jako vždycky.“

Což byl problém.

Jejich život se nemohl proměnit bouřlivěji, ale bylo nezbytné dělat, že se vůbec nic nestalo.

Představte si, že dostanete facku a vzápětí se usmějete. A pak si představte, že to děláte dvacet čtyři hodin denně.

Tak tohle obnáší schovávání Žida.

Dny se měnily v týdny, a když nic jiného, usouženě se smířili se vším, co dosud vyšlo najevo – což byly všechny důsledky války, muž, který drží slovo, jeden akordeon. Krom toho Hubermannovi během jediného půlroku ztratili syna a obdrželi nesmírně nebezpečnou náhradu.

Liesel nejvíc šokovala mámina proměna. Ať už za to mohl rozmysl, se kterým rozdělovala jídlo, znatelné ztlumení její proslulé pusy, nebo snad mírnější výraz na její lepenkové tváři, najevo vyšla jedna věc.

 JEDNA VLASTNOST 

ROSY HUBERMANNOVÉ

Byla to ženská do nepohody.

Dokonce i když jí měsíc po Maxově premiéře v Himmelstraße artritická Helena Schmidtová odřekla praní a žehlení, jen se posadila ke stolu, a přitáhla si misku. „Dneska se povedla.“

Polévka byla příšerná.

Každé ráno, když Liesel odcházela do školy, nebo v ty dny, kdy se odvážila jít si zahrát fotbal, nebo když měla obejít zbylé zákazníky, říkala jí Rosa tiše: „A nezapomeň, Liesel…“ Dala si prst na ústa, a víc nebylo třeba. Když Liesel přikývla, Rosa dodala: „Hodná holka, Saumensch. A teď mazej.“

Přesně jak říkal táta, a teď i máma, byla to hodná holka. Kudy chodila, držela jazyk za zuby. Tajemství bylo pohřbené hluboko uvnitř.

Procházela městem s Rudym jako vždycky a poslouchala, jak mele. Občas si porovnávali postřehy ze svých oddílů Hitlerjugend, a Rudy se poprvé zmínil o sadistickém mladém veliteli Franzi Deutscherovi. Když zrovna nevyprávěl o tom, jak je Deutscher nesnesitelný, přehrával obvyklou přeskakující desku a zprostředkoval opětovné ztvárnění a sehrání posledního gólu, který dal na fotbalovém stadionu v Himmelstraße.

„Já vím,“ ujišťovala ho Liesel. „Vždyť jsem tam byla.“

„No a co?“

„Takže jsem to viděla, Saukerl.“

„A jak já to mám vědět? Co já vím, nejspíš ses tam někde válela po zemi a polykala to bláto, který za mnou stříkalo, když jsem skóroval.“

Možná zůstala při smyslech jen díky Rudymu, díky jeho pitomému plácání, vlasům nasáklým citronádou a jeho naparování.

Jako by v něm žilo přesvědčení, že život stejně není nic jiného než vtip – nekonečný sled gólů, lumpárny a neměnný repertoár bezvýznamných tlachů.

A byla tu taky starostova žena a četba v knihovně jejího manžela. Bylo v ní teď chladno a s každou návštěvou chladněji, ale Liesel toho nemohla nechat. Vybrala si hraničku knih a z každé si kousíček přečetla, až jednoho odpoledne padla na jednu, kterou nedokázala odložit. Jmenovala se Hvízdal. Zaujala ji proto, že párkrát na Himmelstraße sama jednoho hvízdala zahlédla – Pfiffikuse. Vybavovala si ho, v kabátě a sehnutého, i jeho přítomnost u ohně o Hitlerových narozeninách.

První co se v knize odehrálo, byla vražda. Ubodání. Na jedné vídeňské ulici. Nedaleko Svatoštěpánského dómu.

 KRÁTKÝ ÚRYVEK Z HVÍZDALA 

Ležela vyděšená v kaluži krve a v uších jí

zněla podivná melodie. Vybavil se jí nůž,

dovnitř a ven, a úsměv. Hvízdal se jako

vždycky usmíval, když prchal do tmavé,

vražedné noci…

Liesel si nebyla jistá, jestli ji tak rozechvívají ta slova, nebo za to může otevřené okno. Při každé pochůzce do starostova domu si přečetla tři stránky a po zádech jí přeběhl mráz, ale nemohla to snášet napořád.

S Maxem Vandenburgem to bylo podobně, už ve sklepě taky nemohl vydržet. Nestěžoval si – na to neměl právo –, ale připadal si, že v té zimě pomalu chátrá. Za záchranu, jak se pak ukázalo, mohl poděkovat čtení a psaní, a knize jménem Pokrčení ramen.

„Liesel,“ řekl táta jednoho večera. „Tak jdem.“

S Maxovým příjezdem nastala podstatná prodleva v Lieseliných čtenářských lekcích. Táta měl dojem, že nastala dobrá příležitost na ně navázat. „Na komm,“ pobízel ji. „Nechci, abys z toho vyšla. Dojdi si pro nějakou knížku. Co třeba Pokrčení ramen?“

Znepokojivé na tom všem bylo, že když se s knížkou v ruce vrátila, táta na ni kýval, ať jde za ním do jejich staré pracovny. Do sklepa.

„Ale tati,“ snažila se mu říct, „nemůžeme přece…“

„Co? Copak je tam dole nějaká obluda?“

Začínal prosinec, den byl ledový. Sklep byl s každým betonovým schodem nepřátelštější.

„Je tu moc zima, tati.“

„Předtím ti to nikdy nevadilo.“

„Jo, ale to nebyla takováhle zima…“

Když se propracovali až dolů, táta zašeptal k Maxovi: „Můžeme si půjčit lampu, prosím?“

Plechovky a povlaky se nervózně pohnuly a světlo přešlo z ruky do ruky. Hans se zadíval na ten plamínek, zavrtěl hlavou a přidal pár slov: „Es ist ja Wahnsinn, net? To je ale šílenost, co?“ Než ruka stihla povlaky zevnitř urovnat, zadržel ji. „Pojďte taky. Prosím, Maxi.“

Povlaky se tedy pomalu odsunuly a objevilo se zmořené tělo a tvář Maxe Vandenburga. V zázračných rozpacích stanul ve vlhkém světle. Třásl se.

Hans se dotkl jeho paže, aby ho přitáhl blíž.

„Ježíšmarjájozef. Tady dole nemůžete zůstat. Vždyť byste zmrznul.“ Otočil se. „Liesel. Napusť vanu. Ne moc horkou. Ať je taková, jako by zrovna začínala stydnout.“

Liesel běžela nahoru.

„Ježíšmarjájozef.“

Když doběhla do chodby, zaslechla to ještě jednou.

Ponořil se do malinké vany, a Liesel poslouchala u dveří do koupelny a představovala si, jak se vlažná voda mění v páru, jakmile zahřeje ledovec jeho těla. Máma s tátou zatím v ložnici spojené s obývacím pokojem horečně diskutovali, jejich tichá slova vázla ve stěně chodby.

„Povídám ti, že tam dole umře.“

„Ale co když ho zvenčí někdo uvidí?“

„Ale ne, nahoru bude chodit jenom v noci. Ve dne necháme všude otevřeno. Nic nebudem schovávat. A budem radši v tomhle pokoji než v kuchyni. Radši dál od dveří do domu.“

Ticho.

Pak se ozvala máma. „Dobře… Jo, máš pravdu.“

„Když už riskujeme se Židem,“ řekl táta chvíli nato, „budu radši, když to bude živý Žid,“ a tím okamžikem byl zahájen nový denní režim.

*

Každý večer se v mámině a tátově pokoji zatopilo v krbu a pak se potichu zjevil Max. Sedal v koutě, ochromený a ohromený, nejspíš laskavostí těch lidí, mučivým faktem, že přežil, a především skvostným teplem, které to všechno přehlušilo.

Závěsy byly pevně zatažené, a on spal na podlaze s polštářem pod hlavou, zatímco se oheň vytrácel a měnil v popel.

Ráno se vracel do sklepa.

Člověk bez hlasu.

Židovská krysa, zpátky do díry.

Vánoce přišly a proběhly s pachutí nového nebezpečí. Jak se očekávalo, Hans mladší se doma neukázal (a bylo to současně požehnání i zlověstné zklamání), ale Trudy přijela jako vždycky, a všechno proběhlo hladce.

 CO ZNAMENÁ HLADCE 

Max zůstal ve sklepě. Trudy přijela a zase

odjela bez sebemenšího podezření.

Usnesli se, že Trudy se nedá věřit, i když je mírná a klidná.

„Důvěřujeme jenom těm, kterým musíme,“ prohlásil táta, „a to jsme my tři.“

Maxovi se dostalo jídla navíc a omluvy, že to sice není jeho náboženství, ale obřad to je.

Nestěžoval si.

Jak by taky mohl.

Vysvětlil jim, že je sice Žid výchovou i původem, ale že židovství je teď víc než kdy jindy jen nálepka – zkázonosný příděl nejhloupější smůly, co je k dostání.

Tehdy taky využil příležitosti a řekl, že ho mrzí, že jejich syn nepřijel domů. Táta mu odpověděl, že tyhle věci prostě nemůžou ovlivnit. „Koneckonců,“ dodal pak, „to asi znáte sám – mladý muž je pořád jenom kluk, a kluk má občas právo být paličatý.“

A u toho zůstalo.

Prvních pár týdnů proseděl Max u krbu beze slova. Když se teď každý týden pořádně vykoupal, všimla si Liesel, že už nemá vlasy jako hnízdo z proutí, ale jako snůšku peří, kterým mu popadala hlava. Pořád se cizince styděla, a tak to tátovi jen zašeptala.

„Má vlasy jako peří.“

„Cože?“ Slova přidusil oheň.

Naklonila se blíž. „Že má vlasy jako peří…“ zašeptala znova. Hans Hubermann se podíval přes pokoj a přikývl na souhlas. Podle mě si určitě přál, aby měl takové oči jako ona. Netušili, že Max slyšel každé slovo.

Občas si nahoru brával Mein Kampf, četl si v něm blízko u plamenů a z obsahu knihy mu pěnila krev. Když ji přinesl potřetí, sebrala konečně Liesel odvahu a položila mu svou otázku.

„Je – dobrá?“

Vzhlédl od stránky, sevřel prsty do pěsti a pak je zase uvolnil. Smetl vztek stranou a usmál se na dívku. Nadzvedl si ofinu z peří a nechal ji spadnout k očím. „Je to nejlepší knížka na světě.“ Díval se na tátu, pak zas na dívku. „Zachránila mi život.“ Přisunula se blíž a zkřížila nohy. Tiše se zeptala:

„Jak?“

Tak začalo a každý večer v pokoji pokračovalo období vyprávění. Vyprávělo se tiše, aby bylo jen tak tak slyšet. Před očima všech se skládaly dílky židovské boxerské mozaiky.

V hlase Maxe Vandenburga se občas ozýval humor, i když ten zvuk připomínal drhnutí – jako když jemně třete kamenem o skálu. Znělo to místy z hloubky a jindy rozedraně a občas se to dočista zpřetrhalo. Nejhlouběji se ozývala lítost, roztržení přicházelo s koncem vtipu nebo sebezatracujícím výlevem.

„Kristepane,“ tak zněla nejčastější reakce na příběh Maxe Vandenburga, a po ní obvykle následovaly otázky.

 OTÁZKY JAKO… 

Jak dlouho jste byl v té místnosti?

Kde je teď Walter Kugler?

Víte, co se stalo s vaší rodinou?

Kam jela ta chrápající ženská?

Prohrávat tři deset! Proč jste s ním pořád

zápasil?

Když pak Liesel probírala události svého života, tyhle večery v obývacím pokoji patřily k jejím nejživějším vzpomínkám. Vybavovala si světlo hořící na Maxově skořápkové tváři a cítila i lidskou příchuť jeho slov. Líčil jim svou cestu k přežití, jako by ji ze sebe kousek po kousku vykrajoval a předkládal jim je na podnose.

„Jsem hrozný sobec.“

Když to řekl, zakryl si tvář loktem jako štítem. „Všechny opustit. Přijít sem. Vystavit vás nebezpečí…“ Vysypal to všechno ze sebe a pak je začal odprošovat. Přes tvář měl záplatu ze zoufalství a zármutku. „Omlouvám se. Mrzí mě to, věřte mi. Omlouvám se, moc se omlouvám –!“

Paže se dotkla ohně, až ucukl.

Všichni se na něj tiše dívali, a pak táta vstal a šel blíž. Přisedl si k němu.

„Nespálil sis loket?“

Jednoho večera seděli Hans, Max a Liesel před krbem. Máma byla v kuchyni. Max zase pročítal Mein Kampf.

„Víš co?“ řekl Hans. Naklonil se k ohni. „Liesel je taky velká čtenářka.“ Max nechal knihu klesnout. „Máte toho společného víc, než bys řekl.“ Táta zkontroloval, jestli nejde Rosa. „Taky má moc ráda pořádný pěstní zápas.“

„Tati!“

Liesel, ke konci jedenáctého roku pořád hubená jak lunt, seděla zády ke stěně a byla celá bez sebe „Já jsem se nikdy neprala!“

„Psst,“ smál se táta. Dal si prst na ústa a zase se naklonil, tentokrát k Liesel: „Jo, a co to, jak jsi nařezala Ludwigovi Schmeiklovi, co?“

„Já jsem ne –“ Byla v pasti. Další zapírání nemělo smysl. „Jak ses o tom dozvěděl?“

„Potkal jsem u Knollerů jeho tátu.“

Liesel schovala tvář do dlaní. Když ji zas odkryla, položila klíčovou otázku. „Řekls to mámě?“

„Blázníš?“ Mrkl na Maxe a zašeptal dívce: „Jsi přece ještě naživu, ne?“

Ten večer taky táta poprvé po celých měsících zahrál doma na harmoniku. Trvalo to půl hodiny, a pak se Maxe zeptal:

„Učil ses?“

Tvář v koutě se dívala do plamenů. „Ano.“ Pak byla poměrně dlouhá pauza. „Do devíti let. Pak matka prodala školu a přestala učit. Nechala si jen jeden nástroj, a když jsem se pak nechtěl učit, tak to vzdala i se mnou. Byl jsem hloupej.“

„Ne,“ řekl táta. „Byl jsi kluk.“

Během těch nocí se Liesel Memingerová a Max Vandenburg dostali k další věci, kterou měli společnou. Každý ve svém pokoji se probouzeli z nočních můr, jeden s výkřikem z prostěradel stahujících do hlubiny, druhý se zalapáním po dechu vedle kouřícího krbu.

Občas se stalo, že když si Liesel s tátou četli, zaslechli někdy kolem třetí ráno, jak se Max probouzí. „Má sny jako ty,“ říkal táta, a jednou se Liesel, vyplašená zvukem Maxovy úzkosti, dokonce rozhodla vstát z postele. Slyšela jeho příběh, takže tušila, co v těch snech vídá, možná dokonce přesně věděla, která část jeho historie ho každou noc navštěvuje.

Tichounce prošla chodbou do ložnice v obývacím pokoji.

„Maxi?“

Tichý šeptot, zastřený v ospalém hrdle.

Nejdřív se neozýval, ale pak se posadil a šmátral ve tmě.

Táta zůstal v pokoji, a Liesel se posadila ke krbu vedle Maxe. Za nimi hlučně spala máma. Ta by to natřela i té chrápající ženské ve vlaku.

Z ohně už nezůstalo nic než pohřeb dýmu, současně mrtvého a umírajícího. Tento večer tu však zněly i hlasy.

 VÝMĚNA NOČNÍCH MŮR 

Dívka: „Pověz mi, co vidíš,

když se ti tohle zdá?“

Žid: „…vidím sám sebe, jak se otáčím

a mávám na rozloučenou.“

Dívka: „Já mám taky ošklivé sny.“

Žid: „Co vidíš ty?“

Dívka: „Vlak, a svého mrtvého bratra.“

Žid: „Svého bratra?“

Dívka: „Umřel, když jsem se

stěhovala sem, cestou.“

Dívka a Žid, společně: „Ja – ano.“

Bylo by hezké napsat, že po tomto malém průlomu už Liesel ani Max už ta zlá noční vidění neměli. Bylo by to pěkné, ale byla by to lež. Noční můry přicházely jako dřív, docela jako když se doslechnete, že nejlepší hráč soupeře je zraněný nebo nemocný, ale pak nastoupí, rozcvičuje se spolu s ostatními a chystá se vyběhnout na hřiště. Nebo jako vlak, co přijíždí přesně podle jízdního řádu k nočnímu nástupišti a za sebou na laně táhne vzpomínky. A že bylo co tahat. Se spoustou kodrcání.

Změnilo se jen to, že Liesel pověděla tátovi, že už by měla být dost velká na to, aby se se svými sny popasovala sama. Vypadal na chvilku, jako by ho to trochu ranilo, ale nebyl by to on, aby se nepokusil říct co nejpřesvědčivěji tu nejsprávnější věc.

„No zaplaťpámbu,“ usmál se trochu, „aspoň se můžu konečně pořádně vyspat. To křeslo by byla moje smrt.“ Vzal děvče kolem ramen a šli spolu do kuchyně.

Jak šel čas, rozvinul se zřetelný rozdíl mezi dvěma velmi odlišnými světy – světem uvnitř domu číslo 33 na Himmelstraße, a světem, který setrvával a otáčel se venku. Šlo o to udržet je od sebe.

Liesel objevovala další způsoby využití vnějšího světa. Když se jednou vracela s prázdným rancem od prádla, všimla si, že z jedné popelnice čouhají noviny. Týdenní příloha Molchingského expresu. Vytáhla ji a donesla domů, kde ji věnovala Maxovi. „Říkala jsem si,“ vysvětlovala mu, „že by sis třeba rád vyluštil křížovku, abys neměl dlouhou chvíli.“

Max její gesto ocenil, a aby ospravedlnil fakt, že noviny donesla domů, přečetl je od začátku do konce a za pár hodin jí ukázal křížovku, až na jedno slovo vyluštěnou.

„Zatracená 17 svisle,“ komentoval to.

V únoru 1941 dostala vděčná Liesel k dvanáctým narozeninám další očtenou knihu. Jmenovala se Bahenní lidé a pojednávala o velmi podivném otci se synem. Objímala mámu a tátu, a Max stál v rozpacích v koutě.

„Alles Gute zum Geburtstag,“ usmál se slabounce. „Všechno nejlepší k narozeninám.“ Ruce měl v kapsách. „Vůbec jsem to nevěděl, jinak bych ti taky něco dal.“ Byla to pustá lež – neměl co jí dát, leda snad Mein Kampf, a takovou propagandu by německé dívence nedal ani náhodou. To by bylo, jako kdyby jehně podávalo řezníkovi nůž.

Nastalo rozpačité ticho.

Mámu i tátu objala.

Max vypadal tak osaměle.

Liesel polkla.

A pak došla až k němu a objala ho taky. „Děkuju, Maxi.“

Nejdřív tam jen tak stál, ale jak ho držela, jeho ruce se pomalu zvedly a jemně se přitiskly k jejím lopatkám.

Až později se dozvěděla, jak bezmocně se v tu chvíli Max Vandenburg tvářil. Zjistila také, že se tehdy rozhodl, že jí za to něco dá. Často si ho představuju, jak tu noc leží a nespí a uvažuje, co by jí tak mohl nabídnout.

Dopadlo to tak, že dárek byl odevzdán na papíře asi o týden později.

Donesl jí ho brzy po ránu, a pak zas po betonových schodech sešel k místu, kterému teď s oblibou říkal domov.

SKLEPNÍ STRÁNKY

Po celý týden se Liesel nesměla za žádnou cenu přiblížit ke sklepu. To máma s tátou se postarali, aby Max dostal jíst.

„Ne, Saumensch,“ odpovídala máma pokaždé, když se Liesel nabídla. Pokaždé se našla nějaká nová výmluva. „Co kdybys udělala pro změnu něco užitečného tady? Třeba dožehlila? Myslíš, že roznášet to po městě je něco extra? Zkus si to vyžehlit!“ Když se proslavíte jízlivostí, můžete pak potajmu konat všemožné dobré věci. Zafungovalo to i teď.

V tom týdnu Max vytrhal několik stránek ze svého Mein Kampfu a natřel je nabílo. Pak je přichytil kolíčky ke šňůrám nataženým z jednoho konce sklepa na druhý. Když uschly, nastala ta těžší část. Ve škole ho naučili dost, aby s tím vždycky vystačil, ale rozhodně nebyl žádný spisovatel ani malíř. I tak si slova připravil v hlavě, dokud je nedokázal bez chyby opakovat. Teprve potom začal na papíry plné bublin a zkroucené napětím zasychající barvy zapisovat svůj příběh. Používal k tomu malý černý štětec.

Dohlížitel

Spočítal si, že potřebuje třináct stránek, takže jich přebarvil čtyřicet; přepokládal, že těch zkažených bude alespoň dvakrát tolik než těch povedených. Krom toho tu byly cvičné verze na stránkách Molchingského expresu, na kterých svou jednoduchou, neohrabanou kresbu vylepšoval až na úroveň, se kterou se dokázal smířit. Při práci slyšel šeptaná dívčí slova. „Má vlasy,“ říkala mu zas a znova, „jako peří.“

Když práci dokončil, propíchal listy nožem a provázkem je sešil k sobě. Výsledkem byla knížečka o třinácti stránkách; stálo v ní tohle:

obrázek 1:

Celý život

mě strašili muži,

kteří nade mnou stáli.

obrázek 2:

První byl myslím můj otec,

ten ale zmizel dřív,

než jsem si ho stačil zapamatovat.

obrázek 3:

Jako kluk jsem se nevím proč

rád pral. Dost často jsem prohrával.

To pak nade mnou stál jiný kluk,

občas mu z nosu kapala krev.

obrázek 4:

O mnoho let později jsem se

musel skrývat. Snažil

jsem se nespat, protože jsem se

bál, kdo tam bude, až se probudím.

Ale měl jsem štěstí.

Pokaždé to byl můj přítel.

obrázek 5:

Když jsem se skrýval, zdávalo

se mi o jednom muži. Nejhorší

bylo, když jsem vyjel ho hledat.

obrázek 6:

Díky čirému štěstí a po spoustě

kroků se mi to podařilo.

obrázek 7:

Dlouhou dobu jsem u nich prospal.

Prý tři dny… a koho jsem

uviděl, když jsem se probudil?

Nade mnou nestál muž,

ale někdo docela jiný.

obrázek 8:

Jak šel čas, já a ta dívka

jsme si uvědomili, že máme

hodně společného.

VLAK

SNY

PĚSTI

obrázek 9:

Ale jedna věc

je zvláštní.

Ta dívka říká,

že vypadám jako

něco jiného.

obrázek 10:

Teď bydlím ve sklepě.

Ve spánku mi pořád bydlí

zlé sny.

Jednou když skončila má

obvyklá noční můra, stál nade mnou

stín. „Pověz mi, co se ti zdálo,“

řekla. Tak jsem jí to řekl.

obrázek 11:

Na oplátku mi vyložila,

z čeho se skládají

její sny.

obrázek 12:

Myslím, že já a ta dívka

jsme teď přátelé. Měla

narozeniny, ale dárek dala

ona mně.

Díky tomu jsem pochopil,

že ten nejlepší, kdo nade mnou

kdy stál, vůbec není muž…

obrázek 13:

CENNÝ

CENNÝ

CENÝ

CENNÝ

SVĚTLO

VODA

POHYB

SVĚTLO

SVĚTLO

Jednoho dne na konci února, když se Liesel nad ránem probudila, vešla do jejího pokoje postava. Celý Max, téměř k nerozlišení od bezhlesého stínu.

Liesel propátrávala tmu, ale jen matně rozeznala, že se k ní někdo blíží.

„Je tu někdo?“

Odpověď se neozvala.

Nic než skoroticho jeho kroků. Přišel až k posteli a na podlahu vedle jejích ponožek položil své stránky. Zapraskaly. Jen trošku, z jedné strany byly ohnuté k podlaze.

„Kdo je to?“

Tentokrát odpověď přišla.

Nepoznala, odkud vlastně ta slova vycházejí. Podstatné ale bylo, že dolehla až k ní. Přišla a klekla si vedle její postele.

„Opožděný dárek k narozeninám. Ráno si ho prohlédneš. Dobrou noc.“

Chvilku kolísala na hranici mezi spánkem a bděním, už si ani nebyla jistá, jestli se jí nezdálo, že za ní Max přišel.

Když se ráno probudila a převalila na bok, uviděla ty stránky ležet na zemi. Natáhla se dolů a zvedla je, naslouchala vlnění papíru ve svých ranních dlaních.

Celý život mě děsili muži, kteří nade mnou stáli…

Otáčela listy a ty praskaly jako statická elektřina doprovázející příběh.

Prý tři dny… a koho jsem uviděl, když jsem se probudil?

Přemazané stránky Mein Kampfu se při otáčení dusily pod roubíkem bílého nátěru.

Díky tomu jsem pochopil, že ten nejlepší, kdo nade mnou kdy stál…

*

Liesel si dárek od Maxe Vandenburga přečetla a prohlédla třikrát, a pokaždé si všímala jiného tahu štětce či jiného slova. Když dočetla potřetí, co nejtišeji vstala z postele a šla do pokoje, kde spali máma s tátou. Místo vyčleněné vedle krbu bylo prázdné.

Když o tom přemýšlela, zdálo se jí vlastně náležité – nebo líp, bezvadné – poděkovat mu tam, kde ty stránky vznikly.

Sešla po schodech do sklepa. Uviděla, jak se do jedné stěny vpíjí imaginární fotografie v rámečku – tajemství s tichým úsměvem.

Cesta k naházeným povlakům a sbírce plechovek s barvami, které skrývaly Maxe Vandenburga, byla dlouhá, byť sotva pár metrů. Odsunula povlaky nejblíž u zdi, až se vytvořil úzký průhled.

Nejprve z něj uviděla rameno, a tou nevelkou mezerou kousek po kousku, pomalu a s námahou, protáhla ruku, až na rameni spočinula. Šaty měl studené. Neprobudil se.

Cítila jeho dech a jemné stoupání a klesání ramene. Chvilku se na něj dívala. Pak se posadila a opřela.

Ospalý vzduch jako by ji následoval.

Na zdi u schodiště velkolepě vyvstávala načmáraná cvičná slova, zubatá a dětská a nádherná. Dívala se, jak dívka spí u spícího ukrytého Žida, s rukou na jeho rameni.

Oba dýchali.

Německé a židovské plíce.

U zdi se jako krásné mravenčení v Lieseliných nohou usadil ochablý a spokojený Dohlížitel.

ČÁST PÁTÁ



Hvízdal

ve které se objevuje:

plující kniha – hráči – malý duch –

dvojí sestřih – rudy v hitlerjugend –

poražení a kresby – hvízdal a jedny

boty – tři pitomé činy – a vyděšený

kluk se zmrzlýma nohama

PLUJÍCÍ KNIHA

(část první)

Po řece Amper plula kniha.

Do vody skočil kluk, knihu dohnal a pravou rukou ji vylovil. Smál se od ucha k uchu.

Stál po pás v ledové, prosincové vodě.

„Co takhle pusu, Saumensch?“ volal.

Obklopoval ho nádherně, skvostně, odporně ledový vzduch. Nemluvě o hmatatelné bolesti, kterou mu způsobovala voda, hutná voda sahající od kotníků až po zadek.

Co takhle pusu?

Co takhle pusu?

Chudák Rudy.

 STRUČNÉ SDĚLENÍ 

O RUDYM STEINEROVI

Nezasloužil si umřít tak, jak umřel.

Vidíte před očima rozměklé okraje papíru, které se mu přilepily k prstům. Vidíte roztřesenou blonďatou ofinu. Děláte předčasný závěr, stejně jako bych to udělala já, že Rudy umřel ještě ten den na podchlazení. Ale neumřel. Vzpomínky jako tahle mi jenom připomenou, že si nezasloužil osud, který ho dostihl ani ne dva roky nato.

Odvést kluka jako Rudy byla v řadě ohledů loupež – měl v sobě tolik života, tolik pro co žít ale i tak jsem si jistá, že by se mu líbilo, kdyby viděl ty strašné trosky a nadouvající se nebe toho večera, kdy zemřel. Plakal by a otočil by se a usmál se, kdyby viděl zlodějku knih na všech čtyřech u svého neživého těla. Potěšilo by ho, kdyby ji viděl, jak ho líbá na zaprášené, bombou zasažené rty.

Ano, vím to.

Ve tmavé hloubi svého temně bušícího srdce to vím. Líbilo by se mu to, a jak.

Vidíte?

I smrt má srdce.

HRÁČI

(Sedmistranná kostka)

Jistě, je to neslušné. Pokazila jsem konec, nejen celé knihy, ale taky téhle konkrétní části. Prozradila jsem vám dvě události předem, protože mě nijak zvlášť nebaví budovat tajemství. Tajemství mě otravuje. Stravuje. Já vím, co se stane, a teď to víte i vy. Ale ty peripetie, které nás k tomu dovedou, ty mě zlobí, matou, zajímají a ohromují. Ještě je třeba mnohé promyslet.

Ještě je co vyprávět.

Hlavně je samozřejmě třeba probrat knihu jménem Hvízdal, mimo jiné to, jak se vlastně stalo, že v předvánočním čase roku 1941 plula po řece Amper. S tím vším se musíme vypořádat nejdřív, co říkáte?

Takže domluveno.

Uděláme to.

Začalo to hrou. Schováte Žida, a kostka je ve hře a vy s tím musíte žít. A takhle to vypadá.

obrázky18 I. SESTŘIH: PROSTŘEDEK DUBNA 1941

Život se s ještě větší vervou začal tvářit, že je všechno normální. Hans a Rosa Hubermannovi se hádali v obýváku, i když mnohem tišeji než dřív. Liesel jako obvykle přihlížela.

Na hádku se založilo předchozího večera. Hans a Max seděli ve sklepě ve společnosti plechovek s barvou, slov a povlaků proti prachu. Max se zeptal Hanse, jestli by ho Rosa nemohla někdy ostříhat. „Vlasy mi padají do očí,“ řekl, a Hans odpověděl: „Uvidíme, co se dá dělat.“

Rosa se teď hrabala v zásuvkách a házela na tátu slova spolu s ostatním harampádím. „Kde jsou ty zatracený nůžky?“

„V té spodní nejsou?“

„Tam už jsem se dívala.“

„Třeba jsi je přehlídla.“

„Jsem snad slepá?“ Zvedla hlavu a zahulákala: „Liesel!“

„Tady jsem.“

Hans se nahrbil. „Hergot ženská, chceš, abych ohluchnul?“

„Ticho, Saukerl.“ Rosa se dál přehrabovala a pak se zeptala děvčete: „Kde jsou ty nůžky, Liesel?“ Ale Liesel taky neměla ponětí. „Ty jseš taky k ničemu, co, Saumensch.“

„Ji do toho netahej.“

Mezi ženou s pružnými vlasy a mužem se stříbrnýma očima padla ještě řádka slov, a pak Rosa zásuvku přibouchla. „Stejně bych mu tam nejspíš nadělala samý zuby.“

„Zuby?“ Vypadalo to, že si táta začne rvát vlastní vlasy, ale hlas mu zeslábl do sotva slyšitelného šepotu. „Copak ho sakra přijde někdo okukovat?“ Chtěl říct ještě něco, ale vyrušil ho rozčepýřený zjev Maxe Vandenburga, který stál zdvořile a v rozpacích ve dveřích. Přinesl si svoje nůžky a teď je podával ne Hansovi nebo Rose, ale té dvanáctileté dívce. Byla to ta nejpokojnější možnost. Ústa se mu chvěla, ještě než promluvil: „Mohla bys?“

Liesel vzala nůžky a rozevřela je. Byly místy rezavé a místy lesklé. Podívala se na tátu, a když přikývl, šla s Maxem do sklepa.

Žid se posadil na plechovku s barvou. Kolem krku dostal povlak proti prachu. „Udělej tam, kolik zubů chceš,“ řekl jí.

Táta zaujal pozici na schodech.

Liesel nadzvedla první chomáč vlasů Maxe Vandenburga.

Začala stříhat ty peříčkovité pramínky, zvědavá na to, jaký zvuk nůžky vydají. Žádné cvakání; ale zaskřípání kovových čelistí na každém svazku přestřižených vláken.

Když skončila, byl sestřih místy trochu neobratný, místy nakřivo. Vyšla nahoru s odstřižky vlasů v dlaních. Hodila je do kamen. Rozškrtla sirku a pak se dívala, jak se celý chomáč kroutí a bortí do oranžové a rudé.

A zase stál ve dveřích Max, tentokrát na schodech do sklepa. „Děkuju, Liesel.“ Hlas měl dlouhý, zastřený, zněl v něm ukrytý úsměv.

Sotva to vyslovil, zase zmizel, zpátky do země.

obrázky19 II. NOVINY: ZAČÁTEK KVĚTNA

„Mám ve sklepě Žida.“

„Mám Žida. Ve sklepě.“

Liesel Memingerová tahle slova zaslechla, když seděla na podlaze starostova pokoje plného knih. Vedle ní ležel ranec s prádlem a nad stolem se jako opilá hrbila přízračná postava starostovy ženy. Před Liesel ležel rozečtený Hvízdal, strany dvacet dva a dvacet tři. Zvedla hlavu. Představovala si, jak jde přes pokoj, jemně odtahuje chmýří světlých vlasů a šeptá ženě do ucha:

„Mám ve sklepě Žida.“

Kniha v klíně se zachvěla a v ústech se jí usadilo tajemství. Udělalo si pohodlí. Hodilo nohu přes nohu.

„Už bych měla jít domů.“ Tentokrát promluvila doopravdy. Ruce se jí třásly. Navzdory náznaku slunečního svitu v dálce se oknem prohnal mírný vánek a s ním déšť jako rozváté piliny.

Liesel vrátila knihu na místo, pak židle tupě zaskřípala po podlaze a žena došla k ní. Vždycky to končilo takhle. Jemná kolečka usoužených vrásek se rozšířila, když natáhla ruku a knihu zase vyndala.

Nabízela ji dívce.

Liesel couvla.

„Ne,“ řekla, „děkuju vám. Mám dost knížek doma. Možná jindy. Teď zrovna zase jednu čteme s tátou. Tu jak jsem tenkrát večer sebrala z ohně, víte kterou.“

Starostova žena přikývla. Jednu věc je třeba Liesel Memingerové přiznat. Kradla knihy, jen když jí to připadalo nezbytné. Teď zrovna jich víc nepotřebovala. Už se čtyřikrát pročetla Bahenními lidmi, a zrovna se těšila z opětovného seznámení s Pokrčením ramen. Každý večer před spaním taky otevírala neselhávajícího hrobařského rádce. Hluboko v něm byl pohřbený Dohlížitel. Bezhlesně artikulovala slova a dotýkala se ptačích postav. Pomalu obracela rámusivé stránky.

„Na shledanou, Frau Hermannová.“

Vyšla z knihovny, prošla po prkenné podlaze v chodbě k obludným dveřím a ven. Jak měla ve zvyku, zůstala chvíli stát na schodech a dívala se na Molching pod sebou. Město bylo to odpoledne zakryté žlutou mlhou, a ta hladila střechy, jako by to byla zvířátka, a natékala do ulic jako do van.

Na Münchener Straße se zlodějka knih proplétala tam a zpátky mezi muži a ženami pod deštníky – holka v pláštěnce, která se beze studu přesouvá od jedné popelnice ke druhé. Jako kyvadlo.

„Tady!“

Zasmála se na měděné mraky, oslavila ty zválené noviny a pak natáhla ruku a vyndala je ven. Přední a zadní strana byly sice potřísněné slzami tiskařské černi, ale ona je přesto pečlivě složila napolovic a strčila si je pod paži. Takhle to dělala každý čtvrtek už hezkých pár měsíců.

Čtvrtek byl teď posledním dnem, kdy mohla Liesel Memingerová jít s prádlem, a obvykle jí poskytl jakous takous odměnu. Nikdy nedokázala potlačit triumfální pocit, když někde našla Molchingský expres nebo nějakou jinou tiskovinu. Když našla noviny, byl to dobrý den. Když v nich zůstala nevyluštěná křížovka, byl to skvělý den. Došla domů, zavřela za sebou dveře a odnesla je dolů Maxi Vandenburgovi.

„Co křížovka?“ ptával se.

„Čistá.“

„Vynikající.“

Žid se usmál, vzal si balíček papíru a začal ho číst v tom chabém přídělu sklepního světla. Liesel ho často pozorovala, jak se soustředí na čtení, jak vyplňuje křížovku a znovu noviny čte, od první do poslední strany.

Oteplovalo se, a Max zůstával ve sklepě celou dobu. Dveře do sklepa se přes den nechávaly otevřené, aby k němu dosáhla malá zátoka denního světla z chodby. Chodba samotná nebyla sice slunečním světlem přímo zaplavená, ale v jistých situacích berete, co je. Zakaboněné světlo je lepší než žádné, a bylo potřeba šetřit. Hladina petroleje sice ještě neklesla nebezpečně nízko, ale lépe bylo omezit spotřebu na minimum.

Liesel sedávala na hromadě povlaků proti prachu. Když Max vyplňoval křížovku, četla si. Seděli pár metrů od sebe, mluvili velice zřídka a ozývalo se jen obracení stránek. Liesel často nechávala své knížky Maxovi, když šla do školy. Zatímco Hanse Hubermanna a Erika Vandenburga nadobro spojila hudba, Maxe a Liesel drželo pohromadě tiché shromáždění slov.

„Ahoj, Maxi.“

„Ahoj, Liesel.“

Seděli a četli.

Občas ho pozorovala. Usnesla se, že nejlíp ho vystihuje obraz pobledlého soustředění. Béžová pokožka. V každém oku bažina. Dýchal jako uprchlík. Zoufale, ale neslyšně. Jen jeho hrudník prozrazoval, že je naživu.

Liesel časem začala zavírat oči a prosit Maxe, ať ji zkouší ze slov, která stále psala špatně, a nadávala, když jí znovu vyklouzla. Pak vstávala a malovala je na zeď, kamkoli a třeba desetkrát. Max Vandenburg a Liesel Memingerová společně vdechovali vůni cementu a barev.

„Měj se, Maxi.“

„Měj se, Liesel.“

Ležela pak v posteli, nespala a představovala si ho tam dole, ve sklepě. V jejích večerních představách spal vždycky úplně oblečený, včetně bot, kdyby musel zase utíkat. Spal jen na půl oka.

obrázky20 III. ZPRÁVA O POČASÍ: PŮLKA KVĚTNA

Liesel otevřela najednou dveře i ústa.

Její tým před chvílí na Himmelstraße porazil Rudyho mužstvo 6:1, a Liesel vrazila triumfálně do kuchyně a vyložila mámě i tátovi všechno o gólu, který dala. Pak běžela do sklepa a všechno to do puntíku popsala Maxovi. Ten složil noviny a pozorně ji poslouchal a smál se, když se smála ona.

Když dospěla historie gólu ke konci, bylo pěkných pár minut ticho. Pak Max zvolna zvedl hlavu. „Liesel, mohla bys pro mě něco udělat?“

Dívka, stále nadšená z vítězství na Himmelstraße, rovnýma nohama vyskočila z hromádky povlaků. Neřekla nic, ale ten pohyb jasně ukázal, že je ochotná poskytnout mu právě to, co po ní bude chtít.

„Řeklas mi všechno o tom gólu,“ vysvětloval, „ale já vůbec nevím, jaký je venku den. Nevím, jestli jsi dala branku na sluníčku, nebo jestli třeba všechno zakrývaly mraky.“ Rukou si přejel sestříhané vlasy a jeho bažinaté oči prosily o tu nejprostší ze všech prostých věcí: „Mohla by ses vrátit nahoru a říct mi, jak to vypadá s počasím?“

Liesel samozřejmě vyběhla po schodech, zastavila se pár metrů za poplivanými dveřmi, otočila se na patě a prohlédla si nebe.

Když se vrátila do sklepa, všechno mu pověděla.

„Nebe je dneska modré, Maxi, a je na něm velký dlouhý mrak, natažený, jako lano. A na konci je slunce, jako žlutá díra…“

Maxovi bylo v tu chvíli jasné, že takovou zprávu o počasí mu mohlo přinést jen dítě. Namaloval na stěnu dlouhé, pevně uvázané lano, a na jeho konec žluté slunce pouštějící čůrky barvy, málem byste se do něj mohli ponořit. Na oblačné lano nakreslil dvě postavičky – hubenou holku a vysušeného Žida – a ty šly, s rukama roztaženýma kvůli rovnováze, směrem k crčícímu slunci. Pod obrázek napsal následující větu.

 SLOVA, KTERÁ NAPSAL 

MAX VANDENBURG NA STĚNU

Bylo pondělí a oni šli po laně ke slunci.

obrázky21 IV. BOXER: KONEC KVĚTNA

Max Vandenburg měl jen studený beton a spoustu času, který s ním mohl trávit.

Minuty byl kruté.

Hodiny byly trýznivé.

V každém bdělém okamžiku nad ním stála ruka času, a ta ho nikdy neváhala zmáčknout. Usmála se a stiskla a pak ho nechala žít. Nechat někoho naživu může být pořádná zlomyslnost.

Hans Hubermann alespoň jednou za den scházíval po schodech do sklepa na kus řeči. Rosa mu občas donesla zbylou kůrku chleba. Ale Max se přistihl, že teprve když za ním dolů přijde Liesel, zase se v něm pořádně probudí zájem o život. Nejdřív tomu zkoušel vzdorovat, ale bylo to s každým dnem obtížnější, když se Liesel zjevila pokaždé s novou zprávou o počasí, a hlásila buď blankytnou oblohu, lepenkové mraky, anebo že se prodralo slunce, jako by se tam po vydatné večeři usadil přejedený Bůh.

O samotě cítil Max nejostřeji mizení. Všechno, co měl na sobě, bylo šedé – ať už byla počáteční barva šedá nebo jiná – kalhoty, vlněný svetr i sako, které z něj stékalo jako voda. Často kontroloval, jestli se mu neloupe kůže, protože mu připadalo, že se rozpouští.

Potřeboval sled nových úkolů. Tím prvním bylo cvičení. Začal s kliky, ležel břichem dolů na studené podlaze sklepa a vzpíral se vzhůru. Připadalo mu, že se mu paže v loktech lámou, vlastní srdce viděl vytékat z těla a žalostně odkapávat na zem. Jako kluk ve Stuttgartu dokázal udělat padesát kliků za sebou. Dnes je mu čtyřiadvacet, je o dobrých sedm kilo lehčí, než býval, a sotva jich udělá deset. Po týdnu dělal tři série po sobě, v každé šestnáct kliků a dvaadvacet sedů-lehů. Když skončil, sedal opřený o sklepní stěnu se svými přítelkyněmi, plechovkami s barvou, a až v zubech cítil svůj tep. Svaly měl jak těsto.

Občas si říkal, jestli to vůbec stojí za to, takhle se honit. Někdy ale, když se mu srovnal tep a tělo zas pracovalo, jak mělo, zhasl světlo a postavil se do sklepní tmy.

Bylo mu sice čtyřiadvacet, ale ještě pořád měl představivost.

„V modrém rohu,“ komentoval tiše, „nastupuje mistr světa, árijský šampión – Führer.“ Vydechl a obrátil se. „V červeném rohu nastupuje Žid, vyzývatel s krysím ksichtem – Max Vandenburg.“

Všechno se to zhmotnilo kolem něj.

Nad ring se sneslo bílé světlo, kolem stál dav. Bylo slyšet mumlání, ten kouzelný zvuk, když mluví najednou hodně lidí. Jak to že měl každý z těch lidí tolik co říct ve stejnou chvíli? Samotný ring byl dokonalý. Dokonalá plachta na zemi, krásné provazy. Dokonce i zatoulaná vlákna v každé z těch ztloustlých tkaniček byla bezchybná a v napjatém, bílém světle zářila. Místnost byla cítit cigaretami a pivem.

Adolf Hitler stál úhlopříčně přes ring, v protějším rohu, a s ním jeho doprovod. Nohy mu čněly zpod červenobílého pláště s černou svastikou vypálenou na zádech, Do tváře měl vpletený knírek. Jeho trenér, Goebbels, mu šeptal jakási slova. Hitler poskakoval z nohy na nohu a smál se. Nejhlasitěji se smál, když komentátor vypočítával jeho četné úspěchy. Každý v oddaném davu vyvolal halasný potlesk. „Neporažený!“ vyvolával komentátor. „Neporažený mnoha Židy, mnoha dalšími, kteří ohrožují ideál němectví. Herr Führer,“ uzavřel, „zdravíme vás!“ A dav kolem: bouře.

Pak, když se všichni uklidnili, přišla řada na vyzývatele.

Komentátor mávl směrem k Maxovi, který stál samotný v červeném rohu. Žádný plášť. Žádný doprovod. Jen osamocený mladý Žid s páchnoucím dechem, holou hrudí a unavenýma rukama i nohama. Trenýrky měl šedé, jak jinak. I on se pohupoval z nohy na nohu, ale co nejméně, aby šetřil energií. Stálo ho to spoustu potu v tělocvičně, než se dostal do váhové kategorie.

„Vyzývatel!“ zvolal komentátor. Udělal dramatickou pauzu, „…židovské krve.“ Dav zahučel jako zástup hejkalů. „Váhová kategorie…“

Zbytek jeho proslovu nebylo slyšet. Přehlušily ho urážky z tribun, a Max se díval, jak se jeho protivník svléká z pláště a jde ke středu ringu, aby vyslechl pravidla a potřásl si rukou se soupeřem.

„Guten Tag, Herr Hitler,“ kývnul Max, ale Führer mu jen ukázal žluté zuby a pak je zase přikryl rty.

„Pánové,“ začal sporý rozhodčí v černých kalhotách a modré košili. U krku měl upevněného motýlka. „Za prvé a především chceme vidět pěkný férový zápas.“ Pak se obrátil na Führera. „Pokud ovšem, Herr Hitler, nezačnete prohrávat. Kdyby se to stalo, jsem naprosto ochoten přivřít oko nad jakoukoli nepřiměřenou taktikou, které byste třeba chtěl užít k tomu, abyste tuhle hroudu židovské špíny a smradu zatloukl do podlahy.“ Velmi zdvořile pokývl. „Je to jasné?“

Führer pak pronesl první slovo: „Naprosto.“

Maxovi rozhodčí poskytl varování. „Pokud jde o tebe, můj zlatej Žide, na tvým místě bych si dával majzla. Opravdu majzla,“ a pak poslal oba do jejich kouta.

Následovalo krátké ticho.

Zvonec.

První vyrazil Führer, kostnatý a na nejistých nohou, vyřítil se na Maxe a udeřil ho tvrdě přímo do obličeje. Dav, v uších ještě zvuk zvonce, se zatetelil a jejich spokojený smích se vrhl přes provazy. Hitler udeřil Maxe do tváře, jako když kopne kůň, několikrát si ho podal, rty, nos, bradu, dech mu kouřil z úst – a Max se ještě neodvážil ze svého rohu. Zvedl ruce, aby ten výprask ztlumil, ale Führer se pak zaměřil na jeho žebra, ledviny, plíce. A ty jeho oči, ty Führerovy oči. Byly lahodně hnědé – jako židovské oči – a tak odhodlané, že i Max zůstal chvíli stát jako přimražený, když v účinné změti bušících rukavic zachytil jejich pohled.

Zápas měl jen jedno kolo, a to trvalo celé hodiny, a po většinu času se nic neměnilo.

Führer bušil do boxovacího pytle – Žida.

Všude byla židovská krev.

Jako rudé dešťové mraky na bílé plátěné obloze pod jejich nohama.

Nakonec se Maxovi začala podlamovat kolena, lícní kosti potichu sténaly, Führerova potěšená tvář ho dál otloukala, dokud se vyčerpaný, zbitý a zlomený Žid nezhroutil na zem.

Nejdřív řev.

Pak ticho.

Rozhodčí počítal. Měl zlatý zub a v nose hojnost chlupů.

Max Vandenburg, Žid, se pomalu vyškrábal na nohy a narovnal se. Hlas se mu třásl. Výzva: „Tak pojď, Führere,“ řekl, a když Adolf Hitler svého židovského protivníka napadl, Max uhnul a zahnal ho do rohu. Zasáhl ho sedmkrát, a pokaždé mířil na stejnou věc.

Na knírek.

Posedmé minul, a ránu inkasovala Führerova brada. Führer v okamžiku dopadl na provazy, přehnul se dopředu a přistál na kolenou. Tentokrát na počítání nedošlo. Rozhodčí se schoval do kouta. Obecenstvo skleslo do lavic, zpátky k pivu. Führer na kolenou zjišťoval, jestli mu teče krev, a pak si zprava doleva uhladil vlasy. Když vstal, k velkému nadšení tisícihlavého davu, posunul se kupředu a udělal cosi podivného. Otočil se k Židovi zády a sundal si rukavice.

Dav to ohromilo.

„Vzdává se,“ zašeptal někdo, ale v příštím okamžiku už stál Adolf Hitler na provazech a oslovil arénu.

„Mí němečtí spoluobčané,“ zvolal, „dnes večer jste tady něco poznali, je to tak?“ S nahou hrudí a vítězstvím v očích ukázal na Maxe. „Poznali jste, že musíme čelit něčemu mnohem hrozivějšímu a silnějšímu, než jsme si kdy dokázali představit. Vidíte to?“

„Ano, Vůdce,“ odpověděli.

„Nevidíte snad, že si náš nepřítel našel cestu – opovrženíhodnou cestu – skrz naši obranu, takže tu prostě nemůžu stát a bojovat s ním sám?“ Ta slova byla viditelná. Odpadávala mu od úst jako drahokamy. „Jen se na něj podívejte! Dívejte se dobře.“ Dívali se. Na zkrvaveného Maxe Vandenburga. „Mluvíme tu, a on už vymýšlí, jak se dostat mezi vás. Nastěhuje se hned vedle. Zamoří vás svou rodinou, už se chystá, že si vás podmaní.“ Hitler na něj vrhl znechucený pohled. „Brzy si vás přivlastní, a nakonec nebude stát před pultem vašeho lahůdkářství, ale bude sedět vzadu a pokuřovat z dýmky. Ani nebudete vědět jak, a budete pracovat pro něj, za minimální mzdu, i když on bude mít tak těžké kapsy, že bude sotva chodit. Budete tu jen tak stát a dovolíte mu tohle všechno? Budete jen tak přihlížet, jako to udělali vaši minulí vůdcové, když přenechávali vaši zemi někomu jinému, když prodali vaši vlast za cenu několika podpisů? Budete jen tak bezmocně stát? Nebo“ – a tady vystoupil o provaz výš – „vyšplháte sem do ringu, ke mně?“

Max se roztřásl. V žaludku se mu zajíkla hrůza.

Adolf ho dorazil. „Vyšplháte sem, abychom našeho nepřítele společně porazili?“

Ve sklepě domu číslo 33 na Himmelstraße pocítil Max Vandenburg pěsti celého národa. Jeden po druhém šplhali do ringu a sráželi ho na zem. Prolévali jeho krev. Nechali ho trpět. Byly jich milióny. A pak, když se naposledy vyškrábal na nohy…

Díval se, jak k němu skrz provazy prolézá další. Byla to dívka, a jak se k němu pomalu blížila přes podlahu ringu, všiml si, že jí levou tvář roztrhla slza. V pravé ruce držela noviny.

„Křížovka,“ řekla měkce, „je prázdná,“ a podala mu ji.

Tma.

Nebylo už nic než tma.

Jenom sklep. Jenom Žid.

obrázky22 V. NOVÝ SEN: O PÁR NOCÍ POZDĚJI

Bylo odpoledne. Liesel sešla po schodech do sklepa. Max byl zrovna uprostřed cvičení.

Chvíli ho sledovala, aniž to věděl, a když pak přišla blíž a sedla si k němu, Max vstal a opřel se o zeď. „Už jsem ti říkal,“ zeptal se jí, „že mám teď nový sen?“

Liesel se kousek posunula, aby mu viděla do obličeje.

„Jenomže tenhle mám, když jsem vzhůru.“ Ukázal na petrolejku zbavenou záře. „Občas ji zhasnu. Pak si stoupnu sem a čekám.“

„Na co?“

Max ji opravil. „Ne na co. Na koho.“

Liesel chvíli neříkala nic. Byl to jeden z těch rozhovorů, kdy mezi jednotlivými promluvami musí uběhnout nějaký čas. „Na koho čekáš?“

Max se ani nepohnul. „Na Führera.“ Mluvil o tom velmi věcně. „Proto taky cvičím.“

„Ty kliky?“

„Přesně tak.“ Přešel k betonovému schodišti. „Každou noc tu potmě čekám. Führer sejde tady z těch schodů. Přijde sem dolů a pak spolu zápasíme, celé hodiny.“

Liesel už teď stála. „Kdo vyhrává?“

Nejdřív jí chtěl odpovědět, že nikdo, ale pak koutkem oka zahlédl plechovky s barvou, povlaky proti prachu, hraničku novin, která týden po týdnu narůstala. Viděl slova, dlouhý mrak a postavičky na zdi.

„Já vyhrávám,“ řekl.

Bylo to, jako by jí rozevřel dlaň, dal jí ta slova a dlaň zase zavřel.

V podzemí, v Německu, v Mnichově, ve sklepě stáli dva lidé a povídali si. Zní to jako začátek nějakého vtipu:

„To takhle stojí ve sklepě Žid a Němec…“

Jenomže tohle žádný vtip nebyl.

obrázky23 VI. MALÍŘI: ZAČÁTEK ČERVNA

Další z Maxových plánů se týkal zbytku Mein Kampfu. Z knihy se opatrně vytrhly všechny stránky, položily se na zem, kde se jim dostalo bílého nátěru. Pak se pověsily, aby uschly, a vrátily se do desek. Když jednou Liesel po návratu ze školy sešla dolů, našla Maxe, Rosu a tátu, jak malují každý jednu stránku. Spousta už jich visela na šňůrách připnutá kolíčky, tak jako se to muselo udělat kvůli Dohlížiteli.

Všichni tři vzhlédli a promluvili.

„Ahoj, Liesel.“

„Tady máš štětec, Liesel.“

„To je dost, Saumensch. Kdes byla takovou dobu?“

Liesel se pustila do natírání a přitom si představovala, jak Max Vandenburg bojuje s Führerem, přesně jak jí to vysvětloval.

 SKLEPNÍ VIDĚNÍ, ČERVEN 1941 

Padají rány, od stěn šplhá dav.

Max a Führer bojují o život, odrážejí se

od schodiště. Führer má od krve knírek

i pěšinku na pravé straně hlavy. „Tak

pojď, Führere,“ říká Žid. Gestem ho

vyzývá, aby šel blíž. „Tak pojď, Führere.“

Vidění se rozplynulo, když dokončila první stránku. Táta na ni mrkl. Máma jí vyčinila, že vyplácá moc barvy. Max zkoumal jednu každou stránku, možná už viděl, co na nich plánoval vytvořit. O mnoho měsíců později přetře i desky a dá knize nový název, podle jednoho příběhu, který napíše a nakreslí dovnitř.

Toho odpoledne Hubermannovi, Liesel Memingerová a Max Vandenburg chystali v tajném podsklepí domu číslo 33 na Himmelstraße stránky pro Česačku slov.

Být malíř je prima.

obrázky24 VII. ZÚČTOVÁNÍ: 24. ČERVEN 1941

A pak se ukázala sedmá strana kostky. Dva dny po tom, co Německo napadlo Rusko. Tři dny předtím, než se Sověti spojili s Británií.

Sedm.

Hodíte kostkou, sledujete, jak padá, a uvědomujete si, že tohle není normální kostka. Svádíte to na smůlu, ale přitom jste celou dobu věděli, že se to musí stát. Přinesli jste si to s sebou do herny. Celý stůl to cítil z vašeho dechu. Od začátku vám z kapsy čouhá Žid. Přilepil se vám ke klopě; a už když házíte, víte, že padne sedmička – jediná věc, která najde způsob, jak vám ublížit. Padne na stůl. Zírá vám do očí, zázračná a ohavná, a vy se odvrátíte se sedmičkou zahryzlou do prsou.

Prostě smůla.

To si říkáte.

Nic to neznamená.

Chtěli byste tomu uvěřit – protože v hloubi duše víte, že tenhle malý obrat ve hře je signál, že se změní všechno. Schováváte Žida. Za to zaplatíte. Musíte, ať tak nebo onak.

Liesel si i při zpětném pohledu říkala, že přece o nic nešlo. Snad proto, že v době, kdy ve sklepě sepisovala svůj příběh, se toho dělo tolik. Usoudila, že když se to všechno uváží, když starosta a jeho žena dali Rose padáka, vůbec za to nemohla smůla. Nemělo to vůbec co dělat se schováváním Židů. Za všechno mohly širší souvislosti: válka. Nicméně když se to stalo, mělo to rozhodně pachuť trestu.

Začalo to vlastně už týden nebo víc před čtyřiadvacátým. Liesel jako obvykle odněkud vymetla pro Maxe Vandenburga noviny. Kousek za Münchener Straße sáhla do odpadkového koše a strčila si je pod paži. Donesla mu je a Max zahájil první čtení. Vzápětí se po ní podíval a ukázal na fotografii na první straně. „Nenosíš tomuhle prádlo?“

Liesel přešla od stěny až k němu. Psala na zeď pošesté slovo „rozepře“, hned vedle Maxova obrázku s oblačným provazem a rozteklým sluncem. Podal jí noviny. „Je to on,“ potvrdila.

Pustila se do čtení. Článek citoval slova starosty Heinze Hermanna, že válka sice postupuje báječně, ale že obyvatelé Molchingu, stejně jako všichni zodpovědní Němci, by měli podniknout náležité kroky a připravit se na možnost, že by přišly horší časy. „Nikdy nemůžeme vědět,“ prohlašoval, „co chystá nepřítel, jak se nás pokusí oslabit.“

O týden později se starostova slova naplnila, a ošklivě. Liesel se jako obvykle objevila v Grande Straße a na podlaze starostovy knihovny si četla Hvízdala. Na starostově ženě nebylo znát nic neobvyklého (tedy, řekněme to otevřeně, nic neobvyklejšího než jindy), dokud nepřišel čas jít domů.

Když nabízela Liesel Hvízdala tentokrát, trvala na tom, aby si ho dívka nechala. „Prosím.“ Málem žadonila. Knihu držela pevně sevřená, uvážlivá pěst. „Nech si ji. Prosím tě, nech si ji.“

Liesel podivné chování té ženy dojalo, a nepřenesla by přes srdce, kdyby ji měla zase zklamat. Knížka s šedými deskami a zažloutlými stránkami skončila v jejích rukou a Liesel vyšla na chodbu. Chtěla se zeptat na prádlo, když jí starostova žena naposledy věnovala pohled plný smutku zahaleného do županu. Sáhla do prádelníku a vyndala obálku. Hlasem, nemotorným, protože zřídka užívaným, vykašlala další slova. „Je mi líto. Tohle je pro tvoji matku.“

V Liesel se zastavil dech.

Najednou cítila, jak marné si připadají v botách její nohy. Něco se posmívalo jejímu krku. Roztřásla se. Když konečně natáhla ruku a převzala dopis, uslyšela z knihovny hodiny. Chmurně si uvědomila, že jejich zvuk ani vzdáleně nepřipomíná tikání. Byl to spíš zvuk nějakého podivného kladiva, metodicky se zasekávajícího do země. Byl to zvuk hrobu. Kdyby tak mně nějaký vykopali, pomyslela si – protože v ten moment chtěla Liesel Memingerová zemřít. Když odřekli zakázky ostatní, zas tolik to nebolelo. Pořád tu přece byl starosta, jeho knihovna, její známost se starostovou manželkou. S posledním zákazníkem teď ztratili poslední naději. Tentokrát to působilo jako nejhorší zrada.

Jak se teď podívá mámě do očí?

Rose ta trocha peněz často vypomohla v úzkých. Tu hrstka mouky navíc. Troška sádla.

Ale také Ilsa Hermannová v tu chvíli byla zoufalá. Zoufale to s ní chtěla skončit. Liesel to nějak vycítila z toho, jak k sobě těsněji přivinula župan. Neohrabaný smutek ještě držel starostovu ženu nablízku, ale bylo vidět, že už to chce mít za sebou. „Řekni matce,“ promluvila zas. Hlas se zpevnil, ale větu rozdělil vedví. „Že nás to mrzí.“ Už vedla dívku ke dveřím.

Liesel to teď cítila až v ramenou. Bolest, dopad definitivního zavržení.

To je všechno? ptala se v duchu. Prostě mě vykopneš ven?

Pomalu zvedla prázdný ranec a sunula se ke dveřím. Venku se otočila a už podruhé toho dne se naposledy otočila ke starostově ženě. Dívala se jí do očí málem s jakousi divokou hrdostí. „Danke schön,“ řekla, a Ilsa Hermannová se zbytečně a uštvaně usmála.

„Kdyby sis někdy chtěla přijít číst,“ zalhala žena (nebo to jen šokované a sklíčené dívce jako lež připadalo), „moc ráda tě uvidím.“

Liesel v tu chvíli ohromila šířka vstupních dveří. Tolik místa. K čemu potřebují lidi ve dveřích tolik místa? Kdyby tam byl Rudy, řekl by jí, že je blbá – přece aby dovnitř dostali všechny svoje věci.

„Na shledanou,“ řekla dívka, a dveře se za ní pomalu a velmi zasmušile zavřely.

Liesel ale nikam nešla.

Ještě dlouho seděla na schodech a dívala se na Molching. Nebylo horko ani zima, a město bylo čiré a klidné. Molching byl zavřený v zavařovací sklenici.

Otevřela dopis. Starosta Heinz Hermann v něm diplomaticky naznačoval, proč vlastně musí přestat využívat služeb Rosy Hubermannové. Zejména v něm vysvětloval, že by byl pokrytec, kdyby radil ostatním, aby se připravili na horší časy, a přitom se držel svých drobných luxusních požitků.

Když konečně vstala a vydala se domů, nikoli poprvé se jí vrátila schopnost reagovat ve chvíli, kdy na Münchener Straße uviděla firmu STEINER – SCHNEIDERMEISTER. Smutek ji opustil a přemohl ji vztek. „Ten hajzl starosta,“ šeptala, „a ta trapná ženská.“ Že přijdou horší časy, to je přece nejlepší důvod dál Rosu zaměstnávat, ale kdepak, oni ji museli vyrazit. Na každý pád, říkala si, si teď můžou svoje pitomý prádlo prát a žehlit sami, jako normální lidi. Jako chudí.

V ruce se jí stáhl Hvízdal.

„Tak tys mi dala knížku,“ říkala si dívka, „ze soucitu – aby sis připadala líp…“ Na tom, že jí starostova žena knížku nabízela už dřív, moc nezáleželo.

Zase se otočila a rázovala do čísla 8 na Grande Straße. Pokušení běžet bylo nezměrné, ale odolala, šetřila se na slova.

Když byla na místě, zklamalo ji, že doma není samotný starosta. Na kraji silnice nebylo úhledně zasunuté žádné auto, což bylo nejspíš dobře. Kdyby tam stálo, těžko říct, co by s ním v tom okamžiku střetu bohatství a chudoby mohla provést.

Schody brala po dvou, doběhla ke dveřím a zabušila na ně, až to zabolelo. Vychutnávala si drobné úlomky bolesti.

Starostovu ženu očividně šokovalo, že ji zase vidí. Chmýří vlasů měla zvlhlé, a když si všimla vzteku na Lieselině obvykle bezbarvé tváři, její vrásky se rozšířily. Otevřela ústa, ale nic z nich nevyšlo, což se vlastně docela hodilo, protože mluvení se ujala Liesel.

„Vy si myslíte,“ řekla, „že si mě koupíte knížkou?“ Hlas měla sice roztřesený, ale i tak se ženě zasekl do hrdla jako hák. Ten zářící vztek vyváděl Liesel z míry, ale prodrala se skrz něj, a dál, až tak daleko, že by potřebovala setřít z tváří slzy. „Dáte mi tuhle Saumensch knížku a myslíte si, že ta všechno vyřeší, až přijdu domů a řeknu mámě, že jsme přišli o posledního zákazníka? A vy si přitom budete sedět tady v tom svým paláci?“

Paže starostovy ženy.

Svěšené.

Strhaná tvář.

Ale Liesel neustoupila ani o píď. Prskala jí slova rovnou do obličeje.

„Vy a váš manžílek. Sedíte si tady.“ To už byla jízlivá. Nikdy by si nepomyslela, že dokáže být tak jízlivá a zlá.

Zraňující slova.

Ano, slova jsou krutá.

Posbírala je na místě, které rozpoznala až teď, a házela je na Ilsu Hermannovou.

„Už bylo na čase,“ oznámila jí, „abyste si svoje smradlavý prádlo prali sami. Taky už byste se měla srovnat s tím, že váš syn nežije. Zabili ho! Zadusili ho a rozsekali už před dvaceti lety! Nebo zmrznul? To je jedno, je mrtvý! Je mrtvý, a je k smíchu, když si sedíte ve vlastním domě a třesete se a trápíte se kvůli tomu zimou. Myslíte si, že jste jediná?“

Byl to mžik.

Vedle ní stál její bratr.

Šeptal jí, ať přestane, ale i on byl mrtvý, a nestálo za to ho poslouchat.

Umřel ve vlaku.

Pohřbili ho do sněhu.

Liesel se po něm podívala, ale přestat nedokázala. Ještě ne.

„A tu knížku,“ mluvila dál. Strčila chlapce ze schodů, až upadl. „Tu nechci.“ Její slova už byla tišší, ale pořád stejně pálivá. Hodila Hvízdala ženě k podklesávajícím nohám. Uslyšela plácnutí, jak dopadl na beton. „Já tu vaši pitomou knížku nechci…“

Tak to dokázala. Zmlkla.

Hrdlo měla zprahlé. Široko daleko ani jediné slovo.

Její bratr, držící se za koleno, zmizel.

Po nedonošené pauze se starostova žena posunula dopředu a knihu zvedla. Byla zbitá a uštvaná, ale teď za to nemohl úsměv. Liesel jí to viděla ve tváři. Z nosu jí odtekla krev a olízla jí rty. Oči potemněly. Rozevřely se rány, na povrch pokožky stoupalo jedno poranění za druhým. A to všechno způsobila slova. Lieselina slova.

Ilsa Hermannová se s knihou v ruce narovnala z dřepu do schouleného stoje a znovu se pokusila vyslovit omluvu, ale ta věta se neprodrala ven.

Dej mi facku, říkala si Liesel. Honem, dej mi facku.

Ilsa Hermannová jí facku nedala. Jen se pozpátku vrátila do ošklivého ovzduší v krásném domě, a Liesel byla zase sama, přikovaná ke schodišti. Bála se otočit, protože věděla, že až to udělá, uvidí skleněný obal Molchingu roztříštěný na střepy, a že bude ráda, že to tak je.

Celou záležitost uzavřela tím, že si dopis ještě jednou přečetla, a když se blížila k brance, zmuchlala ho co nejtěsněji a hodila na dveře, jako by to byl kámen. Nemám tušení, co od toho zlodějka knih čekala, ale papírová kulička jen zasáhla mohutnou dřevěnou desku a odšelestila ze schodů. Přikutálela se jí pod nohy.

„Jako obvykle,“ prohlásila a odkopla ji do trávy. „K ničemu.“

Cestou domů si představovala, jaký osud ten papír potká, až příště zaprší, až se opravená molchingská sklenice převrátí. Už teď viděla, jak se slova písmeno po písmenu rozpouštějí, až nezbude vůbec nic. Jen papír. Jen hlína.

Náhoda tomu chtěla, že když Liesel vešla do dveří, byla Rosa zrovna v kuchyni. „A?“ zeptala se. „Kde je prádlo?“

„Dneska žádné,“ řekla jí Liesel.

Rosa popošla a sedla si ke kuchyňskému stolu. Bylo jí to jasné. Najednou vypadala o mnoho starší. Liesel si představila, jak by vypadala, kdyby si uvolnila drdol a rozpustila si vlasy. Šedý ručník pružných vlasů přehozený přes ramena.

„Cos tam vyváděla, ty Saumensch mrňavá?“ Ta věta byla docela ochablá. Rosa nedokázala vyburcovat svou obvyklou zlobu.

„Můžu za to já,“ odpověděla Liesel. „Jenom já. Urazila jsem starostovu ženu, řekla jsem jí, ať přestane brečet kvůli svému mrtvému synovi. Řekla jsem jí, že je k smíchu. Proto tě vyhodila. Na.“ Došla k vařečkám, vzala jich pár a položila je před Rosu. „Můžeš si vybrat.“

Rosa se jedné dotkla a zvedla ji, ale nenapřáhla ji. „To ti nevěřím.“

Liesel se potácela mezi úzkostí a naprostým ohromením. Jednou jedinkrát potřebuje pořádné Watschen, a nedostane ho! „Já za to můžu!“

„Nemůžeš,“ řekla máma, a pak dokonce vstala a pohladila Liesel po mastných, nemytých vlasech. „Já vím, že bys nic takového neřekla.“

„Řekla jsem to!“

„Dobře, tak řekla.“

Liesel odešla z kuchyně, a slyšela, jak Rosa zase rovná vařečky na místo, do plechovky, kde stávaly. Než došla až k sobě do ložnice, všechny i s plechovkou letěly na podlahu.

Později sešla Liesel do sklepa. Ve tmě tam stál Max, nejspíš zase boxoval s Führerem.

„Maxi?“ Zablikalo světlo – rudá mince vznášející se v koutě. „Naučíš mě dělat kliky?“

Max jí to ukázal, a pak jí občas pomáhal nadzvednout trup, jenže Liesel byla sice hubená, ale měla sílu a dobře svou váhu udržela. Nepočítala, kolikrát to dokáže, ale toho večera zlodějka knih ve sklepní záři udělala dost kliků na to, aby jí pár dní bolelo celé tělo. Dělala je dál a dál, i když ji Max varoval, že jich udělala až moc. Pak si četla s tátou v posteli, a on poznal, že se něco stalo. Bylo to ten měsíc poprvé, co za ní přišel a posadil se k ní, a Liesel to ukonejšilo, byť jen trochu. Hans Hubermann vždycky nějak věděl, co říct, kdy zůstat a kdy ji nechat samotnou. Možná právě na Liesel byl na slovo vzatý odborník.

„To kvůli tomu prádlu?“ zeptal se.

Liesel zavrtěla hlavou.

Táta, už pár dní neholený, si co dvě tři minuty mnul škrábavé strniště. Jeho stříbrné oči byly nevzrušené a klidné, hřejivé, jako pokaždé, když šlo o Liesel.

Teprve když se čtení vytratilo do ticha a táta usínal, řekla Liesel něco, co chtěla říct celou dobu.

„Tati,“ zašeptala. „Já asi přijdu do pekla.“

Nohy měla v teple. Kolena ji zábla.

Vzpomněla si na ty noci, kdy se počůrávala do postele a táta máchal prostěradla a písmenko po písmenku ji učil abecedu. Teď přes peřinu zavanul jeho dech a ona ho políbila na škrábavou tvář.

„Měl by ses oholit,“ řekla.

„Nepřijdeš do pekla,“ odpověděl táta.

Pár chvil si prohlížela jeho tvář. Pak si lehla, přitiskla se k němu, a společně usnuli, v Mnichově, jistěže, ale taky kdesi na sedmé straně německé hrací kostky.

RUDY V HITLERJUGEND

Jednu věc mu nakonec musela uznat.

Uměl to podat.

 PORTRÉT RUDYHO STEINERA: ČERVENEC 1941 

Obličej mu svírají provazce bahna. Kravata

připomíná kyvadlo, které dávno přestalo

odměřovat čas. Citrónově rozzářené

vlasy má rozcuchané a na rtech smutný,

absurdní úsměv.

Postavil se pár metrů od schůdků a promluvil s plným přesvědčením a velkou radostí.

„Alles ist Scheiße,“ oznámil.

Všecko je to na hovno.

V prvním pololetí roku 1941, kdy měla Liesel plné ruce práce s ukrýváním Maxe Vandenburga, kradením novin a nadáváním manželkám starostů, musel se Rudy vyrovnávat s novým životem v Hitlerjugend. Od začátku února se vracel z jejich schůzek v podstatně horším stavu, než když se na ně vydával. Na těch zpátečních cestách ho často doprovázel Tommy Müller, a ten na tom byl úplně stejně. To, co je sužovalo, mělo tři složky.

 TROJITÝ PROBLÉM 

1. Uši Tommyho Müllera.

2. Franz Deutscher – vzteklý

vedoucí Hitlerjugend.

3. Rudyho neschopnost

do ničeho se neplést.

Kdyby se jen Tommy Müller byl před šesti lety za nejchladnějšího dne v historii Mnichova na sedm hodin neztratil. Jeho zanícené uši a poničené nervy pořád narušovaly pravidelnost pochodu Hitlerovy mládeže, a můžu vás ujistit, že to nebylo nic dobrého.

Zpočátku to s ním šlo z kopce jen pozvolna, ale jak měsíce míjely, soustřeďoval se hněv vedoucích Hitlerjugend trvale na Tommyho, zejména pokud došlo na pochodování. Vzpomínáte si na loňské Hitlerovy narozeniny? Tommyho zánět se už nějakou dobu zhoršoval, a došlo to až tak daleko, že doopravdy přestával slyšet. Nepronikaly k němu povely, vykřikované na seřazený pochodující oddíl. A bylo jedno, jestli to bylo v tělocvičně nebo venku, na sněhu nebo v blátě nebo za řezání deště.

Vždycky šlo jen o to, aby zůstali stát všichni najednou.

„Jediné klapnutí!“ říkali jim. „To chce Führer slyšet. Všichni jednotně. Všichni společně, jako jeden muž!“

Až na Tommyho.

Mám dojem, že za to mohlo levé ucho. To na tom bylo hůř; a i když uši všech ostatních zavlažilo zuřivé „Halt!“, Tommy pochodoval komicky a ve vší nevinnosti dál. Během okamžiku dokázal ze sevřené řady udělat mišmaš.

Jedné soboty na začátku července, těsně po půl třetí a po truchlivém řetězci pokusů o pochod, nezdařených díky Tommymu, už toho měl Franz Deutscher (dokonalé jméno pro dokonalého mladého nácka) plné zuby.

„Müller du Affe!“ Lebku mu masírovaly husté světlé vlasy. Jeho slova kroutila Tommyho tváří. „Ty opičáku jeden – co to s tebou je?“

Tommy se bojácně schoulil, ale jeho levé tváři se podařilo zkřivit se v maniakálním, radostném tiku. Nejenže to vypadalo jako triumfální úšklebek, ale zdálo se, že i ty nadávky přijímá s potěšením. A Franz Deutscher necítil ani radost, ani potěšení. Provrtával ho bledýma očima.

„No tak?“ ptal se. „Můžeš mi to vysvětlit?“

Tommyho tik ještě zesílil, co do rychlosti i co do intenzity.

„Děláš si ze mě legraci?“

„Heil,“ cukl sebou Tommy, v zoufalé snaze vysloužit si trochu uznání, ale k „Hitler“ už se nedostal.

V tu chvíli totiž předstoupil Rudy. Postavil se před Franze Deutschera a zvedl k němu oči. „Pane, on má potíže.“

„To vidím!“

„S ušima,“ dokončil Rudy. „On ne –“

„Tak dost.“ Deutscher si zamnul ruce. „Šest koleček, oba.“ Poslechli, ale ne dost rychle. „Schnell!“ hnal je jeho hlas.

Když šestkrát oběhli cvičiště, přišel na řadu nějaký ten výcvik typu běh, k zemi, vztyk, zase k zemi. Po patnácti velmi dlouhých minutách opět dostali povel k zemi, který měl být už poslední.

Rudy sklopil oči.

Zezdola se na něj šklebil nepravidelný kruh bláta.

Na co jako civíš? jako by se ho ptal.

„K zemi!“ zavelel Franz.

Rudy pochopitelně louži přeskočil a padl na břicho.

„Vztyk!“ usmál se Franz. „Krok zpět.“ Ustoupili. „K zemi!“

Bylo to jasné a Rudy se tentokrát nebránil. Ponořil se do bláta a zadržel dech. V tu chvíli, kdy ležel uchem na promáčené hlíně, výcvik skončil.

„Vielen Dank, meine Herren,“ řekl Franz Deutscher zdvořile. „Mnohokrát vám děkuji, pánové.“

Rudy se vyškrábal na kolena, chvíli zahradničil v uchu a pak se podíval po Tommym.

Tommy zavřel oči a škubl sebou.

*

Když se ten den vrátili do Himmelstraße, Liesel s několika mladšími dětmi skákala panáka, pořád ještě v uniformě Svazu německých dívek. Koutkem oka zahlédla, jak se k ní blíží dvě melancholické postavy. Jedna z nich na ni zavolala.

Potkali se u schůdků do betonové krabice od bot, kde Steinerovi bydleli, a Rudy jí začal vyprávět o té odpolední události.

Po deseti minutách se Liesel posadila.

Po jedenácti minutách řekl Tommy, sedící vedle ní: „Všecko je to moje vina,“ ale Rudy jen mávl rukou, ať dá pokoj. Byl zrovna uprostřed věty a úsměvu, prstem půlil jeden bahnitý pramínek vedví. „Je to –“ zkusil to zase Tommy, ale tentokrát už Rudy přetrhl větu docela a namířil na něj prstem.

„Tommy, prosím tě.“ Rudy měl v tváři jakési zvláštní uspokojení. Liesel ještě nikdy neviděla někoho tak zuboženého, a přece tak plného života. „Prostě seď a – cukej sebou – nebo něco,“ a pokračoval ve vypravování.

Rázoval kolem.

Rval za kravatu.

Házel po ní slova a ta přistávala na betonovém schodě.

„Ten Deutscher,“ uzavřel to bujaře. „Dostal nás, co, Tommy?“

Tommy přikývl, cukl sebou a promluvil, i když to možná nebylo v tomhle pořadí. „Je to moje vina.“

„Tommy, co jsem ti povídal?“

„Kdy?“

„Teď! Prostě buď zticha.“

„Jasně, Rudy.“

Když se o chvíli později Tommy zvedl a osaměle odešel domů, Rudy zkusil novou, na pohled mistrovskou taktiku.

Lítost.

Zkoumal na schodech bahno, které mu na uniformě uschlo v rozpraskaný plát, a pak se zoufale zadíval Liesel do tváře.

„A co tamto, Saumensch?“

„Co, tamto?“

„Vždyť víš…“

Liesel zareagovala jako obvykle.

„Saukerl,“ rozesmála se, a pak se vydala na tu krátkou cestu domů. Zneklidňující směs bláta a lítosti byla jedna věc, ale líbání Rudyho Steinera, to bylo něco úplně jiného.

Seděl smutně na schodech, přehraboval si rukou vlasy a volal za ní: „Jen počkej,“ varoval ji. „Jen počkej, Liesel!“

O dva roky později, ve sklepě, Liesel občas zatoužila zajít vedle a navštívit ho, i když třeba zrovna psala a bylo teprve nad ránem. Taky si uvědomila, že nejspíš ty provlhlé dny strávené v Hitlerjugend v něm, a následně i v ní, vzbudily touhu po zločinu.

Koneckonců, navzdory obvyklým přívalům deště konečně začínalo pořádné léto. Jablka odrůdy Klar by už měla dozrávat. Čekalo na ně další kradení.

PORAŽENÍ

Když došlo na kradení, drželi se Liesel s Rudym zpočátku zásady, že v množství je jistota. Andy Schmeikl je pozval na schůzi u řeky. Krom jiných věcí byla na programu i strategie kradení ovoce.

„Takže ty to teď máš na povel?“ zeptal se Rudy, ale Andy zavrtěl hlavou, ztěžklou zklamáním. Očividně si přál, aby v sobě měl to, co je k velení potřeba.

„Ne.“ Hlas měl nezvykle vřelý. Rozpečený. „Někdo jinej.“

 NOVÝ ARTHUR BERG 

Měl povětrné vlasy a mlžné oči, a patřil

k těm zločincům, kteří nemají ke kradení

jiný důvod než ten, že je to těší. Jmenoval

se Viktor Chemmel.

Na rozdíl od většiny lidí, kteří se zabývali rozličnými podobami zlodějského řemesla, Viktoru Chemmelovi nic nescházelo. Bydlel v nejlepší části Molchingu, ve vile vysoko na kopci, ze které vystěhovali Židy a pak ji vydezinfikovali. Měl peníze. Měl cigarety. Ale chtěl ještě víc.

„Chtít kapku víc není žádný zločin,“ prohlásil vleže na zádech k hloučku kluků, kteří se kolem něj shromáždili. „Chtít víc je elementárním právem nás Němců. Jak to říká náš Führer?“ Sám si na svou řečnickou otázku odpověděl: „Musíme si vzít, co nám právem patří!“

Na první pohled by Viktor Chemmel naplnil vaši představu o typickém pubertálním žvanilovi. Bohužel ale vládl i jistou dávkou charismatu, když se mu zachtělo, jakéhosi „tak za mnou“.

Když se Liesel s Rudym blížila ke skupince na břehu, zaslechla jinou jeho otázku. „Tak kde máte ty dva magory, s kterýma tak naděláte? Už jsou čtyři deset.“

„Podle mejch hodinek ne,“ řekl Rudy.

Viktor Chemmel se nadzdvihl na lokti. „Žádný hodinky nemáš.“

„Chodil bych sem, kdybych byl pracháč s hodinkama?“

Nový vůdce se posadil a usmál se. Zuby měl rovné a bílé. Pak svou ledabylou pozornost věnoval dívce. „A co tahle kurvička?“ Liesel byla na urážky zvyklá. Prostě se mu dívala do zamlžených očí.

„Loni jsem ukradla nejmíň tři sta jablek a hromadu brambor,“ vypočítávala. „Ostnatý dráty mě nezastaví a stačím každýmu, kdo je tady.“

„Vážně?“

„Jo.“ Nekrčila se, neustoupila o krok. „Nechci nic než malej podíl z toho, co sebereme. Třeba deset jablek. Trochu zbytků pro mě a pro kamaráda.“

„Tak to bych řek, že se můžem dohodnout.“ Viktor zvedl k ústům zapálenou cigaretu. Dal si hodně záležet, aby vyfoukl kouř Liesel přímo do obličeje.

Liesel ani nezakašlala.

Byla to stejná parta jako loni, jedinou výjimkou byl vůdce. Liesel se divila, že se kormidla nechopil někdo z kluků, ale když se dívala z jednoho na druhého, uvědomila si, že na to nikdo z nich nemá. Pokud šlo o kradení, neměli žádné skrupule, ale potřebovali někoho, kdo jim zavelí. Líbilo se jim, když se jim velelo, a Viktoru Chemmelovi se líbilo velet. Byl to utěšený mikrokosmos.

Liesel na chvilku zatoužila, aby se tu ukázal Arthur Berg. Možná by ale taky podlehl Chemmelovu velení. Na tom nezáleželo. Liesel si však byla jistá, že Arthur Berg v sobě neměl ani špetku tyranství, zato nový vůdce ho měl celé hrsti. Loni věděla, že kdyby uvázla na stromě, Arthur by se pro ni vrátil, i když tvrdil, že ne. Letos jí bylo naopak okamžitě jasné, že Viktor Chemmel by se ani neobtěžoval se po ní ohlédnout.

Stál tam a měřil si toho vytáhlého kluka a podvyživenou holku. „Takže vy se mnou chcete jít krást?“

Co mohli ztratit? Přikývli.

Přikročil blíž a chytil Rudyho za vlasy. „Chci to slyšet.“

„Stopro,“ řekl Rudy, a pak letěl, ofinou napřed.

„A ty?“

„Jasně.“ Liesel byla dost rychlá, aby se stejnému zacházení vyhnula.

Viktor se usmál. Zamáčkl cigaretu, zhluboka se nadechl a podrbal se na břiše. „Pánové, děvko, zdá se, že je čas vyrazit na nákup.“

Skupinka se dala na pochod. Liesel a Rudy šli poslední, stejně jako chodívali dřív.

„Tak jak se ti líbí?“ šeptal Rudy.

„Co tobě?“

Rudy se na chvilku odmlčel. „Já bych řek, že je to pěknej hajzl.“

„Já taky.“

Skupinka před nimi se vzdalovala.

„Pohni,“ řekl Rudy. „Jsme pozadu.“

Po pár kilometrech přišli k prvnímu statku. Čekala je šokující podívaná. Představovali si stromy obsypané ovocem, ale uvítaly je křehké, jakoby polámané stromky, jimž z lakotných větví visel tu a tam krapet jablek. Na dalším statku to nebylo jiné. Možná byl špatný rok, možná nepřišli ve správnou dobu.

Když pak na sklonku odpoledne došlo na dělení kořisti, připadlo na Liesel a Rudyho dohromady jediné malinkaté jablíčko. Je pravda, že výnos byl chudičký, ale Viktor Chemmel taky velel prořídlé posádce.

„Co to jako má bejt?“ zeptal se Rudy s jablkem v dlani.

Viktor se ani neotočil. „Co bys řek?“ Slova mu padala přes rameno.

„Jedno blbý jabko?“

„Tumáš.“ Přiletělo k nim ještě jedno nedojedené a přistálo okousanou stranou v prachu. „To si taky můžete vzít.“

Rudy běsnil. „No to se na to vykašlu. Neušli jsme snad patnáct kilometrů kvůli půldruhýmu scvrklýmu jabku, co, Liesel?“

Liesel neodpověděla.

Neměla čas; než stačila pronést jediné slovo, Viktor Chemmel se na Rudyho vrhl. Koleny mu přibil paže k zemi a rukama ho chytil pod krkem. Ta dvě jablka na Viktorovu žádost neshrábl nikdo jiný než Andy Schmeikl.

„Vždyť mu něco uděláš,“ řekla Liesel.

„Vážně?“ Viktor se opět usmíval. Nenáviděla ten úsměv.

„Nic mi neudělá.“ Rudyho slova byla smáčklá do sebe, tvář mu rudla námahou. Z nosu se mu spustila krev.

Po delší chvíli zesíleného tlaku Viktor Rudyho pustil, vstal z něj a udělal bezstarostně pár kroků stranou. „Vstávej, hochu,“ řekl a Rudy se moudře rozhodl udělat, co se mu řeklo.

Viktor přistoupil ledabyle blíž a postavil se proti Rudymu. Jemně ho poplácal po paži a ušklíbl se. Zašeptal: „Jestli nechceš, abych ti z nosu udělal vodotrysk, radil bych ti, abys vypadnul, chlapečku.“ Podíval se na Liesel. „A tu malou couru vezmi s sebou.“

Nikdo se nepohnul.

„Tak na co čekáte?“

Liesel vzala Rudyho za ruku a šli, ale ještě předtím se Rudy naposledy otočil a plivl Viktoru Chemmelovi pod nohy trochu slin a krve. To vyvolalo závěrečnou poznámku.

 DROBNÁ VÝHRŮŽKA VIKTORA CHEMMELA 

RUDYMU STEINEROVI

„To mi jednou zaplatíš, kamaráde.“

Říkejte si o Viktoru Chemmelovi, co chcete, ale rozhodně měl spoustu trpělivosti a dobrou paměť. Trvalo asi pět měsíců, než tohle prohlášení vyplnil.

KRESBY

Léto roku 1941 obezdívalo Liesel a Rudyho a jim podobné, ale do života Maxe Vandenburga se vpisovalo a vkreslovalo. Když ve sklepě pociťoval samotu nejsilněji, začala se kolem něj vršit slova. Začaly se řinout představy a některé se mu tu a tam vybelhaly z rukou.

Měl jen malý příděl nástrojů, jak tomu říkal:

Přemalovanou knihu.

Trochu tužek.

Hodně myšlenek.

Všechno to poskládal dohromady jako jednoduchou stavebnici.

Původně měl Max v úmyslu sepsat svůj vlastní příběh.

Chtěl psát o všem, co se mu přihodilo – co ho přivedlo až do sklepa v Himmelstraße –, ale dopadlo to jinak. Z Maxova vyhnanství vzešlo něco docela jiného. Byla to sbírka nesouvislých myšlenek, ale on se rozhodl se jich chopit. Připadaly mu tak pravdivé. Byly opravdovější než dopisy, které napsal svým příbuzným a svému příteli Walteru Kuglerovi, i když moc dobře věděl, že je nikdy nebude moci odeslat. Znesvěcené stránky Mein Kampfu daly jedna po druhé vzniknout sérii kreseb, na kterých zachycoval události, jež jeho bývalý život nahradily jiným. Na některé mu stačilo několik minut. Na jiné potřeboval celé hodiny.

Rozhodl se, že až knihu dokončí, dostane ji Liesel. To už bude dost stará a celý ten nesmysl bude doufejme za nimi.

Od chvíle, kdy na první přemalované stránce ozkoušel tužku, měl knihu neustále při sobě. Často vedle něj ležela nebo ji držel v ruce, když spal.

Jednoho odpoledne, když si odcvičil své kliky a sedy-lehy, usnul opřený o stěnu. Liesel přišla do sklepa, uviděla knihu, která se mu šikmo opírala o stehno, a přemohla ji zvědavost. Natáhla ruku a zvedla ji, čekala, jestli se Max probere. Spal dál. Seděl a opíral se hlavou a lopatkami o stěnu. Sotva slyšela jeho dech, setrvačností vanoucí dovnitř a ven. Otevřela knihu a prohlédla si náhodně pár stránek…

Žádný Vůdce – dirigent!

To je dneska krásně…

To, co uviděla, ji vyděsilo. Liesel vrátila knihu přesně tam, kde ji vzala, opřela ji Maxovi o nohu.

Vyplašil ji hlas.

„Danke schön,“ řekl, a když vystopovala hlas až k jeho majiteli, uviděla na jeho židovských rtech náznak uspokojení.

„Kristepane,“ vydechla Liesel. „Tys mě vyděsil, Maxi.“

Vrátil se zas do spánku, a dívka stoupala do schodů a tu myšlenku táhla za sebou.

Tys mě vyděsil, Maxi.

HVÍZDAL A BOTY

Po zbytek léta a pěkný kousek podzimu to pokračovalo podle jednoho střihu. Rudy dělal co mohl, aby to nějak přežil v Hitlerjugend. Max dělal kliky a kreslil. Liesel hledala noviny a psala slova na sklepní zeď.

Stojí za to poznamenat, že každý střih aspoň jednou trošku ujede, a jednoho dne se převrátí nebo přeleze ze strany na stranu. Tentokrát to ovlivnil především Rudy. Nebo aspoň Rudy a čerstvě pohnojené sportoviště.

Byl konec října a zdálo se, že všechno bude jako obvykle. Po Himmelstraße šel špinavý kluk. Jeho rodina se v několika minutách dočká jeho návratu domů a on zalže, že všichni z jeho oddílu Hitlerjugend dostali extra porci cvičení. Jeho rodiče budou čekat, že se tomu zasměje. Ale nedočkají se.

Dnes Rudymu došel smích i lži.

Tu středu Liesel při pozornějším pohledu zjistila, že Rudy na sobě nemá košili. A že má vztek.

„Co se stalo?“ zeptala se, když se šoural kolem ní.

Udělal čelem vzad a košili jí podal. „Čuchni si.“

„Cože?“

„Jseš hluchá? Čuchni si.“

Liesel se váhavě naklonila a z hnědého oblečení k ní dolehl příšerný závan. „Ježíšmarjájozef! To je –“

Chlapec přikývl. „Mám to i na bradě. Až na bradě! Ještě že jsem to nespolk!“

„Ježíšmarjájozef.“

„Cvičák pro Hitlerjugend zrovna pohnojili.“ Ještě jednou košili neochotně a znechuceně zhodnotil. „Asi kravskej hnůj, řek bych.“

„Ježíšmarjá –“

„Mohla bys toho nechat?“

V tu chvíli Rudy potřeboval vítězství. Prohrál svou věc s Viktorem Chemmelem. V Hitlerjugend musel snášet jen samé potíže. Nechtěl nic jiného než špetku triumfu, a byl odhodlaný ji získat.

Šel dál k domovu, ale u betonových schodů si to rozmyslel a pomalu, cílevědomě se vrátil k dívce.

Promluvil tiše a s rozmyslem. „Víš, co by mě potěšilo?“

Liesel se otřásla. „Jestli si myslíš, že ti dám – v takovým stavu…“

Vypadal, jako by ho zklamala. „Ale ne, tohle ne.“ Vzdychl a přistoupil ještě blíž. „Něco jinýho.“ Po chvilce přemýšlení sotva znatelně zvedl bradu. „Koukni se na mě. Jsem špinavej. Smrdím jako kravský hovno, nebo jako psí hovno, vyber si sama, a jako vždycky mám hlad jako blázen.“ Odmlčel se. „Potřebuju vyhrát, Liesel. Fakticky.“

Liesel to bylo jasné.

Kdyby tak nesmrděl, šla by k němu blíž.

Krást.

Musí něco ukrást.

Ne.

Musí si něco vzít zpátky. Je jedno co. Jen to musí být brzy.

„Ale jenom ty a já,“ nadhodil Rudy. „Žádný Chemmelové, žádný Schmeiklové. Jenom ty a já.“

Dívka si nemohla pomoci.

Zasvrběly ji dlaně, tep vzal do zaječích a ústa se usmála, a to všechno najednou. „To zní dobře.“

„Tak dohodnuto.“ Rudy se snažil, ale nedokázal skrýt pohnojený úsměv, který mu vykvétal na tváři. „Zítra?“

Liesel přikývla. „Zítra.“

Plán to byl dokonalý, ale měl jednu chybičku:

Nevěděli, odkud začít.

Ovoce nebylo. Nad cibulí a brambory ohrnoval Rudy nos, a další útok na Ottu Sturma a jeho kolo naložené úrodou ze statku si zakázali. Udělat to jednou bylo nemorální. Udělat to dvakrát, to by byli úplné krysy.

„Tak kam sakra půjdem?“ ptal se Rudy.

„Jak já to mám vědět? Byl to přece tvůj nápad.“

„To snad neznamená, že by sis taky nemohla trošku namáhat hlavu. Nemůžu všechno vymyslet sám.“

„Všechno? Ty jsi rád, když vymyslíš něco…“

Šli městem a hádali se. Za městem uviděli první statek a stromy, stojící jako vychrtlé sochy. Větve měly šedé, a když se na ně zadívali, uviděli jen odrané údy a prázdné nebe.

Rudy si odplivl.

Na zpáteční procházce Molchingem padaly návrhy.

„A co Frau Dillerová?“

„Co s ní?“

„Že bychom třeba řekli Heil Hitler a potom něco ukradli, to by mohlo jít.“

Po hodině nebo víc bloumání po Münchener Straße začalo denního světla ubývat a oni to už už vzdávali. „Nemá to cenu,“ reptal Rudy, „a navíc mám hlad jako nikdy. Padám hlady, kristepane.“ Ušel ještě jedenáct kroků, pak se zastavil a ohlédl. „Co ti je?“ Liesel totiž stála jako zkamenělá a ve tváři měla připoutaný okamžik prozření.

Jak to, že ji to nenapadlo dřív?

„Tak co je?“ Rudy už toho začínal mít dost. „Co je ti, Saumensch?“

Právě v tu chvíli stála Liesel před rozhodnutím. Opravdu by dokázala uskutečnit, co ji napadlo? Dokázala by se takhle někomu pomstít? Dokázala někoho tolik nesnášet?

Vykročila na opačnou stranu. Když ji Rudy dohnal, trochu zvolnila a marně zadoufala, že si aspoň trochu zjedná jasno. Koneckonců, k provinění už došlo. Bylo vlhké. A ze semena už vyrazila květina s tmavými listy. Zvažovala, jestli to vážně provést. Na křižovatce se zastavila.

„Já vím kde.“

Přešli řeku a vyšplhali ne kopec.

Naleštěné vstupní dveře na Grande Straße zářily, tašky seděly na střeše jako dokonale upravené příčesky. Zdem i oknům se dostalo manikúry, a komíny div nevyfukovaly kouřové kroužky.

Rudy vrostl nohama do země. „Starostův dům?“

Liesel vážně přikývla. Pauza. „Vyhodili moji mámu.“

Jak se sunuli blíž, Rudy se zeptal, jak se propánaboha dostanou dovnitř, ale to Liesel věděla. „Znám to tu jako svoje boty,“ ujistila ho. „Jako svoje –“ jenže to už uviděli okno do knihovny a Liesel uvítal šok. Okno bylo zavřené.

„Tak co?“ ptal se Rudy.

Liesel se pomalu obrátila a pospíchala pryč. „Dneska ne.“ Rudy se rozesmál.

„Já to věděl.“ Dohnal ji. „Já to věděl, ty Saumensch špinavá. Nedostala by ses tam, ani kdybys měla klíč.“

„No promiň.“ Ještě zrychlila a nad Rudyho poznámkou mávla rukou. „Musíme jenom počkat na správnou chvíli.“ V duchu setřásla jakousi spokojenost z toho, že okno bylo zavřené. Pokárala se. Proč, Liesel? ptala se. Proč jsi musela vybouchnout, když vyhodili mámu? Tos nemohla držet pusu? Co ty víš, třeba se starostova žena úplně napravila, když jsi ji tak seřvala. Třeba se dala dohromady, třeba se sebrala. Třeba už se v tom domě nebude chtít třást a to okno zůstane zavřené navždycky… Ty Saumensch pitomá!

Ale o týden později, při jejich páté výpravě do horní části Molchingu, to bylo jinak.

Otevřené okno vdechovalo plátek vzduchu.

Víc nebylo potřeba.

První se zastavil Rudy. Hřbetem ruky ťuknul Liesel do žeber. „To okno,“ zašeptal. „Je otevřený?“ Z hlasu mu trčela dychtivost a opírala se Liesel o rameno.

„Jawohl,“ odpověděla. „To teda je.“

A její srdce začlo žhnout.

Když předtím nacházeli okno pokaždé pevně zaklapnuté, byla Liesel navenek zklamaná, ale zklamání maskovalo divokou úlevu. Dokázala by nastavit krk a vlézt tam? A kvůli čemu a komu by tam vlastně lezla? Kvůli Rudymu? Aby sehnala něco k jídlu? Ne, takováhle byla odpudivá pravda:

Jídlo ji nezajímalo. A Rudy, i když se usilovně snažila té myšlence odolávat, byl v jejím plánu vedlejší. Chtěla tu knížku. Hvízdala. Nepřipustila by, aby jí ji darovala osamělá, trapná stará ženská. Ale ukrást ji, to bylo poněkud přijatelnější. Ukrást ji znamenalo si ji jistým zvráceným způsobem zasloužit.

Světlo se proměňovalo v kvádry temnoty.

Dvojice směřovala k neposkvrněnému, rozkynutému domu. Sháněli myšlenky.

„Máš hlad?“ zeptal se Rudy.

Liesel odpověděla: „Strašnej.“ Po knížkách.

„Koukej, nahoře se zrovna rozsvítilo.“

„Vidím.“

„Pořád máš hlad, Saumensch?“

Chvíli se nervózně smáli a pak naoko vyjednávali, kdo půjde dovnitř a kdo zůstane na stráži. Rudy coby mužský člen týmu měl pochopitelně pocit, že agresorem by měl být on, ale nedalo se popřít, že Liesel to tam zná. Ona vleze dovnitř. Ona ví, co je za oknem.

Řekla to nahlas. „Musím tam jít já.“

Liesel zavřela oči. Pevně.

Nutila se vzpomínat, představit si starostu a jeho ženu. Sledovala, jak mezi ní a Ilsou Hermannovou klíčí přátelství, a pak ho s rozmyslem nakopala do holení a odsunula z cesty. Fungovalo to. Nenáviděla je.

Obhlédli ulici a tiše přešli dvorek.

Krčili se teď pod okenní štěrbinou v přízemí. Zvuk jejich dechu zesílil.

„Hele,“ vybídl ji Rudy. „Sundej si boty. Nebudeš slyšet.“

Liesel si bez protestů rozvázala odrané černé tkaničky a nechala boty na zemi. Vstala a Rudy jemně otevřel okno natolik, aby se mohla protáhnout dovnitř. Zaznělo to nad hlavou jako nízký přelet letadla.

Liesel se vytáhla na parapet a probojovala se dovnitř. Sundat si boty byl skvělý nápad, uvědomila si, když přistála na dřevěné podlaze tvrději, než čekala. Chodidla se jí bolestivě roztáhla, div nepřekypěla přes okraj ponožek.

Místnost samotná byla stejná jako vždycky.

Liesel v tom zaprášeném šeru zaháněla nostalgii. Plížila se vpřed a čekala, až si její oči přivyknou.

„Tak co?“ zašeptal pronikavě zvenčí Rudy, ale jen po něm mávla hřbetem ruky, což znamenalo Halt’s Maul. Drž hubu.

„Jídlo,“ připomínal jí. „Najdi něco k jídlu. A nějaký cigarety kdyby byly.“

Tyhle dvě položky ale byly to poslední, na co myslela. Byla doma, mezi starostovými knihami, knihami všech možných barev, všech možných vlastností, knihami se stříbrnými a zlatými nápisy. Cítila jejich stránky. Málem cítila i chuť slov navršených kolem ní. Nohy ji donesly ke stěně po pravé ruce. Věděla, kde je ta, kterou chce, znala přesnou pozici, ale když se dostala k polici, kde obvykle Hvízdal stával, nenašla ho tam. Místo něj tam byla nevelká mezera.

Seshora se ozvaly kroky.

„Svítí se tu!“ šeptal Rudy. Házel slova dovnitř otevřeným oknem. „Venku!“

„Scheiße.“

„Jdou dolů.“

Pak nastala předlouhá chvíle, věčnost rozhodování trvajícího zlomek vteřiny. Očima přelétla místnost a pak uviděla Hvízdala. Trůnil trpělivě na starostově psacím stole.

„Honem!“ poháněl ji Rudy, ale ona velice klidně šla rovnou ke stolu, vzala knihu, a opatrně lezla ven. Hlavou napřed vyšplhala z okna, povedlo se jí přistát na nohou a znovu ucítila bolestivé bodnutí, tentokrát v kotnících.

„Dělej,“ žadonil Rudy. „Poběž, honem. Schnell!“

Když doběhli za roh, na silnici svažující se k řece a k Münchener Straße, zastavila se, aby se mohla předklonit a zotavit. Tělo měla přehnuté v půli, vzduch v ústech napůl zmrzlý, srdce jí bušilo až v uších.

Rudy na tom byl stejně.

Když vzhlédl, uviděl, jak pod paží tiskne knihu. Usilovně se snažil promluvit. „Na co,“ rval se se slovy, „knížku?“

Teď už opravdu všechno zalévala tma. Liesel lapala po dechu, vzduch v hrdle už tál. „Nic jinýho jsem nenašla.“

Rudy to bohužel ucítil. Lež. Naklonil hlavu a řekl jí, co podle něj byl fakt. „Tys tam nešla pro jídlo, že ne? Vzala sis, cos chtěla…“

Liesel se narovnala a přemohla ji nevolnost z dalšího prozření.

Boty.

Podívala se na Rudyho nohy, pak na jeho ruce, pak na zem kolem něj.

„Co je?“ zeptal se. „Co se děje?“

„Du Saukerl,“ zaútočila na něj. „Kde mám boty?“ Rudy zbledl jako křída, takže už nepochybovala. „Zůstaly u domu,“ odpověděla si. „Že jo?“

Rudy se zoufale prohledával, přesvědčoval sám sebe, že je s sebou třeba přece jen vzal, i když všechno mluvilo o opaku. Představoval si, jak je zvedl, a přál si, aby to byla pravda – ale boty byly pryč. Povalovaly se neužitečně, vlastně hůř, jako kompromitující důkaz, u zdi domu číslo 8 na Grande Straße.

„Dummkopf!“ napomenul se a plácnul se přes ucho. Smutná podívaná na Lieseliny ponožky ho donutila zahanbeně sklopit oči. „Idiote!“ Netrvalo mu dlouho rozhodnout se, jak to napravit. „Počkej tady,“ řekl jí vážně a chvatně zmizel za rohem.

„Ať tě nechytěj,“ zavolala za ním Liesel, ale to už neslyšel.

Minuty ztěžkly, co byl pryč.

Byla už úplná tma a Liesel si byla jistá, že až se vrátí domů, nečeká ji nejspíš nic jiného než Watschen. „Honem,“ šeptala, jenže Rudy se neobjevoval. Představovala si zvuk policejní sirény, jak se vrhá vpřed a navíjí zpátky. Jak se smotává do klubka.

Pořád nic.

Vydala se v promáčených, špinavých ponožkách na křižovatku, a teprve pak ho uviděla. Klusal k ní a hlavu s triumfálním výrazem držel hezky nahoře. Zuby měl zaťaté v úsměvu a v ruce se mu houpaly její boty. „Málem mě zabili,“ prohlásil, „ale dokázal jsem to.“ Přešli řeku a pak boty podal Liesel. Hodila je na zem.

Sedla si, a pak vzhlédla ke svému nejlepšímu kamarádovi. „Danke,“ řekla.

Rudy se uklonil. „Bylo mi potěšením.“ Zkusil, jestli by z toho nevytěžil víc. „Asi nemá smysl chtít za to pusu, co?“

„Za to, žes mi donesl boty, který jsi tam zapomněl ty?“

„Vzdávám se.“ Zvedl ruce, a zatímco šli dál, vykládal, a Liesel se stejně usilovně snažila ho neposlouchat. Zachytila jen závěr. „Nejspíš bych od tebe stejně pusu nechtěl, pokud jseš cejtit jako ty tvoje boty.“

„Jseš nechutnej,“ oznámila mu Liesel a doufala, že nezahlédl zárodky úsměvu, které jí utekly z úst.

Na Himmelstraße se Rudy zmocnil knížky. Přečetl pod lampou její název a zajímal se, o čem je.

Liesel zasněně odpověděla: „O nějakým vrahovi.“

„A to je celý?“

„Taky tam je policajt, co se ho snaží chytit.“

Rudy jí knihu vrátil. „Což mi připomíná, že něco takovýho čeká i nás, až přijdem domů, zvlášť tebe.“

„Proč mě?“

„Vždyť víš – tvoje máma.“

„Co je s ní?“ Liesel uplatnila bezvýhradné právo, které náleží každému, kdo kdy patřil do nějaké rodiny. Když taková osoba reptá a stěžuje si a kritizuje ostatní členy klanu, je to naprosto v pořádku, ale nikomu jinému se nic takového nepovoluje. To vadí a tehdy je čas projevit loajalitu. „Máš proti ní něco?“

Rudy se stáhl. „Promiň, Saumensch. Nechtěl jsem tě urazit.“

I v té noci Liesel viděla, jak Rudy roste. Tvář se mu prodlužovala. Blonďatý výbuch jeho vlasů nepatrně ztmavl a jeho rysy jako by se proměňovaly. Ale jedna věc se nezmění nikdy. Bylo nemožné se na něj dlouho zlobit.

„Máte dneska k večeři něco dobrýho?“

„Pochybuju.“

„Já taky. Škoda že se nedaj jíst knížky. Jednou něco takovýho řekl Arthur Berg, pamatuješ?“

Celou cestu domů pak vzpomínali na staré dobré časy, a Liesel co chvíli mrkla na Hvízdala, na šedé desky a černě vyražený titul.

Než šli každý domů, Rudy se na chvilku zastavil a rozloučil se: „Měj se, Saumensch.“ Rozesmál se. „Dobrou noc, ty zlodějko knih.“

Bylo to poprvé, co Liesel někdo ocejchoval jejím titulem, a ona nedokázala zakrýt, že se jí moc líbí. Vy i já víme, že knihy kradla už dřív, ale ke konci října 1941 to bylo oficiálně stvrzeno. Toho večera se Liesel Memingerová doopravdy stala zlodějkou knih.

TŘI PITOMÉ ČINY RUDYHO STEINERA

 RUDY STEINER, PROSTĚ GÉNIUS 

1. U Mamera, místního kupce, ukradl

největší bramboru.

2. Na Münchener Straße se pouští

do Franze Deutschera.

3. Úplně přestává chodit na schůzky

Hitlerjugend.

Ten první čin pokazila Rudyho nenasytnost. Stalo se to jednoho typicky pošmourného odpoledne uprostřed listopadu 1941.

Mezi ženami s přídělovými lístky se prosmýkl nádherně – skoro, odvážím se říct, s náznakem zločinné geniality. Málem se mu i povedlo nepozorovaně zmizet.

Jenže – byl sice nenápadný, ale povedlo se mu zmocnit se největší brambory ze všech – zrovna té, kterou si už vyhlídlo několik lidí ve frontě. Všichni viděli, jak se ta třináctiletá pěst natáhla a sebrala ji. Sbor zavalitých Helg na něj ukázal prstem a Thomas Mamer už se řítil ke svým umazaným plodům.

„Meine Erdäpfel,“ láteřil. „Moje zemní jabka.“

Rudy ještě pořád bramboru držel, v obou rukách (v jedné by ji neudržel), a kolem něj se tlačily ženské jako družstvo zápasníků. Bylo třeba rychle něco říct.

„Moje rodina,“ vysvětloval Rudy. Z nosu mu začal příhodně odkapávat pramínek čiré tekutiny. S rozmyslem si ho neutřel. „Máme všichni hlad. Moje sestra potřebovala nový kabát. Starý jí ukradli.“

Mamer nebyl dnešní. Držel Rudyho za límec a ptal se: „A ty ji chceš oblíknout do brambory?“

„Ne prosím.“ Podíval se zešikma do jediného oka svého věznitele, na které dohlédl. Mamer byl chlap jako sud, ze kterého je vidět ven dvěma průstřely. Zuby měl v puse napěchované na sebe jak publikum na fotbale. „Před třema nedělema jsme vyměnili všechny lístky za kabát a teď nemáme co jíst.“

Kupec držel jednou rukou Rudyho a v druhé bramboru. Zavolal na manželku to hrozné slovo. „Polizei.“

„To ne,“ žadonil Rudy, „prosím.“ Až to pak bude vyprávět Liesel, řekne jí, že neměl ani trochu strach, ale já jsem si jistá, že mu v tu chvíli málem vyskočilo srdce z těla. „Policii ne. Prosím, policii ne.“

„Polizei.“ Mamer stál na svém, a chlapec se kroutil a marně se rval.

To odpoledne stál ve frontě také jeden učitel, Herr Link. Ve škole patřil k tomu zlomku učitelů, kteří nebyli knězi nebo jeptiškami. Rudy našel jeho oči a oslovil ho.

„Pane Linku.“ To byla jeho poslední šance. „Pane Linku, řekněte mu, jak to je. Řekněte mu, že jsem chudej.“

Kupec pohlédl tázavě na učitele.

Herr Link vystoupil a prohlásil: „Je to tak, pane Mamere. Ten chlapec je chudý. Je z Himmelstraße.“ Zástup, převážně ženský, se o tom začal dohadovat. Všichni věděli, že Himmelstraße není v Molchingu zrovna ztělesněním idyly. Bylo dobře známo, že jsou to poměrně chudé končiny. „Má osm sourozenců.“

Osm!

Rudy musel potlačit úsměv, i když ještě nebyl v suchu. Ale přistihl učitele při lži. Linkovi se povedlo přidat do Steinerovic rodiny tři děti.

„Často chodí do školy bez snídaně.“ Ženské se zase začaly dohadovat. Celá situace se najednou jevila v jiném světle, dostala nový rozměr a působivější atmosféru.

„A to jako znamená, že mi může krást brambory?“

„A zrovna tu největší!“ vyrazila ze sebe jedna ženština.

„Vy buďte zticha, Frau Metzingová,“ pohrozil jí Mamer, a ona okamžitě zmlkla.

Pozornost všech se ze začátku soustředila na Rudyho a jeho zátylek. Pak se ale přesouvala tam a zpátky, z Rudyho na bramboru a zas na Mamera – od toho, co bylo nejpříjemnější na pohled, k tomu nejhoršímu. Co přesně přimělo kupce přiklonit se na Rudyho stranu, zůstane provždy nejasné.

Mohla za to chlapcova ubohost?

Důstojnost pana Linka?

Otravnost Frau Metzingové?

Ať to bylo, co chtělo, Mamer upustil bramboru zpátky na hromadu a odtáhl Rudyho ze svého panství. Řádně ho nakopl pravou botou a varoval ho: „Už se tady neukazuj.“

Rudy zvenku sledoval, jak se Mamer vrací za pult, aby posloužil dalšímu zákazníkovi potravinami a sarkasmem: „To jsem zvědavý, kterou bramboru si vezmete vy.“ Jedním okem pořád kluka sledoval.

Pro Rudyho to byla zase další prohra.

Druhý pitomý čin byl stejně nebezpečný, i když z jiných důvodů. Po téhle výtržnosti skončil Rudy s monoklem, naprasklými žebry a novým sestřihem.

Bylo to opět na schůzce Hitlerjugend. Tommy Müller měl zase potíže a Franzi Deutscherovi stačilo počkat, až se do toho Rudy vloží. Netrvalo to dlouho.

Rudy a Tommy se zase museli všestranně pocvičit, a ostatní šli mezitím dovnitř studovat taktiku. Jak pobíhali venku v zimě, viděli za okny jejich vyhřáté hlavy a ramena. A když se k nim směli připojit, neznamenalo to ještě konec cvičení. Rudy se zhroutil do kouta, cákal na okno bláto z rukávů, a Franz na něj vypálil nejoblíbenější otázku Hitlerjugend:

„Kdy se narodil náš Vůdce Adolf Hitler?“

Rudy zvedl oči. „Prosím?“

Otázka zazněla znova, a ten nesmírný pitomec Rudy Steiner, který moc dobře věděl, že to bylo 20. dubna 1889, odpověděl datem narození Krista. Dokonce přihodil informaci navíc: že to bylo v Betlémě.

Franz mázl dlaněmi o sebe.

Velice špatné znamení.

Došel k Rudymu a zavelel, ať jde zase ven a dá si ještě pár koleček.

Rudy obíhal cvičiště sám, a po každém okruhu se ho Franz znovu zeptal na datum Führerových narozenin. Teprve po sedmém kolečku to Rudy trefil.

Největší nesnáz se odehrála pár dní po téhle schůzce.

Rudy byl v Münchener Straße, když si všiml, že sem po pěšině přichází Deutscher s nějakými kamarády, a pocítil potřebu hodit po něm kamenem. Mohli byste se docela dobře ptát, co si sakra myslel. Odpověď by nejspíš byla, že vůbec nic. Nejspíš by řekl, že využíval svého Bohem daného práva chovat se jako pitomec. Buď to bylo takhle, anebo ho možná už jen pohled na Franze Deutschera ponoukal k sebezničení.

Kámen zasáhl cíl na spánku, byť ne tak tvrdě, jak Rudy doufal. Franz Deutscher se otočil, uviděl ho tam stát s Liesel, Tommym a Tommyho mladší sestrou Kristinou, a vypadal, že ho ten pohled těší.

„Utečeme,“ pobízela ho Liesel, ale Rudy se nepohnul.

„Tady nejsme v Hitlerjugend,“ oznámil jí. Starší chlapec už byl u nich. Liesel zůstala stát vedle svého kamaráda, a stejně tak i roztřesený Tommy a jemná Kristina.

„Pan Steiner,“ dal se slyšet Franz a pak ho chytil a hodil s ním o chodník.

Rudy vstal, a tím Deutschera jen ještě víc popudil. Srazil ho na zem podruhé, a doprovodil ho dolů úderem kolene do žeber.

Rudy zase vstal a skupinka starších kluků se začala smát, smát svému kamarádovi. To pro Rudyho nevěstilo nic dobrého. „Tak mu to nandej, ne?“ řekl ten nejvyšší. Oči měl modré a chladné jako nebe. Žádné další povzbuzování už Franz nepotřeboval. Byl rozhodnutý, že Rudy padne na zem a taky tam zůstane.

Kolem nich se začal sbírat dav, Rudy se rozehnal Franzi Deutscherovi po žaludku a úplně minul. Současně ucítil v levém očním důlku pálící pěst. S ní přišly taky hvězdičky. Než si to stačil uvědomit, ležel na zemi. Dostal další ránu na stejné místo, a cítil, jak otok ve stejnou chvíli žloutne a modrá a černá. Tři vrstvy rozjařující bolesti.

Rozrůstající se dav zhoustl, žádostivý, jestli se Rudy zase zvedne. Nevstal. Tentokrát zůstal ležet na tvrdé studené zemi a cítil, jak mu prostupuje oblečením a šíří se po těle.

Před očima měl pořád hvězdičky, a když si všiml, že Franz teď nad ním stojí se zbrusu novým zavírákem, jen jen přidřepnout a říznout, bylo už pozdě.

„Ne!“ bránila ho Liesel, ale ten vysoký ji zadržel. V uších jí zněla jeho slova, hluboce a staře.

„Neboj se,“ uklidňoval ji. „To neudělá. Na to nemá.“

To se ale pletl.

Franz se sesul do kleku, naklonil se k Rudymu blíž a šeptal:

„Kdy se narodil náš Führer?“ Každé slovo pečlivě artikulované a vecpané Rudymu do ucha. „No tak, Rudy, kdypak se narodil? Mně to můžeš říct, nic se neděje, neboj se.“

A co Rudy?

Jak odpověděl?

Odpověděl rozumně, nebo se nechal vlastní pitomostí stáhnout do toho hnoje ještě hloub?

Vesele se zadíval do bleděmodrých očí Franze Deutschera a řekl: „Na Pondělí velikonoční.“

Během několika vteřin už měl nůž ve vlasech. V této fázi Lieselina života už to byl druhý sestřih. Židovy vlasy okudlaly rezavé nůžky. Do jejího nejlepšího kamaráda se pustili blýskavým nožem. Vlastně neznala nikoho, kdo by za stříhání vlasů platil.

Pokud šlo o Rudyho, toho roku zatím stačil polykat bláto, vykoupat se ve hnojivu, dostat nafackováno od nastávajícího kriminálníka, a teď zažíval něco, co skoro připomínalo třešničku na dortu: veřejné ponížení na Münchener Straße.

Většina jeho ofiny se nechala odříznout bez protestů, ale při každém řezu se našlo pár vlasu, které nechtěly za živého boha povolit a musely jít i s kořínkem. S každým vytržením sebou Rudy škubl, v monoklu mu celou dobu cukalo a žebra bolestivě žhnula.

„Dvacátého dubna osmnáct set osmdesát devět!“ poučil ho Franz, a když si odvedl svou kohortu, obecenstvo se rozptýlilo, a jen Liesel, Tommy a Kristina zůstali se svým kamarádem.

Rudy ležel tiše na zemi, ve vzlínající mokrotě.

A teď nám tedy zbývá jen ta třetí pitomost – že přestal chodit na schůzky Hitlerjugend.

Nepřestal tam chodit ze dne na den, čistě aby ukázal Deutscherovi, že se ho nebojí, ale po pár týdnech svoje angažmá zcela ukončil.

Himmelstraße opouštěl hrdě navlečený v uniformě a se svým věrným průvodcem Tommym po boku.

Ale místo aby šli do Hitlerjugend, prošli městem a dál podél Amperu, házeli žabky, shazovali do řeky obrovské balvany a vůbec byli jako utržení ze řetězu. Aby matka nic nepoznala, vždycky si pořádně zamazal uniformu. Vydrželo to ale jen do prvního dopisu. Tehdy uslyšel z kuchyně to obávané volání.

Zpočátku mu rodiče hrozili. Nechodil tam dál.

Prosili ho, aby se tam vrátil. Odmítl.

Nakonec se našla možnost, že by vstoupil do jiného oddílu, a to Rudyho vrátilo na správnou cestu. Naštěstí, protože kdyby se tam co nejdřív neukázal, dostali by Steinerovi za jeho absence pokutu. Rudyho starší bratr Kurt se vyptal, jestli by Rudy nemohl přestoupit do Flieger Division, zaměřené na výuku letectví a pilotování. Většinou tam stavěli modely letadel, a nebyl tam žádný Franz Deutscher. Rudy souhlasil, a přestoupil i Tommy. Jednou v životě přineslo Rudymu jeho idiotské chování něco dobrého.

Když mu v novém oddíle položili proslulou führerovskou otázku, Rudy se usmál a pravil: „Dvacátého dubna 1889.“ A pak Tommymu pošeptal jiné datum, třeba narození Beethovena, Mozarta nebo Strausse. Ve škole probírali skladatele, a Rudy se navzdory své očividné pitomosti vyznamenával.

PLUJÍCÍ KNIHA

(část druhá)

Na začátku prosince se Rudymu Steinerovi dostalo vítězství, i když ne ve zcela obvyklé podobě.

Byl to chladný den, ale velmi tichý. Nebylo daleko do sněhu.

Liesel s Rudym se po škole stavili v obchodě Alexe Steinera. Byli zrovna na cestě domů, když uviděli, jak zpoza rohu vychází Rudyho starý kamarád Franz Deutscher. Liesel, jak si tou dobou navykla, si nesla Hvízdala. Ráda ho držela v ruce a vnímala hladký hřbet nebo drsné okraje stránek. Deutschera uviděla první.

„Koukej.“ Ukázala na něj. Deutscher jim klusal vstříc spolu s jiným vedoucím Hitlerjugend.

Rudy se zhroutil do sebe. Ohmatal si hojící se oko. „Dneska ne.“ Přehlížel ulice. „Když projdem kolem kostela, můžem si to zkrátit podél řeky.“

Liesel šla bez dalších řečí za ním, a tak Rudyho trapiteli šťastně unikli – a vstoupili přímo do cesty jinému.

Nejdřív je to ani nenapadlo.

Ten hlouček přecházející most a pokuřující cigarety, to mohl být kdokoli. Jenže nebyl. Když se obě skupinky poznaly, bylo už pozdě obrátit.

„A jéje, viděli nás.“

*

Viktor Chemmel se usmál.

Zahovořil velice přátelsky. To neznamenalo nic jiného, než že od něj můžou čekat jen to nejhorší. „No ne, Rudy Steiner a jeho kurvička.“ Plavně k nim došel a vytrhl Hvízdala z Lieselina sevření. „Copak to čteme?“

„Tohle je přece naše věc,“ přesvědčoval ho Rudy. „Ona s tím nemá nic společnýho. Vrať jí to, dělej.“

„Hvízdal.“ Mluvil teď k Liesel. „Je to dobrý?“

Odkašlala si. „Ujde.“ Pak se naneštěstí prozradila. Očima. Byly vyplašené. Poznala přesně chvíli, kdy Viktor Chemmel usoudil, že ta knížka představuje cenný majetek.

„Tak víš co?“ řekl. „Za padesát marek ji dostaneš zpátky.“

„Padesát marek!“ To byl Andy Schmeikl. „Neblázni, Viktore, za to by sis moh koupit tisíc knížek.“

„Ptal jsem se tě na něco?“

Andy zmlkl. Vypadalo to, jako by mu pusa zaklapla jak padací most.

Liesel se pokusila o pokerovou tvář. „Tak to si ji nechej. Stejně už jsem ji četla.“

„A jak to dopadne?“

Sakra!

Na konec se ještě nedostala.

Zaváhala, a Viktor Chemmel to okamžitě prohlédl.

Teď už Rudy naléhal. „Hele, Viktore, nech ji na pokoji. Jdeš přece po mně. Udělám, co budeš chtít.“ Starší chlapec jen mávl rukou jako po mouše. Knihu držel ve zdvižené ruce. A pak ho opravil.

„Ale ne,“ pronesl. „Já udělám, co já budu chtít,“ a vydal se k řece. Všichni se přidali, rychle, aby mu stačili. Napůl chůze, napůl běh. Někteří protestovali. Někteří ho pobízeli.

Bylo to tak rychlé, a přitom uvolněné. Padla otázka, výsměšným, přátelským hlasem.

„Řekni mi,“ žádal Viktor, „kdo byl poslední olympijský vítěz v disku, v Berlíně?“ Otočil se k nim. Rozcvičoval si paži. „Kdo to byl? Sakra, mám to na jazyku. Ten Američan, ne? Carpenter nebo tak nějak…“

A Rudy: „Prosím!“

Voda přepadla do sebe.

Viktor Chemmel provedl otočku.

Jeho ruka nádherně vypustila knihu. Otevřela se a zapleskala, stránky šustily, jak se prostíraly po vzdušném povrchu. Nečekaně brzy se zastavila a vypadalo to, jako by ji do sebe voda vsávala. Plácla o hladinu a vyplula po proudu.

Viktor zavrtěl hlavou. „Moc nízko. Špatný hod.“ Znovu se usmál. „Ale na výhru byl dobrý dost, ne?“

Liesel ani Rudy tam zbytečně netrčeli, aby si poslechli ten smích.

Hlavně Rudy jen letěl po břehu a snažil se knihu zahlédnout.

„Vidíš ji?“ volala Liesel.

Rudy běžel.

Utíkal po hraně vody a znázorňoval tak polohu knihy. „Támhle je!“ Zastavil se a ukázal a utíkal dál, snažil se ji předběhnout. A pak se vyloupl z kabátu, skočil do vody a brodil se doprostřed proudu.

Liesel zpomalila a dál jen šla. Viděla, jak ho bolí každý krok. Ten úmorný chlad.

Když přišla blíž, zahlédla, jak kniha proplouvá kolem něj, ale hned ji chytil. Natáhl ruku a popadl za krk teď už jen nasáklou hroudu papíru a lepenky. „Hvízdal!“ zavolal chlapec. Toho dne to byla jediná kniha plující řekou Amper, ale i tak cítil potřebu ji ohlásit.

Za pozornost stojí i skutečnost, že Rudy se nesnažil dostat se z té mučivě studené vody, hned jak knížku chytil. Zůstal tam stát dobře minutu. Nikdy to Liesel nevysvětlil, ale ona podle mě moc dobře věděla, že důvod to mělo dvojí.

 ZMRZLÉ POHNUTKY RUDYHO STEINERA 

1. Ta chvíle pro něj představovala jedinou

příležitost vychutnat si po měsících proher

nějaké vítězství.

2. Z takto nesobecké pozice bylo výhodné

požádat Liesel o obvyklý projev přízně.

Copak by ho mohla odmítnout?

„Co takhle pusu, Saumensch?“

Ještě chvíli stál po pás ve vodě a pak vylezl z řeky a podal jí knihu. Kalhoty se mu lepily k nohám, a on se nezastavil. Popravdě řečeno si myslím, že se bál. Rudy Steiner se děsil polibku od zlodějky knih. Musel po něm nesmírně toužit. Musel ji neskutečně milovat. Tolik, že už ji nikdy o její rty nepožádá, a půjde do hrobu bez nich.

ČÁST ŠESTÁ



Roznašeč snů

ve které se objevuje:

deník smrti – sněhulák – třináct

dárků – další kniha – noční můra

s židovskou mrtvolou – novinové nebe –

návštěvník – schmunzelník –

a poslední polibek na otrávené tváře.

DENÍK SMRTI: 1942

Byl to rok, co vydá za celé věky, jako rok 79, jako 1346, dál je vypočítávat nebudu. Dejte pokoj s kosou, proboha, potřebovala jsem koště nebo mop. A dovolenou jsem potřebovala.

 KOUSEK PRAVDY 

Nenosím srp ani kosu. Beru si jenom

černé roucho s kapucí, když je zima.

A nemám ty ostré rysy připomínající

lebku, které mi tak rádi nasazujete, když

jsem daleko. Chcete vědět, jak vypadám

doopravdy? S tím vám můžu pomoct.

Najděte si někde zrcadlo, a já budu

pokračovat.

Vlastně si v tuhle chvíli připadám docela sebestředná, vykládám vám pořád co já, já, já. Moje cesty, co já jsem viděla v roce 1942. Na druhou stranu: vy jste lidé, takže byste měli mít pochopení, když je jeden posedlý sám sebou. Jde o to, že mám důvod vysvětlovat, co jsem tehdy viděla. Spousta z toho dolehne až k Liesel Memingerové. Přivede to válku blíž k Himmelstraße, a s ní se svezu taky já.

A že jsem toho ten rok musela oběhat: z Polska přes Rusko do Afriky a pak zase zpátky. Mohli byste namítnout, že mám vždycky dost běhání, ať je rok jaký chce, jenomže lidské plemeno občas rádo věci trochu pošťouchne. Rozšíří produkci těl a prchajících duší. Obvykle na to stačí pár bomb. Nebo nějaká ta plynová komora, nebo zpovzdálí repetící děla. A pokud nic z toho nedovede věci do konce, aspoň lidi zbaví jejich živobytí, a já pak všude vídám ty, co přišli o střechu nad hlavou. Když procházím ulicemi ztrýzněných měst, chodívají za mnou. Žadoní, abych je vzala s sebou, protože si neuvědomují, že i tak mám práce nad hlavu. „Váš čas přijde,“ ujišťuju je a snažím se neohlížet. Občas si přeju, abych dokázala říct něco jako: „To nevidíte, že už takhle nevím, kam dřív skočit?“, ale nikdy to neřeknu. Jdu si po své práci a nadávám jen v duchu, a přicházejí roky, kdy se duše a těla nepřičítají, ale násobí.

 NEÚPLNÁ PREZENCE ZA ROK 1942 

1. Zoufalí Židé – a jejich duše na mém

klíně, když jsme spolu seděli na střeše

hned vedle dýmajících komínů.

2. Ruští vojáci – brali si jen málo munice,

že prý až jim dojde,

vezmou si další od padlých.

3. Promáčená těla na pobřeží Francie,

ztroskotaná v oblázcích a písku.

Mohla bych pokračovat, ale usoudila jsem, že pro tuhle chvíli tři příklady postačí. Ty tři příklady vám přinejmenším dají pocítit tu pachuť popela, která ten rok určovala mou existenci.

Tolik lidí.

Tolik barev.

Zas a znova se ve mně postrkují. Souží mou paměť. Vidím je čnít do výšky na hromadách, naházené jednoho na druhém. Vzduch jako z umělé hmoty, obzor jako zasychající lepidlo. Průmyslově vyrobené nebe, probodané a prosakující, a měkká oblaka barvy uhlí, pulsující jako černá srdce.

A potom.

Je tady smrt.

Razí si cestu tím vším.

Na povrchu: nevzrušená, neochvějná.

Pod ním: nejistá, nepevná, nešťastná.

Abych řekla pravdu (vím, teď už to s tím stěžováním přeháním), ještě jsem se zotavovala ze Stalina v Rusku. Z takzvané druhé revoluce – vraždění vlastních lidí.

Pak přišel Hitler.

Říká se, že válka je nejlepší přítel smrti, ale musím vám povědět, že já to vidím jinak. Pro mě je válka jako nový šéf, který od vás očekává nemožné. Stojí vám za zády a opakuje dokola jedinou věc: „Dělej, dělej.“ Tak se do toho opřete. Doděláte to. Ale šéf vám nepoděkuje. Chce po vás ještě víc.

Často si zkouším vybavit ty zatoulané úlomky krásy, kterou jsem v těch časech taky vídala. Přehrabuju se ve své knihovně příběhů.

Vlastně po jednom sahám právě teď.

Mám dojem, že polovinu z něj už znáte, a jestli se mnou vydržíte, ukážu vám i zbytek. Ukážu vám druhou polovinu zlodějky knih.

Nevědomky očekává spoustu z těch věcí, o kterých jsem se zmínila před minutkou, ale čeká taky na vás.

Zrovna nese do sklepa – že zrovna tam – trochu sněhu.

Nad hrstí zmrzlé vody se skoro každý pousměje, ale nikdo nezapomene.

Už jde.

SNĚHULÁK

Začátek roku 1942 by se u Liesel Memingerová dal shrnout takto:

Dovršila třináctý rok. Hruď měla stále plochou. Ještě nezačala krvácet. V její posteli ležel mladý muž ze sklepa.

 OTÁZKA A ODPOVĚĎ 

Jak se Max Vandenburg

ocitl v Lieselině posteli?

Upadl.

Názory se různily, ale podle Rosy Hubermannové bylo sémě zaseto o Vánocích předchozího roku. Čtyřiadvacátý prosinec byl hladový a studený, ale měl zásadní klad: žádné dlouhé návštěvy. Hans mladší současně střílel na Rusy a pokračoval v bojkotu rodinného soužití. Trudy se stihla jen na pár hodin zastavit o předvánočním víkendu. Odjížděla pryč s rodinou, která ji zaměstnávala. Byl to svátek docela jiné německé třídy.

O Štědrém večeru Liesel snesla dolů dvě hrsti sněhu jako dárek pro Maxe. „Zavři oči,“ vyzvala ho. „Nastav ruce.“ Jakmile došlo k předání sněhu, Max se roztřásl a zasmál, ale oči nechal zavřené. Nejdřív jen dal sněhu krátce ochutnat, nechal ho zanořit do svých rtů.

„To je dnešní zpráva o počasí?“

Liesel stála vedle něj.

Zlehka ho pohladila po paži.

Znovu zvedl sníh k ústům. „Děkuju, Liesel.“

Tak začaly ty nejkrásnější Vánoce ze všech. Málo jídla. Žádné dárky. Ale ve sklepě měli sněhuláka.

Když Liesel donesla domů ty první hrsti, ujistila se, že venku nikdo není, a pak vynesla ven všechny kbelíky a hrnce, co našla. Naplnila je z náspů ze sněhu a ledu, jež přikryly ten úzký proužek světa, kterým byla Himmelstraße. Jakmile byly plné, nanosila je dovnitř a pak dolů do sklepa.

Je třeba poctivě říct, že to ona první hodila kouli po Maxovi a pak dostala odvetu do žaludku. Když pak scházel do sklepa Hans Hubermann, Max hodil dokonce i po něm.

„Du Arschloch!“ vyjekl táta. „Liesel, dej mi trochu toho sněhu. Dej sem cely kbelík!“ Na par minut na všechno zapomněli. Nebyl slyšet žádný jekot a křik, ale útržky smíchu potlačit nedokázali. Byli to jen lidé, co si hrají ve sněhu, v domě.

Táta přelétl očima hrnce naplněné sněhem. „Co uděláme s tím zbytkem?“

„Sněhuláka,“ odpověděla Liesel. „Musíme postavit sněhuláka.“

Táta zavolal na Rosu.

Zdálky přiletěl známy hlas „Co je zas, Saukerl?“

„Pojď sem dolů, ano?“

Když se objevila, Hans Hubermann dal v sázku vlastní život a hodil po své ženě tu nejkrásnější sněhovou kouli. Netrefil, koule zasáhla zeď a rozletěla se, a máma dostala záminku, aby mohla po dlouhou chvíli nepřetržitě bez nádechu nadávat. Jakmile se vzpamatovala, sešla dolů a pomohla jim. Dokonce donesla knoflíky na oči a nos a kousek provázku na sněhulákův úsměv I šálu a klobouk ten mužík ze sněhu obdržel. Neměl víc než půl metru.

„Trpaslík,“ řekl Max.

„Co budeme dělat, až roztaje?“ zeptala se Liesel.

Rosa věděla. „Vytřeš to, Saumensch, a hezky rychle.“

Táta nesouhlasil. „Ten neroztaje.“ Zamnul si ruce a dýchl na ně. „Vždyť tady mrzne.“

Rozpustil se, to zas ano, ale kdesi uvnitř v každém z nich zůstal stát. Nejspíš byl to poslední, co viděli, než toho Štědrého dne konečně usnuli. V uších jim zněl akordeon, v očích stál sněhulák, a pokud jde o Liesel, té se vracela myšlenka na poslední slova, která jí řekl Max, než ho nechala u krbu.

 VÁNOČNÍ PŘÁNÍ OD MAXE VANDENBURGA 

„Často si přeju, aby to vzalo konec,

Liesel, ale ty pak uděláš něco… já nevím,

třeba sejdeš po schodech do sklepa se

sněhulákem v rukou.“

Ten večer naneštěstí předznamenal vážné zhoršení Maxova zdraví. První příznaky byly vcelku nevinné a obvyklé. Pořád mu byla zima. Nejisté ruce. Vidění zápasů s Führerem přibylo. Teprve když ho nedokázaly zahřát ani kliky a sedy-lehy, začal si dělat starosti. I když si sedal co nejblíž k ohni, neposunulo ho to ani o stupínek k alespoň přibližnému zdraví. Den po dni ubýval na váze. Jeho cvičební režim se uvolnil a rozpadl, na tváři pocítil nevlídnou podlahu sklepa.

Celý leden se ještě držel, ale na začátku února už byl ve znepokojivém stavu. Musel by se nutit, aby vstal od krbu, místo toho spal do pozdního rána. Ústa měl stažená, lícní kosti mu začínaly natékat. Když se ho někdo zeptal, odpovídal, že je mu dobře.

Uprostřed února, pár dní před Lieselinými třináctými narozeninami, přišel ke krbu na pokraji zhroucení. Div neupadl do ohně.

„Hansi,“ zašeptal, a obličej jako by mu schvátila křeč. Podlomily se mu nohy, hlavou se uhodil o harmonikové pouzdro.

V tu chvíli spadla někde vařečka do polívky a vedle něj stála Rosa Hubermannová. Vzala Maxovu hlavu do rukou a obořila se přes pokoj na Liesel: „Co tam tak stojíš, vezmi nějaký deky a dej je do svojí postele. A ty!“ Došlo na tátu. „Pomoz mi ho zvednout, odnesem ho k Liesel do pokoje. Schnell!“

Táta měl tvář napjatou starostí. Jeho šedé oči zvonily. Zvedl Maxe sám. Byl lehounký jako dítě. „Nemůžeme ho nechat tady, v naší posteli?“

To už měla Rosa rozmyšlené. „Ne. Nemůžem tu přes den zatahovat závěsy, vypadalo by to podezřele.“

„Dobrá připomínka.“ Hans ho odnesl.

Liesel s dekami v rukou přihlížela.

Ochablé údy, vlasy volně padají do chodby. Spadla mu jedna bota.

„Dělej.“

Máma pochodovala svým kolébavým krokem za nimi.

V posteli se na něj navršily deky a utěsnily se kolem jeho těla.

„Mami?“ Liesel se nedonutila říct něco víc.

„Co je?“ Rosa Hubermannová měla drdol stažený tak pevně, že to dokázalo jednoho vystrašit. Když svou otázku zopakovala, jako by se stáhl ještě víc. „Co je, Liesel?“

Šla blíž a bála se, co uslyší. „Je naživu?“

Drdol kývl.

Rosa se pak otočila a promluvila s úchvatnou sebejistotou. „Poslouchej mě, Liesel. Nevzala jsem si toho člověka do domu, abych se koukala, jak umírá. Jasné?“

Liesel kývla.

„Tak běž.“

Na chodbě ji táta objal.

Hrozně to potřebovala.

Později v noci slyšela, jak spolu Hans a Rosa mluví. Rosa jí připravila spaní u nich v pokoji, ležela na podlaze vedle jejich postele, na matraci vytažené ze sklepa. (Báli se, jestli třeba není infikovaná, ale pak došli k závěru, že to je nepodložená domněnka. Max neonemocněl z nějakého viru, takže matraci vynesli nahoru a vyměnili prostěradlo.)

Máma, přesvědčená, že děvče spí, vyslovila svůj názor.

„Ten blbej sněhulák,“ šeptala. „Vsadím se, že za to může ten sněhulák – hrát si dole v tý zimě se sněhem a ledem…“

Táta to viděl víc filozoficky. „Roso, za to může Adolf.“ Zvedl se. „Měli bychom se na něj podívat.“

Během té noci měl Max sedm návštěv.

 VÝSLEDKOVÁ LISTINA NÁVŠTĚV 

U MAXE VANDENBURGA

Hans Hubermann: 2

Rosa Hubermannová: 2

Liesel Memingerová: 3

Ráno mu Liesel přinesla ze sklepa jeho náčrtník a položila ho na noční stolek. Styděla se, že se do něj loni podívala, a tentokrát ho z úcty k němu nechala pevně zavřený.

Když vešel táta, neotočila se k němu, ale mluvila přes Maxe Vandenburga, ke stěně. „Proč jsem dolů nosila ten sníh?“ ptala se. „Tím to všechno začalo, ne, tati?“ Sepjala ruce, jako by se chtěla modlit. „Proč jsem stavěla toho sněhuláka?“

Táta pevným postojem stvrdil svou přetrvávající pověst. „Liesel,“ řekl jí. „Musela jsi.“

Spal a třásl se a ona u něj celé hodiny seděla.

„Neumírej,“ šeptala. „Prosím, Maxi, neumírej.“

Byl to už druhý ledový muž, který jí tál před očima, ale tentokrát to bylo jiné. Byl to paradox.

Čím víc chladl, tím víc se rozpouštěl.

TŘINÁCT DÁRKŮ

Jako by se opakoval Maxův příjezd.

Peříčka se zase proměnila v proutí. Hladká tvář zdrsněla.

To byl důkaz, který potřebovala. Byl naživu.

Prvních pár dní u něj seděla a mluvila na něj. O svých narozeninách mu řekla, že v kuchyni čeká obrovitánský dort, stačí, aby se probudil.

Neprobouzel se.

Žádný dort nebyl.

 VÝŇATEK Z JEDNOHO POZDNÍHO VEČERA 

Mnohem později jsem si uvědomila, že

jsem tou dobou vlastně sama číslo 33

v Himmelstraße navštívila. Musela to

být jedna z těch nemnoha chvil, kdy

tam s ním dívka nebyla, protože jsem

uviděla jen muže v posteli. Klekla jsem

si. Chystala jsem se, že prostrčím ruce

pokrývkami. A pak jsem ucítila, jak ožil –

mocný zápas napřený proti mé váze.

Stáhla jsem se. Čekalo mě tolik práce,

že mi přišlo milé nechat se v té temné

místnůstce přeprat. Dokonce jsem stihla

krátkou pokojnou pauzičku se zavřenýma

očima, než jsem se sebrala a zase šla.

Pátého dne nastalo velké vzrušení, protože Max otevřel oči, i když jen na pár chvil. Viděl zejména (a ten detailní záběr musel být děsivý) Rosu Hubermannovou, která mu do úst prakticky vrhala celou náruč polévky. „Polkni,“ radila mu. „Nemysli na to. Stačí polykat.“ Když jí máma podala mísu, snažila se Liesel zahlédnout jeho tvář, ale překáželo jí pozadí polévkové napáječky.

„Je ještě vzhůru?“

Rosa se otočila, a už ani nemusela odpovídat.

Utekl asi týden a Max se probudil podruhé, a tentokrát byli v pokoji Liesel a táta. Oba pozorovali tělo v posteli, když se ozval slabý sten. Táta vypadl vzhůru z křesla, pokud je něco takového vůbec možné.

„Dívej,“ vydechla Liesel. „Neusínej, Maxi, neusínej.“

Na chvilku se na ni zadíval, ale nepoznal ji. Jeho oči ji studovaly jako nějakou hádanku. Pak byl zas pryč.

„Co se stalo, tati?“

Hans spadl zpátky do křesla.

Později přišel s tím, že by mu třeba mohla číst.

„No tak, Liesel, stala se teď z tebe taková čtenářka – i když je nám všem záhadou, kdes tu knížku vzala.“

„Přece jsem ti to říkala, tati. Dala mi ji jedna jeptiška ve škole.“

Táta zvedl ruce v hraném protestu. „Já vím, já vím.“ Vzdychl z té své výšky. „Jenom…“ Zvolna volil slova. „Ať tě nechytí.“ A tohle řekne člověk, který ukradl Žida.

Od toho dne četla Liesel Maxovi, který jí zabral postel, Hvízdala. Ke své lítosti musela přeskakovat celé kapitoly, protože spousta stránek zůstala slepená dohromady. Nevyschlo to pořádně. Ale prokousávala se knihou dál, až byla skoro ve třech čtvrtinách. Knížka měla tři sta devadesát šest stran.

Ve venkovním světě Liesel každý den pospíchala ze školy s nadějí, že je Maxovi líp. „Probral se? Snědl něco?“

„Běž zas ven,“ prosila ji máma. „Ty tvoje řeči mi vykoušou díru do břicha. No tak. Běž ven hrát fotbal, prokristapána.“

„Ano, mami.“ Už už otevírala dveře. „Ale přijdeš pro mě, kdyby se probudil, jo? Něco si vymysli. Křič, jako že jsem něco provedla. Začni mi nadávat. Tomu všichni uvěří, uvidíš.“

Tomu se i Rosa musela smát. Položila si pěsti na boky a poučila Liesel, že ještě není tak stará, aby za takové řeči nemohla dostat Watschen. „A koukej dát gól,“ pohrozila jí, „nebo mi nechoď domů.“

„Jasně, mami.“

„A dej radši dva, Saumensch!“

„Ano, mami.“

„A nech toho odmlouvání!“

Liesel zaváhala, ale pak vyběhla na ulici, aby mohla nastoupit na kluzké zablácené silnici proti Rudymu.

„To je dost, řiťodrapko,“ přivítal ji obvyklým způsobem, když bojovali o míč. „Kdes byla?“

O půl hodiny později, když míč rozmáčklo auto, vzácný zjev v Himmelstraße, Liesel získala první dárek pro Maxe Vandenburga. Děti usoudily, že míč se nedá opravit, a znechuceně se rozešly domů. Cukající míč nechaly na studené puchýřnaté silnici. Liesel s Rudym dál dřepěli nad zdechlinou. Po straně měla zející díru, jako tlamu.

„Chceš ho?“ zeptala se Liesel.

Rudy pokrčil rameny. „Co bych s tím dělal? To není míč, ale rozjetá hromada hoven. Do toho už vzduch nedostaneš, přece.“

„Chceš ho, nebo ne?“

„Děkuju nechci.“ Rudy ho zlehka postrčil nohou, jako by to bylo mrtvé zvíře. Nebo zvíře, které je možná mrtvé.

Liesel vzala míč pod paži a šla domů. Uslyšela, jak za ní volá. „Hej, Saumensch!“ Vyčkávala „SAUmensch!“

Dala si říct. „Co?“

„Měl bych tu taky kolo bez kol, kdybys chtěla.“

„Strč si ho někam.“

Z místa, kde stála, pak už slyšela jen řehot toho Saukerla Rudyho Steinera.

Doma se vydala do ložnice. Donesla míč Maxovi a položila ho na kraj postele.

„Promiň,“ omlouvala se, „není to nic moc. Ale až se probudíš, budu ti o něm všechno vyprávět. Řeknu ti, že to bylo to nejšedivější odpoledne, jaké si dokážeš představit, a jak přímo přes míč přejelo to auto, co ani nesvítilo. A jak vyskočil chlap a začal na nás řvát. A potom se zeptal na cestu. Taková drzost…“

Prober se! chtělo se jí zakřičet.

Nebo s ním zatřást.

Neudělala to.

Mohla se jen dívat na ten míč, na zdupanou, oprýskanou kůži. Byl to první z mnoha dárků.

 DÁRKY Č. 2-5 

Jedna mašlička, jedna borová šiška.

Jeden knoflík, jeden kamínek.

Díky fotbalu dostala nápad.

Vždycky když teď šla do školy nebo zpátky, byla ve střehu a dívala se po vyhozených věcech, které by mohly mít nějakou cenu pro umírajícího člověka. Ze začátku se sama sebe ptala, proč je to tak důležité. Jak by mohlo něco tak na pohled bezvýznamného poskytnout někomu úlevu? Mašlička ve škarpě. Borová šiška na ulici. Knoflík opírající se lenivě o stěnu ve třídě. Kulatý placáček od řeky. Když nic jiného, je z nich jasné, že jí na něm záleží, a třeba si budou mít hned o čem povídat, až se Max probudí.

Když u toho nikdo nebyl, přehrávala si takové rozhovory.

„A co je tohle všechno?“ zeptá se Max. „Co je to za smetí?“

„Smetí?“ Ve svých představách seděla na kraji postele. „To není žádné smetí, Maxi. Tohle jsou věci, co tě probudily.“

 DÁRKY Č. 6-9 

Jedno pírko, dvoje noviny.

Obal od lízátka. Mračno.

Pírko bylo krásné a lapené: ve veřejích kostelních vrat na Münchener Straße. Celé zkřivené se dralo ven a Liesel ho spěchala zachránit. Na levé straně bylo pěkně uhlazené, ale na pravé sestříhané do jemných hran a tu a tam do zubatých trojúhelníčků. Jinak se to popsat nedalo.

Noviny pocházely z chladných hlubin popelnice (to je jasné, ne?), a obal od lízátka byl vyhlazený a vybledlý. Našla ho kousek od školy a podívala se na něj proti světlu. Byla na něm koláž z otisků bot.

A pak to mračno.

Jak někomu darovat kousek oblohy?

Ke konci února stála na Münchener Straße a pozorovala obrovité osamělé mračno, jak se sune přes vršky jako nějaká bílá obluda. Přešplhalo hory. Slunce se zatmělo a z jeho místa pozorovalo město bílé zvíře s šedivým srdcem.

„Na co to koukáš?“ zeptal se táta.

Zaklonil hlavu a řekl, co mu připadalo očividné. „Měla bys ho dát Maxovi, Liesel. Schválně jestli mu ho dokážeš položit na noční stolek k těm ostatním věcem.“

Liesel si ho prohlížela, jako by se zbláznil. „Ale jak?“

Zlehka jí zaťukal klouby prstů na hlavu. „Zapamatuj si to. A pak mu to sepiš.“

*

„…byl jak velikánské bílé zvíře,“ vyprávěla při své další vigilii vedle postele, „a přišel přes hory.“

Když Liesel tu větu po několika úpravách a dodatcích dokončila, měla pocit, že to zvládla. Představila si, jak mrak putuje skrz pokrývky z jejích dlaní do těch jeho, zapsala to na kousek papíru a na něj pak položila ten kamínek.

 DÁRKY Č. 10-13 

Jeden cínový vojáček.

Jeden zázračný list.

Dočtený Hvízdal.

Plát zármutku.

Vojáček byl pohřbený ve špíně nedaleko domu, kde bydlel Tommy Müller. Byl poškrábaný a otlučený, ale o to podle Liesel hlavně šlo. I zraněný dokázal stát zpříma.

List byl z javoru, našla ho ve školním přístěnku na košťata, mezi kbelíky a péřovými prachovkami. Dveře byly pootevřené. List byl suchý a ztvrdlý, jako topinka. Všude po sobě měl kopce a údolíčka. Kdovíjak se mu podařilo proniknout do školní chodby a pak do přístěnku. Byl jako rozpůlená hvězda na stonku. Liesel po něm natáhla ruku a roztočila ho v prstech.

Na rozdíl od ostatních předmětů list nepoložila na noční stolek. Zapíchla ho do zatažených závěsů těsně před tím, než se pustila do posledních čtyřiatřiceti stránek Hvízdala.

To odpoledne nevečeřela, nešla ani na záchod. Nic nepila. Ve škole si celý den slibovala, že dneska Hvízdala dočte, a Max Vandenburg si to poslechne. Probudí se.

Táta seděl v koutě na podlaze, jako obvykle neměl práci. Naštěstí se ale každou chvíli vypraví s akordeonem ke Knollerům. S bradou na kolenou poslouchal dívku, kterou s takovým úsilím učil abecedu. Hrdě četla, vytahovala z knihy závěrečná děsivá slova pro Maxe Vandenburga.

 POSLEDNÍ ZBYTKY HVÍZDALA 

… vídeňský vzduch se toho rána srážel na

sklech vlaku, nic netušící lidé cestovali

za prací, a vrah si hvízdal svou veselou

písničku. Koupil si jízdenku. Zdvořile

se pozdravil s dalšími cestujícími

a průvodčím. Dokonce přenechal své místo

jedné starší dámě a zdvořile pohovořil se

sázkařem, který vykládal o amerických

koních. Vždyť hvízdal měl přece hovor rád.

Mluvil s lidmi a dokázal je oklamat, takže

ho měli rádi, věřili mu. Mluvil s nimi,

když je zabíjel, mučil, když otáčel nožem.

Jen když nebylo s kým mluvit, dával se do

hvízdání, a proto také hvízdával po vraždě…

„Takže říkáte, že dráha přeje sedmičce?“

„Samosebou,“ zazubil se sázkař. Důvěra už

byla nastolena. „Vyrazí zezadu a všechny

pobije!“ Křičel, aby přehlušil

rachocení vlaku.

„Když myslíte,“ usmál se hvízdal, a dlouze

zauvažoval, kdy asi najdou inspektorovo

tělo v tom zbrusu novém BMW.

„Ježíšmarjájozef.“ Hans nedokázal potlačit nevěřícný tón. „Tohle že ti dala jeptiška?“ Vstal, došel k ní a políbil ji na čelo. „Tak ahoj, Liesel, u Knollerů čekají.“

„Ahoj, tati.“

„Liesel!“

Dělala, že neslyší.

„Pojď se najíst.“

Teď už odpověděla. „Už jdu, mami.“ Vlastně to řekla Maxovi: přešla blíž k němu a položila dočtenou knihu na noční stolek k ostatním věcem. Postávala nad ním, a nemohla si pomoci. „No tak, Maxi,“ zašeptala, a pak se tiše rozplakala. Vážila z očí cákance slané vody a krmila jimi obličej Maxe Vandenburga, a ani zvuk máminých kroků za zády jí v tom nezabránil.

Máma ji chytila.

Její paže ji pohltily.

„Já vím,“ řekla jen.

Věděla.

ČERSTVÝ VZDUCH, STARÁ NOČNÍ MŮRA A CO SI POČÍT S ŽIDOVSKOU MRTVOLOU

Byli na břehu Amperu a Liesel zrovna řekla Rudymu, že má chuť obstarat si ve starostově domě další knížku. Místo Hvízdala přečetla u Maxovy postele několikrát Dohlížitele. Každé čtení vydalo jen na pár minut. Zkoušela i Pokrčení ramen, dokonce Hrobařovu rukověť, ale ani jedno se jaksi nehodilo. Potřebuju něco nového, říkala si.

„Přečetlas vůbec tu poslední?“

„Jasně že jo.“

Rudy hodil do řeky kámen. „Stála za něco?“

„Jasně že jo.“

„Jasně že jo, jasně že jo.“ Zkusil vydloubnout z hlíny další kámen, ale rozřízl si prst.

„To máš z toho.“

„Saumensch.“

Když něčí závěrečná replika zní Saumensch nebo Saukerl nebo Arschloch, víte, že jste mu to nandali.

Pokud jde o kradení, byly ideální podmínky. Pošmourné odpoledne na začátku března, jen pár stupňů nad nulou – to je vždycky mnohem nepříjemnější než minus deset. Na ulicích skoro nikdo nebyl. Pršelo, jako by padaly šedivé štěpinky z ořezávátka.

„Tak jdem?“

„Na kolech,“ Rudy na to. „Můžeš si půjčit naše.“

*

Při téhle příležitosti Rudy podstatně naléhavěji chtěl být tím, kdo pronikne dovnitř. „Dneska jsem na řadě já,“ prohlašoval. Prsty jim přimrzaly k řídítkům.

Liesel se nad tím zamyslela. „Možná bys neměl, Rudy. Je tam všude spousta věcí. A je tam tma. Trouba jako ty určitě o něco zakopne nebo do něčeho vrazí.“

„Pěkně děkuju.“ V takovéhle náladě nebyl Rudy k udržení.

„Taky je tam ten padák. Je to hloub, než bys čekal.“

„Chceš říct, že to nezvládnu?“

Liesel se postavila na pedály. „Vůbec ne.“

Přejeli přes most a klikatili se kopcem do Grande Straße. Okno bylo otevřené.

Stejně jako posledně obhlédli dům. Viděli trochu dovnitř, v přízemí se svítilo, nejspíš to byla kuchyně. Nějaký stín se sunul tam a nazpátek.

„Párkrát jenom objedem blok,“ navrhl Rudy. „Ještě že máme ty kola, co?“

„Hlavně si ho tady nezapomeň.“

„Moc vtipný, Saumensch. Je kapku větší než ty tvoje podělaný boty.“

Jezdili kolem snad patnáct minut, ale starostova žena byla pořád v přízemí, nepříjemně blízko. Jak se odvažovala takhle ostražitě obsadit kuchyni? Pro Rudyho byla kuchyně skutečným cílem. Vleze dovnitř, uloupí tolik jídla, kolik je jen fyzicky možné, a jestli (jedině jestli) mu zbude chvilka, strčí si cestou ven za kalhoty nějakou knížku. Jedno jakou.

Rudy měl nicméně jednu slabinu, a sice netrpělivost. „Už je pozdě,“ prohlásil, a rozjel se pryč. „Jedeš taky?“

Liesel nejela.

Nebylo o čem přemýšlet. Když se s tím zrezlým kolem táhla až sem, bez knížky se nevrátí. Položila řídítka do strouhy, podívala se po sousedech, a šla k oknu. Neloudala se, ale ani nepospíchala. Boty si tentokrát sundala nohama, šlápla si špičkou na patu.

Prsty sevřela dřevo a protáhla se dovnitř.

Tentokrát byla klidnější, i když jen nepatrně. Po několik drahocenných okamžiků jen pokoj obcházela, hledala titul, který by ji lapil. Třikrát nebo čtyřikrát už by málem natáhla ruku. Dokonce zvažovala, že by si nevzala jen jednu, ale zas na druhou stranu nechtěla narušit ten svého druhu systém. Prozatím bude stačit jedna. Zkoumala police a čekala.

Oknem za jejími zády prošplhala další dávka šera. V pozadí lelkovala vůně prachu a zlodějny, a pak ji Liesel uviděla.

Knížka byla červená, s černým nápisem na hřbetě. Der Traum Trager. Roznašeč snů. Vzpomněla si na Maxe Vandenburga a jeho sny. O vině. Přežití. Opuštění vlastní rodiny. O soubojích s Führerem. A vzpomněla si i na svůj sen – o svém mrtvém bratrovi ve vlaku, a jak se zjevil na schodech kousek od právě tohohle pokoje. Zlodějka knih se dívala, jak mu krvácí koleno, protože do něj vlastní rukou strčila.

Vytáhla knihu z police, strčila ji pod paži, vyšplhala se na parapet a vyskočila ven, všechno v jediném pohybu.

Tentokrát jí Rudy boty vzal. Měl nachystané i její kolo. Jakmile se obula, vyrazili.

„Ježíšmarjájozef, Memingerová.“ Memingerová jí ještě nikdy neřekl. „Ty jseš úplnej blázen, víš to?“

Liesel šlapala jako o život. Přitakala. „Já vím.“

Na mostě Rudy průběh odpoledne shrnul. „Ty lidi jsou buď úplně na hlavu,“ prohlásil, „anebo maj prostě rádi čerstvej vzdoušek.“

 MALÝ NÁPAD 

Anebo na Grande Straße třeba žije žena,

která nechává okno do knihovny otevřené

z jiného důvodu – ale to ze mě mluví

cynismus. Nebo naděje. Nebo obojí.

Liesel si Nosiče snů strčila pod kabát, a začala ho číst, jen co přišla domů. Otevřela knihu na dřevěné židli vedle postele a zašeptala:

„Tahle je nová, Maxi. Jenom pro tebe.“ Začala číst. „Kapitola první: Bylo docela příhodné, že celé město spalo, když se roznašeč snů narodil…“

Každý den přečetla Liesel dvě kapitoly. Jednu ráno, než šla do školy, jednu odpoledne, jen co se vrátila domů. Za jistých večerů, kdy nemohla usnout, přečetla navíc polovinu třetí kapitoly. Někdy usnula sesutá dopředu na okraji postele.

Stalo se z toho její poslání.

Dávala Maxovi Roznašeče snů, jako by ho pouhá slova mohla nasytit. V úterý měla pocit, že se pohnul. Přísahala by, že otevřel oči. Pokud ano, bylo to jen na chvilku, a spíš to byla jen její představa, zbožné přání.

Uprostřed března se začaly objevovat trhliny.

Rosa Hubermannová – ženská do nepohody – jednoho odpoledne v kuchyni dospěla do kritického bodu. Pozvedla hlas, a pak ho zas rychle ztišila. Liesel přestala číst a potichu se vydala na chodbu. Stála blízko, ale sotva mámina slova rozeznala. A když je uslyšela dobře, přála si, aby je neslyšela vůbec, protože to, co slyšela, bylo děsivé. Byla to skutečnost.

 NÁPLŇ MÁMINA HLASU 

Co když se neprobere?

Co když nám tu umře, Hansie?

Řekni. Co budeme propánaboha dělat

s jeho tělem? Tady zůstat nemůže, ten

smrad by nás zabil… a vynést ho ze

dveří a táhnout ho někam po ulici taky

nemůžeme. Nemůžem přece říct: „To byste

neuhodli, co jsme dneska ráno našli ve

sklepě…“ Sebrali by nás natošup.

Měla úplnou pravdu.

Židovská mrtvola byl závažný problém. Hubermannovi potřebovali Maxe Vandenburga oživit nejen kvůli němu, ale i kvůli sobě. I táta, který vždycky zapůsobil dokonale uklidňujícím dojmem, cítil ten tlak.

„Podívej.“ Hlas měl tichý, ale těžký. „Jestli se to stane – jestli umře – budeme si prostě muset poradit.“ Liesel by přísahala, že slyší, jak polyká. Polknutí jako zadutí do průdušnice. „Moje kára, pár povlaků proti prachu…“

Liesel vešla do kuchyně.

„Teď ne, Liesel.“ To promluvil táta, ale nepodíval se na ni. Sledoval svou zborcenou tvář ve vypouklé straně lžíce. Lokty měl zabořené do stolu.

Zlodějka knih se na ústup nedala. Udělala ještě pár kroků a sedla si. Studenýma rukama se chytla za okraje rukávů a z úst jí spadla věta: „Ještě neumřel.“ Ta slova přistála na stole a usadila se uprostřed. Všichni ti tři lidé se na ně dívali. Jejich skoronaděje si netroufla na víc. Ještě neumřel. Ještě neumřel. Pak promluvila Rosa.

„Kdo máte hlad?“

Večeře byla asi jedinou chvílí, kdy Maxova nemoc nebolela. Nedalo se to popřít, když tak všichni tři seděli u stolu a měli víc chleba a víc polévky nebo brambor. Všichni na to mysleli, ale nikdo to nevyslovil.

V noci, jen o pár hodin později, se Liesel probudila a z celého srdce žasla. (Ten obrat pochytila z Roznašeče snů, který byl dokonalým protikladem Hvízdala – byla to knížka o opuštěném dítěti, které se chce stát knězem.) Posadila se a zhluboka sála noční vzduch.

„Liesel?“ Táta se převalil. „Děje se něco?“

„Nic, tati, nic se neděje,“ ale jen tu větu dokončila, uviděla jasně, co se v jejím snu stalo.

 JEDEN MALÝ OBRÁZEK 

Z velké části je všechno totožné. Vlak

se pohybuje stejnou rychlostí. Její bratr

vydatně kašle. Tentokrát mu ale Liesel do

tváře, sklopené k podlaze, nevidí. Pomalu

se nakloní. Rukou ho jemně nadzvedne

za bradu, a najedou má před sebou tvář

Maxe Vandenburga. Ta tvář zírá na Liesel

doširoka rozevřenýma očima. Na podlahu

spadne pírko. Tělo teď vyrostlo, odpovídá

velikosti tváře. Vlak zaječí.

„Liesel?“

„Říkám, že se nic neděje.“

Roztřeseně se vyškrábala z matrace. Zpitomělá strachem prošla chodbou za Maxem. Po mnoha minutách strávených vedle jeho postele, když všechno zase zpomalilo, se snažila vyložit svůj sen. Byla to předtucha Maxovy smrti? Anebo to byla jenom reakce na odpolední rozhovor v kuchyni? Nahradil Max jejího bratra? A pokud ano, jak může jen tak zapudit svou vlastní krev? A možná to dokonce bylo hluboce zakořeněné přání, aby Max umřel. Konečně, když to bylo dost dobré pro jejího bratra Wernera, je to dost dobré i pro tohohle Žida.

„Tohle si myslíš?“ šeptala, jak tam stála nad jeho postelí. „Ne.“ Nemohla tomu uvěřit. Její odpověď trvala, zatímco otupělost tmy se vytrácela a na nočním stolku vyvstávaly rozličné tvary, velké i malé. Dárky.

„Probuď se,“ řekla.

Max se neprobudil.

Až za osm dní.

Na dveře třídy zabušily klouby prstů.

„Dále,“ zavolala Frau Olendrichová.

Dveře se otevřely a celá třída užasle pohlédla na Rosu Hubermannovou stojící ve veřejích. Pár dětí při tom pohledu zalapalo po dechu – žena jako malá almara s úšklebkem pod rtěnkou a s chlorovýma očima. Tak tohle je ta legenda. Měla na sobě své nejlepší šaty, ale vlasy měla rozcuchané, byl z nich teď doopravdy ručník utkaný z šedých pružných pramenů.

Učitelka očividně dostala strach. „Frau Hubermannová…“ Rozházené pohyby. Prohledávala třídu. „Liesel?“

Liesel se podívala na Rudyho, pak vstala a šla rychle ke dveřím, aby tu ostudu co nejrychleji ukončila. Zavřely se za ní, a teď stála na chodbě sama s Rosou.

Rosa se dívala na opačnou stranu.

„Co je, mami?“

Otočila se. „Nech si to svoje co je mami, ty Saumensch mrňavá!“ Ta rychlost Liesel nabrala na rohy. „Můj kartáč na vlasy!“ Zpod dveří se vylil pramínek smíchu, ale okamžitě byl vtažen zpátky.

„Mami?“

Tvář měla přísnou, ale byl v ní úsměv. „Co jsi sakra provedla s mým kartáčem, Saumensch pitomá, ty malá zlodějko? Říkala jsem ti stokrát, abys na něj nesahala, ale copak ty mě někdy posloucháš? Kdepak!“

Tiráda pokračovala ještě asi minutu, a Liesel se jednou nebo dvakrát zoufale pokusila navrhnout, kde by se asi řečený kartáč mohl nacházet. Skončilo to náhle, když si ji Rosa přitáhla na pár vteřin blíž. Její šepot, navzdory té blízkosti, byl skoro neslyšný. „Říkalas, že na tebe mám řvát. Že tomu všichni uvěří.“ Rozhlédla se nalevo a napravo, a její hlas byl jako jehla a nit. „Probudil se, Liesel. Je vzhůru.“ Vytáhla z kapsy cínového vojáčka s odraným zevnějškem. „Mám ti dát tohle. Že prej ho má nejradši.“ Podala jí ho, pevně jí sevřela paže a usmála se. Než mohla Liesel odpovědět, skončila to. „No tak? Odpověz! Nevíš, kde jinde jsi ho mohla nechat?“

Žije, říkala si Liesel. „…Ne, mami. Promiň, mami, já –“

„Jsi k ničemu!“ Pustila ji, přikývla a odešla.

Liesel tam chvilku jen tak stála. Chodba byla obrovská. Zkoumala vojáčka ve své dlani. Instinkt jí velel běžet okamžitě domů, ale selský rozum jí to nedovolil. Raději strčila otrhaného vojáčka do kapsy a vrátila se do třídy.

Všichni čekali.

„Kráva blbá,“ zamumlala.

Děti se zase rozesmály. Ne tak Frau Olendrichová.

„Co to bylo?“

Liesel byla tak omámená, že si připadala nezničitelná. „Řekla jsem,“ rozzářila se, „kráva blbá,“ a na facku od učitelky nemusela čekat ani okamžik.

„Takhle o své matce mluvit nebudeš,“ zahrozila učitelka, ale nemělo to valný účinek. Dívka tam jen tak stála a snažila se potlačit úsměv. Koneckonců dokáže snášet Watschen jako nikdo jiný. „Běž si sednout.“

„Ano, Frau Olendrichová.“

Rudy vedle ní se odvážil promluvit. „Ježíšmarjájozef,“ zašeptal, „máš na tváři její ruku. Velkou červenou ruku. Pět prstů!“

„To je dobře,“ řekla Liesel, protože Max byl naživu.

Když se ten den dostala domů, seděl v posteli s vyfouklým míčem na klíně. Svědily ho vousy a bažinaté oči se usilovně snažily zůstat otevřené. Vedle dárků ležela prázdná miska od polévky.

Nepozdravili se.

Byli spíš nervózní.

Zaskřípaly dveře, dívka vešla a s pohledem na misku se postavila vedle něho. „To ti máma nalila do krku?“

Přikývl, spokojený, vyčerpány „Náhodou byla moc dobrá.“

„Mámina polívka? Vážně?“

To, co měl ve tváři, nebyl úsměv. „Děkuju za dárky.“

Spíš jenom trhlinka úst. „Děkuju za ten mrak. Tvůj táta mi to musel trochu vysvětlit.“

Po hodině Liesel taky zkusila pravdu. „Nevěděli jsme, co budeme dělat, kdybys umřel, Maxi.“

Stačila mu chvilka. „Myslíš, jak se mě zbavit?“

„Promiň.“

„Ne.“ Neurazil se. „To bylo správné.“ Ochable si hrál s míčem. „Bylo správné, že jste na to mysleli. Ve vaší situaci je mrtvý Žid stejně nebezpečný jako živý, jestli ne víc.“

„Taky jsem měla sen.“ Podrobně mu to vyložila, a v ruce přitom svírala vojáčka. Už by se byla málem znova omlouvala, když ji Max přerušil.

„Liesel.“ Donutil ji, aby se na něj podívala. „Už se mi nikdy neomlouvej. To já bych se měl omlouvat tobě.“ Podíval se na všechno, co mu přinesla. „Podívej. Ty dárky.“ Vzal do ruky knoflík. „A Rosa říkala, žes mi dvakrát denně četla, někdy i víckrát.“ Podíval se na závěsy, jako by mohl vidět skrz ně. Posadil se výš a na tucet tichých vět se odmlčel. Do tváře se mu vetřela úzkost a on se dívce svěřil. „Liesel?“ Posunul se trochu doprava. „Mám strach,“ řekl. „Mám strach zase usnout.“

Liesel byla rozhodná. „Tak ti budu číst. A plácnu tě po tváři, když začneš klimbat. Zavřu knížku a budu s tebou třást, až se zase probudíš.“

Toho odpoledne, a pak dlouho do večera, Liesel Maxi Vandenburgovi četla. Seděl na posteli a vstřebával její slova, tentokrát bdělý. Ještě chvíli po desáté večer byl vzhůru, pak si Liesel na chvilku odpočinula, podívala se přes okraj knihy, a Max spal. Nervózně do něj knihou šťouchla. Probral se.

Ještě třikrát usnul. Ještě dvakrát ho probudila.

Ještě čtyři další dny se probouzel v Lieselině posteli, pak u krbu, a od poloviny dubna zase ve sklepě. Zdraví se mu vrátilo, vousy zmizely, po kouskách zase nabral váhu.

V Lieselině vnitřním světě nastala v tom čase veliká úleva. Zato venku všechno začalo vypadat vachrlatě. Ke konci března město jménem Lübeck pozdravily bomby. Další na řadě bude Kolín nad Rýnem, a co nevidět mnohá další německá města, také Mnichov.

Ano, šéf už mi stojí za zády.

„Dělej, dělej.“

Bomby jsou na cestě – a s nimi i já.

DENÍK SMRTI: KOLÍN NAD RÝNEM

Odpadající hodiny noci třicátého května.

Jsem si jistá, že Liesel Memingerová tvrdě spala, když více než tisícovka bombardérů letěla směrem k místu známému pod jménem Kolín nad Rýnem. Pro mě bylo výsledkem pět set lidí, nebo nějak tak. Padesát tisíc dalších se bez střechy nad hlavou loudalo mezi strašidelnými hromadami suti, snažili se uhodnout, kudy se jde kam, a komu patří které kusy rozbitých domovů.

Pět set duší.

Nosila jsem je v prstech jako kufry. Nebo jsem si je přehodila přes rameno. Jenom děti jsem odnášela v náruči.

Když jsem skončila, bylo nebe žluté jako hořící noviny. Podívala jsem se zblízka a uviděla slova, titulky zpráv, komentující válečné úspěchy a tak dále. Jak ráda bych to všechno strhala, zmačkala to novinové nebe a zahodila. Bolely mě paže a nemohla jsem si dovolit spálit si prsty. Ještě mě čekala spousta práce.

Jak asi tušíte, mnoho lidí zemřelo okamžitě. Jiným to trvalo trochu déle. Bylo třeba zajít i leckam jinam, seznámit se s oblohami, posbírat duše, a když jsem se pak, nedlouho po posledních letadlech, do Kolína vrátila, zaznamenala jsem nesmírně neobvyklou věc.

Odnášela jsem sežehlou duši nějakého mláděte. Podívala jsem se zasmušile na nebe, bylo teď jako síra. Poblíž postávala skupinka jedenáctiletých děvčat. Jedna z nich zvolala:

„Co to je?“

Ruka se jí natáhla a prst ukázal na pomalý černý předmět padající shůry. Ze začátku to bylo jako černé pírko, pohupovalo se to, vznášelo. Nebo jako kousek popela. Pak se to zvětšilo. Stejná dívka – zrzka s pihami jak tečky za větou – promluvila ještě jednou, tentokrát s větším důrazem. „Co je to?“

„Nějaké tělo,“ napadlo jinou dívku. Černé vlasy, cůpky, a křivá pěšinka uprostřed.

„To je další bomba!“

Na bombu to bylo moc pomalé.

Šla jsem s nimi ještě pár set metrů, ta nedospělá duše mi ještě slabě žhnula v rukou. Stejně jako ty holčičky jsem se dál soustředila na oblohu. To poslední, co bych si přála, bylo shlédnout na ztroskotanou tvář toho mého mláděte. Hezké děvče. Měla teď před sebou celou smrt.

Stejně jako zbytek dívek mě zaskočil čísi hlas, vyražený z plic. Byl to nenaladěný otec, nařizoval dětem, ať se vrátí dovnitř. Zrzka se ozvala. Její tečky se protáhly v čárky. „Ale tati, koukni.“

Muž popošel o pár kroků a brzy uhodl, co to je. „To je od paliva,“ řekl.

„Cože?“

„Od paliva,“ zopakoval. „Nádrž.“ Byl to holohlavý muž v potrhaném obleku. „Vypotřebovali z ní všechno palivo a pak ji odhodili. Koukejte tamhle je další.“

„A tamhle taky!“

Děti jsou děti, v tu chvíli se začly nedočkavě rozhlížet a snažily se najít další prázdnou nádrž snášející se k zemi.

S dutým buchnutím přistála první.

„Můžeme si ji nechat, tati?“

„Ne.“ Byl vybombardovaný a šokovaný, tenhle táta, a očividně na to neměl náladu. „Nemůžeme si ji nechat.“

„Proč ne?“

„Já se zeptám našeho táty, jestli si ji můžu vzít,“ prohlásila jiná z dívek.

„Já taky.“

Kousek od sutin Kolína sbírala parta dětí prázdné nádrže, shozené nepřítelem. Já jsem jako obvykle sbírala lidi. Byla jsem unavená. A rok ještě nebyl ani v polovině.

NÁVŠTĚVNÍK

Pro fotbalové zápasy na Himmelstraße se našel nový míč. To byla dobrá zpráva. Jiná zpráva, tak trochu znepokojivá, byla, že se k nim blíží oddíl NSDAP.

Postupovali Molchingem, ulici za ulicí, dům od domu, a teď stáli před obchodem Frau Dillerové a pokuřovali, než se zase pustí do práce.

V Molchingu už byla hromada protileteckých krytů, ale nedlouho po bombardování Kolína padlo rozhodnutí, že pár dalších nebude na škodu. NSDAP zkoumala jeden každý dům, jestli by jeho sklep nebyl vhodným kandidátem.

Děti je zdálky sledovaly.

Viděly, jak se ze skupinky zvedá kouř z cigaret.

Liesel zrovna vyšla z domu a došla k Rudymu s Tommym. Harald Mollenhauer zachraňoval míč. „Co se tam děje?“

Rudy strčil ruce do kapes. „Partaj.“ Dohlížel, jak si jeho kamarád vede s míčem v živém plotě Frau Holtzapfelové. „Prohlížej všechny domy i činžáky.“

Lieseliných úst se zevnitř zmocnilo náhlé sucho. „Kvůli čemu?“

„Copak ty nic nevíš? Řekni jí to, Tommy.“

Tommy byl celý popletený. „Ale já taky nic nevím.“

„Vy jste teda párek zoufalců. Potřebujou víc krytů.“

„Cože – jako sklepy?“

„Ne, půdy. Jasně že sklepy. Ježíši, Liesel, ty jseš ale tupá, že jo.“

Míč byl zpátky.

„Rudy!“

Odehrál míč a Liesel tam pořád stála. Jak by se mohla vrátit domů, aby to nevypadalo moc podezřele? Kouř před krámkem Frau Dillerové mizel a hlouček mužů se začal rozptylovat. Narůstala panika, tím hrozným způsobem. V hrdle a v ústech. Vzduch zpískovatěl. Přemýšlej, říkala si. No tak, Liesel, mysli, mysli.

Rudy skóroval.

Vzdálené hlasy mu blahopřály.

Mysli, Liesel –

Už to měla.

To je ono, usoudila, ale musím to udělat doopravdy.

Nacisti postupovali ulicí, na některé dveře psali písmena LSR, a jeden ze starších kluků, Klaus Behring, dostal vzdušnou přihrávku.

 LSR 

Luftschutzraum: protiletecký kryt.

Chlapec s míčem se otočil, zrovna ve chvíli, kdy k němu doběhla Liesel, a srazili se s takovou silou, že hra sama od sebe přestala. Hráči se sbíhali, a míč se kutálel pryč. Liesel si jednou rukou držela odřené koleno a druhou hlavu. Klaus Behring se držel jen za pravou holeň, šklebil se a nadával. „Kde je?“ vyštěkával. „Já ji zabiju!“

Na zabíjení nedošlo.

Bylo to horší.

Jeden dobrosrdečný člen NSDAP nehodu viděl a svědomitě přiběhl k nim. „Co se stalo?“ vyptával se.

„To ona, je to blázen.“ Klaus ukázal na Liesel, a pobídl tak muže, aby jí pomohl vstát. Jeho tabákový dech jí před tvář nasypal hromádku kouřového písku.

„Mám dojem, že už si nezahraješ, holka,“ řekl jí. „Kde bydlíš?“

„Mně nic není,“ odpověděla. „Vážně. Zvládnu to sama.“ Hlavně mě nech, nech mě!

V tu chvíli se do toho vmísil Rudy, ten věčný vměšovač. Proč si pro jednou nemůže hledět svého?

„Vážně,“ stála na svém Liesel. „Hraj dál, Rudy. Já to zvládnu.“

„Nene.“ Nic s ním nehnulo. Ta jeho tvrdohlavost! „Bude to minutka dvě.“

Znovu se musela zamyslet a znovu to dokázala. Rudy ji zvedal, ale schválně upadla znova na zem, na záda. „Táta,“ hlesla. Nebe, všimla si, bylo naprosto modré. Ani náznak mráčku. „Mohl bys pro něj zajít, Rudy?“

„Zůstaň, kde jsi.“ Zavolal napravo: „Tommy, pohlídej ji, jo? Ať se nehýbá.“

Tommy se okamžitě vrhl na věc. „Dám na ni pozor, Rudy.“ Postavil se nad ni, cukal sebou a snažil se nesmát, a Liesel nespouštěla oči z toho partajníka.

Minutu nato nad ní poklidně stál Hans Hubermann.

„Ahoj tati.“

S jeho rty si pohrával zklamaný úsměv. „Říkal jsem si, kdy se asi tohle stane.“

Zvedl ji a pomohl jí domů. Hra pokračovala, a nacista už byl u vchodu přístřeší o pár dveří dál. Nikdo neotevíral. Rudy znovu volal.

„Nepotřebujete pomoct, pane Hubermanne?“

„Ne ne, jen hrajte dál, pane Steinere.“ Pane Steinere. Lieselina tátu jste prostě museli mít rádi.

Když byli uvnitř, Liesel mu předala tu zvěst. Pokusila se najít střední cestu mezi tichem a zoufalstvím. „Tati.“

„Nemluv.“

„Partaj,“ zašeptala. Táta se zastavil. Překonal nutkání otevřít dveře a rozhlédnout se po ulici. „Prohlížejí sklepy, kvůli krytům.“

Postavil ji na zem. „Chytrá holka,“ řekl, a pak zavolal na Rosu.

Měli minutu, aby přišli na nějaký plán. Virvál úvah.

„No tak ho strčíme k Liesel do pokoje,“ napadlo mámu. „Pod postel.“

„To je všecko? A co když se rozhodnou prohledat nám i pokoje?“

„Máš lepší nápad?“

Oprava: neměli ani minutu.

O dveře domu č. 33 v Himmelstraße zarachotilo zabušení o sedmi úderech, a bylo pozdě na to, aby se někdo někam přesouval.

Hlas.

„Otevřete!“

Jejich srdce bušila o závod, spletenec rytmů. Liesel to svoje zkusila sníst. Nechutnalo moc vesele.

Rosa zašeptala: „Ježíšmarjá…“

Tentokrát situaci vyřešil táta. Přeběhl ke dveřím do sklepa a shodil ze schodů varování. Když se vrátil, promluvil rychle a plynně. „Podívejte se, není čas na nějaké triky. Můžeme stokrát zkoušet tahat ho za nos, ale řešení je jenom jedno.“ Prohlédl si dveře, a uzavřel to: „Nic.“

Takovouhle odpověď si Rosa nepřála. Oči se jí rozšířily. „Nic? Zbláznil ses?“

Bušení pokračovalo.

Táta na tom trval. „Nic. Ani nesejdeme dolů – nebudem se o to vůbec starat.“

Všechno zpomalilo.

Rosa to přijala.

Zaťatá nervozitou jen zavrtěla hlavou a šla otevřít dveře.

„Liesel.“ Tátův hlas o ni škrtl „Buď v klidu, verstehst?“

„Ano, tati.“

Snažila se soustředit na svou krvácející nohu.

*

„Ale!“

Rosa se ve dveřích ještě vyptávala na příčinu toho vyrušení, když si dobrosrdečný partajník všiml Liesel.

„Bláznivá fotbalistka!“ zazubil se. „Co koleno?“ Nacisty si obvykle člověk nepředstavuje jako kdovíjak švitořivé, ale tenhle byl. Vešel dovnitř a dělal, že se chce sehnout a prohlédnout ránu.

Ví to? přemýšlela Liesel. Vyčenichal, že tu schováváme Žida?

Táta donesl hadřík namočený ve dřezu a nechal ho vsáknout Liesel na koleno. „Pálí?“ Stříbrné oči měl starostlivé a klidné. Zděšení, kterého byly plné, se dalo snadno splést s ustaraností kvůli zranění.

Rosa zavolala z kuchyně: „Jenom ať ji to pálí pořádně. Aspoň dostane za vyučenou.“

Partajník tam stál a smál se. „Řekl bych, že to děvče se venku nic neučí, Frau…?“

„Hubermannová.“ Lepenka se zkroutila.

„…Frau Hubermannová. Spíš myslím, že ona dává za vyučenou.“ Podal Liesel úsměv. „Všem těm klukům. Nemám pravdu, slečno?“

Táta rýpnul hadříkem do rány a Liesel sebou místo odpovědi škubla. Promluvil Hans. Tiše se dívce omluvil.

Nastalo trapné ticho, a partajník se rozpomněl na svůj úkol. „Jestli dovolíte,“ vysvětloval, „potřebuji prohlédnout váš sklep, jen na minutku na dvě, jestli by se nehodil na kryt.“

Táta naposledy poklepal na Lieselino koleno. „Budeš tam mít taky pěknou modřinu, Liesel.“ Jakoby nic odpověděl muži, který nad nimi stál. „Ale jistě. První dveře napravo. Promiňte, je tam nepořádek.“

„To nic – určitě už jsem dneska viděl horší. Tyhle?“

„Ano, ty.“

 NEJDELŠÍ TŘI MINUTY 

V DĚJINÁCH HUBERMANNOVÝCH

Táta seděl u stolu. Rosa se v koutě

modlila, rty tiše tvarovala slova. Liesel

byla vyřízená: koleno, hruď, svaly

v pažích. Pochybuju, že měl někdo z nich

tu odvahu zvažovat, co budou dělat,

jestli z jejich sklepa udělají kryt.

Nejdřív musí přežít tu inspekci.

Naslouchali nacistickým krokům ze sklepa. Ozval se zvuk měřičského pásma. Liesel nedokázala zahnat představu, jak Max sedí pod schody, schoulený kolem náčrtníku přivinutého k hrudi.

Táta vstal. Nový nápad.

Vyšel na chodbu a zavolal: „Neztratil jste se tam dole?“

Odpověď vystoupala po schodišti, přes Maxe Vandenburga. „Ještě minutku!“

„Nedal byste si trochu kávy nebo čaje?“

„Ne, děkuju!“

Když se táta vrátil, nařídil Liesel, aby donesla nějakou knihu, a Rose, aby začla vařit. Usoudil, že by tam rozhodně neměli sedět a tvářit se vyplašeně. „No tak,“ řekl nahlas, „hni sebou, Liesel. Mně je jedno, že tě bolí koleno. Musíš dočíst tu knížku, samas to říkala.“

Liesel se snažila mu to nepokazit. „Ano tati.“

„No tak na co čekáš?“ Zamrkat na ni ho stálo velké úsilí, to viděla.

Na chodbě se málem srazila s partajníkem.

„Táta se zlobí, co? Nic si z toho nedělej. Já jsem na svoje děti taky takový.“

Šli každý svou cestou, a když se Liesel dostala do svého pokoje, zavřela dveře a padla na kolena, přestože ji to zabolelo o to víc. Nejdřív si poslechla verdikt, že jejich sklep je příliš mělký, a pak pozdravy. Jeden z nich letěl chodbou. „Na shledanou, bláznivá fotbalistko!“

Vzpamatovala se. „Auf Wiedersehen! Na shledanou!“

V rukou jí kypěl Roznašeč snů.

Podle táty Rosa vedle kamen roztála, jakmile byl partajník pryč. Vyzvedli Liesel a sešli do sklepa, odsunuli dobře rozložené povlaky proti prachu a plechovky s barvou. Max Vandenburg seděl pod schody a držel své zrezlé nůžky jako dýku. Podpaží měl promáčená a slova mu padala z úst jako raněná.

„Nepoužil bych je,“ řekl tiše. „Já…“ Zvedl rezavé čelisti, přitiskl si je naplocho k čelu. „Omlouvám se, že tohle musíte kvůli mně snášet.“

Táta si zapálil cigaretu. Rosa mu sebrala nůžky.

„Jsi naživu,“ řekla. „My všichni.“

Na omluvy už bylo pozdě.

SCHMUNZELNÍK

O pár minut později dopadlo na dveře další zabušení.

„Dobrý bože, ještě jeden!“

Starost byla okamžitě zpátky. Zakryli Maxe.

Rosa se vyvlekla do schodů, ale když otevřela dveře tentokrát, nebyli to nacisti, ale nikdo jiný než Rudy Steiner. Stál tam, žlutovlasý a plný dobrých úmyslů. „Chtěl jsem se jenom podívat, jak je Liesel.“

Když Liesel uslyšela jeho hlas, vydala se po schodech nahoru. „S ním to můžu vyřídit sama.“

„Její kluk,“ zmínil se táta plechovkám s barvou. Vyfoukl další sousto kouře.

„Není to můj kluk,“ opáčila Liesel, ale nezlobila se. To by ani nešlo, potom co tak těsně vyvázli „Jdu tam jenom proto, že máma na mě každou chvilku zaječí.“

„Liesel!“

Byla na pátém schodě. „Vidíte?“

Když došla ke dveřím, Rudy přešlápl z nohy na nohu. „Přišel jsem se podívat –“ Zarazil se. „Co je to za smrad?“ Začichal. „Tos tam kouřila?“

„Jo tohle. Seděla jsem vedle táty.“

„Máš nějaký cigarety? Možná bychom nějaký mohli střelit.“

Na tohle neměla Liesel náladu. Promluvila tak tiše, aby je máma neslyšela. „Tátovi nic krást nebudu.“

„Ale na jistých místech klidně kradeš.“

„Hlavně to říkej co nejvíc nahlas, buď tak hodnej.“

Rudy se zaschmunzelil. „Vidíš, kam to kradení vede? Jsi podělaná až za ušima.“

„Jako bys ty nikdy nic neukrad.“

„Jasně, ale z tebe to úplně táhne.“ Rudy se začínal rozjíždět. „A možná to ani není kouř z cigaret.“ Naklonil se blíž a usmál se. „Čuchám tady kriminál. Měla by ses vykoupat.“ Zavolal ven na Tommyho Müllera. „Hej, Tommy, pojď si taky čuchnout!“

„Co říkáš?“ Na Tommyho je spoleh. „Já tě neslyším!“

Rudy zavrtěl hlavou směrem k Liesel. „To nemá cenu.“

Zavírala dveře. „Vypadni, Saukerl, tebe tu fakt nemůžu potřebovat.“

Rudy se vracel na ulici, vrcholně sám se sebou spokojený. U dopisní schránky jako by se rozpomněl, co že si to chtěl celou dobu ověřit. Vrátil se o pár kroků zpátky. „Alles gut, Saumensch? Myslím ta rána.“

Byl červen. Bylo to v Německu. Všechno stálo na pokraji rozkladu.

Nic z toho si Liesel neuvědomovala. Jí záleželo na tom, že neobjevili Žida v jejich sklepě. Její pěstouny nikam neodvedou, a ona měla na obojím lví podíl.

„Všechno v pohodě,“ odpověděla, a nemluvila o žádném typu fotbalového zranění.

Bylo jí dobře.

DENÍK SMRTI: PAŘÍŽANÉ

Přišlo léto.

Pokud šlo o zlodějku knih, šlo všechno báječně.

Pokud šlo o mě, dostalo nebe barvu Židů.

Když jejich těla přestala slídit po škvírách ve dveřích, jejich duše se pozvedly. Nehty škrábaly do dřeva a v některých případech se do něj i zaťaly silou čirého zoufalství, a jejich duše přišly ke mně, do mé náruče. Vyšplhali jsme z těch zařízení se sprchami, na střechu a vzhůru, do zaručené rozlohy věčnosti. A oni mě zásobovali dál a dál. Minutu za minutou. Sprchu po sprše.

Nikdy nezapomenu na první den v Osvětimi, na první návštěvu v Mauthausenu. Tam jsem je, jak šel čas, sbírala taky zpod vysoké skály, když se jim strašlivě zhatil pokus o útěk. Zbyla z nich rozbitá těla a mrtvá laskavá srdce. Ale pořád to bylo lepší než plyn. Některé jsem zachytila na půl cesty dolů. Držím tě, říkala jsem si, když jsem jejich duše nadlehčovala ve vzduchu, zatímco zbytek jejich bytosti – jejich fyzické schránky – se řítil k zemi. Všichni byli lehcí jako prázdné ořechové skořápky. Nebe tam bylo začouzené. Zápach jako z kamen, přesto tolik studený.

Chvěju se, když si na to vzpomenu – a pokouším se odvybavit si to.

Dýchám si do dlaní teplý vzduch, aby se zahřály.

Je ale těžké udržet je teplé, když se ty duše pořád chvějí.

„Bože.“

Vždycky pronesu to jméno, když na to myslím.

„Bože.“

Dvakrát to říkám.

Pronesu jeho jméno v marné snaze tomu porozumět. „Ale ty tu nejsi od toho, abys rozuměla.“ Odpovídám si sama. Bůh nikdy nic neříká. Myslíte si, že jste jediní, komu neodpovídá? „Ty jsi tu od toho…“ a to se přestávám poslouchat, protože, řekněme si to otevřeně, se mám plné zuby. Když se pustím do takových myšlenek, hrozně mě to vyčerpá, a já si nemůžu dovolit dopřávat si únavy. Žene mě to dál, protože to možná neplatí pro každého, ale pro velkou většinu ano – totiž že smrt nikomu nepočká – a když už počká, tak obvykle ne moc dlouho.

Třiadvacátého června 1942, skupina francouzských Židů v německém vězení na polské půdě. Ten první, kterého jsem si vzala, byl blízko u dveří, jeho mysl uháněla jako o závod, pak zvolnila do kroku, potom zpomalovala, zpomalovala…

Věřte mi prosím, když vám říkám, že jsem toho dne uchopila každou duši, jako by se právě narodila. Dokonce jsem políbila několik vyčerpaných, otrávených tváří. Naslouchala jsem jejich posledním zdušeným výkřikům. Jejich francouzským slovům. Sledovala jsem jejich vidění lásky a osvobodila jsem je od jejich strachu.

Odvedla jsem všechny pryč, a jestli jsem kdy potřebovala rozptýlení, bylo to tehdy. Naprosto zoufalá jsem se dívala na svět nad sebou. Pozorovala jsem, jak nebe mění barvu ze stříbrné na šedou a pak na dešťovou. I mraky se pokoušely odvrátit pohled.

Občas jsem si představovala, jak to vypadá nad těmi mraky, a věděla jsem, a nemusela jsem se ptát, že slunce je blond a atmosféra bez konce je gigantickým modrým okem.

Byli to Francouzi, byli to Židé, a byli jste to vy.

ČÁST SEDMÁ



Úplný Dudenův slovník a tezaurus

ve které se objevuje:

šampaňské a akordeony – trilogie –

sirény – zloděj oblohy – nabídka –

dlouhý pochod do dachau – mír –

blbec – a pár mužů v kabátech.

ŠAMPAŇSKÉ A AKORDEONY

V létě roku 1942 se Molching chystal na to, co bylo nevyhnutelné. Pořád ještě byli lidé, kteří odmítali uvěřit, že by se to městečko u Mnichova mohlo stát terčem, ale většina obyvatel velmi dobře věděla, že nejde o to jestli, ale kdy. Kryty byly označeny zřetelněji, v noci se začala zatemňovat okna a každý věděl, kde je nejbližší sklep.

Pro Hanse Hubermanna však ten nešťastný vývoj událostí znamenal slabou úlevu. Do jeho malířského podnikání si v ten nešťastný čas nějak našlo cestu štěstí. Ti, kdo měli rolety, byli natolik zoufalí, že si zamlouvali jeho služby a nechávali je natřít. Problém byl, že černá se obvykle používala jen do směsí, aby se ztmavila některá jiná barva, takže brzo došla a nebyla k sehnání. Na rozdíl od černé však Hansi Hubermannovi nescházel fortel dobrého řemeslníka, a dobrý řemeslník má v rukávě spoustu triků. Do barvy míchal uhelný mour, a pracoval lacino. Ve spoustě domů po celém Molchingu tak zkonfiskoval očím nepřítele světlo z oken.

Někdy, když měl pracovní den, chodila Liesel s ním.

Rozváželi na káře barvu po městě, v některých ulicích cítili ze vzduchu hlad a vrtěli hlavami nad bohatstvím jiných ulic. Když se vraceli, často z domů vybíhaly ženy, které neměly nic než děti a chudobu, a žadonily, aby natřel rolety i jim.

„Nezlobte se, Frau Hallahová, už mi došla černá barva,“ říkával, ale po pár krocích to nevydržel. Vysoký muž v dlouhé ulici. „Zítra,“ sliboval, „hned po ránu,“ a druhého dne za svítání byl na místě, a natíral ty rolety zadarmo nebo za koláček a hrnek horkého čaje. Zrovna včera objevil zase jiný způsob, jak proměnit modrou nebo zelenou nebo béžovou v černou. Nikdy jim neříkal, aby si zakryly okna náhradními dekami, protože věděl, že je budou potřebovat, až přijde zima. Vědělo se o něm, že někomu natřel rolety i za půlku cigarety, seděl přitom na schůdku před dveřmi a kouřil ji napůl s pánem domu. Nad jejich rozhovorem se vznášel smích a kouř, a pak zas popojeli, k další zakázce.

Pamatuji si přesně, co měla Liesel Memingerová na srdci ohledně toho léta, když došlo na psaní. Spousta slov za ta desetiletí vybledla. Papír utrpěl třením od pohybu v mojí kapse, ale mnoho jejích vět se stejně nedalo zapomenout.

 MALÝ VZOREK SLOV NAPSANÝCH 

DÍVČÍ RUKOU

To léto znamenalo nový začátek, nový konec.

Když se dívám zpátky, vybavují se mi moje

ruce kluzké od barvy a zvuk tátových nohou

na Münchener Straße, a vím, že kousíček

léta roku 1942 patřil jednomu jedinému

muži. Kdo jiný by si nechal zaplatit za

natírání půlkou cigarety? Tohle byl táta, celý

on, a já ho milovala.

Každý den, když pracovali spolu, vyprávěl Liesel příběhy. O Veliké válce a o tom, jak mu jeho škrabopis zachránil život, a o tom dni, kdy potkal mámu. Tvrdil, že bývala krásná a mluvila velice tiše. „K nevíře, já vím, ale je to pravda pravdoucí.“ Každý den jeden příběh, a Liesel mu odpouštěla, když vyprávěl některý víc než jednou.

Jindy, když snila s otevřenýma očima, ji táta zlehka ťuknul štětcem přímo mezi oči. Když to špatně odhadl a zbylo na něm moc barvy, stekla jí podél nosu tenká stružka. Rozesmála se a chtěla mu tu laskavost oplatit, jenže na Hanse Hubermanna jste si při práci nepřišli. Při práci byl nejvíc živ.

Vždycky když si dali pauzu na jídlo nebo na pití, hrával na akordeon, a to si Liesel pamatovala nejlíp. Každého rána, když táta vytlačil nebo vytáhl káru, nesla Liesel instrument. „Radši tu nechat barvu,“ říkal jí Hans, „než zapomenout na muziku.“ Když si udělali přestávku na jídlo, nakrájel chleba a rozdělil se s ní; namazal ho tou troškou marmelády, která zbyla z posledního přídělu, nebo na něj položil pláteček masa. Seděli spolu na plechovkách s barvou a jedli, a pak si táta otřel prsty, v ústech ještě nerozkousaná poslední sousta, a rozepnul pouzdro s akordeonem.

V záhybech pomačkaných montérek se mu udělaly cestičky z chlebových drobků. Ruce potečkované barvou se prošly po knoflících a prohrábly klávesy, anebo na chvíli podržely tón. Paže rozhýbaly měchy, poskytly nástroji vzduch potřebný k dýchání.

Liesel každý den sedávala v klíně dlouhonohého zapadajícího slunce, ruce mezi koleny. Přála si, aby žádný z těch dnů neskončil, a když se tma dala na pochod, pokaždé to sledovala zklamaně.

Pokud šlo o samotné natírání, nejzajímavější pro Liesel bylo asi míchání. Jako většina lidí si myslela, že táta prostě zajede s károu do obchodu s barvami nebo do domácích potřeb, řekne si o správnou barvu a jde. Neuvědomovala si, že barva se většinou dostane v kusech, v cihličkách. Musí se rozválet prázdnou lahví od šampaňského. (Lahve od šampaňského, vysvětlil jí Hans, jsou nejlepší, protože jsou ze silnějšího skla než normální lahve na víno.) Jak je tohle hotovo, přidá se voda, hlinka a tmel, a to ještě nebyla řeč o tom, jak je složité namíchat ten správný odstín.

Cela ta věda spojená s jeho řemeslem vynesla tátovi ještě větší respekt. Bylo dobré a příjemné dělit se s ním o chleba a hudbu, ale vědět, že je ve svém zaměstnání více než schopný, přišlo Liesel krásné. Obratnost je přitažlivá.

Jednoho odpoledne, pár dní potom, co jí táta vysvětlil, jak se míchá barva, pracovali v jednom z bohatších domů na východ od Münchener Straße. Brzy po obědě zavolal táta na Liesel, aby šla dovnitř. Už měli vyjet k další práci, když zaslechla jeho hlas, nezvykle sytý.

Když vešla, dovedli ji do kuchyně, kde na jemných, neobyčejně decentních židlích seděly dvě starší ženy a muž. Ženy byly dobře oblečené. Muž měl bílé vlasy a kotlety připomínající živý plot. Na stole stály vysoké sklenky. Byly plné praskající tekutiny.

„No tak,“ řekl muž, „berte si.“

Vzal si sklenici a pobídl ostatní, ať si vezmou také.

To odpoledne bylo horko. Liesel trochu zarazilo, jak je její sklenka chladná. Podívala se na tátu, jestli může. Zasmál se a pobídl ji: „Prost, Mädel – na zdraví, holka.“ Sklenice zazvonily a Liesel zvedla sklenku k ústům. V tu chvíli ji pokousala šumivá, nechutně nasládlá chuť šampaňského. Reflexy ji donutily vyplivnout ho tátovi na montérky, dívala se, jak pění a odkapává. Následovala salva smíchu, smáli se všichni, a táta ji pobídl, ať to zkusí znovu. Tentokrát se jí povedlo polknout, a vychutnat si tu nádheru překročení pravidel. Bylo to skvělé. Bublinky jí pojídaly jazyk. Propíchaly jí žaludek. Ještě na cestě k další práci cítila uvnitř teplo z jehliček a špendlíků.

Táta zapřažený do káry jí řekl, že mu ti lidé tvrdili, že nemají peníze.

„Tak sis řekl o šampaňské?“

„Co by ne?“ Rozhlédl se; jeho oči nebyly ještě nikdy tak stříbrné. „Nechtěl jsem, aby sis myslela, že láhve od šampaňského jsou jenom na válení barev.“ Upozornil ji: „Hlavně to neříkej mámě. Souhlas?“

„Maxovi to můžu říct?“

„Jasně, Maxovi to můžeš říct.“

Když pak ve sklepě psala o svém životě, zapřísáhla se Liesel, že už se šampaňského nikdy nenapije, protože nikdy nebude chutnat tak jako toho horkého červencového odpoledne.

Pro akordeony platilo totéž.

Kolikrát chtěla tátu poprosit, jestli by ji nemohl naučit hrát, ale nějak ji pokaždé cosi zarazilo. Možná jí nejasná intuice řekla, že nebude nikdy hrát jako Hans Hubermann. Však by se mu nevyrovnali ani nejlepší akordeonisté na světě. Nikdy by nedokázali napodobit tu ledabylou soustředěnost v tátově tváři. A taky by jim nevisela ze rtů cigareta vyhandlovaná za natírání A nikdy by se neuměli za nějakou tou malou chybičkou ohlédnout třemi notami smíchu. Ne tak, jako to uměl on.

V tom sklepě se občas probouzela s chutí akordeonových tónů v uších. Na jazyku cítila sladké pálení šampaňského.

Někdy sedala opřená o stěnu a toužila po tom, aby se jí podél nosu aspoň ještě jednou zatoulal teplý prst barvy, aby uviděla tátovy dlaně, drsné jako skelný papír.

Kéž by mohla být zase tak nevědomá, cítit tolik lásky a neuvědomovat si to, plést si ji se smíchem a chlebem navoněným troškou marmelády.

Byly to nejlepší časy v jejím životě.

Ale čekaly na kobercový nálet.

Nenechte se mýlit.

Trilogie štěstí, skvělá a nádherná, měla pokračovat po celé léto až do podzimu. Pak měla náhle skončit, protože nádhera ukázala cestu utrpení.

Přicházely těžké časy.

Jako pochodující průvod.

 PRVNÍ VÝRAZ Z DUDENOVA SLOVNÍKU 

Zufriedenheit – spokojenost:

odvozeno od spokojený – zažívající

štěstí a libost.

Související pojmy: radost, potěšení,

šťastný, úspěšný.

TRILOGIE

Zatímco Liesel pracovala, Rudy běhal.

Dával si kolečka na Hubertově okruhu, běhal kolem bloku, a závodil málem s každým z dolního konce Himmelstraße až k Frau Dillerové, vybíhal z nejrůznějších pozic.

Když někdy Liesel pomáhala mámě v kuchyni, dívala se Rosa z okna a říkávala: „Co zas ten malej Saukerl chystá? Pořád by jenom běhal.“

Liesel přistoupila k oknu. „Aspoň se zase nezmaloval na černo.“

„Tak to je pokrok, co?“

 RUDYHO DŮVODY 

Uprostřed srpna se konala slavnost

Hitlerjugend a Rudy hodlal zvítězit

ve čtyřech závodech: na 1500, 400, 200

a pochopitelně i na 100 metrů. Své nové

velitele v Hitlerjugend si oblíbil a chtěl

se jim zavděčit, a taky chtěl něco málo

předvést svému starému kamarádovi

Franzi Deutscherovi.

„Čtyři zlatý medaile,“ řekl jednoho odpoledne Liesel, když s ním obíhala Hubertův okruh. „Jako Jesse Owens v šestatřicátým.“

„Ty jseš tím úplně posedlej, co?“

Rudyho nohy se mu rýmovaly s dechem. „Ani ne, ale bylo by to pěkný, ne? To by čuměli ty hajzlové, podle kterejch jsem cvok. To bych jim ukázal, že zas takovej pitomec nejsem.“

„Copak bys vážně mohl vyhrát všechny čtyři závody?“ Zpomalili a na konci trati zastavili, a Rudy si položil ruce na zadek. „Musím.“

Trénoval šest neděl, a když uprostřed srpna přišel den slavnosti, byla obloha rozpálená sluncem a bez mráčku. Trávník zaplavila Hitlerova mládež, rodiče a hojnost velitelů v hnědých košilích. Rudy Steiner byl ve skvělé kondici.

„Hele,“ ukázal. „Támhle je Deutscher.“

Mezi chomáči zástupu bylo vidět to blonďaté ztělesnění všech norem Hitlerjugend, dával pokyny dvěma členům svého oddílu. Přikyvovali a tu a tam se protáhli. Jeden z nich si dlaní stínil oči, jako by salutoval.

„Chceš ho jít pozdravit?“ zeptala se Liesel.

„Ani náhodou. Udělám to pak.“

Až vyhraju.

Ta slova nezazněla, ale rozhodně tam byla, kdesi mezi Rudyho modrýma očima a Deutscherovýma rádcovskýma rukama.

Nejdřív povinný pochod kolem závodiště.

Hymna.

Heil Hitler.

Pak teprve mohli začít.

Když vyvolávali Rudyho věkovou kategorii na patnáctistovku, popřála mu Liesel hodně štěstí typicky německým způsobem.

„Hals und Beinbruch, Saukerl.“

Řekla mu, ať si zláme vaz a nohu.

*

Chlapci se shromáždili na vzdálenějším konci oválného závodiště. Někteří se protahovali, jiní se soustřeďovali, a ti ostatní tam byli, protože museli.

Vedle Liesel seděla Rudyho matka Barbara s nejmenšími dětmi. Tenká deka přetékala mrňaty a vytrhanou trávou. „Vidíte Rudyho?“ ptala se jich. „Je až úplně nalevo.“ Barbara Steinerová byla vlídná žena, a její vlasy vždycky budily dojem, že jsou čerstvě učesané.

„Kde?“ zeptala se jedna z holčiček. Nejspíš Bettina, ta nejmladší. „Já ho vůbec nevidím.“

„Ten poslední. Ne, tam ne. Támhle.“

Pořád ještě zjišťovaly, který to je, když ze startérovy pistole vyšel kouř a zvuk. Steinerata se rozběhla k plotu.

V prvním kole byla v čele skupinka sedmi chlapců. Ve druhém se zmenšila na pět, a v dalším kole na čtyři. Rudy byl na čtvrté pozici, ve všech kolech krom posledního. Nějaký muž napravo tvrdil, že to vypadá, že nejlepší bude kluk, který běží jako druhý. Byl z nich nejvyšší. „Jen počkej,“ řekl své ohromené ženě. „Dvě stě metrů před koncem se utrhne.“ Ten muž se mýlil.

Obrovitý pořadatel v hnědé košili oznámil skupině, že už zbývá jen jedno kolo. Ten za přídělového systému očividně nijak nestrádal. Zavolal na ně, když vedoucí skupinka překročila čáru, a nebyl to ten druhý chlapec, kdo pak zrychlil, ale čtvrtý. A o dvě stě metrů dřív.

Rudy běžel.

Ani jednou se neohlédl.

Natahoval své vedení, jako by to bylo napjaté lano, až se každý dojem, že by snad mohl vyhrát někdo jiný, nadobro přetrhl. Provedl sám sebe po trati, a tři běžci, které nechal za sebou, se poprali o zbytky. V cílové rovince nebylo nic než blond vlasy a prostor, a když protrhl pásku, nezastavil se. Nezvedl paže. Ani žádný úlevný předklon nebyl. Ušel prostě dalších dvacet metrů a nakonec se ohlédl přes rameno na ostatní, kteří dobíhali do cíle.

Cestou ke své rodině potkal nejdříve své velitele a pak Franze Deutschera Kývli na sebe.

„Steinere.“

„Deutschere.“

„Vypadá to, že ty kolečka, co jsem ti dával, se vyplatily, co?“

„Vypadá to tak.“

Neusměje se, dokud nevyhraje všechny čtyři.

 POZNÁMKA, KE KTERÉ SE POZDĚJI VRÁTÍME 

Rudy se poslední dobou projevil

jako dobrý žák, ale nejen to.

Byl taky nadaný atlet.

Liesel teď byla na čtyřstovce. Skončila sedmá, a v rozběhu na dvoustovku doběhla čtvrtá. Před sebou viděla jen kolenní šlachy a cůpky vedoucích dívek. Při skoku dalekém jí větší radost než nějaká vzdálenost udělal písečný obal kolem kotníků, a vrh koulí taky nebyl její hvězdná hodina. Dnešní den, řekla si, patří Rudymu.

Ve finále čtyřstovky vedl od začátku až do konce, dvoustovku vyhrál jen těsně.

„Už nemůžeš?“ zeptala se ho Liesel. Bylo už časné odpoledne.

„Jasně že můžu.“ Ztěžka oddechoval a protahoval si lýtka. „Co to plácáš, Saumensch? Nemáš o tom ani páru.“

Když vyhlásili rozběhy na sto metrů, pomalu se zvedl na nohy a vydal se s ostatními dorostenci na trať. Liesel šla tentokrát za ním. „Rudy, počkej.“ Chytila ho za rukáv trička. „Zlom vaz.“

„Já nejsem unavenej,“ prohlásil.

„Já vím.“

Mrkl na ni.

Byl unavený.

*

Rudy ve svém rozběhu zvolnil a skončil druhý, a po deseti minutách, kdy se běžely ostatní závody, vyhlásili finále. Byli tam dva jiní kluci, co vypadali hrozivě, a Liesel cítila v kostech, že tenhle závod Rudy nevyhraje. Tommy Müller, který ve svém rozběhu skončil předposlední, si stoupl vedle ní k plotu. „Vyhraje,“ oznámil jí.

„Já vím.“

Ne, nevyhraje.

Když finalisté došli ke startovní čáře, Rudy si klekl a začal si rukama vyhrabávat startovací jamky. Hned u něj byl proplešatělý hnědokošiláč a řekl mu, ať toho nechá. Liesel sledovala napřažený dospělý prst a viděla, jak si Rudy otírá dlaň o dlaň a k zemi padá hlína.

Když je zavolali ke startu, Liesel se chytila plotu pevněji. Jeden chlapec špatně vystartoval, pistole se ozvala dvakrát. Byl to Rudy. Pořadatel mu zase řekl pár slov a kluk kývl. Ještě jednou a je venku.

Podruhé se připravili ke startu Liesel je napjatě pozorovala, a prvních pár vteřin nedokázala uvěřit tomu, co vidí. Došlo k dalšímu zkaženému startu a mohl za to stejný závodník. Před očima si vykreslila dokonalý závod, ve kterém Rudy zaostává, ale na posledních deseti metrech se vzpamatuje a vyhraje. Ve skutečnosti ale viděla, jak Rudyho diskvalifikují. Odvedli ho na kraj závodiště a nechali ho tam stát, a zbylí hoši nastoupili k závodu.

Seřadili se a vyběhli.

Nějaký kluk s rezavě hnědými vlasy a dlouhým krokem vyhrál nejmíň o pět metrů.

Rudy zůstal, kde byl.

Když se pak den naplnil a Himmelstraße přišla o slunce, seděla Liesel se svým kamarádem na chodníku.

Mluvili o všem jiném, o tom, jak se po patnáctistovce tvářil Franz Deutscher a jak jedna jedenáctiletá holka dostala záchvat vzteku, když nevyhrála v disku.

Než se rozešli do svých domovů, dolehl k Liesel Rudyho hlas a podal jí pravdu. Chvíli jí seděla na rameni, ale o pár myšlenek později si našla cestu do jejího ucha.

 RUDYHO HLAS 

Udělal jsem to schválně.

Když Liesel to vyznání zaznamenala, položila mu jedinou otázku, která byla po ruce. „Ale proč, Rudy? Pročs to udělal?“

Stál tam s rukou na zadku a neodpovídal. Nic než vědoucí úsměv a pomalá chůze, která ho klátivě donesla domů. Pak už o tom nikdy nemluvili.

Pokud šlo o Liesel, často si říkala, jak by asi zněla Rudyho odpověď, kdyby na něj byla naléhala. Možná ty tři medaile prokázaly, co prokázat chtěl, anebo se bál, že ten čtvrtý závod nevyhraje. Nakonec popřála sluchu jedinému vysvětlení, svému vnitřnímu nedospělému hlasu.

„Protože on není Jesse Owens.“

Teprve když se zvedla k odchodu, všimla si tří pozlátkových medailí trůnících vedle ní. Zaklepala na Steinerovic dveře a podržela mu je před očima. „Něcos tam zapomněl.“

„Nezapomněl.“ Zavřel dveře a Liesel si odnesla medaile domů. Sešla do sklepa a pověděla Maxovi o svém kamarádovi Rudym Steinerovi.

„Je fakt pitomej,“ uzavřela.

„To jo,“ souhlasil Max, ale já pochybuji, že se nechal splést.

Pak se oba pustili do práce, Max na svém náčrtníku a Liesel na Roznašeči snů. Dospěla už do závěrečného dějství románu, kdy mladý kněz potká zvláštní a elegantní ženu a zapochybuje o své víře.

Když si ji položila hřbetem vzhůru do klína, zeptal se jí Max, kdy si myslí, že ji dočte.

„Za pár dní, víc to nebude.“

„A pak novou?“

Zlodějka se dívala do sklepního stropu. „Možná, Maxi.“ Zavřela knihu a opřela se. „Když budu mít kliku.“

 PŘÍŠTÍ KNIHA 

Nebude to Dudenův slovník a tezaurus,

jak byste čekali.

Kdepak, slovník přišel až s koncem téhle malé trilogie, ale tohle byla teprve druhá část. Tohle je ten díl, kdy Liesel dokončí Roznašeče snů a ukradne povídku nazvanou Píseň ve tmě. Jako obvykle pocházela ze starostova domu. S tím rozdílem, že do horní části města Liesel vystoupila sama. Tentokrát s ní Rudy nebyl.

To ráno oplývalo jak sluncem, tak zpěněnými oblaky.

Liesel stála ve starostově knihovně, v prstech chtivost a na rtech názvy knih. Byla tentokrát tak bohorovná, že přejížděla prsty po policích – malá repetice její úvodní návštěvy v pokoji – a šeptem pronášela mnohé z názvů, kolem kterých procházela.

Pod třešní.

Desátý poručík.

Jako vždycky ji lákala spousta těch titulů, ale nakonec se rozhodla pro Píseň ve tmě, nejspíš proto, že knížka byla zelená, a knihu téhle barvy ještě nevlastnila. Nápis vyražený na deskách byl bílý, a mezi názvem a jménem autora byla malá značka v podobě flétny. Vyšplhala i s ní z okna, a cestou poděkovala.

Když s ní nebyl Rudy, pociťovala hodně jeho nepřítomnost, ale zrovna toho rána byla zlodějka knih kdovíproč moc ráda, že je sama. Šla si po své práci: četla na břehu Amperu, daleko od příležitostné základny Viktora Chemmela a někdejší bandy Arthura Berga. Nikdo tudy nešel, nikdo ji nerušil, a Liesel tam přečetla čtyři kapitoly Písně ve tmě, kratičké, stejně jako ty ostatní, a byla šťastná.

Byla v tom radost a uspokojení.

Z povedené krádeže.

*

O týden později byla trilogie štěstí úplná.

V posledních srpnových dnech přišel dárek, totiž byl vlastně zpozorován.

Bylo už k večeru. Liesel se dívala, jak Kristina Müllerová poskakuje po Himmelstraße. Pak před ní smykem zastavil Rudy Steiner na bratrově kole. „Máš čas?“ zeptal se.

Pokrčila rameny. „Na co?“

„Asi bys měla jet se mnou.“ Hodil kolo na zem a šel domů pro jiné. Liesel sledovala, jak před ní rotuje šlapka.

Vyjeli na Grande Straße, tam Rudy zastavil a čekal.

„Co jako?“ zeptala se Liesel.

Rudy ukázal prstem: „Koukni se pořádně.“

Pomalu přejeli na lepší stanoviště, v zákrytu za stříbrným smrkem. Skrz pichlavě větve uviděla Liesel zavřené okno, a pak předmět opřený o sklo.

„To je…?“

Rudy přikývl.

Debatovali o té otázce celé minuty a pak se shodli, že udělat se to musí. Zjevně to tam stojí schválně, a i kdyby to byla past, za to riziko to stálo.

Liesel uprostřed prachově namodralých větví prohlásila: „Udělá to zlodějka knih.“

Pustila kolo, přehlédla ulici a přešla trávník. Soumračná stébla pohřbívala stíny oblak. Byly to díry, do kterých se mohlo spadnout, anebo pole hlubší temnoty, ve kterých se dalo schovat? Její představivost ji shodila do jedné z těch děr a ona sklouzla až do odporných spárů samotného starosty. Tyhle představy ji aspoň zaměstnaly, takže byla u okna rychleji, než doufala.

Bylo to úplně jako s Hvízdalem.

Nervy jí olizovaly dlaně.

Zpod paží se spustily pramínky potu.

Když zvedla hlavu, uviděla na titul. Úplný Dudenův slovník a tezaurus. V rychlosti se otočila na Rudyho a bezhlesně modelovala slova. Je to slovník. Pokrčil rameny a rozhodil ruce.

Pracovala metodicky; pomalu vysouvala okno vzhůru a říkala si, jak to asi vypadá zevnitř. Představovala si svou zlodějskou ruku, natahuje se vzhůru, zvedá okno, až se kniha překotí. Zdá se, že chvilku odolává, jako padající strom.

Má ji.

Všechno šlo hladce, málem bezhlesně.

Knížka se prostě zvrátila směrem k ní a ona ji zachytila volnou rukou. Pak dokonce zavřela okno, jemně a zvolna, otočila se a šla zpátky přes oblačné výmoly.

„Hezký,“ řekl Rudy a podal jí kolo.

„Děkuju.“

Dojeli na roh a tam je dostihla tíha toho dne. Liesel to už znala. Zas ten pocit, že ji někdo pozoruje. Někde uvnitř ní šlapal do pedálů hlas. Dva objezdy.

Podívej se na to okno. Podívej se na to okno.

Nemohla odolat.

Pocítila prudkou touhu zastavit, jako svrbění, které se dožaduje nehtu.

Postavila se jednou nohou na zem, otočila tvář ke starostovu domu a oknu do knihovny, a uviděla to. Jistě, měla tušit, že se to může stát, ale loudavé zděšení z toho, že za sklem zahlédla stát starostovu ženu, skrýt nedokázala. Byla průhledná, ale byla tam. Chmýří jejích vlasů bylo stejné jako vždycky, a její raněné oči a ústa se držely zpříma, aby byly vidět.

Velice pomalu zvedla ruku k pozdravu zlodějce knih na ulici. Zamávání bez pohybu.

Šokovaná Liesel neřekla ani slovo, Rudymu ani sobě. Jen se zapřela a zvedla ruku, aby dala najevo, že starostovu ženu v okně vidí.

 DRUHÝ VÝRAZ Z DUDENOVA SLOVNÍKU 

Verzeihung – odpuštění:

přestat pociťovat hněv,

nepřátelství nebo zášť.

Související pojmy: rozhřešení,

zproštění, slitování.

Cestou domů se zastavili u mostu a zkoumali tu těžkou černou knihu. Jak Rudy knihou listoval, padl na dopis. Vytáhnul ho a pomalu pohlédl na zlodějku knih. „Je na něm tvoje jméno.“

Řeka se hnala.

Liesel si vzala papír.

 DOPIS 

Milá Liesel,

vím, že ti budu připadat trapná a otřesná (vyhledej si to slovo, pokud ho neznáš), ale musím ti říct, že nejsem tak hloupá, abych přehlédla tvoje šlápoty v knihovně. Když jsem si všimla, že chybí první kniha, pomyslela jsem si, že jsem ji prostě někam založila, ale pak jsem v jistých světelných skvrnách na podlaze rozeznala obrysy něčích nohou.

Musela jsem se smát.

Byla jsem ráda, že sis vzala, co ti po právu patřilo. Pak jsem mylně usoudila, že tím to končí.

Když ses vrátila, měla jsem být rozzlobená, ale nebyla jsem. Posledně jsem tě i slyšela, ale rozhodla jsem se, že tě nechám. Vezmeš pokaždé jen jednu knihu, a bylo by potřeba tisíc návštěv, než by zmizely všechny. Jen doufám, že jednoho dne zaklepeš u dveří a vejdeš do knihovny civilizovaněji.

Opakuji, že mě mrzí, že nemůžu dál zaměstnávat tvou pěstounku.

A nakonec, doufám, že se ti tenhle slovník a tezaurus bude při čtení tvých ukradených knih hodit.

Tvoje Ilsa Hermannová

„Měli bychom vyrazit domů,“ nadhodil Rudy, ale Liesel nešla.

„Počkáš na mě deset minut?“

„Jasan.“

Liesel se hnala zpátky k číslu osm na Grande Straße, a pak se posadila ve známém území u vstupních dveří. Knížku nechala u Rudyho, ale dopis měla s sebou, a prsty hladila složený papír, zatímco schody okolo ní těžkly. Čtyřikrát se pokusila zaklepat na skličující dveřní masu, ale nedokázala se k tomu přimět. Nezvládla víc než zlehka přiložit klouby na prohřáté dřevo.

A zase ji našel její bratr.

Koleno se mu pěkně hojilo, a zpod schodů ji vybízel: „No tak, Liesel, zaklepej.“

Podruhé se dala na útěk a za chvíli už viděla Rudyho postavu u mostu. Vlasy jí kropil vítr. Nohy pluly v pedálech.

Liesel Memingerová byla zločinec.

Ne proto, že otevřeným oknem ukradla hrstku knih.

Měla jsi zaklepat, říkala si, a i když v tom sice byla řádná porce provinilosti, nechyběla ani stopa nezralého veselí.

Ujížděla a snažila se sama sobě něco říct.

Nezasloužíš si být takhle šťastná, Liesel. Vážně ne.

Copak se dá ukrást štěstí? Anebo je to další niterný, příšerný lidský úskok?

Nechala všechny své myšlenky za sebou. Přejela most a zavelela Rudymu, ať sebou hodí a nenechá tam tu knížku.

Ujížděli domů na zrezlých kolech.

Ujížděli domů, pár kilometrů, z léta do podzimu, z tichého večera do hlučného dechu bombardování Mnichova.

ZVUK SIRÉN

Za tu hromádku peněz, které přes léto vydělal, pořídil Hans domů malé rádio z druhé ruky. „Takhle,“ prohlásil, „uslyšíme, když přijde nálet, ještě než zapnou sirény. Zakuká to a pak oznámí ohrožené oblasti.“

Postavil rádio na stůl a zapnul ho. Kvůli Maxovi zkusili, jestli bude fungovat i ve sklepě, ale slyšeli jen praskání a zkreslené hlasy. Toho září rádio ve spaní neslyšeli.

Možná bylo už napůl rozbité, anebo ho okamžitě pohltil zvuk ječících sirén.

Liesel spala, když jí na rameni jemně přistála ruka.

Hned za ní ustaraný tátův hlas.

„Vstávej, Liesel. Musíme jít.“

Popletla ji ztráta orientace z přetrženého spánku, sotva rozeznávala obrysy tátovy tváře. Vlastně byl vidět jen jeho hlas.

Na chodbě se zastavili.

„Počkejte,“ řekla Rosa.

Potmě pospíchali do sklepa.

Rozsvítila se lampa.

Max se vysunul zpoza plechovek od barvy a povlaků proti prachu. Tvář měl unavenou, palce zaklesl nervózně do kalhot. „Musíte jít, co?“

Hans k němu přistoupil. „Ano, musíme jít.“ Stiskl mu ruku a poplácal ho po paži. „Uvidíme se, až se vrátíme, dobře?“

„Jistě.“

Rosa ho objala, pak Liesel.

„Sbohem, Maxi.“

Už před celými týdny spolu probrali, jestli by měli všichni zůstat v jejich sklepě, anebo jestli by se tři z nich měli vypravit na konec ulice, do sklepa rodiny Fiedlerových. Přesvědčil je Max. „Říkali, že tady to není dost hluboko. A já už jsem vás ohrozil dost.“

Hans přikývl. „Škoda, že tě nemůžeme vzít s sebou. Je to hanba.“

„Tak to prostě je.“

Venku vyly na domech sirény, lidé opouštěli domy a utíkali, belhali se a odráželi se jeden od druhého. Noc se na to dívala. Někteří jí to opláceli a snažili se zahlédnout, jak oblohu křižují letadlové konzervy.

Z Himmelstraße se stalo procesí propletených lidí, kteří se tudy drali, s sebou svůj nejcennější majetek. V několika případech to bylo dítě. Jindy štůsek fotografických alb nebo dřevěná bedýnka. Liesel si paží tiskla k žebrům svoje knihy. Frau Holtzapfelová vzpírala kufr, s vytřeštěnýma očima se malými krůčky vlekla po chodníku.

Táta, který tam zapomněl všechno, dokonce i akordeon, se k ní rychle vrátil a vysvobodil kufr z jejího sevření. „Ježíšmarjájozef, co to tam máte?“ divil se. „Kovadlinu?“

Frau Holtzapfelová s ním držela krok. „Co potřebuju k životu.“

Fiedlerovi bydleli o šest domů dál. Byla to čtyřčlenná rodina, všichni s vlasy barvy pšenice a dobrýma německýma očima. Co bylo důležitější, měli krásný, hluboký sklep. Naskládalo se do něj dvaadvacet lidí, mimo jiné Steinerovi, Frau Holtzapfelová, Pfiffikus, jeden mladý muž, a rodina nějakých Jensonových. V zájmu udržení civilizovaného prostředí drželi Rosu Hubermannovou od Frau Holtzapfelové, byť jsou důležitější věci než malicherné hádky.

Ze stropu viselo jediné kulaté svítidlo, a místnost byla zatuchlá a studená. Zubaté stěny čněly do prostoru a šťouchaly do zad lidi, kteří kolem postávali a hovořili. Odněkud prosákl tlumený zvuk sirén. Zaslechli zkreslenou podobu těch zvuků, když si kdovíjak našly cestu dovnitř. Vyvstaly tak závažné obavy, nakolik je jejich úkryt dostačující, ale aspoň nepřeslechli tři sirény ohlašující konec náletu a bezpečí. Ani nepotřebovali Luftschutzwarte – protiletadlovou hlídku.

Chvíli před tím vyhledal Rudy Liesel a postavil se vedle ní. Vlasy mu ukazovaly na cosi na stropě.

„Dobrý, ne?“

Nedokázala potlačit sarkasmus. „Báječný.“

„Ale no tak, Liesel, nebuď taková. Co se nám může stát horšího, než že nás to rozplácne nebo usmaží, nebo co ty bomby vlastně dělaj.“

Liesel se rozhlížela a proměřovala obličeje. Začala sestavovat seznam těch, kdo měli největší strach.

 SEZNAM CÍLŮ 

1. Frau Holtzapfelová

2. Pan Fiedler

3. Ten mladík

4. Rosa Hubermannová

Oči Frau Holtzapfelové byly znehybněle otevřené. Šlachovitý trup měla nachýlený kupředu, ústa tvořila kruh. Herr Fiedler se usilovně vyptával lidí, leckdy několikrát, jak jim je. Mladý muž, Rolf Schulz, se držel v koutě, tiše mluvil do vzduchu kolem sebe, ostře ho káral. Ruce měl zabetonované v kapsách. Rosa se jemně pohupovala dopředu a dozadu. „Liesel,“ zašeptala, „pojď ke mně.“ Objímala dívku zezadu, sevření bylo stále pevnější. Zpívala nějakou písničku, ale tak tiše, že ji Liesel nepoznala. Tóny se rodily v jejím dechu a umíraly jí na rtech. Táta vedle nich byl zticha a nehýbal se. V jednu chvíli položil Liesel teplou ruku na studenou lebku. Přežiješ, znamenalo to, a byla to pravda.

Nalevo od nich stáli Alex a Barbara Steinerovi a s nimi jejich mladší děti, Bettina a Ema. Obě dívky se matce přilepily k pravé noze. Nejstarší chlapec, Kurt, hleděl kupředu v dokonalém postoji člena Hitlerjugend, a držel za ruku Karin, drobnou i na jejích sedm let. Desetiletá Anna-Marie oždibovala houbovitý povrch betonové zdi.

Ještě dále stáli vedle Steinerových Pfiffikus a Jensonovi.

Pfiffikus se zdržel hvízdání.

Vousatý pan Jenson pevně objímal svou manželku, a jejich dvě děti se nořily do ticha a zase ven. Tu a tam se začaly pošťuchovat, ale vždycky přestaly, když to začalo vypadat na opravdovou hádku.

Asi po deseti minutách převládl ve sklepení jakýsi nepohyb. Těla byla jako přivařená k sobě, a jen nohy měnily polohu nebo tlak na podlahu. Ke tvářím měli připoutané ticho. Dívali se po sobě a čekali.

 TŘETÍ VÝRAZ Z DUDENOVA SLOVNÍKU 

Angst – strach:

nepříjemná, často výrazná emoce, vyvolaná

očekáváním nebo vědomím nebezpečí.

Související pojmy: hrůza, děs, panika,

zděšení, úlek.

V jiných úkrytech se prý zpívalo Deutschland über alles, jinde se lidé hádali ve vzduchu ztuchlém jejich vlastním dechem. Ve Fiedlerovic sklepě se nic takového nestalo. Tam panoval jen strach a obavy, a umírala píseň na lepenkových rtech Rosy Hubermannové.

Nedlouho před tím, než sirény ohlásily konec, odlákal Alex Steiner – muž s nehybnou, dřevěnou tváří – své děti od manželčiných nohou. Dokázal se natáhnout a chytit svého syna za volnou ruku. Kurt, pořád stoický a celý jeden pohled, o trochu silněji stiskl ruku své sestry. Za chvíli už se všichni, kdo ve sklepě byli, drželi někoho za ruku, a celá ta skupinka Němců tam stála v šišatém kruhu. Studené ruce se rozpouštěly v těch teplých, a občas skrz ně prošel tep druhého člověka. Pronikl vrstvami bledé, ztuhlé kůže. Někteří zavírali oči a čekali na definitivní zánik, anebo doufali, že přijde znamení, že nálet konečně skončil.

Zasloužili si ti lidé něco lepšího?

Kolik mezi nimi bylo těch, kdo aktivně pronásledovali jiné, omámení závanem Hitlerova pohledu, opakovali jeho věty, odstavce, jeho dílo? Mohla za něco Rosa Hubermannová, ukrývačka Žida? Nebo Hans? Zasloužili si všichni umřít? I děti?

Odpověď na každou z těchto otázek by mě nesmírně zajímala, ale nesmím se jimi nechat svést. Vím jen tolik, že všichni tihle lidé, krom těch nejmenších dětí, by té noci vycítili mou přítomnost. Byla jsem návrh. Byla jsem doporučení; v jejich představách zněly mé kroky kuchyní a chodbou.

Tak jako tolikrát, když došlo na lidi, jsem je litovala, když jsem o nich četla ve slovech zlodějky knih, ne ale tolik, jak jsem soucítila s těmi, které jsem v té době sbírala po táborech. Ti Němci ve sklepě byli politováníhodní, to jistě, ale měli aspoň naději. Byl to sklep, ne koupelna. Neposlali je tam vysprchovat. Pro tyhle lidi byl život pořád ještě dosažitelný.

V nepravidelném kruhu sákla minuta za minutou.

Liesel držela za ruku Rudyho a mámu.

Rozesmutňovala ji jediná myšlenka.

Max.

Jak Max přežije, jestli bomby dorazí až do Himmelstraße? Zkoumala Fiedlerovic sklep okolo sebe. Byl mnohem pevnější a podstatně hlubší než ten v čísle 33.

Tiše se zeptala táty.

Taky na něj myslíš?

Ať už tu tichou otázku zaznamenal nebo ne, krátce přikývl. Za pár minut po kývnutí následovala trojí siréna dočasného míru. Lidé v čísle 45 na Himmelstraße klesli pod tíhou úlevy. Někteří pevně stiskli víčka a zas oči otevřeli.

Kolovala cigareta.

Když se dostala až ke rtům Rudyho Steinera, chňapl po ní jeho otec. „Ty ne, Jesse Owensi.“

Děti objímaly rodiče, a trvalo dlouhé minuty, než si všichni s konečnou platností uvědomili, že jsou naživu, a že naživu zůstanou. Teprve pak začly jejich nohy šplhat do schodů a do kuchyně Herberta Fiedlera.

Venku se zase tiše propracovával ulicí průvod lidí. Mnozí vzhlíželi k nebi a děkovali Bohu za své životy.

Když přišli Hubermannovi domů, zamířili rovnou do sklepa, ale zdálo se, že Max tam není. Lampa byla malá a oranžová, a oni ho nikde neviděli a neslyšeli, že by se ozýval.

„Maxi?“

„Zmizel.“

„Maxi, jsi tu?“

„Tady jsem.“

Nejdřív si mysleli, že ta slova vycházejí zpoza povlaků proti prachu a plechovek od barvy, ale pak ho Liesel jako první uviděla přímo před nimi. Jeho vyčerpanou tvář maskovala látka a malířské náčiní. Seděl tam, oči i rty ohromené.

Když k němu došli, promluvil znovu.

„Nemohl jsem si pomoct,“ prohlásil.

Ozvala se Rosa. Přidřepla, aby mu viděla do obličeje. „O čem to mluvíš, Maxi?“

„Já…“ Pokoušel se odpovědět. „Když všechno ztichlo, vyšel jsem na chodbu a závěs v pokoji byl poodtažený, jen na škvírku… viděl jsem ven. Díval jsem se, jen pár vteřin.“ Neviděl venkovní svět už dvaadvacet měsíců.

Nepřišel hněv ani výčitky.

Promluvil táta.

„Jaké to bylo?“

Max zvedl hlavu, ve velikém žalu a velkém ohromení. „Byly tam hvězdy,“ odpověděl. „Pálily mě z nich oči.“

Čtveřice.

Dva lidé na nohou. Zbývající dva ještě sedící.

Všichni toho večera leccos uviděli.

To místo byl skutečný sklep. Byl to skutečný strach. Max se sebral a vstal, aby se mohl zasunout zpátky za potahy. Popřál jim dobrou noc, ale až pod schody se nedostal. Liesel s ním s máminým svolením zůstala, četla si Píseň ve tmě, zatímco on psal a kreslil svou knihu.

Přes okno v Himmelstraße, psal, mi hvězdy zapálily oči.

ZLODĚJ OBLOHY

Ukázalo se, že onen první nálet vůbec žádným náletem nebyl. Kdyby lidé čekali, až uvidí letadla, byli by tam stáli celou noc. To taky vysvětluje, proč se z rádia neozvala kukačka. Molchingský expres oznámil, že to jen jakýsi střelec z protiletadlové věže se trochu unáhlil. Přísahal, že slyšel rachot letadel a viděl je na obzoru. Poslal zprávu.

„Třeba to udělal schválně,“ nadhodil Hans Hubermann. „Copak vy byste chtěli sedět v protiletadlové věži a střílet po bombardérech?“

A taky že ano, v článku, který si Max četl ve sklepě, se dál psalo, že onen muž s fantastickou představivostí byl svého úkolu zproštěn. Jeho osudem se nejspíš stala nějaká jiná služba někde jinde.

„No tak hodně štěstí,“ řekl Max. Zdálo se, že mu rozumí. Pustil se do křížovky.

Další nálet byl skutečný.

V noci 19. září zavolala z rádia kukačka a po ní se ozval hluboký, poučující hlas. Jmenoval Molching mezi možnými cíli.

Himmelstraße se zase proměnila v průvod, a táta si zase zapomněl harmoniku. Rosa mu připomínala, aby ji vzal, ale on odmítl. „Posledně jsem to neudělal,“ vysvětloval, „a přežili jsme.“ Válka zjevně zastřela rozdíl mezi logikou a pověrčivostí.

Do Fiedlerovic sklepa je doprovázela atmosféra děsu. „Myslím, že dneska je to doopravdy,“ řekl pan Fiedler, a děti rychle poznaly, že jejich rodiče jsou tentokrát vystrašení mnohem víc. Zareagovaly na to jediným způsobem, který znaly: ty nejmladší začaly plakat a naříkat, a místnost jako by se rozhoupala.

I v tom sklepě nejasně zaslechli melodii bomb. Tlak vzduchu se vrhl dolů jako padající strop, jako by chtěl rozmačkat zem. Ukousl z prázdných molchingských ulic.

Rosa zuřivě tiskla Lieselinu ruku.

Dětský pláč bušil a kopal.

Dokonce i Rudy stál jako svíčka, předstíral lhostejnost, napjatě čelil napětí. Paže a lokty bojovaly o prostor. Někteří z dospělých se pokoušeli konejšit děti. Ostatní marně konejšili sami sebe.

„Ať ten harant zmlkne!“ dožadovala se Frau Holtzapfelová, ale ta věta byla jen dalším nešťastným hlasem v horké změti v krytu. Z dětských očí tekly umouněné slzy, a pach nočního dechu, potu z podpaží a dlouho nošeného oblečení kypěl a míchal se v tom kotli přetékajícím lidmi.

Liesel musela křičet, přestože stály hned vedle sebe: „Mami?“ A znova: „Mami, rozmačkáš mi ruku!“

„Cože?“

„Moje ruka!“

Rosa ji pustila, a Liesel, aby jí bylo lehčeji, aby přehlušila sklepní lomoz, otevřela jednu ze svých knížek a začala číst. Knížka na vrchu hromádky byl Hvízdal, a Liesel to řekla nahlas, kvůli lepšímu soustředění. Úvodní odstavec jí zněl v uších ochable.

„Co říkáš?“ křikla máma, ale Liesel si jí nevšímala. Soustředila se dál na první stranu.

Když otočila na stranu dvě, všiml si jí Rudy. Zaměřil se na to, co čte, a pak zapojil i svého bratra a sestry: řekl jim, ať taky poslouchají. Hans Hubermann přišel blíž, zavolal, a zanedlouho začal přeplněným sklepem prosvítat klid. Na straně tři už byli všichni kromě Liesel zticha.

Neodvažovala se vzhlédnout, ale když ztěžka lovila a vydechovala slova, cítila, jak na ní visí jejich vyděšené oči. Někde uvnitř ní jakýsi hlas přehrával tóny. Tohle, říkal jí, je tvůj akordeon.

Zvuk obracené stránky je rozťal vedví.

Liesel četla dál.

Nejmíň dvacet minut takhle rozdávala příběh Nejmladší děti uklidnil její hlas, a všichni ostatní měli před očima hvízdala prchajícího z místa činu. Ne tak Liesel. Zlodějka knih viděla jen mechanismus slov – jejich těla vyplavená na papír, přibitá, aby po nich mohla chodit. A kdesi v mezerách mezi tečkou a dalším velkým písmenem byl i Max. Vzpomínala, jak mu předčítala, když byl nemocný. Je ve sklepě? říkala si. Anebo pro sebe krade další záblesk nebe?

 HEZKÁ PŘEDSTAVA 

Jedna byla zlodějka knih.

Ten druhý kradl oblohu.

Všichni čekali, kdy se zatřese země.

To byla stále neměnná skutečnost, ale teď je tu aspoň to děvče s knížkou a oni na to nemusí myslet. Jeden z chlapečků rozvažoval, zda se znovu nerozplakat, ale Liesel v tu chvíli přestala a napodobila tátu, a vlastně i Rudyho, když už jsme u toho. Mrkla na něj a pokračovala.

Teprve když do sklepa zase prosákly sirény, ji někdo přerušil. „Je to za námi,“ řekl pan Jenson.

„Pst!“ na to Frau Holtzapfelová.

Liesel zvedla oči. „Do konce kapitoly už jsou jen dva odstavce,“ řekla, a četla dál, bez fanfár nebo zrychlování. Jen slova.

 ČTVRTÝ VÝRAZ Z DUDENOVA SLOVNÍKU 

Wort – slovo:

významová jednotka jazyka / slib / projev

Související pojmy: název, jméno, výraz

Dospělí z úcty nedovolili nikomu vyrušovat, a Liesel dočetla první kapitolu Hvízdala.

Na schodech kolem ní děti jen proběhly, ale spousta starších – dokonce Frau Holtzapfelová, dokonce i Pfiffikus (což bylo případné, když uvážíme, z jaké knihy četla) – dívce děkovala, že je přivedla na jiné myšlenky. Děkovali jí, když ji míjeli a pospíchali ven z domu, aby se podívali, jestli Himmelstraße utrpěla nějakou škodu.

Himmelstraße byla nedotčená.

Jediným příznakem války byl oblak prachu putující z východu na západ. Nahlížel do oken, hledal kudy dovnitř, houstl a současně se šířil a měnil průvod lidí v přízraky.

Na ulici už nebyli žádní lidé.

Byly to fámy nesoucí rance.

Doma o tom táta všechno Maxovi vyprávěl. „Je tam mlha a popel – myslím, že nás nechali vyjít moc brzo.“ Podíval se na Rosu. „Neměl bych tam jít? Podívat se, jestli třeba nepotřebujou pomoc, tam co spadly bomby?“

Na Rosu to neudělalo žádný dojem. „Nebuď takovej blázen,“ prohlásila. „Udusil by ses v tom prachu. Kdepak, Saukerl, tady zůstaneš.“ Něco ji napadlo. Dívala se teď na Hanse neobyčejně vážně. Ve tváři měla navíc vkreslenou hrdost. „Zůstaň tu a pověz mu o tý holce.“ Její hlas nepatrně zesílil. „O tý knížce.“

Max ji sledoval ještě pozorněji.

„Hvízdal,“ informovala ho Rosa. „První kapitola.“ Vysvětlila mu, co se přesně ve sklepě stalo.

Liesel stála v koutě sklepa, Max se na ni díval a dlaní si mnul čelist. Já osobně si myslím, že právě v té chvíli se rozhodl pro téma, které zpracuje ve svém skicáku.

Česačka slov.

Představil si dívku, jak čte v tom krytu. Určitě viděl, jak slova doslova rozdává kolem. Ale jako vždycky určitě viděl i Hitlerův stín. Nejspíš už slyšel i jeho kroky, směřující do Himmelstraße a do sklepa, někdy příště.

Po delší pauze se zdálo, že už dokáže promluvit, ale Liesel ho předešla.

„Viděls dneska nebe?“

„Ne.“ Max se podíval na stěnu, ukázal na ni prstem. Všichni se dívali na slova a obrázek, které tam namaloval před více než rokem – lano a ukapávající slunce. „Dneska jenom tohle.“ Od té chvíle nebylo řečeno nic dalšího. Nic než myšlenky.

Za Maxe, Hanse a Rosu neručím, ale vím, že Liesel Memingerová myslela na to, že až dopadnou bomby na Himmelstraße, bude mít Max nejen mnohem menší šanci na přežití než všichni ostatní, ale navíc umře úplně sám.

NABÍDKA FRAU HOLTZAPFELOVÉ

Ráno byly sečteny škody. Nezemřel nikdo, ale dva činžáky se proměnily v pyramidy suti, a z Rudyho oblíbeného cvičiště Hitlerjugend vykousla jakási lžíce ohromnou mísu. Podél jejího obvodu stala půlka města. Lidé odhadovali, jak je hluboká, a porovnávali to s hloubkou svých sklepů. Pár kluků i děvčat do ní plivlo.

Rudy stál vedle Liesel. „Se mi zdá, že to bude potřeba znova pohnojit.“

Další týdny utekly bez náletů, a život se bezmála vrátil k obvyklému pořádku. Blížily se však dva význačné okamžiky.

 DVOJÍ ŘÍJNOVÁ UDÁLOST 

1. Ruce Frau Holtzapfelové.

2. Přehlídka Židů.

Její vrásky byly jako nactiutrhání. Její hlas připomínal výprask holí.

Bylo vlastně docela štěstí, že ji oknem obývacího pokoje viděli přicházet, protože její klouby zazněly na dveřích tvrdě a rozhodně. Nebyly tam pro zábavu.

Liesel uslyšela právě ta slova, kterých se bála.

„Běž otevřít,“ řekla máma, a dívka, která až příliš dobře věděla, co je pro ni dobré, udělala, co se jí řeklo.

„Máš mámu doma?“ chtěla vědět Frau Holtzapfelová. Stála na prahu, žena zbudovaná z padesátiletého drátu, a co chvíli se ohlížela do ulice. „Je ta tvoje svinská máma dneska doma?“

Liesel se otočila a zavolala.

 PÁTÝ VÝRAZ Z DUDENOVA SLOVNÍKU 

Gelegenheit – příležitost:

vyhlídka na pokrok či postup

Související pojmy: možnost, zahájení, zvrat

Ve chvíli za ní stála Rosa. „Co vy tady chcete? Budete mi odteďka plivat na podlahu v kuchyni?“

Frau Holtzapfelovou to ani v nejmenším nezastrašilo. „Takhle vítáte každého, kdo se ukáže u dveří? Takový G’sindel!“

Liesel to sledovala. Měla tu smůlu, že byla smáčknutá mezi nimi. Rosa ji odstrčila. „No tak, řeknete mi, co tu chcete, nebo ne?“

Frau Holtzapfelová se ještě jednou rozhlédla po ulici. „Měla bych nabídku.“

Máma přesunula váhu z nohy na nohu. „Vážně?“

„Ne pro vás.“ Propustila Rosu nezájmem v hlase a zaměřila se na Liesel. „Pro tebe.“

„No a na co jste si nechala zavolat mě?“

„Přinejmenším potřebuju, abyste jí to dovolila.“

Marjápanno, pomyslela si Liesel, to mi tak scházelo. Co ode mě sakra může Holtzapfelka chtít?

„Líbila se mi ta knížka, co jsi četla v krytu.“

Ne. Tu nedostaneš. Liesel byla pevně rozhodnutá. „Ano?“

„Doufala jsem, že si v krytu poslechnu i zbytek, ale jak to vypadá, prozatím nám nic nehrozí.“ Posunula rameny a narovnala drát, který měla v zádech. „Tak bych chtěla, abys šla ke mně a četla mi ji.“

„To je teda drzost, Holtzapfelová.“ Rosa zvažovala, jestli má běsnit, nebo ne. „Jestli si myslíte –“

„Nebudu vám už plivat na dveře,“ skočila jí sousedka do řeči. „A dostanete můj příděl kafe.“

Rosa se rozhodla, že běsnit nebude. „A trochu mouky.“

„Cože, nejste vy Židovka? Jenom to kafe. Můžete ho vyměnit za mouku s někým jiným.“

Domluvily se.

Všichni krom dívky.

„Tak dobře, dohodnuto.“

„Mami?“

„Ticho, Saumensch. Dojdi si pro knížku.“ Máma se otočila zase k Frau Holtzapfelové. „Který den se vám hodí?“

„Pondělí a pátek, ve čtyři. A dneska, hned teď.“

Liesel následovala pořadový krok Frau Holtzapfelové do jejího sídla hned vedle. Bylo přesným obrazem bytu Hubermannových, leda snad nepatrně větší.

Posadila se ke kuchyňskému stolu, Frau Holtzapfelová si sedla přímo proti ní, ale dívala se k oknu. „Čti,“ řekla.

„Druhou kapitolu?“

„Ne, osmou. Jistě že druhou kapitolu! A koukej číst, než tě odsud vyhodím.“

„Ano, Frau Holtzapfelová.“

„Ano Frau Holtzapfelová si nech od cesty. Prostě otevři knížku. Nemáme na to celý den.“

Panebože, pomyslela si Liesel. Tohle je trest za všechno to kradení. Konečně mě dostihnul.

Četla pětačtyřicet minut, a když byla kapitola u konce, přistál na stole pytlík s kávou.

„Děkuju,“ řekla ta žena. „Je to pěkný příběh.“ Otočila se ke sporáku a pustila se do brambor. Aniž se otočila, prohodila: „Ty jsi ještě tady?“

Liesel to pochopila jako pokyn k odchodu. „Danke schön, Frau Holtzapfelová.“ U dveří uviděla zarámovanou fotografii dvou mladých mužů ve vojenských uniformách, a přihodila i jedno Heil Hitler, s rukou napřaženou do kuchyně.

„Ano.“ Frau Holtzapfelová byla pyšná, a měla strach. Dva synové v Rusku. „Heil Hitler.“ Dala vařit vodu a našla v sobě tolik zdvořilosti, že doprovodila Liesel těch pár kroků ke dveřím. „Bis morgen?“

Příští den byl pátek. „Ano, Frau Holtzapfelová. Zítra.“

Liesel spočítala, že proběhla ještě čtyři další čtecí setkání s Frau Holtzapfelovou, než Molchingem provedli Židy.

Pochodovali do Dachau, koncentrovat se.

To bylo dohromady dva týdny, napsala později ve sklepě. Dva týdny, které změnily svět, čtrnáct dní, které ho zničily.

DLOUHÝ POCHOD DO DACHAU

Říkalo se, že se porouchal náklaďák, ale já můžu osobně dosvědčit, že to tak nebylo. Byla jsem u toho.

Přihodilo se ale mořské nebe s bílými čepičkami mraků.

Krom toho tam nebylo jen jedno auto. Tři náklaďáky najednou se vám neporouchají.

Když vojáci zastavili, aby se podělili o trochu jídla a cigaret a pošťourali se v balíku Židů, jeden z vězňů se zhroutil následkem vyhladovění a nemoci. Netuším, odkud ten konvoj vyjel, ale tohle se stalo asi pět kilometrů od Molchingu a ještě spoustu kroků od koncentračního tábora v Dachau.

Vyšplhala jsem přes přední sklo do náklaďáku, našla nemocného muže a vzadu zase vyskočila. Jeho duše byla vyhublá. Vousy měl jako řetěz s koulí. Dopadla jsem se zarachocením nohama do štěrku, ale vojáci ani vězni nic neslyšeli. Všichni mě ovšem cítili.

Paměť mi říká, že na plošině náklaďáku se ozývala spousta přání. Volaly ke mně vnitřní hlasy.

Proč on, a já ne?

Díky bohu, že ne já!

Vojáci se ovšem zaměstnávali odlišnou debatou. Velitel zamáčkl cigaretu a položil ostatním začouzenou otázku. „Kdy jsme ty krysy naposled vzali na vzduch?“

Jeho zástupce v sobě zdusil kašel. „Bodnul by jim, co?“

„No tak co třeba teď? Času máme dost, ne?“

„My máme vždycky dost času, pane.“

„Navíc je skvělé počasí na přehlídku, co říkáte?“

„To je, pane.“

„Tak na co čekáte?“

Když se ozval ten zvuk, hrála Liesel fotbal na Himmelstraße Ve středním poli zápasili o míč dva kluci, a pak se všechno zastavilo. Dokonce i Tommy Müller to zaslechl. „Co to je?“ ptal se ze svého stanoviště v bráně.

Všichni se otočili ke zvuku šoupajících nohou a pořadových hlasů, které se propracovávaly blíž.

„Že by kravský stádo?“ uvažoval Rudy. „To ne. To nedělá takový zvuky, co?“

Ulice plná dětí nejdřív jen pomalu zamířila za tím magnetickým zvukem, směrem k obchodu Frau Dillerové. Křik každou chvíli nabral na důrazu.

Až stará dáma s věšteckým hlasem ve vyvýšeném bytě hned za rohem na Münchener Straße odhalila všem přesný zdroj toho pozdvižení. V okně vysoko nahoře vypadala její tvář jako bílá vlajka s vlhkýma očima a otevřenými ústy. Měla šedé vlasy. Její oči byly modré, temně modré. Její hlas jako sebevrah přistál s lupnutím Liesel u nohou.

„Die Juden,“ řekla. „Židi.“

 ŠESTÝ VÝRAZ Z DUDENOVA SLOVNÍKU 

Elend – bída:

veliké trápení, neštěstí a strádání.

Související pojmy: sklíčenost, muka,

zoufalství, ubohost

Na ulici, kudy už prostrkali tu sbírku Židů a jiných zločinců, se objevovali další lidé. Tábory smrti se sice tajily, ale čas od času se lidem předvedla sláva táborů pracovních, jako bylo Dachau.

Liesel uviděla daleko na druhém konci ulice muže s malířskou károu. Celý nesvůj si pročesával prsty vlasy.

„Koukej,“ ukázala Rudymu. „Táta.“

Přešli ulici a šli k němu, a Hans Hubermann se nejdřív pokusil odvést je pryč.

„Liesel,“ řekl, „možná…“

Uvědomil si ale, že dívka je rozhodnuta zůstat, a možná to i bylo něco, co by měla vidět. Stál tam s ní ve svěžím podzimním vzduchu. Neříkal nic.

Bylo to na Münchener Straße. Dívali se.

Kolem nich a před nimi přibývali ostatní.

Dívali se, jak ulicí prochází Židé jako katalog barev. Takhle je nepopsala zlodějka knih, ale já vám povídám, že právě tak to bylo, protože spousta z nich měla zhasnout. A ti všichni mě měli přivítat jako jediného přítele, který jim zbyl, kosti jako dým, duše vlekoucí za sebou.

Když dorazili v plném počtu, zvuk jejich nohou roztepal silnici. Obrovské oči ve vyhládlých lebkách. A ta špína. Padla jim jako ulitá. Klopýtali postrkováni rukama vojáků – pár kroků v nuceném běhu, a pak zase pozvolný návrat k podvyživené chůzi.

Hans je sledoval nad hlavami shromažďujícího se obecenstva. Oči měl určitě stříbrné a napjaté. Liesel se dívala mezerami nebo přes ramena.

Trpící tváře vyčerpaných mužů a žen dosáhly až k nim, a žadonily ani ne tak o pomoc – to už měli za sebou –, ale o vysvětlení. Něco, co by zmírnilo to zmatení.

Nohy se sotva zvedaly ze země.

Ke košilím měli přilepené Davidovy hvězdy a k tvářím bylo připevněné strádání, jako by to bylo stanoveno: „Nezapomeneš na strádání své…“ V některých případech je obrůstalo jako popínavá rostlina.

Vedle nich šli vojáci, a poroučeli jim, ať se pohnou a přestanou kňourat. Někteří z těch vojáků byli teprve chlapci. V očích měli Führera.

Liesel to všechno sledovala a byla si jistá, že tohle jsou ty nejubožejší duše na světě. To o nich napsala. Jejich vyzáblé tváře byly protažené mukami. Postupovali vpřed pojídaní hladem. Někteří se dívali k zemi, aby neviděli lidi podél cesty. Jiní vyzývavě hleděli na ty, kdo se přišli podívat na jejich ponížení, předehru jejich smrti. Jiní žadonili, aby někdo, kdokoli, vystoupil, chytil je a objal.

Nikdo to neudělal.

Ať už té přehlídce přihlíželi s hrdostí, bezostyšně nebo se studem, nikdo nevykročil z řady a nepřerušil ji. Zatím.

Tu a tam muž nebo žena – ne, to nebyli muži a ženy, byli to Židé – zachytil v davu Lieselinu tvář. Hleděli na ni zlomeně, a zlodějka knih nemohla nic než jim ten pohled oplácet po tu dlouhou, nevyléčitelnou chvíli, než byli zase pryč. Mohla jen doufat, že rozpoznají, jak je žal v její tváři hluboký, že je skutečný, ne jen chvilkový.

Mám jednoho z vás ve sklepě! chtělo se jí říct. Stavěli jsme spolu sněhuláka! Když byl nemocný, dala jsem mu třináct dárků!

Neřekla vůbec nic.

K čemu by to bylo?

Chápala, že je pro tyhle lidi naprosto bezcenná. Nelze je zachránit, a za pár minut měla poznat, jak se povede těm, kdo by jim zkusili pomoci.

V mezírce v průvodu šel muž starší než ostatní.

Měl vousy a odrané oblečení.

Jeho oči měly barvu agónie, a přestože nic nevážil, byl příliš těžký a jeho nohy ho neunesly.

Několikrát upadl.

Silnice mu zploštila jednu stranu obličeje.

Pokaždé nad ním hned stál voják. „Steh‘ auf,“ křičel dolů. „Vstávej.“

Muž se zdvihl do kleku a s obtížemi vstal. Šel dál.

Pokaždé když skoro dohnal konec řady, ztratil rychlost a znovu klopýtl a padl. Za ním jich bylo víc – celý náklad jednoho vozu – a hrozilo, že ho dostihnou a ušlapou.

Bylo k nesnesení sledovat bolest v jeho roztřesených pažích, které se pokoušely tělo zvednout. Ještě jednou povolily, a pak vstal a ušel pár dalších kroků.

Byl mrtvý.

Ten muž byl mrtvý.

Dejte mu pár minut a on jistě padne do německého příkopu a zemře. Všichni ho nechají, všichni se budou dívat.

Pak ale – jeden člověk.

Hans Hubermann.

Stalo se to rychle.

Ruka, která pevně svírala Lieselinu ruku, ji pustila a kolem se prodral muž. Ucítila, jak jí vlastní dlaň plácla o stehno.

Táta došel ke svojí káře a něco z ní vyndal. Pak prošel mezi lidmi na silnici.

Žid stál před ním a očekával další hrst nadávek, ale stejně jako všichni ostatní sledoval, jak Hans Hubermann napřahuje ruku, ve které leží kousek chleba, jako by ho vyčaroval.

Když přešel z ruky do ruky, Žid se sesul. Padl na kolena a objal tátovi lýtka. Zabořil mezi ně obličej a děkoval mu.

Liesel se dívala.

Se slzami v očích viděla, jak se muž sesul ještě níž, kousek tátu odstrčil a plakal mu u kotníků.

Ostatní Židé procházeli kolem a všichni sledovali ten malý, marný zázrak. Proudili kolem jako lidská voda. Někteří ještě toho dne dospějí k moři. Dostanou bílé čepičky.

Na místo činu se hned propracoval voják. Prohlédl si klečícího muže i tátu, pak se podíval na dav. Po další chvilce uvažování vytáhl zpoza opasku důtky a začal.

Žid dostal šestkrát. Na záda, přes hlavu a přes nohy. „Ty špíno! Ty prase!“ Začal krvácet z uší.

Pak přišel na řadu táta.

Teď Liesel popadl za ruku někdo jiný, a když se vyděšeně podívala vedle sebe, stál tam Rudy Steiner, polykal a sledoval, jak na ulici bičují Hanse Hubermanna. Liesel se z toho zvuku chtělo zvracet, čekala, že se na tátově těle objeví pukliny. Dostal čtyřikrát, a pak také padl k zemi.

Když se starý Žid naposledy vyškrábal na nohy a vykročil dál, ještě se krátce ohlédl. Naposledy smutně pohlédl na muže, který teď sám klečel, na jehož zádech hořely čtyři ohnivé čáry, jehož kolena rozbolavěla silnice. Když nic jiného, ten stařec zemře jako člověk. Nebo alespoň s myšlenkou, že býval člověkem.

Co já na to?

Nejsem si jistá, jestli je to až taková výhra.

Když se Liesel s Rudym dostali k Hansovi a pomohli mu na nohy, ozývala se spousta hlasů. Hlasy a sluneční svit. Tak si to pamatuje. Světlo mihotající se po silnici a slova jak vlny tříštící se jí o záda. Teprve když byli na odchodu, všimli si, že chleba leží zavržený na cestě.

Rudy se ho pokusil sebrat, ale kolemjdoucí Žid mu ho vytrhl z ruky a popral se o něj s dalšími dvěma, zatímco pokračovali ve své pouti do Dachau.

Stříbrné oči byly stažené z víček.

Káru někdo převrhl, barva tekla po ulici.

Nadávali mu do židomilů.

Jiní byli zticha a pomáhali do bezpečí.

Hans Hubermann se nakláněl dopředu, rukama opřený o stěnu domu. Znenadání na něj dolehlo, co se právě stalo.

Představa, rychlá a horká.

Číslo 33 na Himmelstraße – a sklep.

Mezi usilovnými nádechy a výdechy vázly panické myšlenky. A teď přijdou. Přijdou.

Ježíši, Kristepane.

Podíval se na dívku a zavřel oči.

„Bolí tě to, tati?“

Místo odpovědi dostala otázku.

„Co mě to napadlo?“ Sevřel víčka pevněji a pak oči otevřel. Montérky měl pomačkané. Na rukou měl barvu a krev. A chlebové drobky. Tolik se lišily od toho letního chleba. „Panebože, Liesel, co jsem to provedl?“

Ano.

To musím souhlasit.

Co to táta provedl?

MÍR

Krátce po jedenácté hodině večer téhož dne kráčel Max Vandenburg po Himmelstraße a kufrem plným jídla a teplého oblečení.

V plicích měl německý vzduch. Žluté hvězdy hořely. Když došel k obchodu Frau Dillerové, naposledy se ohlédl po čísle 33. Neviděl postavu v okně, ale ona jeho ano. Zamávala, a on jí to neoplatil.

Liesel ještě cítila na čele jeho ústa. Cítila jeho loučící se dech.

„Něco jsem ti tu nechal,“ řekl jí, „ale dostaneš to, teprve až budeš připravená.“

Odešel.

„Maxi?“

Ale on se nevrátil.

Vyšel z jejího pokoje a tiše za sebou zavřel.

Chodba zamumlala.

Byl pryč.

Když zvládla dojít do kuchyně, máma s tátou tam stáli, postavy zkroucené, konzervované tváře. Stáli tak už třicet sekund věčnosti.

 SEDMÝ VÝRAZ Z DUDENOVA SLOVNÍKU 

Schweigen – ticho:

nepřítomnost zvuku nebo hluku.

Související pojmy: klid, pokoj, mír.

Jak příhodné.

Mír.

Někde poblíž Mnichova se tmou prodíral německý Žid. Bylo dohodnuto, že za čtyři dny se setká s Hansem Hubermannem (tedy pokud ho neodvezou) na jednom místě daleko po proudu Amperu, kde se mezi řekou a stromy sklání pobořený most.

Dostane se tam, ale nezůstane déle než pár minut.

Když tam za čtyři dny táta přišel, našel jen vzkaz pod kamenem, u paty jednoho stromu. Nebyl adresován nikomu a tvořila ho jediná věta.

 POSLEDNÍ SLOVA MAXE VANDENBURGA 

Už jste udělali dost.

Více než kdy jindy bylo teď číslo 33 na Himmelstraße tichým místem; a nepřešlo bez povšimnutí, že Dudenův slovník se naprosto a skrznaskrz mýlil, zejména pokud šlo o související pojmy. Ticho není klid ani pokoj, a není ani mír.

BLBEC A MUŽI V KABÁTECH

V noci po přehlídce seděl v kuchyni blbec, upíjel hořké loky kafe od Holtzapfelové a dychtil po cigaretě. Čekal, až přijde gestapo, vojáci, policie – kdokoli – a odvede ho. Cítil, že si to zaslouží. Rosa mu nařídila, aby si šel lehnout. U dveří okouněla dívka. Poslal obě pryč a strávil hodiny zbývající do rána s hlavou v dlaních a čekal.

Nestalo se nic.

Každá jednotka času přinášela očekávání hluku bušení na dveře a výhrůžných slov.

Nepřišly.

Zvuky vydával jen on sám.

„Co jsem to provedl?“ zašeptal znovu.

„Panebože, jak já bych si dal cigaretu,“ odpověděl. Úplně mu došly.

Liesel několikrát zaslechla ty šeptané věty, a dalo hodně práce zůstat stát u dveří. Hrozně ráda by ho utěšila, ale ještě nikdy neviděla tak zdrceného člověka. Ta noc nepřinesla žádnou útěchu. Max byl pryč, a mohl za to Hans Hubermann.

Kuchyňské skříňky měly tvar viny, dlaně měl mastné vzpomínkou na to, co provedl. Určitě se mu potí, pomyslela si Liesel, protože její vlastní ruce byly promáčené až po zápěstí.

V pokoji se pomodlila.

Na všech čtyřech, předloktí na matraci.

„Prosím tě, pane Bože, dej, ať Max přežije. Prosím, Bože, prosím…“

Její strádající kolena.

Její rozbolavělé nohy.

Když se objevilo první světlo, probudila se a došla do kuchyně. Táta spal, hlavu rovnoběžně se stolní deskou, v koutku úst trošku slin. Vůně kávy pronikala vším, a ve vzduchu stále visela vidina hloupé laskavosti Hanse Hubermanna. Byla jako číslo nebo adresa. Párkrát si ji zopakuj, a ona utkví.

Necítil, když se ho pokusila probudit poprvé, ale při druhém šťouchnutí do ramene mu zvedl hlavu ze stolu vzhůru namířený šok.

„Už jsou tady?“

„Ne, tati, to jsem já.“

Dopil z hrnku vystydlou kávu. Ohryzek mu poskočil vzhůru a zas se propadl. „Už tady měli být. Jak to, že nepřišli, Liesel?“

Byla to urážka.

Už tu dávno měli být a prosmýčit dům, hledat důkazy židomilství nebo zrady, jenže to vypadalo, že Max odešel úplně bezdůvodně. Mohl si klidně spát ve sklepě nebo kreslit do knížky.

„Nemůžeš vědět, že nepřijdou, tati.“

„Měl jsem vědět, že tomu člověku nemám dávat chleba. Prostě jsem nepřemýšlel.“

„Neudělal jsi nic špatného, tati.“

„To ti nevěřím.“

Vstal a vyšel z kuchyně, dveře za sebou nechal dokořán. A aby bylo ještě hůř, vypadalo to na krásné ráno.

Když uběhly ty čtyři dny, ušel táta dlouhou cestu podél Amperu. Přinesl odtud krátký vzkaz a položil ho na kuchyňský stůl.

*

Utekl další týden, a Hans Hubermann stále ještě čekal na svůj trest. Podlitiny na zádech se mu změnily v jizvy, a většinu svého času strávil procházkami po Molchingu. Frau Dillerová mu plivala pod nohy. Frau Holtzapfelová dodržela slovo a přestala plivat na Hubermannovic dveře, ale tohle byla šikovná náhrada. „Já to věděla,“ proklínala ho kramářka. „Špinavěj židomile.“

Šel dál jakoby nic, a Liesel ho často zastihla u Amperu, na mostě. S rukama složenýma na zábradlí se nakláněl přes okraj. Kolem se proháněly děti na kolech nebo tudy pobíhaly, křičely a pleskaly nohama o dřevo. Nic z toho s ním ani nehnulo.

 OSMÝ VÝRAZ Z DUDENOVA SLOVNÍKU 

Nachtrauern – litovat:

smutek naplněný touhou, zklamáním

nebo pocitem ztráty.

Související pojmy: kát se,

truchlit, rmoutit se

„Vidíš ho?“ zeptal se jí jednoho odpoledne, když se tam nakláněla s ním. „Tamhle ve vodě?“

Řeka se nehnala nijak rychle. V pomalých vlnkách uviděla Liesel obrysy tváře Maxe Vandenburga. Viděla chmýří jeho vlasů i to ostatní. „Občas zápasil ve sklepě s Führerem.“

„Ježíšmarjájozef.“ Tátovy ruce pevněji sevřely roztřepené dřevo. „Jsem blbec.“

Ne, tati.

Jsi prostě člověk.

Ta slova ji napadla po více než roce, když psala ve sklepě, a tehdy si přála, aby na ně byla přišla už tenkrát.

„Jsem trouba,“ řekl Hans Hubermann své nevlastní dceři. „A hodnej. A díky tomu jsem největší blbec na světě. Víš, já chci, aby si pro mě přišli. Všechno je lepší než tohle čekání.“

Hans Hubermann potřeboval zadostiučinění. Potřeboval vědět, že Max Vandenburg měl k odchodu z jeho domu dobrý důvod. Po třech týdnech čekání měl dojem, že jeho chvíle přišla.

Bylo už pozdě.

Liesel se vracela od Frau Holtzapfelové, když uviděla dva muže v dlouhých černých kabátech, vběhla dovnitř.

„Tati, tati!“ Málem smetla kuchyňský stůl. „Tati, už jsou tady!“ Nejdřív se objevila máma. „Co je to tu za povyk, Saumensch? Kdo je tady?“

„Gestapo.“

„Hansie!“

Už tam byl, a vyšel z domu, aby je uvítal. Liesel chtěla s ním, ale Rosa ji chytla a jen se dívaly z okna.

Táta byl nachystaný u branky. Ošíval se.

Máma sevřela pevněji Lieselinu paži.

Muži jen prošli kolem.

Táta se vyplašeně otočil k oknu, pak vyšel z branky. Zavolal za nimi. „Hej! Já jsem tady. Jdete pro mě. Já bydlím tady.“

Muži v kabátech se jen na chvilku zastavili a zkontrolovali si notesy. „Ne ne,“ řekli mu. Hlasy měli hluboké a mohutné. „Pro naše účely jste bohužel trochu starý.“

Pokračovali v chůzi, ale neměli před sebou dlouhou cestu. Zastavili se před číslem třicet pět a prošli otevřenou brankou. „Frau Steinerová?“ zeptali se, když se otevřely dveře.

„Ano, to jsem já.“

„Přišli jsme si s vámi o něčem promluvit.“

Muži v kabátech stáli jako oblečené sloupy na prahu Steinerovic obytné krabice od bot.

Kdovíproč si přišli pro chlapce.

Muži v kabátech chtěli Rudyho.

ČÁST OSMÁ



Česačka slov

ve které se objevuje:

domino a tma – pomyšlení

na nahého rudyho – trest –

manželka muže, který drží slovo –

sběrač – jedlíci chleba – svíčka

pod stromy – ukrytý skicák –

a anarchistova sbírka obleků

DOMINO A TMA

Jak řekla Rudyho nejmladší sestra, v kuchyni seděla dvě strašidla. Jejich řeči metodicky hnětly dveře, za kterými tři ze Steinerovic dětí hrály domino. Zbylé tři poslouchaly v ložnici rádio a nevěděly o ničem. Rudy doufal, že to všecko nesouvisí s tím, co se stalo minulý týden ve škole. O tom odmítl říct Liesel a nemluvil o tom ani doma.

 ŠEDIVÉ ODPOLEDNE, 

MALÁ ŠKOLNÍ KANCELÁŘ

Tři kluci stojí v jedné řadě. Jejich záznamy

a těla jsou podrobovány všestrannému

zkoumání.

Když skončila čtvrtá hra, začal Rudy stavět kostky domina do řad, sestavoval z nich vzorek, který se vinul po podlaze obývacího pokoje. Podle svého zvyku nechal tu a tam mezeru, pro případ, že by zasáhl ničemný prst některého ze sourozenců, což se obvykle stávalo.

„Můžu je shodit, Rudy?“

„Ne.“

„A já?“

„Ne. Uděláme to všichni najednou.“

Postavil tři oddělené řady, které vedly k jediné věži z dominových kostek uprostřed. Všichni společně se budou dívat, jak se hroutí vše, co bylo tak uvážlivě naplánováno, a všichni se budou usmívat nad krásou ničení.

Hlasy z kuchyně zesílily, vršily se jeden přes druhý, aby byly slyšet. O pozornost soupeřily různé věty, až se mezi ně postavila osoba, jež byla do té doby zticha.

„Ne,“ řekla. Opakovalo se to. „Ne.“ Ostatní se hádali dál, ale znovu je umlčel stejný hlas, který teď ale získal na váze. „Prosím,“ zapřísahala je Barbara Steinerová. „Mého chlapce ne.“

„Můžeme zapálit svíčku, Rudy?“

To často dělali s otcem. Zhasl a pak sledovali ve světle svíčky, jak se kostky domina hroutí. Kdovíproč to najednou byla nádhernější, úžasnější podívaná.

Stejně ho už bolely nohy. „Počkejte, najdu sirky.“

Vypínač byl u dveří.

Tiše k němu došel, sirky v jedné ruce, svíčku ve druhé.

Na druhé straně se tři muži a jedna žena došplhali až k pantům. „Nejlepší výsledky ve třídě,“ řeklo jedno ze strašidel. Tak hluboce, tak suše. „Nemluvě o jeho sportovních dovednostech.“ Proč sakra musel při té slavnosti vyhrát všechny závody?

Deutscher.

Zatracený Franz Deutscher!

Ale pak pochopil.

Nemohl za to Franz Deutscher, mohl si za to sám. Chtěl dokázat svému bývalému trapiteli, co dokáže, ale chtěl také dokázat všem, zač stojí. A ti všichni teď seděli v jejich kuchyni.

Zapálil svíčku a zhasl světlo.

„Připraveni?“

„Jenže já jsem slyšel, co se tam děje.“ To byl nezaměnitelný, dubový otcův hlas.

„No tak, Rudy, honem.“

„Ano, ale chápejte, pane Steinere, všechno se to děje pro vyšší cíle. Myslete na to, jaké příležitosti by váš syn měl. Je to skutečná výsada.“

„Rudy, ta svíčka ti kape.“

Mávl rukou, ať dají pokoj, a čekal zas na Alexe Steinera. Dočkal se.

„Výsada? Jako třeba běhat bosý ve sněhu? Jako třeba skákat z deseti metrů do metru vody?“

Rudy měl už ucho přitisknuté ke dveřím. Svíčka mu tála v ruce.

„Drby.“ Ten suchý hlas, hluboký a věcný, měl odpověď na všechno. „Naše škola patří k nejlepším na světě. Má víc než světovou úroveň. Vytváříme elitu německých občanů…“

Rudy už nedokázal poslouchat.

Sloupal si z ruky vosk a odtrhl se od cůpku světla, které se linulo škvírou ve dveřích. Sedl si, a plamen zhasl. Příliš mnoho pohybu. Dovnitř se vlila tma. Jediné světlo poskytovala obdélníková šablona, obrys dveří do kuchyně.

Rozškrtl další sirku a znovu svíčku zapálil. Nasládlý pach ohně a uhlíku.

Rudy a jeho sestry ťukli každý do jedné dominové kostky a dívali se, jak se kácí a věž uprostřed se pak hroutí na kolena. Děvčata zajásala.

Do pokoje vešel Kurt, jeho starší bratr.

„Vypadá to jako mrtvoly,“ prohlásil.

„Cože?“

Rudy se zadíval do jeho ztemnělé tváře, ale Kurt neodpověděl. Zaslechl hádku z kuchyně. „Co se to tam děje?“

Odpověděla jedna z holčiček. Ta nejmladší, Bettina. Bylo jí pět. „Jsou tam dvě strašidla,“ vysvětlila. „Přišly si pro Rudyho.“

No vidíte, zas ty lidské děti. O tolik chytřejší.

*

Když pak muži v kabátech odešli, dva chlapci, jeden sedmnáctiletý, druhý čtrnáctiletý, sebrali odvahu a postavili se kuchyni.

Stáli ve dveřích. Jejich oči ztrestalo světlo.

Promluvil Kurt. „Odvedou si ho?“

Jejich matka měla předloktí položená na stolní desce. Dlaně se dívaly vzhůru.

Alex Steiner zvedl hlavu.

Byla těžká.

Jeho výraz byl ostrý a zřetelný, čerstvě vyřezaný.

Dřevěnou rukou si uhladil třísky na ofině a několikrát se pokusil promluvit.

„Tati?“

Rudy ale nešel k otci.

Posadil se ke stolu a vzal matku za převrácenou ruku.

Alex a Barbara Steinerovi nikdy neprozradí, co bylo řečeno, zatímco v obývacím pokoji padaly jako mrtvoly dominové kostky. Kdyby jen Rudy poslouchal u dveří dál, jen o pár minut déle…

Během týdnů, které přišly, si říkal – vlastně hádal se sám se sebou –, že kdyby byl toho večera vyslechl i zbytek rozhovoru, vešel by do kuchyně mnohem dřív. „Půjdu,“ řekl by. „Odveďte mě, prosím, můžu jít hned.“

Kdyby byl zasáhl, možná by to všechno změnilo.

 TŘI MOŽNOSTI 

1. Alexe Steinera by nestihl stejný trest

jako Hanse Hubermanna.

2. Rudy by odjel do té školy.

3. A možná, jen možná, by přežil.

Krutý osud nicméně nedovolil vejít Rudymu Steinerovi do kuchyně v příhodný okamžik.

Rudy se vrátil ke svým sestrám a dominu.

Sedl si.

Rudy Steiner nepojede nikam.

POMYŠLENÍ NA NAHÉHO RUDYHO

Byla tam žena.

Stála v koutě.

Měla ten nejtlustší cop, jaký v životě viděl. Sešněroval jí záda, a když si ho občas přehodila přes rameno, číhal jí na kolosálních prsou jako nějaký překrmený mazlíček. Zvětšené na ní bylo vlastně všechno. Rty, nohy. Zuby jako dlaždice. Hlas měla mocný a přímý. Nebylo času nazbyt. „Komm,“ nařizovala jim. „Pojď sem. Tady si stoupni.“

Doktor byl ve srovnání s ní spíš jako olysalý hlodavec. Byl malý a čiperný, měřil školní kancelář zběsilými, ale cílevědomými kroky obchodníka. A měl rýmu.

Těžko říct, který ze tří chlapců poslechl neochotněji, když jim nařídili, aby se svlékli. První se díval z jednoho na druhého, na stárnoucího učitele, na olbřímí sestru, na drobného lékaře. Ten uprostřed se díval jen na své nohy, a ten na druhém kraji si blahopřál, že je ve školní kanceláři a ne v nějaké temné uličce. Rudy dospěl k názoru, že ta sestra jim má nahnat strach.

„Kdo půjde první?“ zeptala se.

Odpověděl dohlížející učitel, Herr Heckenstaller. Byl to spíš tmavý oblek než člověk. Tvář tvořil knír. Přehlédl kluky a jeho rozhodnutí přišlo okamžitě.

„Schwarz.“

Nešťastník Jürgen Schwarz si jen velmi nerad svlékl uniformu. Zůstal tam stát jen v botách a ve spodkách. Na německé tváři mu zůstala trčet smolařská prosba.

„No?“ ptal se Herr Heckenstaller. „Co ty boty?“

Zul si obě boty, stáhl obě ponožky.

„Und die Unterhosen,“ řekla sestra. „Spodky taky.“

Rudy i ten další chlapec, Olaf Spiegel, se tou dobou už také vysvlékali, ale do nebezpečné pozice Jürgena Schwarze měli ještě daleko. Chlapec se třásl. Byl o rok mladší než zbylí dva, ale byl vyšší. Spodky šly dolů v bídném ponížení, že stojí v malé, studené kanceláři. Sebeúctu měl omotanou kolem kotníků.

Sestra ho zkoumavě pozorovala, ruce složené na ohromující hrudi.

Heckenstaller nakázal zbylým dvěma, ať sebou hodí.

Doktor se škrábal na hlavě a kašlal. Ta jeho rýma ho zabije.

Tři nazí chlapci na studené podlaze byli jeden po druhém prohlédnuti.

Rukama si přiklápěli přirození a chvěli se jako budoucnost.

Doktor se jim za ustavičného kašlání a sípání podíval na zoubek.

„Nádech.“ Popotáhnutí.

„Výdech.“ Druhé popotáhnutí.

„A ruce pryč.“ Zakašlání. „Řekl jsem ruce pryč.“ Úděsný příval kašle.

Jak už to lidé dělají, kluci pokukovali jeden po druhém a pátrali po známkách vzájemných sympatií. Žádné neobjevili. Všichni tři odpáčili ruce od svých penisů a spustili ruce. Rudy si nepřipadal jako příslušník panské rasy.

„Postupně se nám daří,“ informovala sestra učitele, „budovat novou budoucnost. Stane se jí nová třída tělesně i duševně rozvinutějších Němců. Velící třída.“

Její kázání bohužel utnul doktor, který se přehnul v půli a ze všech sil se nad opuštěným oblečením rozkašlal. Z očí se mu řinuly slzy a Rudy si nemohl pomoct, ale musel se divit.

Nová budoucnost? To jako on?

Moudře to neřekl nahlas.

Prohlídka byla u konce a on zvládl své první nahé Heil Hitler. Poněkud zvrhle připustil, že to nebylo zas tak hrozné.

Kluci vysvlečení ze své důstojnosti se mohli zase obléct, a když je vyváděli z místnosti, slyšeli už rozhovor, který jim za zády vedli na jejich počest.

„Jsou trochu starší, než je obvyklé,“ říkal doktor, „ale myslím, že alespoň dva z nich.“

Sestra s ním byla zajedno. „Ten první a ten třetí.“

Tři kluci se zastavili venku.

První a třetí.

„První jseš ty, Schwarzi,“ prohlásil Rudy. Pak se dotázal Olafa Spiegla. „Kdo byl třetí?“

Spiegel provedl několik výpočtů. Myslela třetího v řadě, nebo koho jako třetího prohlíželi? Na tom nezáleželo. Věděl, čemu chce věřit. „Řek bych, že ty.“

„Prdlajs, Spiegle, byls to ty.“

 MALÉ UJIŠTĚNÍ 

Muži v kabátech věděli, kdo byl ten třetí.

Den po jejich návštěvě v Himmelstraße se Rudy posadil s Liesel na schůdek před dveřmi a celou ságu jí do nejmenších detailů vylíčil. Poddal se a přiznal, co se stalo ten den ve škole, když ho odvedli ze třídy. Dokonce došla posměchu obrovitá sestra a to, jak se tvářil Jürgen Schwarz. Z větší části to ale bylo vyprávění plné úzkosti, zvlášť když došlo na hlasy z kuchyně a mrtvolky domina.

Liesel pak celé dny nedokázala vystrnadit z hlavy jednu představu.

Byla to ta prohlídka tří kluků, nebo spíš, aby byla upřímná, Rudy.

Lehávala v posteli, stýskalo se jí po Maxovi, říkala si, kde asi je, modlila se, aby žil, ale někde mezi tím vším stál Rudy.

Zářil ve tmě, nahý jako prst.

V tom vidění byla i veliká hrůza, zvlášť v té chvíli, kdy ho donutili, aby spustil ruce. Bylo to přinejmenším znepokojivé, ale z nějakého důvodu na to nedokázala přestat myslet.

TREST

Na přídělových kartách nacistického Německa sice položka „trest“ nebyla, ale přijít si musel každý. Na někoho se dostala smrt v cizí zemi během války. Na jiné chudoba a vina, když válka skončila a po celé Evropě došlo k šesti milionům objevů. Spousta lidí musela o svém trestu vědět dopředu, ale jen malý zlomek ho vítal. Jednou takovou osobou byl Hans Hubermann.

Židům na ulici se nepomáhá.

Neschovávají se ve sklepě.

Zpočátku bylo jeho trestem svědomí. Soužilo ho, že Maxe bezděčně vyhrabal ze země. Liesel viděla sedět tátovo svědomí vedle jeho talíře s večeří, které si nevšímal, viděla ho s ním stát na mostě přes Amper. Přestal hrát na harmoniku. Jeho stříbrooký optimismus byl raněný a nehybný. Bylo to zlé, ale byl to teprve začátek.

Jedné středy na začátku listopadu dopadl do poštovní schránky jeho pravý trest. Na povrchu vypadal jako dobrá zpráva.

 PAPÍR V KUCHYNI 

S potěšením vám oznamujeme, že vaše přihláška

do NSDAP byla definitivně schválena…

„Nacisti?“ divila se Rosa. „Já myslela, že tě nechtějí.“

„Taky nechtěli.“

Táta se posadil a znovu si četl ten dopis.

Neposílají ho kdovíkam pro zradu nebo proto, že pomáhá Židům nebo kvůli něčemu podobnému. Ne, Hans Hubermann byl odměněn, tedy alespoň podle názoru některých lidí. Jak je to možné?

„Tím to neskonči.“

Neskončilo.

V pátek přišlo oznámení, že Hans Hubermann má narukovat do německé armády. Člen strany se rád zapojí do válečného úsilí, končil list. Pokud ne, určitě to bude mít následky.

Liesel se právě vrátila po čtení od Frau Holtzapfelové. Kuchyně ztěžkla párou z polévky a nepřítomnými tvářemi Hanse a Rosy Hubermannových. Táta seděl. Máma nad ním stala a polévka se začínala připalovat.

„Bože, neposílej mě do Ruska,“ řekl táta.

„Mami, pálí se ti polívka.“

„Cože?“

Liesel přešla kuchyň a stáhla ji z plotny. „Polívka.“ Když ji šťastně zachránila, otočila se ke svým pěstounům Tváře jako mrtvá města. „Co se stalo, tati?“

Podal jí dopis a ona ho začala pročítat. Roztřásly se jí ruce. Slova byla silou vbita do papíru.

 OBSAH PŘEDSTAV LIESEL MEMINGEROVÉ 

V kuchyni sevřené šokem, kdesi poblíž

sporáku, vyvstává obraz osamělého,

upracovaného psacího stroje. Trůní ve

vzdálené, poloprázdné místnosti. Klávesy

mu vybledly, prázdný list papíru čeká

trpělivě a vzpřímeně ve vnuceném postoji.

Jemně se vlní ve větříku vanoucím od okna.

Přestávka na svačinu je skoro u konce.

U dveří ležérně postává hromada

papírů vysoká jako člověk.

Klidně by mohla kouřit.

Ve skutečnosti Liesel ten psací stroj uviděla až později, když psala. Říkala si, kolik takových dopisů rozeslali jako trest Hansům Hubermannům a Alexům Steinerům celého Německa – těm, kdo pomáhali bezmocným, a těm, kdo odmítli pustit svoje děti.

Byla to známka narůstajícího zoufalství německé armády.

Prohrávali v Rusku.

Na jejich města dopadaly bomby.

Bylo potřeba víc lidí, a další způsoby, jak je naverbovat, a ty nejhorší úkoly připadnou většinou na ty nejhorší možné lidi.

Její oči propátrávaly papír, skrze dírky po vbitých písmenech viděla až na stůl. Do stránky byla vtlučená slova jako povinná a služba. Spustily se sliny. Přišlo nucení ke zvracení. „Co je to?“

Tátova odpověď byla tichá. „Myslel jsem, že jsem tě naučil číst, holčičko.“ Neříkal to zlostně ani sarkasticky. Byl to nepřítomný hlas, jenž odpovídal jeho tváři.

Liesel se podívala na mámu.

Rose se pod pravým okem udělala trhlinka a v příští minutě už se jí roztrhla celá lepenková tvář. Ne uprostřed, ale po pravé straně. V oblouku jí to promáčklo líc, a zastavilo se to na bradě.

 O DVACET MINUT POZDĚJI: 

DÍVKA NA HIMMELSTRASSE

Podívala se nahoru. Šeptem promluvila.

„Nebe je dneska měkké, Maxi. Mraky

jsou tak měkké a smutné a…“ Odvrátila

se a zkřížila paže. Pomyslela na to, že její

táta půjde do války, a sevřela si oběma

rukama na bocích kabát.

„A je zima, Maxi. Je hrozná zima…“

O pět dní později, když podle svého zvyku pozorovala počasí, se Liesel na nebe nestihla podívat.

Na schůdku u dveří vedlejšího domu seděla načesaná Barbara Steinerová. Kouřila cigaretu a chvěla se. Liesel se vydala k ní, ale vyrušil ji Kurt. Vyšel ven a posadil se k matce. Když viděl, že se dívka zastavila, zavolal na ni.

„Jen pojď, Liesel. Rudy bude za chvíli venku.“

Po krátké chvíli šla dál směrem ke schůdku.

Barbara kouřila.

Na konci cigarety vrávoral záhyb popela. Kurt ji vzal, oklepal, potáhl a pak vrátil.

Když cigareta dohořela, Rudyho matka zvedla oči. Projela si prsty vyrovnané řádky vlasů.

„Náš táta taky jde,“ řekl Kurt.

Pak ticho.

Pár dětí si kopalo s míčem, kousek od obchodu Frau Dillerové.

„Když přijdou a řeknou si o jedno ze tvých dětí,“ objasňovala Barbara Steinerová nikomu konkrétnímu, „máš říct ano.“

MANŽELKA MUŽE, KTERÝ DRŽÍ SLOVO

 SKLEP, DEVĚT RÁNO 

Do rozloučení schází šest hodin: „Hrál

jsem na harmoniku, Liesel. Nebyla moje.“

Zavřel oči: „A oni mi tleskali jako blázni.“

Nepočítáme-li tu sklenku šampaňského minulé léto, nevypil Hans Hubermann už celé desetiletí ani kapku alkoholu. V předvečer odchodu nastal čas trochu se potrénovat.

Odpoledne se s Alexem Steinerem vydal ke Knollerům a zůstali dlouho do večera. Oba muži nedbali na výhrůžky svých manželek a zpili se do bezvědomí. Moc jim neposloužilo, že jim Dieter Westheimer, kterému to tam patřilo, naléval zadarmo.

Ještě dokud byl Hans střízlivý, pozvali ho prý na pódium, aby zahrál na harmoniku. Příhodně si vybral neblaze proslulou Smutnou neděli – maďarskou hymnu sebevrahů –, a přestože ještě prohloubil všechen ten žal, který píseň proslavil, sklidil mohutné ovace. Liesel si tu scénu představila, i ten zvuk Plné huby. Prázdné sklenice od piva okroužkovala pěna. Měch vzdychl a píseň byla u konce. Lidi tleskali. Huby prolité pivem ho nadšeně provázely zpátky k baru. Když se jim povedlo trefit domů, nedokázal Hans strčit klíč do zámku. Tak zaklepal. Několikrát.

„Roso!“

Byl u špatných dveří.

Frau Holtzapfelová nebyla zrovna u vytržení.

„Schweine! Splet sis barák, pitomče!“ Cpala slova ven klíčovou dírkou. „Vedle, Saukerl.“

„Díky, Frau Holtzapfelová.“

„Ty svoje díky si můžeš strčit víš kam, blbče.“

„Co prosím?“

„Jděte domů.“

„Díky, Frau Holtzapfelová.“

„Copak jsem vám zrovna neřekla, kam si máte strčit ty svoje díky?“

„A řekla?“

(Úžasné, co člověk poskládá z rozhovoru ve sklepě a čtecího sezení v kuchyni u staré sprosté ženské.)

„Koukejte vypadnout!“

Když se táta nakonec dostal domů, nezamířil do postele, ale do pokoje k Liesel. Stál opile ve dveřích a díval se, jak spí. Probudila se a hned si pomyslela, že je to Max.

„Jsi to ty?“ zeptala se.

„Ne,“ řekl. Věděl přesně, koho myslí. „Táta.“

Vycouval z pokoje a pak slyšela jeho kroky na schodech do sklepa.

V obývacím pokoji zapáleně chrápala Rosa.

Chvíli před devátou ráno dostala Liesel v kuchyni pokyn od Rosy. „Podej mi támhleten kbelík.“

Napustila ho studenou vodou a šla s ním do sklepa. Liesel šla za ní a marně se pokusila ji zarazit. „Mami, to nemůžeš!“

„Že ne?“ Na chvilku k ní na schodech otočila tvář. „Uteklo mi něco, Saumensch? Ty tu teďka poroučíš?“

Obě stály naprosto nehnutě.

Od dívky nepřišla žádná odpověď.

„To bych řekla, že ne.“

Šly dál a našly ho, jak leží na zádech v lůžku z povlaků proti prachu. Měl pocit, že Maxovu matraci si nezaslouží.

„Tak se podíváme“ – Rosa zvedla kbelík – „jestli žije.“

„Ježíšmarjájozef!“

Mokrá skvrna měla oválný tvar, táhla se od poloviny hrudníku k hlavě. Vlasy měl připlácnuté k jedné straně, a dokonce i z řas mu kapalo. „Za co?“

„Ty ožralo jeden!“

„Ježíši…“

Bylo to zvláštní, ale ze šatů mu stoupala pára. Jeho kocovinu bylo přímo vidět. Vytáhla se mu na ramena a usadila se tam jako pytel vlhkého cementu.

Rosa si přendala kbelík z levé ruky do pravé. „Máš štěstí, že jdeš do války,“ prohlásila. Zvedla prst do vzduchu a nerozpakovala se jím pohrozit. „Jinak bych tě zabila sama, je ti to jasný?“

Táta si z krku setřel pramínek vody. „Muselas to dělat?“

„Jo, musela.“ Vyrazila do schodů. „Jestli nebudeš nahoře do pěti minut, dostaneš další kbelík.“

Liesel zůstala ve sklepě s tátou a snažila se setřít rozlitou vodu povlaky proti prachu.

Táta promluvil, Mokrou rukou dívku zastavil. Vzal ji za předloktí. „Liesel?“ Visel na ní očima. „Myslíš, že žije?“

Liesel si sedla.

Zkřížila nohy.

Vlhký povlak proti prachu jí zmáčel koleno.

„Doufám, tati.“

Zdálo se jako pitomost říkat něco takového, něco tak zřejmého, ale na výběr nebylo moc jiných možností.

Aby řekla něco, co má aspoň nějakou cenu, a aby odvedla jejich myšlenky od Maxe, sedla si Liesel na bobek a omočila si prst v jezírku vody na podlaze. „Guten Morgen, tati.“

Hans na ni mrkl.

Ale nebylo to obvyklé mrknutí. Bylo těžší, neohrabanější. Byla to pomaxovská verze, kocovinová verze. Posadil se a vyprávěl jí o harmonice předešlého večera i o Frau Holtzapfelové

 KUCHYNĚ: JEDNA ODPOLEDNE 

Do rozloučení zbývají dvě hodiny:

„Nechoď, tati. Prosím.“ Ruka se lžící se jí

třese. „O Maxe už jsme přišli.

Teď nemůžu přijít i o tebe.“ Muž

s kocovinou namísto odpovědi zaboří lokty

do stolu a zakryje si pravé oko. „Už jsi

napůl ženská, Liesel.“ Chce se mu brečet,

ale překonává to. Proplouvá tím.

„Dávej pozor na mámu, jo?“ Dívka

dokáže jen zpola pokývnout na souhlas.

„Dobře, tati.“

Odešel z Himmelstraße navlečený v kocovině a v obleku.

Alex Steiner měl jet až za čtyři dny. Přišel k nim půl hodiny před tím, než odcházeli na nádraží, a popřál Hansovi hodně štěstí. Přišla celá Steinerovic rodina. Všichni mu potřásli rukou. Barbara ho objala a políbila na obě tváře. „Vraťte se živý.“

„Ano, Barbaro.“ Tón, jakým to řekl, naplňovala sebedůvěra. „Jasně že vrátím.“ Dokonce se dokázal zasmát. „Vždyť je to jenom válka, ne? Už jsem jednu přežil.“

Když šli po Himmelstraße, objevila se drátěná žena ze sousedství a zastavila se na chodníku.

„Nashledanou, Frau Holtzapfelová. Omlouvám se za tu včerejší noc.“

„Nashledanou, Hansi, vy ožralo jeden,“ ale nabídla mu i přátelskou nótu: „Ať jste zase brzo doma.“

„Jistě, Frau Holtzapfelová. Děkuju.“

Dokonce mu trochu nahrávala „Víte, kam si můžete strčit ty svoje díky.“

Na rohu se Frau Dillerová skrytá v záloze za svou výlohou dívala, jak Liesel bere tátu za ruku. Držela se ho celou cestu po Münchener Straße, až na Bahnhof. Vlak už tam byl.

Stáli na peróně.

Nejdřív ho objala Rosa.

Ani slovo.

Její hlava zabořená hluboko do jeho hrudi, pak zas pryč.

Potom dívka.

„Tati?“

Nic.

Nejezdi, tati. Prostě nejezdi. Zůstaň tu, ať si pro tebe klidně přijdou. Ale nejezdi, prosím tě, nejezdi.

„Tati?“

 NÁDRAŽÍ, TŘI ODPOLEDNE 

Do rozloučení nezbývají hodiny, ani

minuty: drží ji. Aby něco řekl, aby

řekl cokoli, pronese přes její rameno:

„Dáš mi pozor na harmoniku, Liesel?

Rozhodl jsem se, že ji s sebou brát

nebudu.“ Pak najde něco, na čem mu

doopravdy záleží. „A jestli přijdou další

nálety, čti ve sklepě dál.“ Dívka cítí

trvalé znamení, že jí pomalu roste hruď.

Bolí ji, když se dotýká spodní linie jeho

žeber. „Ano, tati.“ Milimetr před očima

má látku jeho obleku. Promluví na něj.

„Zahraješ nám něco na harmoniku,

až se vrátíš?“

Hans Hubermann se pak usmál na svou dceru a vlak mohl vyrazit. Natáhl ruku a vzal jemně do dlaně její tvář. „Slibuju,“ řekl, a nastoupil do vagónu.

Vlak vyjel, dívali se na sebe.

Liesel i Rosa mávaly.

Hans Hubermann se stále zmenšoval, a v ruce už nedržel nic než prázdný vzduch.

Lidi na peróně kolem nich mizeli, až nezůstal vůbec nikdo. Jen žena jako almara a třináctiletá dívka.

Pár dalších týdnů, kdy Hans Hubermann a Alex Steiner byli každý v jednom táboře určeném pro intenzivní výcvik, byla Himmelstraße jako podebraná. Rudy nebyl jako dřív – nemluvil. Máma nebyla jako dřív – nenadávala. I Liesel pocítila následky. Chuť krást knížky byla ta tam, i když se horem dolem přesvědčovala, že by ji to rozveselilo.

Po jedenáctidenní nepřítomnosti Alexe Steinera Rudy usoudil, že už toho má dost. Proběhl brankou a zaklepal na Lieseliny dveře.

„Kommst?“

„Ja.“

Nestarala se, kam se chystá nebo co má za lubem, ale on by bez ní nešel. Prošli Himmelstraße, pak Münchener Straße, úplně pryč z Molchingu. Asi tak za hodinu položila Liesel klíčovou otázku. Do te doby jen občas mrkla na Rudyho odhodlanou tvář nebo zkoumala jeho strnulé paže a zaťaté pěsti v kapsách.

„Kam to jdem?“

„To je snad jasný, ne?“

Měla co dělat, aby mu stačila. „Popravdě řečeno – moc ne.“

„Jdu ho najít.“

„Vašeho tátu?“

„Jo.“ Zamyslel se nad tím. „Vlastně ne. Myslím, že si radši najdu Führera.“

Rychlejší kroky. „Proč?“

Rudy se zastavil. „Protože ho chci zabít.“ Dokonce se otočil na patě, čelem ke zbytku světa. „Slyšeli jste, hajzlové?“ zařval. „Chci zabít Führera!“

Šli dál a zvládli ještě pár dalších kilometrů. Liesel pak pocítila nutkání obrátit. „Už bude brzo tma, Rudy.“

Šel dál. „No a co?“

„Já jdu zpátky.“

Rudy se zastavil a díval se na ni, jako by ho zradila. „No jasně, zlodějko knížek. Nech mě tu samotnýho. Vsadím se, že kdyby na tebe na konci týhle cesty čekala nějaká blbá knížka, že bys šla dál. Šla, nebo ne?“

Chvíli ani jeden nepromluvil, ale Liesel se zase brzo odhodlala. „Ty si myslíš, že jsi jedinej, Saukerl?“ Odvrátila se. „A to jsi přišel jenom o tátu…“

„Jak to myslíš?“

Liesel chvilku počítala.

Její matka. Její bratr. Max Vandenburg. Hans Hubermann. Všichni jsou pryč. A to ani neměla skutečného otce.

„Tím myslím,“ řekla, „že jdu domů.“

Čtvrt hodiny šla sama, a i když se vedle ní objevil Rudy s běžeckým dechem a se zpocenými tvářemi, nepadlo víc než hodinu ani slovo. Jen šli spolu domů, nohy bolavé, srdce unavená.

V Písni ve tmě byla kapitola s názvem „Unavená srdce“. Romantická dívka se zaslíbila mladému muži, ale pak se ukázalo, že utekl s její nejlepší přítelkyní. Liesel si byla jistá, že to byla kapitola 11. „Mé srdce je tak unaveno,“ řekla ta dívka. Seděla v kapli a psala si do deníku.

Ne, říkala si Liesel za chůze. To moje srdce je unavené. Třináctileté srdce by si tak připadat nemělo.

*

Když se dostali na okraj Molchingu, Liesel po něm hodila pár slov. Uviděla Hubertův okruh. „Pamatuješ, jak jsme tady závodili, Rudy?“

„No jasně. Taky jsem na to zrovna myslel – jak jsme se tam natáhli.“

„Říkals, že jsi celej zasranej.“

„Bylo to jenom bláto.“ Už nedokázal zakrýt, že se baví. „Celej zasranej jsem byl u Hitlerjugend. Si to pleteš, Saumensch.“

„Já si nic nepletu. Já jenom opakuju, cos řekl ty. To, co někdo říká, a to, co se stalo, jsou obvykle dvě různý věci, Rudy, zvlášť pokud jde o tebe.“

To už bylo lepší.

Když už byli zase na Münchener Straße, zadíval se Rudy do výkladu otcovy dílny. Než Alex odjel, probírali s Barbarou, jestli ji nechat otevřenou, zatímco bude pryč. Rozhodli se, že ne, když uvážili, že práce bylo poslední dobou stejně málo, a navíc o sobě dávali vědět členové NSDAP, byť jim zatím nehrozili přímo. Buřičům prostě nikdy nejdou obchody dobře. Bude jim muset stačit žold.

Z ramínek visely obleky a figuríny setrvávaly ve svých směšných pózách. „Mám dojem, že téhle se líbíš,“ řekla Liesel po chvíli. Naznačovala mu tím, že je čas jít dál.

V Himmelstraße stály Rosa Hubermannová a Barbara Steinerová společně na cestičce.

„Marjápanno,“ řekla Liesel. „Zdají se ti ustarané?“

„Zdaj se mi naštvaný.“

Když přišli k nim, čekala je spousta otázek, zejména typu „Kde jste sakra byli vy dva?“, ale zlost rychle vystřídala úleva.

Barbara ovšem pásla po odpovědích. „Tak bude to, Rudy?“

Liesel odpověděla za něj. „Zabíjel Führera,“ řekla, a Rudy vypadal doopravdy šťastně, dost dlouho na to, aby z toho sama měla radost.

„Měj se, Liesel.“

*

O pár hodin později se z obývacího pokoje ozval hluk. Natáhl se až k Liesel do postele. Probudila se, ale ani nemukla, a myslela na duchy a na tátu a na lupiče a na Maxe. Ozval se zvuk otevírání a tahaní, a pak přišlo rozmazané ticho. Ticho vždycky znamenalo největší pokušení.

Ani se nehni.

Tohle si pomyslela mnohokrát, ale nepomyslela si to dostkrát.

Její chodidla se osopila na podlahu.

Rukávy od pyžama se nadechly vzduchu.

Prošla tmou v chodbě směrem k tichu, které bývalo hlučné, směrem k vláknu měsíčního světla visícímu v obývacím pokoji. Zastavila se, a cítila, jak má holé kotníky a prsty u nohou. Dívala se.

Trvalo nečekaně dlouho, než si oči přivykly, a když se to stalo, nebylo sporu, že na kraji postele tam sedí Rosa Hubermannová a k hrudi má připnutou manželovu harmoniku. Její prsty se vznášely nad klávesami. Nepohnula se. Zdálo se, že ani nedýchá.

To vidění se přehnalo chodbou až k dívce.

 MALBA 

Rosa s harmonikou.

Měsíční světlo na tmě.

160 cm x nástroj x ticho.

Liesel tam stála a dívala se.

Odkapalo mnoho minut. Zlodějku knih vyčerpávala touha slyšet aspoň tón, ale žádný nepřicházel. Klávesy zůstávaly nedotčené. Měch se nenadechl. Bylo tu jen měsíční světlo jako dlouhý pramen vlasů mezi závěsy, a pak Rosa.

Akordeon měla pořád připoutaný k hrudi. Když svěsila hlavu, svezl se jí do klína. Liesel se dívala. Věděla, že Rosa teď bude pár dalších dnů chodit s harmonikou obtisknutou na těle. Bylo též třeba uznat, že v tom, čeho je právě svědkem, je mnoho krásy, a ona se rozhodla, že ji nenaruší.

Vrátila se do postele a usnula s představou mámy a tiché hudby. Když se pak později probudila ze svého obvyklého snu a vyplížila se zase na chodbu, byla tam Rosa pořád a harmonika jakbysmet.

Táhla ji dopředu jako kotva. Tělo se nořilo hloub. Vypadala jako mrtvá.

V takovéhle poloze přece nemůže dýchat, říkala si Liesel, ale když se přikradla blíž, uslyšela to.

Máma zase chrápala.

K čemu měch, řekla si Liesel, když máte párek takových plic?

Když se Liesel nakonec vrátila do postele, obrážel. Rosy Hubermannové a harmoniky ji neopouštěl. Zlodějka knih nezavírala oči. Čekala, až ji zadusí spánek.

SBĚRAČ

Hanse Hubermanna ani Alexe Steinera neposlali bojovat. Alexe poslali do Rakouska, do vojenské nemocnice poblíž Vídně. Coby zkušený krejčí dostal práci, která alespoň připomínala jeho zaměstnání. Každý týden tam na kárách přiváželi uniformy a ponožky a košile, a on spravoval, co potřebovalo vyspravit, i když se toho ošacení využilo jen jako spodní vrstvy oblečení pro vojáky strádající v Rusku.

Hanse poslali nejdřív do Stuttgartu, což byla docela ironie, a později do Essenu. Získal tu nejméně žádoucí pozici na domácí frontě. LSE.

 NEZBYTNÉ OBJASNĚNÍ 

LSE

Luftwaffen Sondereinheit –

zvláštní jednotka vzdušných sil.

Úkolem LSE bylo zůstat během náletů na povrchu země a hasit požáry, podepírat stěny budov a zachraňovat ty, kteří během náletů někde uvázli. Hans brzy zjistil, že ta zkratka se dá vykládat i jinak. Chlapi z jednotky mu hned první den vysvětlili, že doopravdy znamená Leichen Sammlereinheit – sběrači mrtvol.

Když Hans přijel, mohl se jen dohadovat, co ti muži provedli, že si zasloužili takový úkol, a oni na oplátku byli zvědaví, co provedl on. Jejich velitel, četař Boris Schipper, se ho zeptal rovnou. Když mu Hans objasnil ten chleba, Židy a důtky, vystříkl z četaře s kulatým obličejem krátký cákanec smíchu. „Máte štěstí, že jste naživu.“ I oči měl kulaté a neustále si je otíral. Měl je buď unavené nebo ho pálily nebo byly plné kouře a prachu. „Hlavně nezapomeňte, že tady nemáte nepřítele před sebou.“

Hans už se chystal položit otázku, která se nabízela, když k němu zezadu dolehl hlas. Patřil k němu hubený obličej mladého muže, jehož úsměv byl samá ironie. Reinhold Zucker. „S námi,“ prohlásil, „nebude nepřítel za horama nebo nějakým přesným směrem. Je všude kolem.“ Zaměřil se zase na rozepsaný dopis. „Uvidíte.“

Za několik zmatených měsíců Reinhold Zucker zemře. Zabije ho sedadlo Hanse Hubermanna.

Válka vletěla do Německa s ještě větší silou a Hans Hubermann zjistil, že každá jeho směna začíná ve stejném duchu. Muži se shromáždili u náklaďáku, tam si vyslechli, co bylo zasaženo během jejich přestávky, co nejspíš dostane zásah příště a kdo pracuje s kým.

I když zrovna nebyl v běhu žádný nálet, pořád bylo potřeba udělat spoustu práce. Projížděli rozbitými městy a uklízeli. Na korbě auta se krčilo dvanáct mužů, stoupali a padali, jak si to žádaly nesouvislosti silnice.

Od začátku bylo jasné, že každému z nich patří jedno sedadlo.

Sedadlo Reinholda Zuckera bylo uprostřed v levé řadě.

Hans Hubermann seděl docela vzadu, kam se natahovalo denní světlo. Rychle se naučil mít se na pozoru před všelijakými odpadky, které mohly vyletět odkudkoli z nitra vozu. Zvláštní pozornost Hans vyhradil špačkům z cigaret. Ještě hořely, když svištěly kolem.

 ÚPLNÝ DOPIS DOMŮ 

Mé milé Rose a Liesel,

u mě je všechno v pořádku.

Doufám, že se máte obě dobře.

Líbá táta.

Ke konci listopadu ochutnal prvně kouřovou příchuť skutečného náletu. Náklaďák obklopila suť a všude byla spousta křiku a pobíhání. Hořely ohně, a zhroucené krabice domů se vršily na hromadách. Konstrukce se nakláněly. Dýmovnice trčely ze země jako sirky a plnily plíce města.

Hans Hubermann byl s dalšími ve čtveřici. Stáli v řadě. Vpředu byl četař Boris Schipper, paže ztracené v dýmu. Za ním stál Kessler, pak Brunnenweg, pak Hubermann. Četař stříkal hadicí vodu na oheň, další dva stříkali vodu na četaře a Hubermann pro jistotu stříkal na všechny tři.

Za ním zasténal a klopýtl dům.

Padl tváří k zemi a zastavil se Hansovi pár metrů za patami. Beton zavoněl novotou, a přihnala se k mm stěna prachu.

„Gott verdammt, Hubermann!“ Hlas se prodral z plamenů. Vzápětí ho následovali tři muži. Hrdla měli naplněná částečkami popela. Dostali se až za roh, pryč od středu toho vraku, ale oblak ze zhroucené budovy se je snažil následovat. Byl bílý a teplý, a plížil se za nimi.

Schoulili se v dočasném bezpečí, a došlo na hojné kašlání a nadávání. Četař zopakoval své předchozí mínění. „Čert aby to vzal, Hubermann.“ Škrábal si rty, aby je osvobodil. „Co to sakra bylo?“

„Prostě se sesul, přímo za námi.“

„To už vím taky. Otázka zní, jak velkej byl? Musel mít aspoň deset pater.“

„To ne, pane, myslím, že jenom dvě.“

„Ježíš.“ Záchvat kašle. „Marjájozef.“ Vyškubl si z očních důlků kaši z potu a prachu. „S tím holt člověk nic nenadělá.“

Jeden z ostatních si otřel obličej a poznamenal: „Kristepane, chtěl bych bejt jednou u toho, až trefí nějakou hospodu. Co já bych dal za pivo.“

Všichni se opřeli.

Všichni cítili tu chuť, jak hasili požáry ve své hrudi a zvláčňovali dým. Byl to krásný sen, nesplnitelný sen. Všem bylo jasné, že pivo, které by teklo těmito ulicemi, by nebylo vůbec žádné pivo, ale něco jako mléčný koktejl nebo ovesná kaše.

Všichni čtyři muži byli olepení šedobílým nahloučením prachu. Když si zase stoupli a napřímili se, aby se vrátili k práci, prosvítaly z jejich uniforem jen tenké praskliny.

Četař došel k Brunnenwegovi. Ztěžka mu otřel hrudník. Párkrát plácl. „Hned je to lepší Byls tam trochu zaprášenej, kamaráde.“ Brunnenweg se rozesmál a četař se otočil ke svému nejnovějšímu přírůstku. „Teď jdete první vy, Hubermann.“

Pár hodin hasili požáry, a hledali cokoli, čím by přesvědčili budovu, aby zůstala stát. V některých případech, kdy byly domy po stranách poničené, zůstaly rohy a ty trčely ven jako lokty. To bylo něco pro Hanse Hubermanna. Skoro ho začalo bavit hledat ohořelé trámy nebo rozházené pláty betonu, kterými ty lokty podepřel, aby měly na čem spočinout.

Ruce měl samou třísku, na zubech spečené pozůstatky sesuvu. Rty měl osazené ztvrdlým a pak zvlhlým prachem, a na uniformě nebyla kapsa, nit ani skrytý záhyb, jež by nebyly potažené filmem, který tam vyklopil naložený vzduch.

Nejhorší na té práci byli lidé.

Co chvíli se objevila osoba zarputile bloudící mlhou, většinou s jediným slovem v ústech. Vždycky vykřikovali nějaké jméno.

Třeba Wolfgang.

„Neviděli jste mého Wolfganga?“

Na blůze mu zůstaly otisky jejich dlaní.

„Stephanie!“

„Hansie!“

„Gustel! Gustel Stoboi!“

Jak ta neprůhlednost opadávala, vyvolávání jmen dál klopýtalo po roztrhaných ulicích, a občas skončilo objetím plným popele nebo klečícím žalostným kvílením. Hodinu za hodinou jich přibývalo, jako by to byly hořkosladké sny čekající na splnění.

Nebezpečí se slévala dohromady. Prach a kouř a šlehající plameny. Zničení lidé. Hans bude stejně jako ostatní v jeho jednotce potřebovat vypilovat umění zapomínat.

„Jak jste na tom, Hubermann?“ zeptal se v jednu chvíli četař. U ramene měl oheň.

Hans na tu dvojici stísněně kývl.

Někdy uprostřed směny se objevil stařec, bezbranně se potácel po ulici. Hans skončil s podpíráním domu, otočil se a uviděl ho, jak leží na zádech a pokojně čeká, až přijde na řadu. Tvář měl poznačenou krvavou skvrnou. Táhla se mu přes hrdlo kolem krku. Na sobě měl bílou košili s tmavorudým límečkem a držel si nohu, jako by jen ležela vedle něj. „Mohl byste teď podepřít mě, mladý muži?“ Hans ho zvedl a vynesl ho z té mlhy.

 KRÁTKÁ, SMUTNÁ POZNÁMKA 

Navštívila jsem tu maloměstskou ulici,

ještě když Hans Hubermann držel

toho muže v náručí. Nebe bylo

šedé jako bělouš.

Hans si toho všiml, až když ho položil na proužek betonem potažené trávy.

„Co je?“ zeptal se jeden z ostatních mužů.

Hans mohl jen ukázat.

„Aha.“ Ruka ho odvedla stranou. „Zvykejte si, Hubermann.“

*

Až do konce změny se vrhal do svých povinností. Snažil se nevnímat vzdálené ozvěny volajících lidí.

Asi tak dvě hodiny nato vyběhl z nějaké budovy, četař a zbylí dva hned za ním. Nedíval se pod nohy a zakopl. Teprve když se zase posadil na bobek a uviděl, jak si ostatní celí nesví prohlížejí překážku, pochopil.

Mrtvola ležela tváří dolů.

Ležela na dece z prachu, a držela si uši.

Byl to chlapec.

Starý tak jedenáct dvanáct let.

Šli dál tou ulicí a zanedlouho narazili na ženu, vyvolávající jméno Rudolf. Táhlo ji to k těm čtyřem, šla jim v tom oparu vstříc. Tělo měla křehké a sehnuté starostmi.

„Neviděli jste mého chlapce?“

„Kolik mu je?“ zeptal se četař.

„Dvanáct.“

Ach bože, ach Kriste pane.

Mysleli na to všichni, ale četař se nedokázal přimět k tomu, aby jí to řekl, nebo ukázal kudy.

Žena se chtěla protlačit kolem nich, ale Boris Schipper ji zadržel. „Zrovna jdeme z téhle ulice,“ uklidňoval ji. „Tam ho nenajdete.“

Sehnutá žena se nevzdávala naděje. V polochůzi, poloběhu volala přes rameno: „Rudy!“

Tehdy si Hans Hubermann vzpomněl na jiného Rudyho. Toho z Himmelstraße. Prosím, žádal oblohu, kterou neviděl, ať se Rudymu nic nestane. Jeho myšlenky pak přirozeně přeskočily k Liesel a Rose a Steinerovým, a k Maxovi.

Když se dostali k ostatním, klesl na zem a položil se na záda.

„Jaký to tam bylo?“ zeptal se někdo.

Táta měl plíce plné nebe.

Pár hodin nato, když se umyl a najedl a vyzvracel, pokusil se napsat podrobný dopis domů: Jeho ruce si ale nedaly říct a nutily ho, aby dopis zkrátil. Jestli se k tomu dokáže přimět, bude zbytek vyřčen ústně, až a jestli se vrátí domů.

Mé milé Rose a Liesel, začal.

Napsat těch pět slov mu trvalo celé dlouhé minuty.

JEDLÍCI CHLEBA

Ten dlouhý rok, který přinesl do Molchingu řadu událostí, se konečně zvolna uzavíral.

Liesel strávila několik posledních měsíců roku 1942 pohlcená představami o třech mužích, jimž říkala tři zoufalí. Říkala si, kde asi jsou a co dělají.

Jednoho odpoledne vytáhla z pouzdra harmoniku a nablýskala ji hadříkem. Jednou jedinkrát udělala to, k čemu se máma neodhodlala: než ji zase uložila, položila prst na jednu klávesu a jemně smáčkla měch. Rosa měla pravdu. Pokoj tím byl jen o to prázdnější.

Vždycky když potkala Rudyho, vyptávala se, jestli ví něco o svém otci. Občas jí dopodrobna převyprávěl dopis, který od Alexe Steinera dostali. Ve srovnání s tím byl jediný dopis od jejího táty tak trochu zklamání.

Pokud šlo o Maxe, musela se pochopitelně spolehnout jen na svou představivost.

S velkým optimismem si ho malovala, jak kráčí sám po opuštěné cestě. Občas si představovala, že jeho průkaz ošálí tu správnou osobu a Max zapadne do bran bezpečí.

Ti tři muži se mohli zjevit kdekoli.

Viděla tátu v okně školy. Max s ní často sedával u ohně. Alex Steiner přijel, když byla s Rudym, díval se na ně z krejčovství, když na Münchener Straße praštili s koly a nakukovali dovnitř.

„Koukni na ty kvádra,“ říkával jí Rudy, hlavou i rukama opřený o sklo. „Všecky pudou do kopru.“

Zvláštní bylo, že jedním z Lieseliných nejoblíbenějších rozptýlení se stala Frau Holtzapfelová. Ke čtecím dnům se přidala i středa, a když skončily s vodou zkrácenou verzí Hvízdala, pustily se do Roznašeče snů. Stařena občas udělala čaj nebo dala Liesel trochu polévky, a ta byla nekonečně lepší než mámina. Ne tak vodová.

V období mezi říjnem a prosincem se konala další židovská přehlídka, a ještě jedna měla přijít. Stejně jako při té předchozí příležitosti vyběhla Liesel na Münchener Straße, tentokrát aby se přesvědčila, zda mezi Židy není Max Vandenburg. Byla rozpolcená mezi samozřejmou potřebou ho vidět – vidět, že žije – a touhou po jeho nepřítomnosti, která mohla znamenat spoustu věcí, a jednou z nich byla svoboda.

V půli prosince zase vedli malou skupinku Židů a jiných ničemů po Münchener Straße do Dachau. Přehlídka číslo tři.

Po Himmelstraße přešel cílevědomě Rudy, a z čísla třicet pět se vrátil s malou taškou a dvěma koly.

„Jdeš do toho, Saumensch?“

 OBSAH RUDYHO TAŠKY 

Šest krajíců okoralého chleba, nalámaných

na čtvrtky.

Dojeli daleko před průvod, směrem k Dachau, a zastavili se na prázdném úseku silnice. Rudy podal Liesel tašku. „Vem si trochu.“

„Nejsem si jistá, jestli je to dobrej nápad.“

Vrazil jí do hrsti trochu chleba. „Tvůj táta to taky udělal.“

Copak se mohla hádat? Za pár šlehů důtkami to stálo.

„Když budem rychlí, tak nás nechytnou.“ Začal rozhazovat chleba. „Tak dělej, Saumensch.“

Liesel si nemohla pomoci. Jak s Rudym Steinerem, jejím nejlepším kamarádem, rozkládali po silnici kousky chleba, objevil se jí ve tváři náznak úsměvu. Když byli hotoví, vzali kola a schovali se za vánočními stromky.

Silnice byla studená a rovná. Netrvalo dlouho a objevili se vojáci s Židy.

Liesel si ve stínech stromů prohlížela Rudyho. Jak se všechno změnilo, ze zloděje ovoce je dárce chleba. Blonďaté vlasy mu už tmavly, ale pořád byly jako svíčka. Slyšela, jak mu kručí v břiše – a přesto rozdává chleba.

Copak tohle bylo Německo?

Copak tohle bylo nacistické Německo?

První voják si chleba nevšiml – neměl hlad –, ale první Žid ano.

Otrhaná ruka se natáhla, sebrala kousek chleba a u vytržení mu ho nacpala do úst.

Není to Max? pomyslela si Liesel.

Neviděla pořádně, a tak se posunula, aby měla lepší výhled.

„Hele!“ zuřil Rudy. „Ani se nehni. Jestli nás tu najdou a daj si nás dohromady s tím chlebem, je po nás.“

Liesel se nezastavila.

Další Židé se shýbali a zvedali ze silnice chleba a zlodějka knih od okraje porostu každého z nich zkoumala. Max Vandenburg mezi nimi nebyl.

Úleva netrvala dlouho.

Rozlila se kolem ní, a právě v tu chvíli si jeden voják všiml vězně spouštějícího ruku k zemi pro kousek chleba. Všichni dostali rozkaz zastavit. Silnice byla důkladně prohlédnuta. Vězni žvýkali co nejrychleji a co nejtišeji. Všichni najednou polkli.

Voják zvedl pár kousků a prohlížel obě strany silnice. Dívali se i vězni.

„Támhle!“

Jeden z vojáků už šel k dívce pod nejbližšími stromy. Pak uviděl kluka. Oba se dali na útěk.

Pod krovem z větví, pod vysokým stromovým stropem si každý vybral jiný směr.

„Běž a nezastavuj se, Liesel!“

„A co kola?“

„Scheiss drauf! Na ty se vyser, co s nima!“

Běželi dál, a po sto metrech se přiblížil shrbený dech toho vojáka. Přikradl se k ní a pak už jen čekala na ruku, která ho doprovází.

Měla štěstí.

Obdržela jen kopanec do zadku a pár slov smáčklých do pěsti.

„Koukej mazat, holčičko, tady nemáš co dělat!“ Mazala a nezastavila se ještě další nejmíň kilometr Paže měla pořezané od větví. Pod nohama se jí koulely šišky a v plicích jí zvonila chuť vánočního jehličí.

Trvalo dobře tři čtvrti hodiny, než se dostala zpátky. Rudy tam seděl u orezlých kol. Posbíral zbylý chleba a teď přežvykoval odměřený okoralý příděl.

„Jsem ti říkal, abys nelezla tak blízko,“ prohlásil.

Ukázala mu zadek. „Nemám tam obtisknutou botu?“

UKRYTÝ SKICÁK

Pár dní před Vánoci přišel další nálet, na Molching ale nic neshodili. Podle zpráv v rádiu spadla většina bomb ve volné krajině.

Nejdůležitější na tom však byl postoj lidí ve Fiedlerovic sklepě. Když dorazilo pár posledních opožděných štamgastů, všichni se slavnostně usadili a čekali. Netrpělivě se na ni dívali.

V uších jí hlasitě zazněl tátův hlas.

„A jestli přijdou další nálety, čti ve sklepě dál.“

Liesel čekala. Potřebovala si být jistá, že to chtějí.

Rudy promluvil i za ostatní. „Čti, Saumensch.“

Otevřela knihu a slova si opět našla cestu ke všem přítomným ve sklepě.

Když daly sirény svolení, aby se zase vrátili na povrch země, usadila se Liesel s mámou u nich doma v kuchyni. Myšlenkám ve tváři Rosy Hubermannové se postavila do čela ustaranost, a netrvale dlouho, Rosa vzala nůž a zamířila ven z místnosti. „Pojď se mnou.“

Došla do obývacího pokoje a odhrnula prostěradlo po straně své matrace. Byla tam zašitá trhlina. Kdybyste o ní nevěděli předem, nejspíš byste ji nedokázali najít. Rosa ji opatrně rozpárala, strčila do ní ruku, a natáhla se, hluboko, na délku celé paže. Když se ruka zas vynořila, držela skicák Maxe Vandenburga.

„Říkal, že to máš dostat, až na to budeš připravená,“ vysvětlovala. „Myslela jsem, že o tvých narozeninách. Pak jsem si řekla, že radši k Vánocům.“ Rosa Hubermannová tam stála a ve tváři měla podivný výraz. Nebyl vystavěn z hrdosti. Snad to byla neprostupnost, tíha rozpomínání. Řekla: „Myslím, že jsi byla připravená od začátku, Liesel. Od chvíle, kdy jsi sem přijela a chytla ses vrátek, bylo tohle určené pro tebe.“

Kniha přešla z ruky do ruky.

Obálka vypadala asi takhle:

 ČESAČKA SLOV 

Malá sbírka úvah

pro Liesel Memingerovou.

Liesel ji držela ve změklých rukách. Dívala se. „Děkuju, mami.“

Objala ji.

Přišla i veliká touha říct Rose Hubermannové, že ji má ráda. Škoda že to neřekla.

Chtěla si tu knížku přečíst ve sklepě jako za starých časů, ale máma jí to vymluvila. „Max tam dole neonemocněl jen tak pro nic za nic,“ prohlásila, „a něco ti řeknu, holčičko, tebe marodit nenechám.“

Četla v kuchyni.

Rudé a žluté proluky v kamnech.

Česačka slov.

Probírala se nesčetnými kresbičkami a příběhy, a obrázky s popisky. Byly to věci jako Rudy na stupních vítězů se třemi zlatými medailemi zavěšenými kolem krku. Pod tím stálo Vlasy barvy citrónů. Objevil se i sněhulák, a taky seznam třinácti dárků, nemluvě o záznamech o nesčíslných nocích ve sklepě nebo u krbu.

Bylo tam pochopitelně mnoho úvah, kresbiček a snů, které se týkaly Stuttgartu a Německa a Führera. Byly tam i vzpomínky na Maxovu rodinu. Nakonec neodolal a přidal je tam taky. Musel.

A pak přišla strana 117.

Právě tam se objevila sama Česačka slov.

Byla to bajka nebo snad pohádka. Liesel si nebyla jistá, co z toho. Ani když si po pár dnech vyhledala význam obou slov v Dudenově slovníku, nedokázala je rozlišit.

Na předchozí stránce byl krátký vzkaz.

 STRANA 116 

Liesel – tenhle příběh jsem málem

přeškrtal. Říkal jsem si, že jsi třeba na

takovou historku moc stará, ale možná na

ni není moc starý nikdo. Myslel jsem na

tebe a na tvoje knihy a slova, a nějak mě

napadl tenhle divný příběh. Doufám, že si

v něm najdeš něco dobrého.

Otočila stránku.

BYL JEDNOU jeden zvláštní malý muž. Ohledně svého života se usnesl na třech důležitých detailech:

– Bude si česat pěšinku na opačné straně než všichni ostatní.

– Pořídí si malý, zvláštní knírek.

– Jednoho dne bude vládnout světu.

Ten mladý muž se nějakou dobu jen tak potuloval, přemýšlel, plánoval a vymýšlel, jak přesně by si svět přisvojil. Pak mu to jednoho dne došlo – byl to dokonalý plán. Viděl matku, která se procházela s dítětem. Dlouho svému chlapečkovi domlouvala, až nakonec začal plakat. Několik minut mu něco velmi tiše říkala, až se uklidnil a dokonce se usmál.

Mladík běžel k ženě a objal ji. „Slova!“ zachechtal se.

„Cože?“

Ale odpověď nepřišla.

Byl už pryč.

Ano, Führer se rozhodl, že bude světu vládnout slovy. „Nikdy nevystřelím z pušky,“ řekl. „Nebudu muset.“ Ale neukvapoval se. Aspoň tolik mu musíme přiznat. Nebyl to žádný hlupák. Jeho první útočný plán byl rozsít slova pokud možno po všech územích své vlasti.

Sil je dnem i nocí a staral se o ně.

Sledoval, jak rostou, až nakonec povstaly po celém Německu rozsáhlé lesy slov… Byl to stát vypěstovaných myšlenek.

ZATÍMCO slova rostla, náš mladý Führer zasadil také semena, z nichž měly vzejít symboly, a i ty už měly co nevidět rozkvést. Přišel čas. Führer byl připraven.

Pozval lidi do svého nádherného srdce, nalákal je na svoje nejlepší, nejhnusnější slova, ručně sklizená z jeho lesů. A lidé přišli.

Všechny je postavili na pohyblivý pás a nechali je projet přerostlým strojem, ve kterém za několik okamžiků získali celý život. Nacpali do nich slova. Čas se ztratil a oni znali všechno, co potřebovali znát. Byli zhypnotizovaní.

Potom je vybavili symboly a všichni byli spokojení.

Poptávka po slovech a symbolech natolik stoupla, že bylo třeba lidí, kteří by se starali o vzrůstající lesy. Zaměstnali takové, jejichž úkolem bylo lézt na stromy a házet slova těm na zemi. Těmi krmili přímo zbytek Führerových lidí, nemluvě o těch, kteří si přišli přidat.

Lidem, kteří šplhali do korun stromů, se říkalo česáči slov.

K NEJLEPŠÍM česáčům patřili ti, kteří si uvědomovali skutečnou moc slov. Vždycky dokázali vyšplhat ze všech nejvýš. Jedním takovým česáčem byla malá, hubená dívka. Měla pověst té nejlepší z okolí, protože věděla, jak bezmocný může být člověk BEZ slov. Měla v sobě touhu. Byla po nich jako divá.

Jednoho dne se však seznámila s mužem, kterým její vlast pohrdala, přestože se v ní narodil. Stali se z nich dobří přátelé, a když ten muž onemocněl, nechala česačka slov skanout na jeho tvář jednu svou slzu. Slza byla stvořená z přátelství – jediného slova –, a když vyschla, stalo se z ní semínko. Druhý den šla dívka do lesa a zasadila semínko mezi ostatní stromy. Před každou směnou i po ní ho zalévala.

Nejdřív se nedělo nic, ale když se na něj jednou po dni stráveném česáním slov přišla podívat, zjistila, že z něj vyrazil výhonek. Dlouho se na něj dívala.

Strom pak rostl rychleji než všechny ostatní, až z něj byl nakonec nejvyšší strom v celém lese. Všichni se na něj chodili dívat. Šeptali si o něm a čekali co Führer.

Ten rozzuřeně vyhlásil, že strom bude zničen. V tu chvíli se davem prodrala česačka slov. Padla na všechny čtyři. „Prosím,“ naříkala, „nesmíte ho pokácet.“

S Führerem to ale ani nehnulo. Nemohl si dovolit dělat výjimky. Česačku slov odvlekli, a on se obrátil ke svému pobočníkovi a vznesl požadavek. „Sekeru, prosím.“

V TU CHVÍLI se česačka slov osvobodila ze sevření. Utekla. Vystoupila na strom a přestože Führer bušil do kmene sekerou, šplhala, dokud se nedostala až na nejvyšší větev. Díl byly nezřetelně slyšet hlasy a údery sekery. Kolem se sunuly mraky – jako bílé obludy s šedivými srdci. Vyděšená, ale tvrdohlavá česačka slov zůstala, kde byla. Čekala, kdy se strom skácí. Jenže strom se ani nepohnul.

Uplynulo mnoho hodin, ale Führerova sekera nevykousla z kmene ani kousíček. Když už se skoro hroutil, nařídil jinému muži, aby pokračoval.

Dny plynuly.

Přešly týdny.

Sto devadesát šest vojáků nezmohlo se stromem česačky slov ani to nejmenší.

„Ale co tam jí?“ ptali se lidé. „Jak tam může spát?“

Nevěděli, že ostatní česáči slov jí házejí svoje zásoby a že dívka vždycky sešplhá na spodní větve a posbírá je.

SNĚŽILO. Pršelo. Roční období přicházela a odcházela. Česačka slov zůstávala, kde byla.

Když selhal poslední sekerník, zavolal na ni. „Česačko slov! Už můžeš slézt, ten strom nikdo nezmůže!“

Česačka slov sotva rozeznávala jeho hlas. Odpověděla šeptem. „Ne, děkuju.“ Padala ta slova dolů větvemi.

NIKDO neví, kolik času uteklo, ale jednoho odpoledne přišel do města nový sekerník. Měl batoh, který vypadal, že je na něj moc těžký. Oči mu zaostávaly. Nohy mu podklesávaly vyčerpáním. „Ten strom,“ vyptával se lidí. „Kde je ten strom?“

Doprovázelo ho celé obecenstvo, a když došel pod strom, halily jeho vrcholek mraky. Česačka slov jen slyšela lidi, jak vykřikují, že nový sekerník přišel ukončit její hlídku.

„Ta nesleze,“ říkali lidé, „kvůli nikomu.“

Nevěděli, co je sekerník zač, a nevěděli, že se nenechá odradit.

Otevřel batoh a vytáhl z něj cosi mnohem menšího, než je sekera.

Lidé se rozesmáli. „Strom neporazíš starým kladivem!“

Mladík neposlouchal. Vyšťáral z batohu trochu hřebíků. Tři si strčil do pusy a čtvrtý se snažil zarazit do kmene. Nejspodnější větve byly už velmi vysoko a on odhadoval, že čtyři hřebíky bude potřebovat jako opěrky, aby se k nim dostal.

„Koukněte na toho vola,“ hulákal jeden z přihlížejících. „Nikomu se nepovedlo –“

Muž zmlkl.

PRVNÍ hřebík zajel do stromu a pět úderů ho pevně zasadilo. Pak přišel na řadu druhý, a mladík se pustil do šplhání.

Po čtvrtém hřebíku už byl u první rozsochy a nezastavoval se. Měl chuť při tom zavolat, ale pak si to rozmyslel.

Zdálo se, že šplhá celé míle. Trvalo mu mnoho hodin, než se dostal k nejhořejším větvím, a tam uviděl česačku slov spát zabalenou do dek a do mraků.

Mnoho minut se na ni jen díval.

Oblačný strop zahřívalo sluneční teplo.

Natáhl se pod sebe, dotkl se její paže a česačka slov se probudila. Protřela si oči, dlouho zkoumala jeho tvář a pak promluvila.

„Jsi to vážně ty?“

To z tvojí tváře, pomyslela si, jsem sebrala semínko?

Muž přikývl.

Srdce se mu zapotácelo, chytil se pevněji větví. „Jsem.“

STÁLI SPOLU na vrcholku stromu. Mraky zmizely a oni uviděli celý les.

„Nepřestane růst,“ vysvětlovala.

„Ale tenhle taky ne.“ Mladík se podíval na větev, která ho držela za ruku.

Když se dost narozhlíželi a napovídali, vydali se dolů. Deky a zbylé jídlo tam nechali.

Lidé nevěřili vlastním očím. V okamžiku, kdy česačka slov a ten mladík sestoupili na svět, na stromu se konečně ukázaly stopy po sekerách. Objevily se rány. V kmeni se rozevřely záseky a země se roztřásla.

„Spadne!“ vykřikla jedna mladá žena. „Ten strom spadne!“

Strom česačky slov, míle a míle jeho výšky, se začal pomalu kácet. Sténal, jak ho vtahovala zem. Svět se otřásl, a když se všechno uklidnilo, ležel strom v lese mezi zbylými stromy.

Česačka slov a mladík vyšplhali na vodorovný kmen. Zdolávali větve, vykročili. Když se ohlédli, všimli si, že většina přihlížejících se začala vracet k sobě domů. Tam. Venku. V lese.

Ale jak šli dál a dál, párkrát se zastavili a naslouchali. Měli dojem, že za sebou, na stromě česačky slov, slyší hlasy a slova.

Liesel dlouho seděla v kuchyni a přemýšlela, kde asi je Max Vandenburg v tom lese venku. Kolem ní se rozložilo světlo. Usnula. Máma ji hnala do postele, a ona šla, s Maxovým skicákem na hrudi.

Až o pár hodin později, když se probudila, dostala odpověď na svou otázku. „Ale jistě,“ zašeptala. „Jistěže vím, kde je,“ a zase usnula.

Zdálo se jí o stromu.

ANARCHISTOVA SBÍRKA OBLEKŮ

 HIMMELSTRASSE Č. 35, 24. PROSINCE 

Za nepřítomnosti dvou otců pozvali Steinerovi Rosu

a Trudy Hubermannovy, a Liesel, k nim. Když

přišly, Rudy ještě vysvětloval svůj úbor. Podíval se

na Liesel a pootevřel ústa, ale jen trošku.

Dny předcházející Vánocům roku 1942 tlustě a ztěžka zapadaly sněhem. Liesel mnohokrát pročetla Česačku slov, povídku samotnou i spoustu obrázků a komentářů, popředu i pozpátku. O Štědrém večeru dospěla k rozhodnutí ohledně Rudyho. No a co, že zůstane venku moc dlouho.

Před setměním došla k sousedním dveřím a řekla mu, že má pro něj dárek, vánoční.

Rudy se jí podíval na ruce a k nohám. „A kde jako je?“

„No tak nic.“

Jenže Rudymu už to bylo jasné. Už ji takhle viděl. Oči hazardérky a nenechavé prsty. Vznášel se kolem ní odér zlodějství a on ho dobře cítil. „Ty ten dárek ještě nemáš, co?“ odhadl.

„Ne.“

„A kupovat ho nebudeš, počítám.“

„Jasně že ne. Myslíš, že mám nějaký peníze?“ Pořád ještě padal sníh. Na okraji trávníku se leskl led jako rozbité sklo. „Máš klíč?“ zeptala se.

„Klíč od čeho?“ Netrvalo ale dlouho a Rudy se dovtípil. Došel si dovnitř a hned byl zase zpátky. Slovy Viktora Chemmela prohlásil: „Je čas vyrazit na nákup.“

Světla rychle ubývalo a na Münchener Straße bylo kvůli Vánocům všude krom kostela zavřeno. Liesel šla spěšně, aby stačila vytáhlejšímu kroku svého souseda. Došli k dotyčnému krámskému výkladu. STEINER – SCHNEIDERMEISTER. Sklo kryl tenký potah bláta a sazí, který na ně navanul během přešlých týdnů. Figuríny na druhé straně stály jako svědkové. Byly vážné a směšně elegantní. Bylo těžké setřást dojem, že všechno sledují.

Rudy sáhl do kapsy.

Byl Štědrý večer.

Jeho otec byl někde poblíž Vídně.

Rudy měl dojem, že by se nezlobil, že se chystají vniknout do jeho milované dílny. Okolnosti to vyžadují.

Dveře se hladce otevřely a oni vešli dovnitř. Rudy okamžitě instinktivně sáhl po vypínači, ale elektřina byla už vypnutá.

„Svíčku nemáš?“

Rudy žasl. „Já jsem snad vzal klíč. Krom toho to byl tvůj nápad.“

Uprostřed té debaty Liesel zakopla o nerovnost na podlaze. Spolu s ní se poroučela i jedna figurína. Našmátrala Lieselinu paži a i s oblečením se na ní rozpadla. „Dej to pryč!“ Byla na čtyři kusy. Torzo s hlavou, nohy, a dvě oddělené ruce. Když se jich Liesel zbavila, vstala a zasípěla: „Ježíšmarjá.“

Rudy sebral jednu z těch rukou a poklepal s ní Liesel na rameno. Když se vylekaně otočila, přátelsky ji napřáhl: „Těší mě, že vás poznávám.“

Pár minut se pomalu protahovali úzkými pěšinkami po dílně. Rudy se vydal k pultu. Přerazil se o prázdnou bednu, vyjekl a zasakroval, a pak došátral ke vchodu. „Tohle nemá cenu,“ prohlásil. „Počkej chvilku.“ Liesel si sedla, paži z figuríny v rukou. Vrátil se s rozsvícenou kostelní lucerničkou.

Jeho tvář lemoval kruh světla.

„No tak kde je ten dárek, když ses tak vytahovala? Doufám, že to není nějaká ta figurína.“

„Přines sem to světlo.“

Došli do levé zadní části dílny. Liesel vzala svítilnu do jedné ruky a druhou se probírala pověšenými obleky. Vytáhla jeden, ale rychle ho vyměnila za jiný. „Ne, ten je taky moc velký.“ Po dvou dalších pokusech přidržela Rudymu Steinerovi před tělem oblek v námořnické modři. „Ten by ti mohl být, ne?“

Liesel seděla ve tmě a Rudy si za jednou ze zástěn oblek zkoušel. V kroužku světla se tam převlékal stín.

Když se vrátil, zdvihl svítilnu, aby se Liesel mohla podívat. Když teď světlo nesvazovala zástěna, bylo jako sloup, zářící na vypiglovaný oblek. Ozářilo i špinavou košili pod ním a Rudyho otlučené boty.

„Tak co?“ zeptal se.

Liesel pokračovala v prohlídce. Obešla ho a pokrčila rameny. „Ujde to.“

„Ujde to! Snad vypadám líp než na ujde to.“

„Ty boty ti to kazí. A obličej.“

Rudy postavil svítilnu na pult a v hraném vzteku po ní skočil. Liesel si musela přiznat, že se jí začíná zmocňovat nervozita. Pocítila současně úlevu i zklamání, když uviděla, jak nakopl a upadl na poníženou figurínu.

Rudy se na podlaze rozesmál.

Pak zavřel oči a pevně stiskl víčka.

Liesel k němu přiběhla.

Schoulila se nad ním.

Polib ho, Liesel, polib ho.

„Stalo se ti něco? Rudy? Rudy?“

„Stejská se mi po něm,“ řekl chlapec, stranou, nad podlahou.

„Frohe Weihnachten,“ odpověděla Liesel. Pomohla mu vstát, uhladila mu oblek. „Veselé Vánoce.“

ČÁST DEVÁTÁ



Poslední cizinka mezi lidmi

ve které se objevuje:

další pokušení – karbaník –

stalingradské sněhy – nestárnoucí

bratr – nehoda – hořká pachuť

otázek – vercajk, krvácející muž,

medvídek – rozbité letadlo –

a návrat domů

DALŠÍ POKUŠENÍ

Tentokrát to bylo cukroví.

Bylo pravda ztuchlé.

Byly to Kipferl zbylé od Vánoc a ležely tam na stole dobré dva týdny. Miniaturní podkůvky s vrstvičkou cukrové polevy; ty naspodu byly přibité k podnosu. Další byly navrstvené na nich a všechno to tvořilo žvýkavou kupičku. Ucítila je, hned jak sevřela prsty okenní římsu. Místnost chutnala po cukru a těstě a tisících stránek.

Nebyl tam žádný vzkaz, ale Liesel hned pochopila, že v tom má prsty zase Ilsa Hermannová, a rozhodně neměla v úmyslu připustit, že by ty rohlíčky třeba nebyly pro ni. Přesunula se zpátky k oknu a prostrčila škvírou zašeptání. Jméno toho šepotu znělo Rudy.

Ten den přišli po svých, protože silnice byla na kola moc kluzká. Chlapec stál pod oknem na stráži. Když na něj zavolala, objevil se jeho obličej, a ona mu předala podnos. Nemusela ho moc přesvědčovat, aby ho vzal.

Popásl se očima na rohlíčcích a položil jí par otázek.

„Nic už tam není? Mlíko třeba?“

„Cože?“

„Mlíko,“ zopakoval trochu hlasitěji. Pokud v Lieselině hlase rozpoznal uražený tón, rozhodně to nedal znát.

Nad ním se znovu objevila tvář zlodějky knih. „Jseš pitomej? Nemohla bych si prostě ukrást knížku?“

„Ale jasně. Jenom se ptám…“

Liesel se přesunula k nejzadnější polici, až za stůl. V horní zásuvce našla kus papíru a pero, napsala Děkuju vám a nechala vzkaz navrchu.

Vpravo od ní nějaká knížka trčela ven jako kost. Její bledost málem zjizvil tmavý nápis na hřbetě. Die letzte menschliche Fremde – Poslední cizinka mezi lidmi. Vytáhla ji z police a kniha tiše zašeptala. Trochu se zaprášilo.

Když pak už byla u okna a na cestě ven, se zavrzáním se otevřely dveře knihovny.

Koleno už měla nahoře a zlodějská ruka spočívala na rámu okna. Otočila se k tomu hluku a uviděla starostovu ženu ve zbrusu novém županu a pantoflích. Na náprsní kapsičce koupacího pláště se skvěla vyšitá svastika. Propaganda dosáhla až do koupelny.

Dívaly se na sebe.

Liesel se podívala Ilse Hermannové na prsa a zvedla paži. „Heil Hitler.“

Už by se poroučela, když jí to došlo.

To cukroví.

Leželo tam celé týdny.

To znamenalo, že pokud knihovnu využíval starosta, musel si ho všimnout. Musel se zeptat, co tam dělá. Anebo – a když Liesel přišlo na mysl tohle, naplnilo ji to podivným optimismem – to třeba vůbec není starostova knihovna, ale její. Ilsy Hermannové.

Nevěděla, proč na tom tak záleží, ale těšila ji skutečnost, že ta místnost plná knih patří ženě. Vždyť právě ona ji do knihovny poprvé přivedla a otevřela jí cestu – vlastně doslova – k první krádeži. Takhle to bylo lepší. Jako by to všechno zapadlo do sebe.

Jakmile se zas mohla hýbat, strhla všechno jiným směrem a zeptala se: „Tohle je váš pokoj, že ano?“

Starostova žena ztuhla. „Čítávala jsem si tu, se synem. Ale pak…“

Liesel se dotkla vzduchu za sebou. Uviděla matku, seděla na podlaze s malým chlapcem, a ten ukazoval prstem na obrázky a na slova. Pak uviděla v okně válku. „Já vím.“

Zvenku sem vniklo volání.

„Co říkáš?“

Liesel nevrle zašeptala za sebe: „Buď zticha, Saukerl, a dávej pozor na ulici.“ Ilse Hermannové pomalu podala pár slov. „Takže všechny ty knížky…“

„Většina je moje. Některé jsou manželovy, a některé byly synovy, jak víš.“

Teď bylo na Liesel, aby se zastyděla. Tváře jí zahořely. „Já jsem si vždycky myslela, že tohle je starostův pokoj.“

„Pročpak?“ Ženu jako by to pobavilo.

Liesel si všimla, že i na špičkách pantofli jsou svastiky. „Je to starosta. Myslela jsem, že toho hodně přečet.“

Starostova žena zasunula ruce do postranních kapes. „Poslední dobou ten pokoj využíváš hlavně ty.“

„Tuhle jste četla?“ Liesel zvedla Poslední cizinku mezi lidmi.

Ilsa se pozorněji zadívala na název. „Ano, četla.“

„A je dobrá?“

„Docela dobrá.“

Pak přišlo nutkání odejít, ale byla tu i podivná povinnost zůstat. Chtěla něco říct, ale nabízelo se příliš mnoho slov a příliš rychle. Pár pokusů je popadnout, ale pak se iniciativy chopila starostova žena.

Uviděla v okně Rudyho obličej, nebo spíš jeho vlasy zapálené svíčkou. „Asi bys měla jít,“ pobídla ji. „Čeká na tebe.“

Cestou domů jedli.

„Určitě tam nebylo nic jinýho?“ vyptával se Rudy. „Něco tam bejt muselo.“

„Můžeme být rádi za ty rohlíčky.“ Liesel prozkoumala dar v Rudyho náruči. „Teď mi nelži. Snědls něco, než jsem se vrátila?“

Rudy byl pobouřen. „Zlodějka jsi tu snad ty, ne já.“

„Netahej mě za fusekli, Saukerl. Máš u pusy cukr.“

Rudy chytil podnos jednou rukou a druhou se paranoidně utíral. „Nic jsem nesněd, přísahám.“

Než se dostali k mostu, byla polovina rohlíčků pryč, a o zbytek se na Himmelstraße rozdělili s Tommym Müllerem.

Když dojedli, napadla je už jen jedna věc, a vyslovil to Rudy.

„Co teď sakra s tím tácem?“

KARBANÍK

Zhruba v tu dobu, kdy se Liesel a Rudy cpali cukrovím, odpočívající muži z LSE hráli karty ve městě nedaleko Essenu. Měli za sebou dlouhou cestu ze Stuttgartu a hráli o cigarety. Reinhold Zucker neměl štěstí.

„Fixluje, na to dam krk,“ bručel. Seděli v boudě, která jim sloužila jako ubikace, a Hans Hubermann zrovna vyhrál třetí hru po sobě. Zucker znechuceně odhodil karty a přečesal si mastné vlasy trojicí špinavých nehtů.

 NĚKOLIK INFORMACÍ 

O REINHOLDU ZUCKEROVI

Bylo mu čtyřiadvacet. Když vyhrál

partičku, škodolibě se radoval – zvedal si

tabákové válečky k nosu a vdechoval je.

„Vůně vítězství,“ říkal. A ještě jedna věc:

Zemře s ústy dokořán.

Na rozdíl od mladíka po své levici necítil Hans Hubermann žádnou škodolibost, když vyhrál. Byl dokonce tak velkorysý, že každému ze svých kolegů jednu cigaretu vrátil a připálil jim. Přijali všichni krom Reinholda Zuckera. Chňapl po nabízené cigaretě a hodil ji zpátky na převrácenou bednu. „Nepotřebuju od tebe žádný milosti, dědku.“ Vstal a odešel.

„Co mu je?“ vyzvídal četař, ale nikdo se nenamáhal odpovědět. Reinhold Zucker byl prostě čtyřiadvacetiletý kluk, který neuměl hrát karty ani za živý svět.

Kdyby na něm Hans Hubermann nevyhrál cigarety, Reinhold by jím nepohrdal. Kdyby jím nepohrdal, možná by mu o pár týdnů později na zdánlivě nevinné cestě nezabral místo.

Jedno sedadlo, dva muži, krátká hádka a já.

Někdy mě ničí, jak lidi umírají.

STALINGRADSKÉ SNĚHY

Vprostřed ledna 1943 byl koridor Himmelstraße sama temnota a ubohost. Liesel za sebou zavřela branku, došla ke dveřím Frau Holtzapfelové a zaklepala. Překvapilo ji, kdo jí otevřel.

Nejdřív ji napadlo, že ten muž musí být jeden z jejích synů, jenže se nepodobal žádnému z bratrů na zarámovaných fotografiích u dveří. Zdál se na to moc starý, ale s určitostí se to nedalo říct. Tvář měl puntíkatou vousy a jeho oči se jí zdály bolavé a hlasité. Z rukávu kabátu mu vypadla ovázaná paže, a skrz gázu prosakovaly krvavé třešně.

„Asi bys měla přijít později.“

Liesel se mu snažila nahlédnout za záda. Málem by na Frau Holtzapfelovou zavolala, ale ten muž jí v tom zabránil.

„Dítě,“ řekl. „Přijď pak. Dojdu pro tebe. Odkud jsi?“

Utekly víc než tři hodiny, na dveřích čísla 33 přistálo zaklepání a muž stál před ní. Krvavé třešně narostly do švestek.

„Teď už k ní můžeš.“

Když byli venku, v rozpitém šedém světle, Liesel se nemohla nezeptat, co se mu to stalo s rukou. Vyfoukl nosem trochu vzduchu – jedinou slabiku – a pak odpověděl. „Stalingrad.“

„Prosím?“ Když mluvil, díval se do větru. „Neslyšela jsem, co jste říkal.“

Odpověděl jí znovu, jen hlasitěji, a tentokrát to byla vyčerpávající odpověď na její otázku. „Stalingrad se mi stal s rukou. Střelili mě do žeber a přišel jsem o tři prsty. Stačí ti to jako odpověď?“

Nezraněnou ruku strčil do kapsy a otřásl se pohrdáním k německému větru. „Je tu zima, podle tebe?“

Liesel se dotkla zdi vedle sebe. Nedokázala zalhat. „Jasně, je.“

Muž se zasmál. „Tohle není žádná zima.“ Vytáhl cigaretu a strčil si ji do úst. Zkoušel jednou rukou rozškrtnout sirku. V tom ponurém počasí by to bylo těžké i oběma rukama, ale jen jednou to bylo nemožné. Upustil krabičku a nadával.

Liesel se pro ni sehnula.

Vzala mu cigaretu a dala si ji do pusy. Ani ona ji nemohla zapálit.

„Musíš natáhnout,“ radil jí. „V takovým počasí chytne, jenom když zatáhneš. Verstehst?“

Zkusila to znova, vybavovala si, jak to dělal táta. Tentokrát se jí ústa naplnila dýmem. Přešplhal zuby a poškrábal ji v krku, ale ona potlačila kašel.

„Dobrá práce.“ Vzal si cigaretu a potáhl z ní, pak natáhl nezraněnou ruku, levou. „Michael Holtzapfel.“

„Liesel Memingerová.“

„Jdeš předčítat mojí máti?“

V tu chvíli se za nimi objevila Rosa, a Liesel za zády ucítila ten šok. „Michaeli?“ zeptala se. „Jsi to ty?“

Michael Holtzapfel přikývl. „Guten Tag, Frau Hubermannová, uteklo hodně vody.“

„Vypadáš tak…“

„Staře?“

Rosa byla pořád v šoku, ale sebrala se. „Nechceš jít dál? Vidím, že s mojí schovankou už se znáte…“ Hlas se vytratil, když si všimla jeho zakrvácené paže.

„Bratr je mrtvý,“ řekl Michael Holtzapfel, a ani svou použitelnou pěstí by nezasadil pádnější ránu. Protože Rosa se zapotácela. Jistě, válka znamená umírání, ale když je to někdo, kdo kdysi žil a dýchal ve vaší blízkosti, vždycky vám to sebere půdu pod nohama. Rosa viděla oba Holtzapfelovic kluky vyrůstat.

Zestárlý mladík kdovíjak dokázal vypočítat, co se stalo, a neztratit hlavu. „Byl jsem zrovna v jednom baráku, co jsme používali jako špitál, když ho přinesli. Bylo to týden předtím, než jsem měl jet domů. Tři dny z toho týdne jsem strávil u jeho postele, a pak umřel…“

„To je mi líto.“ Ta slova jako by ani nevyšla z Rosiných úst. Toho večera stál za Liesel Memingerovou někdo jiný, ale ona se neodvážila ohlédnout.

„Prosím vás,“ zarazil ji Michael. „Už nic neříkejte. Můžu děvče odvést na předčítání? Pochybuju, že to máma uslyší, ale poslala si pro ni.“

„Ano, ať jde.“

Byli už na půl cesty na ulici, když si Michael Holtzapfel na něco vzpomněl a vrátil se. „Roso?“ Po chvilce čekání máma zas otevřela dveře dokořán. „Slyšel jsem, že je tam váš syn. V Rusku. Padnul jsem tam na někoho z Molchingu a ten to říkal. Ale to už určitě víte.“

Rosa se ho pokusila zadržet. Dohnala ho a chytila za rukáv. „Ne. Jednoho dne se sebral a už se nevrátil. Snažili jsme se ho najít, ale potom, stalo se toho tolik, bylo…“

Michael Holtzapfel byl rozhodnutý uniknout. Poslední, co by chtěl slyšet, byl další uvzlykaný příběh. Odtáhl se a řekl: „Pokud já vím, je naživu.“ Došel k Liesel, která stála u branky, ale dívka s ním k vedlejšímu vchodu nešla. Dívala se Rose do obličeje. Zvedal se a propadal současně.

„Mami?“

Rosa zvedla ruku. „Běž.“

Liesel čekala.

„Řekla jsem běž.“

Když navráceného vojáka dohnala, pokusil se o rozhovor. Určitě litoval slovní chyby, které se dopustil s Rosou, a snažil se ji pohřbít pod dalšími slovy. Zvedl ovázanou ruku a řekl: „Pořád to krvácí, nemůžu to zastavit.“ Když vstoupili do Holtzapfelovic kuchyně, byla Liesel vlastně ráda. Čím dřív začne předčítání, tím líp.

Frau Holtzapfelová tam seděla s vlhkými drátěnými prameny v obličeji.

Její syn byl mrtvý.

Ale to byla jen část pravdy.

Nikdy se nedozví, jak to vlastně bylo, ale povím vám bez ptaní, že mezi námi je někdo, kdo to ví. Já zřejmě vždycky vím, co se stalo, když je u toho sníh a pušky a rozličná zmatení lidského jazyka.

Když si podle slov zlodějky knih představuju kuchyň Frau Holtzapfelové, nevidím kamna nebo vařečky nebo čerpadlo na vodu, nic takového. Aspoň ne v první řadě. Vidím ruskou zimu a sníh padající ze stropu a osud druhého syna Frau Holtzapfelové.

Jmenoval se Robert, a stalo se mu tohle.

 MALÝ VÁLEČNÝ PŘÍBĚH 

Výbuch mu utrhl holeně a pak umřel

před očima svého bratra, ve studeném,

smradlavém špitále.

Bylo to v Rusku, 5. ledna 1943, v obyčejný ledový den. Všude po městě a po sněhu byli mrtví Rusové a Němci. Ti, kdo zbyli, pálili do prázdných stránek před sebou. Proplétaly se tu tři jazyky. Ruština, palba, němčina.

Procházela jsem mezi padlými dušemi, a jeden muž říkal: „Zebe mě v žaludku.“ Opakoval to ještě mockrát. Přestože byl v šoku, plazil se směrem k temnému, znetvořenému tvorovi, sedícímu a odtékajícímu do sněhu. Když se k němu voják se zraněním v břiše dostal, uviděl, že je to Robert Holtzapfel. Ruce měl obalené spečenou krví, přihraboval si sníh na místo kousek pod koleny, kde mu poslední výbuch odsekl nohy. Horké ruce a rudý křik.

Ze země stoupala pára. Vidět a cítit zahnívající sníh

„To jsem já,“ říkal mu voják. „Pieter.“ Přitáhl se o pár centimetrů blíž.

„Pieter?“ ptal se Robert slábnoucím hlasem. Určitě cítil, že jsem poblíž.

Podruhé. „Pieter?“

Umírající kdovíproč vždycky kladou otázky, na které znají odpověď. Snad je to proto, že tak mohou umřít a nemýlit se.

Všechny hlasy náhle zněly stejně.

Robert Holtzapfel se zhroutil na pravý bok, na studenou, kouřící zem.

Vím jistě, že čekal, že se se mnou setká hned tehdy a tam.

Nesetkal.

Toho mladého Němce jsem si naneštěstí pro něj nevzala toho odpoledne. Překročila jsem ho, jiné ubohé duše v náručí, a vydala jsem se zpátky k Rusům.

Cestovala jsem tam a zpátky.

Demontovaní muži.

Nebyla to žádná lyžovačka, to vám povím.

Jak Michael řekl matce, trvalo tři velmi dlouhé dny, než jsem si přišla pro vojáka, který nechal u Stalingradu nohy. Zašla jsem do toho dočasného špitálu, vždyť se mi dostalo naléhavého pozvání; a otřásla jsem se nad tím smradem.

Muž se zafačovanou rukou říkal němému vojákovi se šokovanou tváří, že bude žít. „Brzo pojedeš domů,“ konejšil ho.

Ano, domů, pomyslela jsem si. Nadobro.

„Počkám na tebe,“ pokračoval. „Měl jsem jet koncem týdne, ale počkám.“

Vzala jsem si duši Roberta Holtzapfela, když byl jeho bratr vprostřed další věty.

Obvykle se musím trochu snažit, abych uviděla skrz strop, když jsem někde v místnosti, ale zrovna v téhle budově jsem měla štěstí. Střecha byla na jednom místě poničená, takže jsem uviděla přímo nahoru. Michael Holtzapfel metr ode mě ještě mluvil. Snažila jsem se nevšímat si ho a soustředit se na otvor nad sebou. Obloha byla bílá, ale rychle upadala. Jako obvykle se z ní stával nezměrný povlak proti prachu. Prosakovala jím krev, a v mracích byly špinavé ostrůvky, jako otisky bot v tajícím sněhu.

Otisky bot? zeptáte se.

Ano, říkám si, čí by asi tak mohly být.

Liesel četla v kuchyni Frau Holtzapfelové. Neslyšené stránky se jedna po druhé brodily kolem, a pokud jde o mě, scenérie Ruska před mýma očima vybledla, ale sněžení ze stropu ne a ne ustat. Konvice je zasněžená, stejně tak stůl. I lidé nosí na hlavách a ramenou sněhové záplaty.

Bratr se třese.

Žena pláče.

A dívka čte dál, protože od toho tam je a je dobré být k něčemu dobrý v dozvucích stalingradských sněhů.

NESTÁRNOUCÍ BRATR

Liesel Memingerové chybělo jen pár týdnů do čtrnáctých narozenin.

Její táta byl pořád pryč.

Měla za sebou další tři předčítací setkání se zničenou ženou. Už hodně nocí se dívala, jak Rosa sedí s akordeonem na klíně a modlí se, bradu na měchu.

Tak teď, pomyslela si, už je načase. Obvykle ji rozveselilo kradení, ale tenhle den to bude vracení.

Sáhla pod postel a vytáhla podnos. Co nejrychleji ho v kuchyni omyla a vydala se ven. Bylo příjemné procházet Molchingem. Vzduch byl ostrý a pevný, jako Watschen z ruky sadistické učitelky nebo jeptišky. Jediný zvuk, který se na Münchener Straße ozýval, vydávaly její boty.

Když překročila řeku, vyvstaly za mraky zvěsti o slunci.

Vyšla schody u čísla 8 na Grande Straße, nechala podnos u dveří a zaklepala; když se dveře otevřely, byla už dívka za rohem. Liesel se neohlédla, ale věděla, že kdyby to udělala, uviděla by znovu u paty schodiště svého bratra, s kolenem dočista zhojeným. Slyšela dokonce i jeho hlas.

„To už je lepší, Liesel.“

*

S velkým smutkem si uvědomila, že jejímu bratrovi bude už navždycky šest, ale jak se té představy přidržela, pokusila se i o úsměv.

Zůstala stát u Amperu, na mostě, kde stával a opíral se její táta.

Usmívala se a usmívala, a když to bylo všechno venku, šla domů, a bratr už se jí nikdy nevyšplhal do spaní. V mnoha směrech jí chyběl, ale po jeho mrtvolných očích na podlaze vlaku nebo po zvuku zabijáckého kašle se jí stýskat nebude.

Tu noc ležela zlodějka knih v posteli, a chlapec za ní přišel jen na tu chvíli, než zavřela oči. Byl jen jedním z účinkujících, protože v tom pokoji Liesel vždycky někdo navštěvoval. Stál tam její táta a říkal jí, že už je z ní napůl ženská. V koutě Max sepisoval Česačku slov. Ve dveřích stál nahý Rudy. Občas tam na peróně vedle postele stanula její matka. A kdesi daleko v pokoji, který se táhl jako most k bezejmennému městu, si její bratr Werner hrál ve hřbitovním sněhu.

Chodbou k ní jako metronom jejích vidění doléhalo Rosino chrápání, a Liesel tam ležela bdělá a obklopená ze všech stran, ale zároveň měla na paměti větu ze své nejnovější knihy.

 POSLEDNÍ CIZINKA MEZI LIDMI, STRANA 38 

Ulice byla plná lidí, ale ani kdyby byla

prázdná, nemohla by být cizinka víc sama.

Když přišlo ráno, vidění byla pryč a Liesel z obývacího pokoje slyšela tichou recitaci. Rosa tam seděla i s harmonikou a modlila se.

„Dej, ať se vrátí živí,“ opakovala. „Prosím, Pane, prosím. Všichni.“ Dokonce i vrásky kolem jejích očí spínaly ruce.

Od té harmoniky musela být celá bolavá, ale zůstávala, jak byla.

Rosa o těchhle okamžicích Hansovi nikdy neřekne; ale Liesel věřila, že právě tyhle modlitby musely tátovi pomoct přežít tu nehodu u LSE v Essenu. A jestli nepomohly, každopádně nemohly být na škodu.

NEHODA

Bylo překvapivě krásnu odpoledne a muži šplhali na korbu náklaďáku. Hans Hubermann se zrovna posadil na přidělené sedadlo. Nad ním se tyčil Reinhold Zucker.

„Uhni,“ dožadoval se.

„Bitte? Prosím?“

Zucker se hrbil pod stropem vozidla. „Povídám uhni, Arschloch.“ Do čela mu v chuchvalcích přepadal umaštěný prales ofiny. „Vyměníme si místa.“

Hanse to mátlo. Zadní sedadlo bylo nejspíš nejnepohodlnější ze všech. Nejvíc tam táhlo, byla tam největší zima. „Proč?“

„To je fuk.“ Zucker ztrácel trpělivost. „Třeba chci první vypadnout a jít na hajzl.“

Hans si rychle všiml, že zbytek jednotky už tu ubohou tahanici dvou údajně dospělých mužů sleduje. Nechtěl se vzdát, ale nechtěl být ani malicherný. Navíc za sebou měli únavnou šichtu a jemu už nezbývala energie na hádky. Se sehnutými zády se přesunul blíž k předku vozu, k prázdnému sedadlu uprostřed.

„Proč tomu Scheißkopfovi ustupuješ?“ zeptal se ho muž vedle něj.

Hans škrtl sirkou a nabídl mu šluka. „Foukalo mi tam do uší.“

*

Olivově zelený náklaďák ujížděl do tábora nějakých patnáct kilometrů odtud. Brunnenweg zrovna vykládal vtip o nějaké francouzské servírce, a v tu chvíli prasklo levé přední kolo a řidičovi se to vymklo z rukou. Auto se několikrát převrátilo, a muži nadávali, kutáleli se a spolu s nimi vzduch, světlo, smetí a tabák. Šmátrali po něčem, čeho by se mohli přidržet, a modré nebe venku bylo chvíli stropem a chvíli podlahou.

Když bylo po všem, byli všichni natlačení u pravé stěny náklaďáku, obličeje zaklíněné do špinavých uniforem kolem. Kolovaly otázky po zdraví, a pak jeden z nich, Eddie Alma, začal křičet: „Sundejte ze mě toho hajzla!“ Řekl to třikrát, a rychle. Díval se přímo do nehnutých očí Reinholda Zuckera.

 ŠKODY, ESSEN 

Šest mužů popálených od cigaret.

Dvě zlomené ruce.

Několik zlomených prstů.

Zlomená noha Hanse Hubermanna.

Zlomený vaz Reinholda Zuckera, prasklý

takřka ve spojnici jeho ušních boltců.

Vytahali se navzájem ven, až na korbě zůstala jen mrtvola.

Řidič, Helmut Brohmann, seděl na zemi a škrábal se na hlavě. „To ta guma,“ vysvětloval. „Prostě bouchla.“ Několik chlapů tam sedělo s ním a ozvěnou opakovali, že to nebyla jeho vina. Ostatní popocházeli kolem a kouřili a vyptávali se jeden druhého, jestli jsou podle nich zranění tak vážně, aby je zprostili služby. U zádi auta se shromáždila jiná skupinka a prohlížela si tělo.

O kus dál, pod stromem, se noha Hanse Hubermanna ještě pořád otevírala tenkým pásem intenzivní bolesti. „Měl jsem to být já,“ prohlásil.

„Cože?“ zavolal od auta četař.

„Seděl na mém místě.“

*

Helmut Brohmann vzal rozum do hrsti a vlezl do kabiny. Vleže se pokusil nastartovat, ale motor ani neškytl. Poslali pro jiný náklaďák, a taky pro sanitku. Sanitka nepřijela.

„Víte, co to znamená, ne?“ zeptal se Boris Schipper. Věděli.

Když pokračovali ve zpáteční cestě do tábora, jeden každý se snažili nedívat se dolů na škleb otevřených úst Reinholda Zuckera. „Já vám říkal, abysme ho položili obličejem dolů,“ připomněl někdo. Párkrát se stalo, že se někdo z nich prostě zapomněl a opřel si o mrtvolu nohu. Jakmile byli na místě, snažili se všichni vyhnout se nutnosti vytáhnout jeho tělo z auta. Když to bylo hotovo, pokusil se Hans Hubermann o pár zkratkovitých kroků, a pak mu bolest zpřelámala nohu a složila ho na zem.

Hodinu nato ho prohlédl lékař a oznámil mu, že noha je na každý pád zlomená. Četař, který byl u toho, se postavil a pousmál.

„No, Hubermann, vypadá to, že jste z toho venku, co?“ Kroutil hlavou s kulatým obličejem, pokuřoval a vypočítával, co se bude dít teď. „Vy si vorazíte. Mě se budou ptát, co s váma. A já jim povím, že jste se tady činil.“ Vyfoukl další kouř. „A taky jim řeknu, že už nejste způsobilej pro práci v LSE a že by vás měli poslat zpátky do Mnichova, dělat někde v kanclu nebo kde je potřeba nějaký uklízení. Co vy na to?“

Hans nedokázal potlačit úsměv, který se mu vkrádal do bolestné grimasy. „To by se mi líbilo, pane četaři,“ odpověděl.

Boris Schipper dokouřil. „Aby ne. Máte štěstí, že pro vás mám slabost, Hubermann. Máte štěstí, že jste fajn chlap, a že nejste škrt na cigarety.“

Ve vedlejší místnosti zatím chystali sádru.

HOŘKÁ PACHUŤ OTÁZEK

Asi týden po Lieseliných narozeninách uprostřed února dostaly s Rosou konečně od Hanse Hubermanna podrobný dopis. Liesel od dopisní schránky doběhla do domu a tam ho ukázala mámě. Rosa jí nařídila, ať ho čte nahlas, a ani jedna nedokázala potlačit rozrušení, když Liesel četla o jeho zlomené noze. Omráčilo ji to natolik, že další větu bezhlesně přečetla jen pro sebe.

„Co je tam?“ tlačila na ni Rosa. „Saumensch?“

Liesel vzhlédla od dopisu a neměla daleko ke křiku. Četař dodržel slovo. „Jede domů, mami. Táta jede domů!“

Objaly se v kuchyni a dopis zmuchlaly mezi svými těly. Zlomená noha byla rozhodně důvod k oslavě.

Když Liesel tu novinku donesla k sousedům, byla Barbara Steinerová nadšená. Hladila děvče po pažích a svolala i zbytek rodiny. Z kuchyně to vypadalo, že fakt, že se Hans Hubermann vrací domů, celou Steinerovic domácnost rozradostnil. Rudy se usmíval a chechtal, ale Liesel viděla, že se musí snažit. Vždyť i ona cítila tu hořkou pachuť otázek v jeho ústech.

Proč on?

Proč Hans Hubermann, a Alex Steiner ne?

V tom měl tedy pravdu.

JEDEN VERCAJK, JEDEN KRVÁCEJÍCÍ MUŽ, JEDEN MEDVÍDEK

Od té doby, co jeho táta musel minulý říjen narukovat, v Rudym utěšeně narůstal vztek. Nepotřeboval víc než tu novinku o návratu Hanse Hubermanna, aby podnikl další kroky. Liesel o tom nic neřekl. Nestěžoval si, že to není fér. Rozhodl se jednat.

V obvyklém zlodějském čase, za tmavnoucího odpoledne si po Himmelstraße nesl plechovou schránku.

 RUDYHO VERCAJK 

Byla strakatě červená, dlouhá jako

přerostlá krabice na boty. Obsahovala

následující:

rezatý kapesní nůž – 1 ks

malá baterka – 1 ks

kladivo – 2 ks

(jedno střední, jedno malé)

ručník – 1 ks

šroubovák – 3 ks

(různé velikosti)

lyžařská kukla – 1 ks

čisté ponožky – 1 pár

plyšový medvídek – 1 ks

Liesel ho uviděla oknem kuchyně – jeho odhodlanou chůzi, jeho rozhodný obličej, přesně jako ten den, kdy se vypravil hledat svého otce. Vší silou svíral rukojeť, každý jeho pohyb byl toporný vzteky.

Zlodějka upustila utěrku a místo ní se chytila jediné myšlenky.

Jde krást.

Vyběhla za ním.

„Rudy, kam jdeš?“

Rudy šel prostě dál a mluvil do chladného vzduchu před sebou. Kousek od činžáku Tommyho Müllera řekl. „Víš co, Liesel, něco mě napadlo. Ty nejsi žádná zlodějka,“ ale odpovědět ji nenechal. „Ta ženská tě dovnitř pouští. Vždyť ti tam dokonce nechala rohlíčky, prokristapána. To podle mě není žádný kradení. Krade armáda. Jako když ti odvedli tátu, a mně taky.“ Kopnul do kamínku a ten zazvonil o branku. Zrychlil. „Nahoře na Grande Straße, na Gelbe Straße, na Heide Straße je spousta zazobanejch nácků.“

Liesel se dokázala soustředit jen na to, aby mu stačila. Minuli už obchod Frau Dillerové a zašli už pěkně daleko do Münchener Straße. „Rudy –“

„Jaký to vlastně je?“

„Jaký je co?“

„Když sebereš nějakou tu knížku?“

V tu chvíli se rozhodla zůstat stát. Jestli chce odpověď, ať se pro ni pěkně vrátí, což taky udělal. „No?“ Jenže odpověděl zase Rudy, ještě než stačila Liesel otevřít pusu. „Je to dobrý, že jo? Ukrást zas něco jim.“

Liesel se násilím zaměřila na jeho vercajk, doufala, že ho zpomalí. „Co v tom máš?“

Sehnul se a schránku otevřel.

Zdálo se, že se to všechno k něčemu hodí, až na toho medvídka.

*

Šli dál a Rudy jí obšírně vykládal o svém vercajku a k čemu má každý jednotlivý předmět. Kladiva byla třeba na rozbíjení oken a do ručníku se měla zabalit, aby se ztlumil hluk.

„A co ten medvěd?“

Patřil Anně-Marii Steinerové a nebyl větší než Lieseliny knihy. Srst měl odranou a střapatou. Oči i uši mu museli zas a znovu přišívat, ale i tak vypadal přátelsky.

„Tohle,“ vysvětloval Rudy, „je mistrovskej tah. To kdybysem byl vevnitř a přišlo tam dítě. Dám mu ho a to ho uklidní.“

„A co máš v plánu krást?“

Pokrčil rameny. „Peníze, jídlo, šperky. Co mi přijde pod ruku.“ Znělo to docela jednoduše.

O patnáct minut později si Liesel všimla náhlého ticha v jeho tváři a pochopila, že Rudy neukradne nic. Odhodlání bylo pryč, a i když ještě viděl vysněnou slávu zlodějství, jí bylo jasné, že už tomu sám nevěří. Snažil se tomu věřit, a to není nikdy dobré znamení. Zločinecká gloriola se mu před očima rozplývala, a jak obhlíželi domy a jejich kroky zvolňovaly, pocítila Liesel ryzí a smutnou úlevu.

To bylo na Gelbe Straße.

Trčely tam vesměs temné a obrovské domy.

Rudy se zul a vzal boty do levé ruky. V pravé ruce držel vercajk.

Mezi mraky byl vidět měsíc. Snad kilometr světla.

„Na co čekám?“ zeptal se, ale Liesel neodpověděla. Rudy otevřel znova ústa, ale beze slova. Položil schránku s nářadím na zem a posadil se na ni.

Ponožky sákly vlhkostí a chladem.

„Ještě že máš mezi vercajkem čistý,“ nadhodila Liesel; viděla, jak se Rudy přemáhá, aby se nerozesmál.

*

Rudy se posunul a otočil se na druhou stranu, takže tam teď bylo místo i pro Liesel.

Zlodějka knih a její nejlepší kamarád seděli zády k sobě na strakatě červené schránce s nářadím uprostřed ulice. Dívali se každý jiným směrem a chvíli tak zůstali. Když pak vstali a vydali se domů, Rudy si přezul ponožky a nechal ty první ležet na silnici. Dárek, rozhodl, pro Gelbe Straße.

 PRAVDA VYSLOVENÁ RUDYM STEINEREM 

„Asi mi jde líp někde věci nechávat,

než je krást.“

Pár týdnů nato se vercajk aspoň trochu uplatnil. Rudy skříňku zbavil kladiv a šroubováků a místo toho v ní uskladnil mnohé ze Steinerovic cenností pro případ dalšího náletu. Jediná položka, která zůstala, byl plyšový medvídek.

Devátého března opustil Rudy dům i s ní, protože sirény opět daly Molchingu pocítit svou přítomnost.

Steinerovi pospíchali po Himmelstraße, a Michael Holtzapfel zatím divoce bušil na dveře Rosy Hubermannové. Když Rosa i s Liesel vyšly ven, předal jim svůj problém. „Moje matka,“ řekl, a na obvaze měl stále patrné krvavé švestky. „Nechce jít ven. Sedí v kuchyni u stolu.“

Týdny plynuly, ale Frau Holtzapfelová se ani nezačala zotavovat. Když jí Liesel přišla předčítat, strávila žena většinu času zíráním z okna. Její slova byla tichá, bezmála nehybná. Všechna krutost a výtky se jí z tváře vyrvaly. To Michael se obvykle s Liesel loučil nebo jí předával kávu a děkoval jí. A teď tohle.

Rosa se dala do díla.

Kolébavě se prosmýkla brankou a postavila se do otevřených dveří. „Holtzapfelová! Mazejte ven, krávo pitomá!“ Takt nebyl nikdy silnou stránkou Rosy Hubermannové. „Jestli nezvednete zadek, pojdeme tady venku všichni!“ Otočila se a přehlédla bezmocné postavy na cestičce. Kvílení sirény právě ustalo. „Co teď?“

Michael rozpačitě, zmateně pokrčil rameny. Liesel pustila tašku s knížkami a došla k němu. Překřikovala nástup další sirény. „Můžu tam?“ Na odpověď ale nečekala. Přeběhla krátkou cestičku a protáhla se kolem mámy.

Frau Holtzapfelová seděla nehnutě u stolu.

Co jí mám říct? přemýšlela Liesel.

Jak s ní pohnu?

Když se sirény nadechly, uslyšela Rosin křik. „Nech ji tam, Liesel, jestli chce umřít, je to její věc,“ ale pak sirény zase navázaly. Natáhly se dolů a odhodily její hlas.

Zbýval jen hluk a dívka a drátěná žena.

„Frau Holtzapfelová, prosím.“

Docela jako při svém rozhovoru s Ilsou Hermannovou v rohlíčkový den měla u konečků prstů množství slov a vět. S tím rozdílem, že dneska u toho byly i bomby. Dneska to bylo trošičku naléhavější.

 MOŽNOSTI 

Musíme jít, Frau Holtzapfelová.

Frau Holtzapfelová, když tu

zůstaneme, tak umřeme.

Pořád máte ještě jednoho syna.

Všichni na vás čekají.

Bomby vám utrhnou hlavu.

Jestli nepůjdete, tak už vám nikdy

nebudu číst, takže přijdete

o jedinou opravdovou

kamarádku.

Zkusila to s tou poslední větou, vykřikovala slova přes sirénu. Ruce měla přirostlé ke stolu.

Žena vzhlédla a rozhodla se. Ani se nepohnula.

Liesel šla. Vytrhla se ze stolu a vyběhla z domu.

Rosa jí přidržela branku a vyběhly k domu číslo 45. Oněmělý Michael Holtzapfel zůstal trčet na Himmelstraße.

„No tak!“ zapřísahala ho Rosa, ale navrácený voják váhal. Už už se vracel do domu, když ho cosi otočilo zpět. Jen zraněnou rukou vězel v brance, a pak se zahanbeně odtrhl a šel za nimi.

Všichni se zas a zase ohlíželi, ale Frau Holtzapfelová pořád nikde.

Ulice se zdála tak široká. Když do vzduchu vyprchala závěrečná siréna, poslední tři lidé, kteří zůstali na Himmelstraße, dorazili do Fiedlerovic sklepa.

„Proč vám to tak trvalo?“ zeptal se Rudy. V ruce držel svůj vercajk.

Liesel položila na zem tašku s knížkami a sedla si na ně. „Snažili jsme se dostat sem Frau Holtzapfelovou.“

Rudy se rozhlédl. „A kde teda je?“

„Doma. V kuchyni.“

V nejzazším koutě krytu se roztřeseně hrbil Michael. „Měl jsem tam zůstat,“ říkal. „Měl jsem tam zůstat, měl jsem tam zůstat…“ Hlas měl bezmála nezvučný, ale oči měl hlasitější než kdy jindy. Divoce tepaly v důlcích a on si mačkal zraněnou ruku, až přes obvaz přetékala krev.

Zastavila ho až Rosa.

„Michaeli, prosím tě, ty za to nemůžeš.“

Ale mladý muž, kterému na pravé ruce zůstalo jen málo prstů, nebyl k utišení. Choulil se v Rosiných očích.

„Vysvětlete mi něco,“ prosil, „protože já nedokážu pochopit…“ Zapotácel se a sedl si ke zdi. „Řekněte mi, Roso, jak to, že ona tam sedí a čeká na smrt, a mně se přitom chce žít?“ Krve přibylo. „Proč já chci žít? Neměl bych chtít, ale chci.“

Mladík celé minuty neovladatelně vzlykal, s Rosinou rukou na rameni. Ostatní přihlíželi. Nedokázal přestat, ani když se otevřely a zase zavřely dveře a do krytu vešla Frau Holtzapfelová.

Její syn vzhlédl.

Rosa ustoupila.

Když byli zase spolu, Michael se omluvil. „Promiň, mami, měl jsem tam zůstat s tebou.“

Frau Holtzapfelová to neslyšela. Sedla si vedle svého syna a podepřela mu ovázanou ruku. „Už zase krvácíš,“ řekla a jako ostatní tam seděla a čekala.

Liesel strčila ruku do tašky a přehrabovala se v knížkách.

 BOMBARDOVÁNÍ MNICHOVA, 9. A 10. BŘEZNA 

Noc natahovaly bomby a čtení. Zlodějce

knih vyschlo v ústech, ale pročetla se

pětačtyřiceti stránkami.

Většina dětí usnula a neslyšela sirény navráceného bezpečí. Rodiče je probouzeli a vynášeli je po schodech do temného světa.

V dálce hořely požáry a já posbírala něco přes dvě stovky povražděných duší.

Byla jsem na cestě do Molchingu ještě pro jednu.

Na Himmelstraße bylo čisto.

Sirény se o pár hodin pozdržely, pro případ, že by přišla další hrozba, a aby měl kouř čas vytratit se do atmosféry.

Bettina Steinerová si všimla jiného malého požáru a kouřového odštěpku o kus dál, poblíž Amperu. Rozplýval se ve vzduchu, a dívenka natáhla prst: „Hele.“

Děvče to možná uvidělo první, ale jednal Rudy. V tom chvatu ani neuvolnil ruku svírající schránku od nářadí, dosprintoval na konec Himmelstraße, vzal to postranními uličkami a už byl pod stromy. Liesel mu byla v patách (když předtím svěřila tašku s knihami divoce protestující Rose) a za ní houf lidí z různých krytů po cestě.

„Rudy, počkej!“

Rudy nečekal.

Jak si razil cestu ke zmírající záři a mlžnému letounu, Liesel jen tu a tam v mezerách mezi stromy zahlédla schránku od vercajku. V kouři na mýtině u řeky vězelo letadlo. Pilot se tam pokusil přistát.

Dvacet metrů před cílem se Rudy zastavil.

Když jsem dorazila já, všimla jsem si ho, stál tam a popadal dech.

Ve tmě byly rozházené stromové údy.

Kolem letadla byly nasypané větvičky a jehličí jako palivo pro oheň. Na levé straně byly v zemi vypálené tři průrvy. Splašené tikání chladnoucího kovu zrychlovalo minuty a vteřiny, až to vypadalo, že už tam stojí celé hodiny. Zástup za nimi narůstal, Liesel se na záda lepil jejich dech a věty.

„Tak co,“ řekl Rudy, „nekouknem se?“

Prošel mezi zbylými stromy k trupu letadla přibitého k zemi. Nos mělo v plynoucí vodě a zohýbaná křídla nechalo za sebou.

Rudy pomalu kroužil kolem, od ocasu a okolo až k pravému boku.

„Jsou tu střepy,“ oznámil. „Všude sklo z kabiny.“

Pak uviděl to tělo.

Rudy Steiner nikdy neviděl takhle bledý obličej.

„Nechoď sem, Liesel,“ ale Liesel šla.

Uviděla tvář nepřátelského pilota tak tak při vědomí, a kolem přihlížely vysoké stromy a hnala se řeka. Letadlo ještě párkrát zakašlalo a hlava uvnitř se převalila zleva doprava. Něco řekl, pochopitelně tomu nemohli rozumět.

„Ježíšmarjájozef,“ zašeptal Rudy. „Žije.“

Schránka od vercajku bouchla o bok letadla a s ní zazněl zvuk dalších lidských hlasů a nohou.

Záře ohně byla ta tam a ráno bylo tiché a černé. Jen kouř ještě někam směřoval, ale i ten se měl brzy vyčerpat.

Stromová stěna držela barvy hořícího Molchingu v uctivé vzdálenosti. Tou dobou už chlapcovy oči přivykly nejen tmě, ale i pilotovu obličeji. Oči připomínaly skvrny od kávy a přes tváře a bradu se táhly rýhy jako podle pravítka. Na prsou mu zkřiva seděla neupravená uniforma.

Navzdory Rudyho varování přišla Liesel ještě blíž, a já vám přísahám, že jsme právě v tu chvíli jedna druhou poznaly.

Já tě znám, pomyslela jsem si.

Vlak a kašlající chlapec. Sníh a dívka celá bez sebe.

Vyrostla jsi, pomyslela jsem si, ale poznávám tě.

Necouvla, nezkoušela mi vzdorovat, ale já vím, že jí něco řeklo, že tam jsem. Cítila snad můj dech? Slyšela můj prokletý, kroužící puls, který se tak jako zločin mele v mé smrtící hrudi? Nevím, ale poznala mě a podívala se mi do tváře a neuhnula očima.

Nebe se začalo vypalovat dosvětla, a my jsme se obě pohnuly. Obě jsme sledovaly, jak chlapec sahá do své schránky od nářadí, probírá se zarámovanými fotografiemi a vytahuje malou vycpanou žlutou hračku.

Opatrně vyšplhal k umírajícímu muži.

Položil usmívajícího se medvěda jemně na pilotovo rameno. Medvěd se špičkou ucha dotýkal jeho hrdla.

Umírající muž ho vdechl. Promluvil. Anglicky řekl: „Děkuju.“ Jak promluvil, jeho pořezání se rozevřela a po hrdle mu klikatě stekla kapička krve.

„Co?“ ptal se ho Rudy. „Was hast du gesagt? Cos říkal?“

Bohužel už jsem ho nenechala odpovědět. Přišel čas, a já se natáhla do kokpitu. Pomalu jsem z pilotovy pomuchlané uniformy vyjmula jeho duši a vyprostila ho z rozbitého letadla. Zástup zněl tichem, když jsem se jím prodírala. Prostrkala jsem se skrz.

Nebe nade mnou se zatmělo – poslední záblesk temnoty – a přísahám, že jsem uviděla černé znamení ve tvaru svastiky. Nepořádně se tam nahoře poflakovalo.

„Heil Hitler,“ pozdravila jsem, ale tou dobou už jsem byla mezi stromy. Za mnou si hověl na mrtvém rameni plyšový medvěd. Pod větvemi stála citrónová svíčka. V náruči jsem měla pilotovu duši.

Asi by bylo spravedlivé říct, že za ty roky Hitlerova panování nedokázal nikdo Führerovi sloužit věrněji než já. Lidi nemají takové srdce jako já. Lidské srdce je čára, ale moje je jako kruh, a já mám nevyčerpatelnou schopnost být v pravý čas na správném místě. Následkem toho nacházím znova a znova lidi v jejich nejlepší i nejhorší podobě. Vidím jejich ošklivost i jejich krásu, a divím se, jak může mít tatáž věc obojí tvář. A i tak mají něco, co jim závidím. Když nic jiného, mají lidi dost rozumu na to, aby umřeli.

NÁVRAT DOMŮ

Byl to čas krvácení čas rozbitých letadel a plyšových medvídků, ale pro zlodějku knih měla první čtvrtina roku 1943 skončit v pozitivním naladění.

Na začátku dubna zkrátili Hansi Hubermannovi sádru ke koleni a on nastoupil na vlak do Mnichova. Dostal týden na zotavenou doma, než vstoupí do řad armádních škrabáků ve městě. Bude pomáhat s papírováním souvisejícím s úklidem mnichovských továren, domů, kostelů a nemocnic. Až čas ukáže, jestli ho pošlou ven na opravy. Bude záležet na tom, v jakém stavu bude jeho noha a v jakém město.

Když dojel domů, byla už tma. Bylo to o den později, než se čekalo, protože vlak se opozdil kvůli hrozbě náletů. Stál před dveřmi domu 33 na Himmelstraße. Sevřel ruku v pěst.

Před čtyřmi lety tudy vlákali dovnitř Liesel Memingerovou, když se tu poprvé objevila. Stál tu Max Vandenburg s klíčem zahryzlým do dlaně. Teď byl na řadě Hans Hubermann. Zabušil čtyřikrát, a otevřela mu zlodějka knih.

„Tati, tati.“

Musela to říct stokrát, když ho v kuchyni objímala a nechtěla pustit.

*

Později, když se najedli, seděli dlouho do noci u kuchyňského stolu a Hans své ženě a Liesel Memingerové všechno vyprávěl. Vykládal o LSE a ulicích plných kouře a nešťastných, ztracených, bloudících duších. A o Reinholdu Zuckerovi. Ubohý trouba Reinhold Zucker. Trvalo to celé hodiny.

V jednu ráno šla Liesel spát a táta za ní přišel a posadil se k ní, jak to dělával. Několikrát se probudila, aby viděla, jestli tam je, a on ji ani jednou nezklamal.

Noc byla klidná.

Postel byla hřejivá a měkká samou spokojeností.

Ano, pro Liesel Memingerovou to byla báječná noc, a klid, teplo a měkkost zůstanou ještě asi tři měsíce.

Jenomže její příběh potrvá ještě šest měsíců.

ČÁST DESÁTÁ



Zlodějka knih

ve které se objevuje:

konec světa – 98. den – válečník –

cesta slov – strnulá dívka –

doznání – černá knížečka od ilsy

hermannové – několik letadel

s hrudními koši – a pálící sněhové

vločky

KONEC SVĚTA

(část první)

Opět vám nabízím možnost nahlédnout letmo na konec. Možná by to mohlo zmírnit otřes, který pak přijde, možná je to proto, abych se sama lépe připravila na to, až vám to povím. Tak či tak vás musím informovat, že když pro Liesel Memingerovou skončil svět, na Himmelstraße pršelo.

Z nebe kapalo.

Jako z kohoutku, který se nějaké dítě ze všech sil snažilo utáhnout, ale úplně se mu to nepodařilo. Ty kapky byly ze začátku studené. Cítila jsem je na rukou, když jsem šla středem ulice a míjela krám Frau Dillerové.

Slyšela jsem je nad sebou.

Skrz přehoz nebe; vzhlédla jsem a uviděla letadlové plechovky. Sledovala jsem, jak se jim otevírají břicha a jak nenuceně shazují bomby. Pochopitelně padaly mimo cíl. Mimo cíl padaly často.

 MALÁ SMUTNÁ NADĚJE 

Himmelstraße nikdo bombardovat nechtěl.

Nikdo by přece nechtěl bombardovat

místo, které se jmenuje po nebi,

nebo ano?

Nebo ano?

Bomby padaly a brzo se měla oblaka péct a studené kapky proměnit v popel. Zemi skropí horké sněhové vločky.

Stručně řečeno, Himmelstraße srovnali se zemí.

Domy byly spláchnuty z jedné strany ulice ke druhé. Na roztříštěné podlaze dostala nakládačku zarámovaná fotografie Führera. Tvářil se na ní nesmírně vážně, ale nepřestával se usmívat, tím svým seriózním způsobem. Věděl něco, co my ne. Jenže já jsem věděla něco, co nevěděl on. A lidi zatím spali.

Rudy Steiner spal. Máma a táta spali. Frau Holtzapfelová, Frau Dillerová. Tommy Müller. Všichni spali. Všichni umřeli.

Přežila jediná osoba.

Přežila, protože seděla ve sklepě a pročítala se příběhem svého života a opravovala chyby. Tu místnost už kdysi shledali příliš mělkou na kryt, ale té noci, 7. října, postačila. K zemi klusaly skořápky vraků a pár hodin nato, když se v Molchingu rozhostilo podivné, zanedbané ticho, muži z místní LSE něco uslyšeli. Ozvěnu. Někde dole klepala dívka tužkou do plechovky od barvy.

Všichni všeho nechali, uši i těla napjaté, a když se to ozvalo zas, začali kopat.

 SEZNAM VĚCÍ PODÁVANÝCH Z RUKY DO RUKY 

Hroudy betonu a střešní tašky.

Kus zdi s namalovaným kapajícím

sluncem. Nešťastně vyhlížející akordeon,

vykukující vykousaným pouzdrem.

Všechno to vyházeli nahoru.

Odstranili další kus rozbité zdi a jeden z nich uviděl vlasy zlodějky knih.

Ten muž se uměl tak hezky smát. Právě porodil novorozeně. „To snad není možný, ona žije!“

Takovou radost měli ti klopýtající, hulákající muži, a já přitom nemohla jejich nadšení zcela sdílet.

O něco dřív jsem v jedné ruce držela jejího tátu a v druhé mámu. Obě duše byly tak měkké.

O kus dál položili jejich těla k ostatním. Tátovy krásné stříbrné oči už začaly rezavět, a máminy lepenkové rty zůstaly pootevřené, nejspíš ve tvaru nedokončeného zachrápání.

Ruce zachránců pomohly Liesel ven a oprášily jí z oblečení drobty suti. „Děvče,“ řekli jí, „sirény se zpozdily. Cos dělala v tom sklepě? Jak jsi to věděla?“

Nevšimli si, že dívka ještě pořád svírá knihu. Odpověděla výkřikem. Do morku kostí pronikající křik živého.

„Tati!“

Podruhé. Tvář se jí zkrabatila, když dosáhla do vyšší tóniny víc zahlcené panikou. „Tati, tati!“

Podávali si ji a ona křičela, kvílela a plakala. Nevěděla ještě, jestli třeba není zraněná, protože se dál drala ven a pátrala a volala a ještě víc naříkala.

Pořád svírala tu knížku.

Zoufale se držela slov, která jí zachránila život.

DEVADESÁTÝ OSMÝ DEN

Prvních devadesát sedm dní po tom, co se Hans Hubermann v dubnu 1943 vrátil, bylo všechno fajn. Často se při různých příležitostech zabýval úvahami o synovi, bojujícím u Stalingradu, ale vždycky doufal, že kluk má v krvi něco z jeho štěstí.

Třetího večera, co byl doma, zahrál v kuchyni na harmoniku. Slib je slib. Muzika, polévka, vtipy a smích čtrnáctileté dívky.

„Saumensch,“ napomínala ji máma, „přestaň se tak chechtat. Zas tak vtipný ty jeho fórky nejsou. A ještě jsou sprostý…“

Po týdnu nastoupil Hans zase službu, odjel do města do jedné z armádních kanceláří. Vykládal, že tam dostávají dobré příděly cigaret i jídla, a občas mohl domů přivézt trochu sušenek nebo marmelády. Bylo to jako za starých dobrých časů.

V květnu menší nálet. Sem tam nějaké to Heil Hitler a všechno bylo fajn.

Až do dne číslo devadesát osm.

 KRÁTKÉ PROHLÁŠENÍ STARÉ ŽENY 

Říkala to na Münchener Straße:

„Ježíšmarjájozef, kéž by je tudy nevodili.

Ty ubožáci židovský, ty nesou smůlu.

Špatný znamení. Jak je vidím, tak vím,

že je s náma ámen.“

Byla to stejná stará dáma, která Židy ohlašovala, když je Liesel viděla poprvé. Takhle u země měla tvář jako sušenou švestku, ale papírově bílou. Oči měly tmavomodrou barvu žil. A její předpověď byla naprosto přesná.

V samém srdci léta se Molchingu dostalo další předzvěsti věcí příštích. Přiblížila se na dohled, jako se blížila vždycky. Nejdřív poskakující hlava vojáka a puška propichující vzduch nad ním. Pak odraný řetěz cinkajících Židů.

Jediný rozdíl byl, že tentokrát je vedli z opačné strany. Procházeli tudy do Neblingu, sousedního města, kde měli drhnout ulice a uklízet to, co vojáci uklízet odmítli. Později ten samý den je vedli zase zpátky do lágru, pomalé a unavené, poražené.

A Liesel se zase dívala po Maxi Vandenburgovi a říkala si, že mohl klidně skončit v Dachau bez toho, že by ho vedli Molchingem. Nebyl mezi nimi. Tentokrát ne.

Ale dejte tomu chvilku; jednoho horkého srpnového odpoledne Maxe rozhodně povedou městem spolu s ostatními. Jenomže na rozdíl od nich se nebude dívat na silnici. Nebude jen tak nazdařbůh pokukovat po tribunách Führerova Německa.

 JEDEN ÚDAJ TÝKAJÍCÍ SE MAXE VANDENBURGA 

Bude mezi tvářemi na Münchener Straße

pátrat po dívce, která krade knihy.

Tentokrát, v červenci, v den, který, jak Liesel později spočítala, byl devadesátý osmý po tátově návratu, tam stála a studovala sunoucí se hromadu žalostících Židů – hledala Maxe. Když nic jiného, zmírňovalo to ten bolestný pohled.

To je hrozná myšlenka, napsala pak ve sklepě v Himmelstraße, ale věděla, že je to pravda. Bolest, když se na ně dívá. A co jejich bolest? Bolest klopýtavých bot a mučení a zavírajících se bran lágru?

*

V deseti dnech tudy prošli dvakrát, a brzy nato se ukázalo, že anonymní žena z Münchener Straße s tváří jako sušená švestka měla naprostou pravdu. Utrpení bylo bezpochyby tady, a jestli snad vinili Židy jako jeho prolog nebo předzvěst, měli jako jeho skutečnou příčinu vinit spíš Führera a jeho vpád do Ruska – protože když se později toho července Himmelstraße probudila, byl voják, který se vrátil, nalezen mrtvý. Visel z trámu v prádelně kousek nad obchodem Frau Dillerové. Další lidské kyvadlo. Další zastavené hodiny.

Lhostejný majitel totiž nechal otevřené dveře.

 24. ČERVENCE, 6:03 RÁNO 

V prádelně bylo teplo, trámy byly pevné

a Michael Holtzapfel skočil ze židle

jako z útesu.

Tenkrát mě tolik lidí honilo, volali mě jménem, prosili mě, abych je vzala s sebou. A pak byl malý zlomek těch, kdo mě prostě přivolali a zašeptali sevřeným hlasem.

„Vezmi si mě,“ říkali, a nic je nemohlo zastavit. Byli vyděšení, o to nic, ale nebáli se mě. Báli se, že to podělají a budou muset zase čelit sami sobě, čelit světu a takovým jako vy.

Nemohla jsem nic dělat.

Uměli to na příliš mnoho způsobů, byli příliš vynalézaví – a když to provedli příliš dobře, ať už na to šli, jak chtěli, nebyla jsem s to je odmítnout.

Michael Holtzapfel věděl, co dělá.

Zabil se za to, že chtěl žít.

Liesel Memingerovou jsem pochopitelně celý ten den neviděla. Jak už to bývá, nabádala jsem sama sebe, abych si uvědomila, že mám moc práce na to, abych zůstávala na Himmelstraße a poslouchala nářek. Dost na tom, když mě lidi přistihnou při činu, a tak jsem se jako obvykle rozhodla pro odchod, vstříc slunci v barvě snídaně.

Neslyšela jsem vybuchující hlas starce, který objevil visící tělo, ani zvuk běžících nohou a lapání po dechu, když dorazili další lidé. Neslyšela jsem hubeného kníráče, jak mumlá: „Takové neštěstí, takové neštěstí…“

Neviděla jsem Frau Holtzapfelovou ležící na Himmelstraße, ruce rozpřažené, tvář křičící naprostým zoufalstvím. Ne, všechno jsem to zjistila, až když jsem se tam vrátila o pár měsíců později a přečetla si cosi jménem Zlodějka knih. Odtud jsem pochopila, že na samém konci nevyčerpávala Michaela Holtzapfela zraněná ruka, ani žádné jiné zranění, ale provinění životem.

Dívka zjistila, že v přípravách na svou smrt už nespal, že každá noc byla jako jed. Často si ho představuji, jak leží a nespí, potí se ve sněhových prostěradlech anebo má vidění bratrových utržených nohou. Liesel napsala, že mu párkrát už už pověděla o svém bratrovi, jako Maxovi, jenže mezi vzdáleným pokašláváním a vymazanýma nohama je pořádný rozdíl. Jak byste chtěli utěšit muže, který viděl takové věci? Říct mu snad, že Führer by na něj byl pyšný, že Führer by ho miloval za to, jak si u Stalingradu vedl? Copak byste se mohli něčeho takového opovážit? Mohli jste leda nechat všechno mluvení na něm. Potíž je samozřejmě v tom, že takovíhle lidé si nejdůležitější slova šetří na potom, na čas, kdy je lidé, které kolem sebe mají, ke své smůle najdou. Vzkaz, větu, otázku nebo dopis, jako v červenci 1943 na Himmelstraße.

 MICHAEL HOLTZAPFEL: 

POSLEDNÍ SBOHEM

Milá mámo,

dokážeš mi to někdy odpustit? Už to prostě nemůžu vydržet. Setkám se s Robertem. Je mi fuk, co o tom vykládají ti pitomí katolíci. Pro ty, kdo byli tam co já, musí být v nebi místo. Možná si myslíš, že tě nemám rád, když jsem to udělal, ale mám.

Tvůj Michael

To Hanse Hubermanna požádali, aby to Frau Holtzapfelové řekl. Stál na prahu a ona mu to musela vidět ve tváři. Dva synové v šesti měsících.

Za ním sálalo ranní nebe a drátěná žena se prodrala kolem něj. V slzách doběhla ke shromáždění nahoře na Himmelstraße. Nejméně dvacetkrát ho zavolala jménem, ale Michael tou dobou už odpověděl. Podle zlodějky knih objímala Frau Holtzapfelová mrtvolu skoro hodinu. Pak zas vyšla do oslepujícího slunce na Himmelstraße a sedla si na zem. Jít dál už nedokázala.

Lidé ji zpovzdálí sledovali. Taková věc se lépe dělá z dálky.

Hans Hubermann se posadil k ní.

Položil ruku na její a ona přepadla dozadu, na tvrdou zem.

Nechal její křik naplnit ulici.

O mnoho později ji úzkostlivě starostlivý Hans doprovodil k brance a brankou do domu. A ať se snažím jak chci a pokouším se vidět to jinak, není to nic platné…

Když si představuju tu scénu se zoufalou ženou a vysokým mužem se stříbrnýma očima, v kuchyni v čísle 31 na Himmelstraße ještě stále sněží.

VÁLEČNÍK

Byla cítit čerstvě nařezaná prkna rakve. Černé šaty. Nadité kufry pod očima. Liesel stála na trávníku stejně jako ostatní. Toho odpoledne předčítala Frau Holtzapfelové. Roznašeče snů, toho si sousedka oblíbila.

Celkem vzato to byl vážně náročný den.

 27. ČERVENEC 1943 

Michael Holtzapfel byl pohřben

a zlodějka snů předčítala pozůstalým.

Spojenci bombardovali Hamburk –

a pokud jde o tohle, štěstí, že jsem

tak trochu kouzelnice. Nikdo jiný

by nedokázal v tak krátkém čase

odnést skoro 45 000 lidí.

Ani za milión lidských let.

Tou dobou už začali Němci doopravdy platit. Führerovi se začala třást jeho trudovitá kolínka.

Ale něco tomu jejich Führerovi musím přiznat.

Bez diskuse měl železnou vůli.

Pokud šlo o válčení, nenastalo žádné zmírnění, a nepolevilo likvidování a trestání špíny. Většina lágrů byla sice rozeseta po Evropě, ale pár jich ještě zůstávalo v samotném Německu.

V těchhle táborech ještě pořád nutili spoustu lidí do práce a do pochodu.

Jedním takovým Židem byl i Max Vandenburg.

CESTA SLOV

Přihodilo se to v jednom městečku v srdci Hitlerovy země.

Utěšeně pokračovalo přečerpávání dalšího a dalšího utrpení, a kousek z něj byl doručen právě teď.

Předměstím Mnichova vedli Židy a jedna dospívající dívka provedla cosi nepředstavitelného: prodrala se kupředu, aby mohla jít s nimi. Když ji vojáci odtáhli zpátky a strhli k zemi, znovu vstala. A šla zas.

Poránu bylo horko.

Zas jeden krásný den na přehlídku.

Vojáci a Židé už prošli několika městy a zrovna vcházeli do Molchingu. Je možné, že v lágru bylo víc práce než jindy, možná někteří vězni zemřeli. Ať to mělo jakýkoli důvod, do Dachau šlapal nový houf čerstvých, unavených Židů.

Liesel jako vždycky běžela do Münchener Straße, a táhlo to tam i obvyklé přihlížející.

„Heil Hitler!“

Už zdaleka uslyšela prvního vojáka. Prodírala se davem k němu, aby na procesí viděla. Ten hlas ji ohromil. Proměnil nekonečné nebe ve strop, a slova se odrazila zpátky a dopadla na zem pod belhavé židovské nohy.

Ty jejich oči.

Jeden jako druhý shlíželi na pohybující se ulici, a Liesel si našla místo, odkud měla dobrý výhled, zastavila se a zkoumala je. Procházela tu kartotéku tvář po tváři a zkoušela, jestli se některá shoduje se Židem, který napsal Dohlížitele a Česačku slov. Vlasy jako chmýří, říkala si.

Ne, vlasy jako proutí. Nebudou umyté, tak budou vypadat spíš takhle. Dívej se po vlasech jako proutí a bažinatých očích a rozhořívajících se vousech.

Bože, bylo jich tolik.

Tolik párů umírajících očí a šelestících nohou.

Liesel si je prohlížela, a Maxe Vandenburga nakonec neprozradily rysy jeho tváře. Spíš to, jak se ta tvář chovala – i ona zkoumala zástup. Napjatě soustředěná. Liesel ucítila, jak ustává, když našla tu jedinou tvář, která se dívala přímo na přihlížející Němce. Zkoumala je s takovou cílevědomostí, že si toho lidé vedle zlodějky knih všimli a začali si na něj ukazovat.

„A tenhle na co kouká?“ zeptal se mužský hlas po jejím boku.

Zlodějka knih vstoupila do vozovky.

Žádný pohyb nikdy tolik netížil. Nikdy ve své nedospělé hrudi necítila srdce tak jasně, nikdy nebylo tak veliké.

Popošla dopředu a řekla, velice tiše: „Hledá mě.“

Hlas se jí vytratil a propadl někam dovnitř. Musela ho znovu hledat, natáhnout se až dolů, znovu se naučit mluvit a zavolat ho jménem.

Maxi.

„Maxi, tady jsem!“

Hlasitěji

„Maxi, tady!“

*

Uslyšel ji.

 MAX VANDENBURG, SRPEN 1943 

Vlasy měl jako proutí, přesně jak si

to Liesel představovala, a bažinaté oči

přecházely k ní, rameno na rameno

s ostatními Židy. Když k ní dosáhly,

zaprosily. Do tváře ho škrábaly vousy

a ústa se mu třásla, když vyslovil to slovo,

to jméno, tu dívku.

Liesel.

Liesel setřásla zástup a vstoupila do proudu Židů, proplétala se mezi nimi, až ho mohla levačkou popadnout za paži.

Jeho tvář spadla k ní.

Jeho tvář se natáhla dolů, když zakopla, a ten Žid, sprostý Žid jí pomohl vstát. Stálo ho to všechnu sílu.

„Tady jsem, Maxi,“ řekla zas. „Tady jsem.“

„To je k nevíře…“ Slova Maxi Vandenburgovi odkapávala od úst. „Ty jsi vyrostla.“ V očích měl ukrutný smutek. Měl je nateklé. „Liesel… dostali mě, je to pár měsíců.“ Hlas byl zchromlý, ale dál se vlekl k ní. „Na půl cesty do Stuttgartu.“

Proud Židů byl zevnitř jediná temná pohroma z nohou a rukou. Rozedraných uniforem. Nikdo z vojáků ji zatím neviděl, a Max ji zapřísahal: „Musíš ode mě pryč, Liesel.“ Dokonce se snažil ji odstrčit, ale měla na něj moc velkou sílu. Maxovy vyhladovělé paže s ní nic nezmohly, a ona šla dál, uprostřed špíny, hladu a zmatku.

První voják si jí všiml až po dlouhé řádce kroků.

„Hej!“ zařval. Ukázal karabáčem. „Co tam děláš, holka? Mazej pryč.“

Vůbec si ho nevšímala, a tak voják rukama roztrhal ten lidský slepenec. Odstrkával je a dral se mezi nimi. Tyčil se nad Liesel, ale ona se usilovně snažila jít dál. Všimla si zdušené tváře Maxe Vandenburga. Strach už v ní viděla, ale takovýhle ještě ne.

Voják ji popadl.

Surově ji chytil za šaty.

Cítila kosti jeho prstů, kuličku každého kloubu. Rozškrábl jí kůži. „Řek jsem vypadni!“ zavelel, a už dívku vleče na stranu a hází s ní o zeď přihlížejících Němců. Oteplilo se. Slunce jí spalovalo obličej. Když dopadla, začla se v ní rozrůstat bolest, ale teď už zase stojí na nohou. Vzpamatovávala se a čekala. Opět vešla mezi ně.

Tentokrát se Liesel prodírala zezadu.

Před sebou uviděla nezaměnitelné proutí vlasů, a zas se vydala k nim.

Tentokrát po něm nevztáhla ruce, jen se zastavila. Kdesi uvnitř měla duše slov. Slova vyšplhala ven a postavila se k ní.

„Maxi,“ řekla. Otočil se a na chvilku zavřel oči, zatímco ona mluvila dál. „Byl jednou jeden zvláštní, malý muž.“ Paže měla volně svěšené, ale ruce sevřené v pěst. „Ale byla taky česačka slov.“

Jeden z Židů směřujících do Dachau zůstal stát.

Stál naprosto klidně, ostatní se zasmušile hemžili kolem něj, až ho tam nechali docela samotného. Oči mu vrávoraly, a všechno bylo tak proste. Žid dostal od dívky slova. Slova se na něj vyšplhala.

Když promluvila znovu, z úst jí vyklopýtaly otázky. Do očí se jí snažily vedrat horké slzy, ale ona je ven nepustí. Bude lepší stát tam rezolutně a hrdě. Ať se o všechno postarají slova. „Jsi to vážně ty? zeptal se mladík,“ řekla. „To z tvojí tváře jsem sebral to semínko?“

*

Max Vandenburg zůstal stát.

Neklesl na kolena.

Lidé a Židé a mraky se zastavili. Dívali se.

Max tam stál, díval se nejdřív na dívku a pak se zahleděl přímo do nebe, a nebe bylo širé a modré a velkolepé. Na silnici padaly nahodile, nádherně, těžké sloupy – sluneční světelné pilíře. Mraky se prohnuly v zádech, podívaly se dozadu a zase vyrazily. „Dneska je tak krásný den,“ řekl, a hlas měl na kousíčky. Skvělý den na umírání. Takový den je na umírání skvělý.

Liesel došla k němu. Měla takovou kuráž, že natáhla ruce a podržela v nich jeho zarostlou tvář. „Jsi to vážně ty, Maxi?“

Tak nádherný německý den a jeho pozorný zástup.

Políbil ji do dlaně. „Ano, Liesel, jsem to já,“ a jeho tvář se držela dívčiných rukou a on jí plakal do prstů. Plakal, zatímco se blížili vojáci a skupinka nestydatých Židů tam stála a dívala se.

Vestoje dostal karabáčem.

„Maxi,“ vzlykla dívka.

A pak potichu, zatímco ji vlekli pryč:

Maxi.

Židovský zápasník.

V duchu to všechno vyslovila.

Maxi-taxi. Tak ti přece říkal ve Stuttgartu ten tvůj kamarád, když jste boxovali na ulici, pamatuješ? Tos byl ty, ten kluk s tvrdými pěstmi, a říkal jsi, že až si pro tebe přijde smrt, dáš jí jednu do zubů. Pamatuješ, Maxi? Říkals mi to. Já si to všechno pamatuju…

Pamatuješ se na toho sněhuláka, Maxi?

Pamatuješ?

Ve sklepě?

Pamatuješ na ten bílý mrak s šedivým srdcem?

Občas tam ještě sestupuje Führer a hledá tě. Stýská se mu po tobě. Všem se nám stýská.

Švih. Švih.

*

Karabáč ve vojákově ruce pokračoval v práci. Dopadl Maxovi na tvář. Proťal mu bradu a rozryl krk.

Max se zhroutil na zem a voják se otočil k dívce. Ústa otevřená. Zuby měl bez poskvrnky.

Před očima jí to zakmitlo. Vybavil se jí ten den, kdy chtěla, aby jí Ilsa Hermannová nebo aspoň spolehlivá Rosa nafackovala, a jak to žádná z nich neudělala. Tentokrát ale zklamaná nebyla.

Šleh jí rozřízl kůži na klíční kosti a dosáhl až na lopatku.

„Liesel!“

Věděla, kdo to je.

Jak se voják napřahoval, zahlédla mezerami v zástupu vylekaného Rudyho Steinera. To on na ni volal. Viděla jeho zmučenou tvář a žluté vlasy. „Mazej pryč, Liesel!“

Zlodějka knih nemazala pryč.

Zavřela oči a schytala další pálící pruh, a ještě jeden, a pak se jí tělo sesulo na teplou podlahu silnice. Zahřála ji na tváři.

A přišla další slova, tentokrát od vojáka.

„Steh‘ auf.“

Úsporná věta nebyla určena dívce, ale Židovi. Byla ještě rozvinuta. „Vstávej, ty špinavej hajzle, ty podvraťáku židovskej, dělej, vstávej…“

Max se škrábal na nohy.

Prostě další klik, Maxi.

Další klik na studené sklepní podlaze.

Pohnul chodidly.

Sunula se vpřed a on pokračoval v cestě.

Nohy se mu klátily, rukama si přejížděl po stopách od karabáče, aby zmírnil to pálení. Zkusil se ještě ohlédnout po Liesel, ale na zkrvácená ramena mu dopadly vojácké ruce a postrčily ho.

*

Chlapec už byl tady. Skrčil vyhublé nohy a zavolal někam nalevo.

„Tommy, hoď sebou a pojď mi pomoct. Musíme ji dostat na nohy. Dělej, Tommy!“ Nadzvedl zlodějku knih za podpažní jamky. „Liesel, no tak, musíš pryč ze silnice.“

Když se zase udržela na nohou, rozhlédla se po šokovaných, ztuhlých německých tvářích, čerstvě vyvedených z konceptu. Dopřála si mdlob u jejich nohou, jen na chvilku. Na tváři, tam kde předtím dopadla na silnici, škrtla odřenina sirkou. Její tep to všechno obrátil a osmažil po obou stranách.

V dálce viděla na silnici rozmazané nohy a paty posledního pěšího Žida.

Obličej ji pálil a v pažích a nohou cítila zarputilou bolest – otupělost současně bolestivou a vyčerpávající.

Vstala.

Vzdorovitě udělala pár kroků a pak se i rozběhla po Münchener Straße, vtahovala do sebe poslední kroky Maxe Vandenburga.

„Liesel, co to děláš?“

Vyprostila se ze sevření Rudyho slov a nevšímala si zírajících lidí vedle sebe. Většina z nich byla němá. Sochy s bušícími srdci. Možná diváci přihlížející posledním úsekům maratónu. Liesel ještě jednou zavolala, ale nebyla slyšet. V očích měla vlasy. „Maxi, prosím!“

Asi po třiceti metrech, a to už se voják otáčel, dívku povalili. Zezadu se kolem ní sevřely ruce a sousedovic kluk ji strhl k zemi, koleny napřed. Její rány přijímal, jako by to byly dárky. Kostnatým rukám a loktům se postavilo jen pár zasténání. Posbíral hlučné, nemotorné chuchvalce slin a slz, jako by jeho tvář nemohlo nic potěšit víc. Ale důležitější bylo, že ji dokázal udržet na zemi.

*

Na Münchener Straße se k sobě tiskli propletení chlapec s dívkou.

Bez pohodlí leželi zkroucení na silnici.

Sledovali spolu, jak lidé mizí. Sledovali, jak se vytrácejí, jako tablety rozpouštějící se ve vlhkém vzduchu.

DOZNÁNÍ

Jakmile byli Židé pryč, Rudy a Liesel se odpoutali, a zlodějka knih nemluvila. Na Rudyho otázky nepřišly žádné odpovědi.

A Liesel ani nešla domů. Došla opuštěně k nádraží a celé hodiny čekala na tátu. Rudy tam nejdřív stál s ní, ale protože se měl Hans vrátit až za půl dne, došel pro Rosu. Cestou zpátky jí vyložil, co se stalo, a Rosa, když dorazila, se dívky na nic neptala. Už si sestavila celou skládačku, a tak tam s ní jen stála a nakonec ji přesvědčila, ať si sedne. Čekaly spolu.

Když táta zjistil co a jak, odhodil batoh, nakopl vzduch na Bahnhofu.

Nikdo z nich toho večera nejedl. Tátovy prsty znesvětily akordeon, vraždily jednu písničku za druhou, bez ohledu na to, jak moc se snažil. Nic už nefungovalo.

Další tři dny zůstala zlodějka knih v posteli.

Každého rána i odpoledne zaklepal na dveře Rudy Steiner a vyptával se, jestli je ještě nemocná. Nebyla nemocná.

Čtvrtého dne došla Liesel k sousedovic dveřím a zeptala se, jestli by s ní nemohl jít tam pod stromy, tam kde loni rozdělovali chleba.

„Měla jsem ti to říct dřív,“ prohlásila.

*

Jak si ujednali, šli daleko směrem k Dachau. Zastavili se pod stromy. Kolem ležely dlouhé pásy světel a stínů. Všude borové šišky rozházené jako sušenky.

Děkuju, Rudy.

Za všechno. Žes mi pomohl ze silnice, žes mě zastavil…

Nic z toho neřekla.

Opřela se rukou o šupinatou větev vedle sebe. „Rudy, když ti teď něco povím, slíbíš mi, že o tom neřekneš nikomu ani slovo?“

„Jasně.“ Vnímal tu vážnost, kterou měla ve tváři, tu tíhu v jejím hlase. Opřel se o strom vedle jejího. „O co jde?“

„Slib mi to.“

„Už se stalo.“

„Udělej to znova. Nesmíš to říct svojí mámě, bratrovi ani Tommymu Müllerovi. Nikomu.“

„Slibuju.“

Opírat se.

Dívat se na zem.

Několikrát se pokoušela najít to pravé místo, odkud začít, četla si věty pod svýma nohama, řadila slova k šiškám a třískám z ulomených větví.

„Pamatuješ, jak jsme venku hráli fotbal,“ zeptala se, „a já si natloukla?“

Trvalo přibližně tři čtvrti hodiny vysvětlit všechno o dvou válkách, harmonice, židovském boxerovi a sklepě. Neopomněla ani to, co se stalo před pár dny na Münchener Straße.

„Tak proto ses chtěla podívat zblízka,“ pochopil Rudy, „tehdá s tím chlebem. Jestli tam není.“

„Jo.“

„Kristepane.“

„Jo.“

*

Stromy byly vysoké a trojhranné. Byly tiché.

Liesel vytáhla z tašky Česačku slov a ukázala Rudymu jednu stránku. Byl na ní kluk se třemi medailemi na krku.

„Vlasy barvy citrónů,“ přečetl Rudy. Prsty se těch slov dotkl. „Tys mu řekla o mně?“

Liesel nejdřív nemohla promluvit. Snad to bylo tou nečekanou hrbolatost lásky, kterou k němu pocítila. Anebo ho milovala odjakživa? Je to možné. Bylo jí znemožněno promluvit, ale chtěla, aby ji políbil. Chtěla, aby si přitáhl její ruku a vedl ji. Jedno kam. Její ústa, její krk, její tvář. Její prázdná kůže čekala jen na to.

Když před lety závodili na rozbahněném okruhu, byl Rudy narychlo poskládaná kostlivá stavebnice, s křivolakým, kamenitým úsměvem. Dnes, pod těmi stromy, to byl dárce chleba a plyšových medvídků. Byl to trojnásobný šampión atletických závodů Hitlerjugend. Byl její nejlepší kamarád. A od smrti ho dělil jen měsíc.

„Jistěže jsem mu o tobě řekla,“ odpověděla Liesel.

Loučila se s ním, a nevěděla o tom.

ČERNÁ KNÍŽEČKA OD ILSY HERMANNOVÉ

Srpen byl v půli a ona si myslela, že si jde do čísla 8 na Grande Straße pro starou osvědčenou medicínu.

Rozveselit se.

To si jenom myslela.

Ten den byl zpocený a horký, ale na večer předpovídali přeháňky. V Poslední cizince mezi lidmi byla věta, kterou si Liesel vybavila, když míjela obchod Frau Dillerové.

 POSLEDNÍ CIZINKA MEZI LIDMI, 

STRANA 211

Slunce promíchávalo zemi. Míchalo s námi

dokolečka, dokola jako s gulášem.

V tu chvíli na tu větu Liesel myslela jen proto, že bylo hrozné vedro.

Na Münchener Straße si vzpomněla na události předešlého týdne. Viděla jít ulicí Židy, ten příval, jejich čísla, jejich bolest. Usoudila, že v jejím citátu chybí jedno slovo.

Svět je hnusný guláš, pomyslela si.

Tak hnusný, že už to nesnesu.

Liesel přešla po mostě přes Amper. Vody se valily nádherné a smaragdové a hojné. Viděla kameny na dně a slyšela povědomou vodní píseň. Takovou řeku si svět nezasluhoval.

Vyšplhala do kopce do Grande Straße. Tamní domy byly rozkošné a odporné. Těšila se ze slabé bolesti v noze a v plicích. Jenom šlapej, říkala si, a začala se zvedat, jako když se nějaká obluda noří z písku. Cítila vůni trávy. Byla svěží, sladká, zelená, se žlutými špičkami. Přešla přes trávník, aniž by jedinkrát otočila hlavou, bez sebemenší paranoidní pauzičky.

Okno.

Ruce na rámu, nůžky nohou.

Dopadající chodidla.

Knihy a stránky a blažené místo.

Vytáhla z police knížku a posadila se s ní na podlahu.

Jestlipak je doma? říkala si, ale bylo jí jedno, jestli Ilsa Hermannová třeba škrábe v kuchyni brambory nebo stojí ve frontě na poště. Anebo postává zmámená a vysoká nad ní a zkoumá, co to čte.

Dívce už prostě bylo všechno jedno.

Dlouho tam jen seděla a dívala se.

Viděla svého bratra umírat, s jedním okem otevřeným a jedním ještě snícím. Rozloučila se se svou matkou a pak si představovala, jak osaměle čeká na vlak, který ji odveze zpět do zapomnění. Drátěná žena si lehla na zem a její křik putoval ulicí, dokud nepřepadl na stranu jako rozkutálená mince, připravená o setrvačnost. Mladý muž visel na provaze upleteném ze stalingradského sněhu. Viděla pilota bombardéru umírat v plechové kisně. Viděla mladého Žida, který jí podvakrát daroval ty nejkrásnější stránky jejího života, pochodovat do koncentračního tábora. A uprostřed toho všeho uviděla Führera, jak vykřikuje slova a rozdává je kolem.

Tyhle výjevy byly její svět a dusily se a míchaly v ní, jak tam tak seděla s těmi krásnými knihami s pěstěnými tituly. Kypěly v ní, když si prohlížela stránky k puknutí nacpané odstavci a slovy.

Hajzlové, pomyslela si. Vy úžasní hajzlové.

Nedělejte mi radost. Prosím, neuspokojujte mě, nenechte mě myslet si, že z něčeho takového může vzejít něco dobrého. Podívejte se na moje modřiny. Podívejte se na tenhle škrábanec. Vidíte, jaké škrábance mám uvnitř? Vidíte, jak vám rostou přímo před očima a rozežírají mě? Já už nechci doufat, v nic. Nechci se modlit, ať je Max naživu a v bezpečí. Nebo Alex Steiner.

Protože svět si je nezaslouží.

Vytrhla z knihy list a přetrhla ho vejpůl.

Pak celou kapitolu.

Za chvíli z nich nezbylo víc než útržky slov rozházených pod jejíma nohama a všude kolem. Slova. Proč musí existovat? Bez nich by nic z tohohle nebylo. Beze slov by z Führera nezbylo nic. Nebyli by belhající se vězni, žádná potřeba útěchy ani vychytralé triky, které nám mají zlepšit náladu.

K čemu byla slova?

Pak to řekla nahlas, pokoji zalitému oranžovým světlem. „K čemu jsou slova?“

Zlodějka knih vstala a opatrně došla ke dveřím knihovny. Zaprotestovaly jen málo a nepřesvědčivě. Vzdušná chodba byla prosáklá dřevěnou prázdnotou.

„Frau Hermannová?“

Otázka se k ní vrátila a zkusila výpad proti domovním dveřím. Zvládla to jen do poloviny a pak přistála na tučných prknech na podlaze.

„Frau Hermannová?“

Na její volání odpovídalo jen ticho, takže byla v pokušení prohledat kvůli Rudymu kuchyni. Odolala. Nezdálo se správné krást jídlo ženě, která jí dala slovník, opřela ho o okenní sklo. Krom toho už zničila jednu z jejích knih, list po listu, kapitolu po kapitole. Nadělala už tak dost škody.

Liesel znovu vstoupila do knihovny a otevřela zásuvku v psacím stole. Posadila se.

 POSLEDNÍ DOPIS 

Milá paní Hermannová,

jak vidíte, byla jsem zase ve vaší knihovně, a zničila jsem vám jednu knihu. Byla jsem hrozně vzteklá a vystrašená a chtěla jsem zabít slova. Kradla jsem u vás a teď jsem ještě poničila váš majetek. Omlouvám se. Myslím, že sem přestanu chodit, abych se potrestala. Je to ale vůbec trest? Mám to tu ráda, a nesnáším to tu, protože je to tu plné slov.

Byla jste jako moje přítelkyně, i když jsem vám ublížila, i když jsem byla nesnesitelná (tohle slovo jsem si našla ve vašem slovníku), a tak vás asi už nechám na pokoji. Omlouvám se za všechno.

Ještě jednou vám děkuju.

Liesel Memingerová

Nechala vzkaz na stole a naposledy se loučila s pokojem. Udělala tři kolečka, rukou přejížděla po titulech. Sice je nenáviděla, ale nemohla odolat. Kolem knihy jménem Pravidla Tommyho Hoffmana byly rozsypané vločky potrhaného papíru. Ve vánku z okna se tu a tam některý útržek nadzvedl a zase klesl.

Světlo bylo stále oranžové, ale už ne tak zářivé jako prve. Rukama naposledy sevřela dřevo okenního rámu, naposledy se jí zhoupl žaludek a naposledy ji zabolela chodidla, když dopadla na zem.

Ve chvíli, když se dostala pod kopec a za řeku, oranžové světlo už zmizelo. Mraky ho stíraly.

Na Himmelstraße ucítila první dešťové kapky. Už Ilsu Hermannovou nikdy neuvidím, říkala si, jenomže zlodějce knih vždycky šlo líp čtení a ničení knih, než odhadování budoucnosti.

 O TŘI DNY POZDĚJI 

Na dveře čísla 33 zaklepala žena

a čekala, až jí otevřou.

Liesel připadalo divné vidět ji bez županu. Měla letní šaty, žluté s červeným lemováním. Kapsička s kvítkem. Žádné svastiky. Černé boty. Nikdy předtím si nevšimla, jaké má Ilsa Hermannová holeně. Měla porcelánové nohy.

„Frau Hermannová, moc se omlouvám – za to, co jsem posledně provedla v knihovně.“

Žena ji utišila. Sáhla do kabelky a vytáhla černou knížku. Uvnitř nebyl příběh, ale linkovaný papír. „Říkala jsem si, že když už nebudeš chodit číst moje knížky, že bys místo toho mohla sama nějakou napsat. Ten tvůj dopis, to bylo…“ Oběma rukama podala knížku Liesel. „Rozhodně umíš psát. Píšeš dobře.“ Knížka byla těžká, s matnými deskami, jako Pokrčení ramen. „A prosím tě,“ nabádala ji Ilsa Hermannová, „netrestej se, jak jsi psala. Nebuď jako já, Liesel.“

Dívka otevřela knížku a sáhla si na ten papír. „Danke schön, Frau Hermannová. Mohla bych vám udělat trochu kávy, jestli chcete. Nepůjdete dál? Jsem doma sama. Máma je u sousedky, Frau Holtzapfelové.“

„Půjdeme dveřmi, nebo oknem?“

Liesel si říkala, že to byl nejširší úsměv, jaký si Ilsa Hermannová povolila za celé dlouhé roky. „Radši asi dveřmi, je to lehčí.“

Posadily se v kuchyni.

Hrnky s kávou, chleba a marmeláda. Do hovoru se nutily, Liesel slyšela, jak Ilsa Hermannová polyká, ale kupodivu to nebylo trapné. Bylo i hezké vidět tu ženu, jak zlehka fouká do kávy, aby ji ochladila.

„Jestli někdy něco napíšu a dokončím to,“ řekla Liesel, „ukážu vám to.“

„To bych ráda.“

Když starostova žena odešla, dívala se Liesel za ní, jak jde po Himmelstraße. Dívala se za jejími žlutými šaty, černými botkami a porcelánovýma nohama.

U schránky stál Rudy a ptal se: „Byla to ta, co myslím?“

„Byla.“

„Děláš si srandu.“

„Dala mi dárek.“

Jak se pak ukázalo, Ilsa Hermannová nedala ten den Liesel Memingerové jen knížku. Dala jí taky důvod trávit čas ve sklepě – na místě, které měla Liesel nejraději, nejdřív kvůli tátovi, pak kvůli Maxovi. Dala jí důvod zapisovat svá vlastní slova, připomínat si, že slova ji také postavila na nohy.

„Netrestej se,“ znovu ji slyšela, jak říká ta slova, jenže trest a bolest měly přijít, stejně jako štěstí. Takové už je psaní.

V noci, když táta s mámou spali, se Liesel vyplížila do sklepa a rozsvítila petrolejku. První půlhodinu se jen dívala na tužku a na papír. Donutila se vzpomínat, a jak bylo jejím zvykem, neodvracela oči.

„Schreibe,“ zavelela si. „Piš.“

Po víc než dvou hodinách Liesel Memingerová začala psát a neměla ponětí, jak to vlastně zvládne. Copak mohla tušit, že někdo si její příběh vezme a bude ho všude nosit s sebou? Takové věci nikdo nepředpokládá.

Neplánuje si je.

*

Malá plechovka jí posloužila za stoličku a velká jako stůl, a Liesel zapíchla tužku do první strany. Doprostřed napsala následující:

 ZLODĚJKA KNIH 

krátký příběh od Liesel Memingerové

ŽEBRA LETADEL

Na straně tři už ji bolela ruka.

Slova jsou ale těžká, říkala si, ale jak noci ubývalo, zvládla dokončit jedenáct stránek.

 STRANA 1 

Snažím se dělat že ne, ale přitom vím,

že všechno začalo tím vlakem a sněhem

a mým kašlajícím bratrem. Toho dne jsem

ukradla svou první knihu. Byla to příručka

o kopání hrobů a ukradla jsem ji cestou do

Himmelstraße…

Usnula tam dole, na lůžku z povlaků proti prachu, a na té vyšší z plechovek se na okrajích kroutil papír. Ráno nad ní stála máma, s otázkou ve chlorovaných očích.

„Liesel,“ ptala se, „co tady pro všecko na světě děláš?“

„Píšu, mami.“

„Ježíšmarjájozef.“ Rosa zase vydupala do schodů. „Ať jsi zpátky za pět minut, nebo tě vykurýruju kýblem. Verstehst?“

„Rozumím.“

Každého večera odcházela Liesel do sklepa. Knížku měla neustále při sobě. Psala celé hodiny, snažila se dokončit každou noc deset stránek svého života. Bylo toho třeba tolik promyslet, tolika věcem hrozilo, že se na ně zapomene. Trpělivost, říkala si, a s přibývajícími stránkami její psací pěst sílila. Okopírovala i Česačku slov a Dohlížitele, obkreslovala obrázky a opisovala slova, zapsala i to, že zespoda často prosvítal Mein Kampf. Došlo i na kresbičky, které poprvé uviděla v Maxově knížce – jen aby dokázala vyprávět ten příběh přesně tak, jak si ho pamatovala.

Občas zapisovala i to, co se děje ve sklepě, zatímco píše. Zrovna dokončila tu pasáž, kdy jí táta nafackoval na kostelních schodech a pak spolu heilhitlerovali. Odnaproti se na ni díval Hans Hubermann a balil si harmoniku. Právě půl hodiny hrál, zatímco Liesel psala.

 STRANA 42 

Dneska tu se mnou seděl táta. Přinesl si

dolů harmoniku a posadil se skoro tam,

kde sedával Max. Když hraje, dívám se

mu často na prsty a do tváře. Akordeon

dýchá. On má na tvářích rýhy. Vypadají

jako nakreslené, a mně se, nevím proč, chce

brečet, když je vidím. Ne ze smutku nebo

z hrdosti. Je to jen tím, jak se pohybují

a proměňují. Občas si myslím, že můj táta

je akordeon. Když se na mě dívá, usmívá se

a dýchá, slyším tóny.

Po deseti propsaných nocích Mnichov zase bombardovali. Liesel se dostala na stranu 102 a usnula ve sklepě. Neslyšela kukačku ani sirény, ve spaní držela knížku, když ji táta přišel vzbudit. „Liesel, jdeme.“ Vzala Zlodějku knih a všechny svoje knížky, a cestou vyzvedli Frau Holtzapfelovou.

 STRANA 175 

Po řece Amper plula kniha. Do vody skočil

kluk, dohnal knihu a pravou rukou ji

vylovil. Smál se od ucha k uchu. Stál po pás

v ledové, prosincové vodě. „Co takhle pusu,

Saumensch?“ volal.

Když došlo na další nálet, druhého října, byla hotová. Jen pár desítek stránek zůstalo čistých a zlodějka knih už začala pročítat, co napsala. Kniha byla rozdělená na deset částí, a každá z nich dostala jméno podle nějaké knihy nebo povídky a bylo v ní popsáno, jak každá zasáhla její život.

Často si říkám, do které stránky se zrovna chystala pustit, když jsem o pět nocí později vešla v dešti kapajícím jako netěsnící kohoutek na Himmelstraße. Říkám si, co asi četla, když z žeber jednoho z letadel vypadla první bomba.

Osobně si ji ráda představuju, jak mrkne na stěnu, na oblačné lano Maxe Vandenburga, na odkapávající slunce a postavičky, které k němu kráčí. Pak se podívá na své mučivé pokusy napsat štětcem a barvou správně nějaké to slovo. Vidím Führera, schází do sklepa, a boxerské rukavice, svázané k sobě, má ledabyle pověšené kolem krku. A zlodějka knih čte, znovu a znovu, po mnoho hodin, svou poslední větu.

 ZLODĚJKA KNIH – POSLEDNÍ VĚTA 

Nenáviděla jsem tahle slova a milovala jsem

je, a doufám, že se mi povedly.

Venku hvízdal svět. Déšť byl špinavý.

KONEC SVĚTA

(část druhá)

Skoro všechna ta slova už vybledla. Černá knížka se rozpadá vahou mých cest. Proto vám ten příběh taky vyprávím. Co jsme si to už řekli? Opakuj něco dostatečně dlouho, a už nikdy to nezapomeneš. Taky vám můžu říct, co se stalo, když se slova zlodějky knih zastavila, a hlavně jak to přišlo, že její příběh vůbec znám. Takhle.

Představte si sami sebe, jak jdete tmou po Himmelstraße. Vlasy vám vlhnou a tlak vzduchu nemá daleko k drastické změně. První bomba zasáhne činžák, ve kterém bydlí Tommy Müller. Jeho tvář sebou ve spánku nevinně cukne a já pokleknu u jeho postele. Vedle jeho sestra. Kristině čouhají nohy zpod peřiny. Přesně pasují do stop v panáku namalovaném na ulici. Její malé prsty. Její matka spí o pár metrů dál. V popelníku spočívají čtyři znetvořené cigarety a strop bez střechy je rudý jako plotýnka na kamnech. Himmelstraße hoří…

Sirény zavyly.

„Teď už si tohle cvičení můžete odpustit, je pozdě,“ zašeptala jsem, protože všechny už jednou napálili, a pak je napálili znova. Poprvé, když Spojenci předstírali nálet na Mnichov, aby mohli zaútočit na Stuttgart. Ale pak jim zbylo deset letadel. Ale ano, varování zaznělo, to ano. V Molchingu přišlo spolu s bombami.

 PREZENCE ULIC 

Münchener, Ellenberger, Johannson, Himmel.

Hlavní třída chudší městské čtvrti + tři

další ulice.

Během několika minut byly všechny pryč.

Kostel se skácel.

Hlína, kde se na nohy postavil Max Vandenburg, byla rozprášena.

Frau Holtzapfelová v kuchyni v čísle 31 jako by na mě čekala. Před sebou měla rozbitý hrnek, a v posledních bdělých okamžicích jako by se mě její tvář ptala, proč mi to sakra trvalo tak dlouho.

Frau Dillerová naproti tomu tvrdě spala. Neprůstřelná skla se jí vysypala k posteli. Krámek byl srovnán se zemí, pokladna přistála na druhé straně ulice, zarámovanou fotografii Hitlera to strhlo ze zdi a mrštilo to s ní o zem. Chlap dostal co proto, byl rozmlácený na střepovou kaši. Cestou ven jsem na něj šlápla.

Fiedlerovi byli dobře organizovaní, všichni v postelích, všichni přikrytí. Pfiffikus byl zachumlaný až po nos.

U Steinerů jsem prohrábla prsty krásně načesané Barbařiny vlasy, opětovala jsem vážný pohled Kurtovy vážné spící tváře, a ty mladší jsem jednoho po druhém políbila na dobrou noc.

A pak Rudy.

Ach kristepane, Rudy…

Ležel v posteli vedle jedné své sestry. Nejspíš ho vykopala nebo si silou vymohla většinu místa v posteli, protože ležel úplně na kraji postele, a jednou rukou ji objímal. Chlapec spal. Svíčka jeho vlasů podpálila postel, a já jsem sebrala jeho i Bettinu i s jejich dušemi pořád zabalenými do deky. Když nic jiného, umřeli rychle a bylo jim teplo. To je ten kluk z letadla, říkala jsem si. Ten kluk s medvídkem. Ale co utěší Rudyho? Byl tam snad někdo, kdo by ho ukonejšil, když mu zpod spících nohou vytrhli koberec života?

Jen já jsem tam byla.

A mně uklidňování zrovna dvakrát nejde, zvlášť když mám studené ruce a postel je vyhřátá. Jemně jsem ho odnášela rozbitou ulicí, s jedním okem plným soli a srdcem těžkým a smrtícím. S ním jsem se trochu víc snažila. Chvilku jsem se dívala, co má v duši, a viděla jsem načerněného kluka, jak protrhává imaginární pásku a vykřikuje jméno Jesse Owens. Viděla jsem ho, jak až po zadek v ledové vodě pronásleduje knihu, a viděla jsem chlapce v posteli, který si představuje, jak by asi chutnal polibek od té nádherné holky odvedle. Vždycky mi něco provede, kluk jeden. Pokaždé. To je jeho jediná chyba. Stoupá mi na srdce. Rozplakává mě.

Nakonec Hubermannovi.

Hans.

Táta.

I v posteli byl vysoký, skrz jeho víčka jsem viděla stříbro. Jeho duše seděla. Přivítala se se mnou. To takovéhle duše vždycky dělají – ty nejlepší. Ty, které se zvednou a řeknou: „Vím, kdo jsi, a jsem připravený. Ne že by se mi chtělo jít, pochopitelně, ale půjdu.“ Takové duše jsou vždycky lehké, protože většina toho, co v sobě měly, už je pryč. Našlo si to cestu na jiná místa. Tuhle vyzvedl dech akordeonu, nezvyklá příchuť letního šampaňského a umění držet slovo. Ležel mi v náruči a odpočíval.

V plicích svědivá touha po poslední cigaretě, a pak nezměrné, magnetické puzení ke sklepu, za dívkou, která byla jeho dcerou a psala tam knížku, kterou by si byl rád jednoho dne přečetl.

Liesel.

To zašeptala jeho duše, když jsem ji odnášela. Jenže v tom domě žádná Liesel nebyla. Aspoň pro mě ne.

Pro mě už tam byla jen Rosa, a vážně si myslím, ano, že jsem ji vzala rozchrápanou, protože měla otevřená ústa a papírově růžové rty byly pořád málem v pohybu. Kdyby mě viděla, určitě bych pro ni byla Saumensch, ale já bych jí to neměla za zlé. Když jsem si přečetla Zlodějku knih, zjistila jsem, že tak říkala každému. Saukerl. Saumensch. Zejména lidem, které měla ráda. Pružné vlasy měla uvolněné. Třely se o polštář, a její skříňovité tělo nadzvedlo bušení srdce. Nenechte se mýlit, ta žena měla srdce. Měla ho větší, než by si většina lidí myslela. Tolik toho v něm skladovala vysoko v tajných policích dlouhých celé kilometry. Nezapomeňte, že bývala ženou, která si za dlouhé noci ozářené štěrbinou měsíce připoutala k tělu harmoniku. Byla tou, která nasytila Žida, hned první večer, který strávil v Molchingu, a neptala se ani na to nejmenší. Byla tou, která natáhla ruku, zastrčila ji hluboko do matrace, vylovila knihu a odevzdala ji nedospělé dívce.

 KLIKA NA ZÁVĚR 

Přesouvala jsem se z jedné ulice do druhé

a pak jsem se vrátila pro osamoceného

muže jménem Schultz ze spodního konce

Himmelstraße.

Nevydržel uvnitř zhrouceného domu; nesla jsem jeho duši po Himmelstraße, když jsem si všimla těch hulákajících rozesmátých chlapů od LSE.

Horský hřbet z trosek přetínalo údolíčko.

Horké nebe bylo rudé a obracelo se. Pepřová smítka začínala vířit a mě popadla zvědavost. Ano, jistě, já vím, co jsem vám pověděla na začátku. Obvykle moje zvědavost vede k tomu, že se stanu vyděšeným svědkem lidského nářku, ale musím přiznat, že tenkrát jsem byla, a pořád jsem – přestože mi to zlomilo srdce – ráda, že jsem u toho.

Je pravda, že když ji vytáhli, začala naříkat a křičet po Hansi Hubermannovi. Muži od LSE se ji pokoušeli zadržet v zaprášených náručích, ale zlodějce knih se podařilo vyprostit. Zoufalí lidé to zdá se dokážou často.

Nevěděla, kam běží, protože Himmelstraße už tam nebyla. Všechno bylo nové, apokalyptické. Jak to, že je nebe rudé? Jak to, že sněží? A jak to, že ji ty vločky na rukou pálí?

Liesel zpomalila do klopýtavé chůze a soustředila se na to, co měla před sebou.

Kde je krám Frau Dillerové? říkala si. Kde je –

Chvíli tam bloudila, až ji muž, který ji našel, vzal za loket a mluvil: „Jsi jenom v šoku, holčičko. Je to jenom šok, bude to dobré.“

„Co se stalo?“ ptala se Liesel. „Je tohle ještě Himmelstraße?“

„Ano.“ Muž měl rozčarované oči. Co asi viděl za ty poslední roky? „Je to Himmelstraße. Bombardovali vás, holčičko. Es tut mir leid, Schatzi. Je mi líto, zlato.“

Dívčina ústa bloudila dál, i když tělo zůstalo stát. Zapomněla, jak naříkala za Hansem Hubermannem. Od té doby utekly roky – to s vámi udělá bombardování. Řekla: „Musíme pro mého tátu, a pro mámu. Musíme dostat Maxe ze sklepa. Jestli tam nebude, tak je na chodbě, dívá se z okna. Někdy to při náletech dělá – moc často se na nebe koukat nemůže, víte. Musím mu říct, jak to dneska vypadá s počasím. To mi neuvěří…“

V tu chvíli se jí tělo přehnulo v půli; muž od LSE ji zachytil a posadil na zem. „Za minutku ji odvezem,“ řekl svému četaři. Zlodějka knih se dívala na něco těžkého a bolavého ve své ruce.

*

Knížka.

Slova.

Prsty měla samou krev, zrovna jako když sem přijela.

Muž od LSE jí pomohl na nohy a vedl ji pryč. Hořela tam vařečka. Kolem prošel muž s rozbitým akordeonovým pouzdrem a Liesel uviděla nástroj uvnitř. Viděla jeho bílé zuby a černé noty mezi nimi. Usmály se na ni a vzbudily v ní zájem o realitu. Vybombardovali nás, pomyslela si, a pak se obrátila k muži vedle ní: „To je tátova harmonika.“ Znova. „To je tátova harmonika.“

„Neboj se, holka, jsi v bezpečí, jenom půjdem ještě kousek.“

Ale Liesel nešla.

Dívala se, kam ten člověk odnáší akordeon, a šla za ním. Rudé nebe stále sypalo svůj krásný popel, a ona zastavila toho vysokého muže od LSE a poprosila: „Já to vezmu, jestli můžu – je mého táty.“ Jemně mu vzala nástroj z ruky a nesla ho pryč. A právě v té chvíli uviděla první tělo.

Pouzdro s akordeonem jí vypadlo z prstů. Zvuk výbuchu. Jako probodnutá nůžkami tam na zemi ležela Frau Holtzapfelová.

 PÁR DESÍTEK DALŠÍCH VTEŘIN 

ZE ŽIVOTA LIESEL MEMINGEROVÉ

Otočila se na patě a dívala se, kam až

dohlédla, do zbořeného kanálu, který

býval Himmelstraße. Uviděla dva muže

nesoucí tělo a šla za nimi.

Když uviděla ostatní, rozkašlala se. Zaslechla, jak jeden muž říká ostatním, že jedno z těl našli v koruně javoru, bylo na kousky.

Šokovaná pyžama a roztržené tváře. Ale nejdřív uviděla chlapcovy vlasy.

*

Rudy?

Pak už zmohla víc než jen to jméno vymodelovat rty.

„Rudy?“

Ležel tam, žluté vlasy a zavřené oči, a zlodějka knih doběhla k němu a upadla. Upustila černou knížku. „Rudy,“ vzlykala, „probuď se…“ Popadla ho za košili a jemňounce, nevěřícně s ním zatřásla. „Probuď se, Rudy,“ a pak, zatímco nebe dál sálalo a sněžilo popel, držela Rudyho Steinera za náprsenku košile. „Rudy, prosím.“ Slzy se jí rvaly s tváří. „Rudy, prosím tě, probuď se. Panebože, probuď se, já tě miluju. No tak, Rudy, no tak, Jesse Owensi, copak nevíš, že tě miluju, prober se, prober se, prober se…“

Ale všemu to bylo jedno.

Jen trosky se šplhaly výš. Betonové hory s rudými čepičkami. Krásná dívka podupaná slzami, třesoucí mrtvým.

„No tak, Jesse Owensi.“

Ale chlapec se neprobudil.

Nevěřícně zabořila Rudymu hlavu do prsou. Zvedla jeho ochablé tělo, snažila se ho udržet, aby se nesesulo zpátky, až ho nakonec sama musela vrátit na zmasakrovanou zem. Udělala to něžně.

Pomalu. Pomalu.

„Panebože, Rudy…“

Sklonila se k němu a dívala se na jeho tvář zbavenou života a pak Liesel políbila svého nejlepšího přítele Rudyho Steinera jemně a upřímně na rty. Chutnal sladce a po prachu. Chutnal jako stesk po stínech stromů a po záři anarchistovy sbírky obleků. Políbila ho dlouze a měkce, a když se odtáhla, dotkla se prsty jeho rtů. Ruce se jí třásly, rty měla ztuhlé, a pak se sklonila znovu, tentokrát protože se přestala ovládat, a se špatným odhadem. Její zuby se střetly s rozprášeným světem Himmelstraße.

Neřekla mu sbohem. Nebyla toho schopná, a teprve po pár dalších minutách vedle něj se dokázala odtrhnout od země. Žasnu, co lidé dokážou, byť se jim po tvářích valí proudy, a oni klopýtají, kašlou a pátrají, a nacházejí.

 DALŠÍ OBJEV 

Těla mámy a táty, ležící propletená

ve štěrkovém loži Himmelstraße.

Liesel se nerozběhla, nevykročila, vůbec se nepohnula. Očima propátrávala lidi, až se rozmazaně zastavily, když si všimly vysokého muže a malé ženy jako skříň. To je moje máma. To je můj táta. Ta slova se k ní přichytila.

„Nehýbou se,“ řekla tiše. „Nehýbou se.“

Možná kdyby tam stála dost dlouho a nehýbala se, pohnuli by se oni, ale oba zůstali nehybní stejně dlouho jako Liesel. V tu chvíli jsem si uvědomila, že není obutá. Divné, všímat si v takové chvíli takových věcí. Nejspíš jsem se snažila nedívat se jí do obličeje, protože v její tváři panovala nenapravitelná spoušť.

Popošla o krok a dál už nechtěla, ale šla. Došla pomalu k mámě a tátovi a sedla si na zem mezi ně. Vzala mámu za ruku a začala na ni mluvit. „Pamatuješ, jak jsem přijela, mami? Chytla jsem se branky a brečela jsem. Pamatuješ, cos řekla všem, co ten den byli na ulici?“ Hlas jí zakolísal. „Řeklas co čumíte, pitomci?“ Vzala mámu za ruku a pohladila ji po zápěstí. „Mami, já vím, že ty… líbilo se mi, jak jsi mi přišla do školy říct, že Max se probudil. A víš, že jsem tě viděla s tátovou harmonikou?“ Stiskla pevněji tuhnoucí ruku. „Přišla jsem a dívala se, a tys byla krásná. Byla jsi sakra tak krásná, mami.“

 MNOHO VYHÝBAVÝCH OKAMŽIKŮ 

Táta. Nedívala se, nemohla se dívat na

tátu. Ještě ne. Teď ne.

Táta byl muž se stříbrnýma, ne s mrtvýma očima.

Táta byl akordeon!

Jenže uvnitř byl docela prázdný.

Nic nevcházelo dovnitř a nic nevycházelo ven.

Začala se kývat dopředu a zpátky. Někde v ústech se jí zachytil ostrý, tichý, rozmazaný tón, a teprve pak se dokázala otočit.

K tátovi.

A v tu chvíli jsem se neubránila. Došla jsem tam, abych na ni líp viděla, a jakmile jsem zase spatřila její tvář, bylo mi jasné, že to jeho milovala nejvíc. Její pohled pohladil muže po tváři. Přejel podél jedné z rýh přetínajících jeho líce. Kdysi spolu seděli v koupelně a on ji naučil balit cigarety. Podal chléb mrtvému muži na Münchener Straße a řekl dívce, aby dál četla v krytu během náletů. Kdyby to neřekl, možná by to neskončilo tím, že sama začala ve sklepě psát.

Táta – harmonikář – a Himmelstraße.

Jedno nemohlo existovat bez druhého, protože pro Liesel obojí znamenalo domov. Ano, právě tím byl Hans Hubermann pro Liesel Memingerovou.

Obrátila se a oslovila muže od LSE.

„Prosím vás,“ řekla, „ta harmonika je mého táty. Můžete mi ji přinést?“

Po několika minutách zmatku jí jeden starší člen oddílu přinesl vykousnuté pouzdro a Liesel ho otevřela. Vytáhla poraněný nástroj a položila ho vedle tátova těla. „Tumáš, tati.“

A já vám přísahám, protože jsem to o mnoho let později sama viděla – vizi v nitru samotné zlodějky knih –, že jak klečela vedle Hanse Hubermanna, viděla ho vstát a zahrát na ten akordeon. Stál tam, v Alpách z rozbitých domů, a připoutal si ho na prsa. Stříbrné oči. Cigareta schoulená mezi rty. Dokonce při hraní udělal chybu a zasmál se, když si to uvědomil. Měchy se nadechly a vysoký muž naposledy Liesel Memingerové zahrál a oblohu něco zvolna stáhlo z plotny.

Hraj dál, tati.

Táta přestal.

Upustil akordeon a stříbrné oči mu zase rezly. Zůstalo tam jen tělo, na zemi, a Liesel ho nadzvedla a objala. Plakala na rameni Hanse Hubermanna.

„Sbohem, tati, zachránils mě. Naučils mě číst. Nikdo neumí hrát jako ty. Nikdy už nebudu pít šampaňské. Nikdo neumí hrát jako ty.“

Její paže ho svíraly. Políbila ho na rameno – nesnesla už by pohled do jeho tváře – a pak ho zas položila.

Zlodějka knih plakala, a pak ji jemně odvedli.

O něco později si na akordeon vzpomněli, ale té knížky si nevšiml nikdo.

Byla ještě spousta práce, a na Zlodějku knih se párkrát šláplo, až ji nakonec přidali ke sbírce jiného materiálu, ani se na ni nepodívali, a hodili přes postranici nákladního vozu svážejícího odpadky. Těsně před tím, než odjel, jsem na něj rychle vyšplhala a vzala ji do ruky…

Štěstí, že jsem tam byla.

Ba ne, komu co namlouvám? Nejmíň jednou jsem na většině míst, a v roce 1943 jsem byla v podstatě všude.

EPILOG



Poslední barva

ve kterém se objevuje:

smrt a liesel – pár dřevěných slz –

max – a doručitelka

SMRT A LIESEL

Od toho všeho už utekla spousta let, ale pořád je co dělat. Přísahám vám, svět je fabrika. Slunce s tím hýbá, lidi to řídí. A já zůstávám. Já je odvádím pryč.

Pokud jde o zbytek tohohle příběhu, nebudu nijak okolkovat, protože jsem unavená, hrozně unavená, takže vám to povím co nejstručněji.

 POSLEDNÍ FAKT 

Měla bych vám říct, že zlodějka knih

umřela teprve včera.

Liesel Memingerová se dožila velmi vysokého věku, daleko od Molchingu a zaniklé Himmelstraße.

Zemřela na předměstí Sydney. Zemřela v domě číslo 45 – stejné číslo, jako měl kryt u Fiedlerových – a nebe obléklo tu nejlepší odpolední modř. Její duše, stejně jako duše jejího táty, seděla.

Ve svých posledních představách viděla své tři děti, vnoučata, manžela, a dlouhý výčet životů, které se propletly s jejím. Mezi nimi, zářící jako lucerny, byli Hans a Rosa Hubermannovi, její bratr a chlapec s vlasy, kterým zůstala navěky citrónová barva.

*

Ale bylo tam i pár dalších vidění.

Pojďte se mnou a já vám povím příběh.

Něco vám ukážu.

ODPOLEDNÍ DŘEVO

Když byla Himmelstraße uklizena, neměla Liesel Memingerová kam jít. Byla dívka, o které mluvili jako o té s tou harmonikou; odvedli ji na policii a teď byli uprostřed rozhodování, co s ní.

Seděla na velmi tvrdé židli. Dírou v pouzdře se na ni dívala harmonika.

Tři hodiny čekání na policejní stanici trvalo, než se tam ukázal starosta a žena s vlasy jako chmýří. „Všichni tvrdí, že tu máte dívku,“ řekla ta paní, „která přežila Himmelstraße.“

Policista ukázal prstem.

Když scházeli ze schodů policejní stanice, Ilsa Hermannová se nabídla, že pouzdro vezme, ale Liesel ho držela pevně. O pár bloků níž byla na Münchener Straße ostrá linie, která oddělovala vybombardované od dítek štěstěny.

Starosta řídil.

Ilsa s ní seděla vzadu.

Dívka ji nechala, ať ji vezme za ruku ležící na harmonikovém pouzdře, které trůnilo mezi nimi.

Bylo by snadné mlčet, ale Liesel na svou zoufalou situaci reagovala přesně opačně. Seděla v nádherném pokoji pro hosty ve starostově domě a mluvila a mluvila – sama pro sebe – dlouho do noci. Jedla jen maličko. Jediné, co nedělala vůbec, bylo mytí.

Čtyři dny roznášela po parketách a kobercích v čísle 8 na Grande Straße pozůstatky Himmelstraße. Hodně spala a neměla sny, a když se probouzela, většinou litovala. Když spala, všechno mizelo.

V den, kdy se konaly pohřby, ještě pořád nebyla umytá, a Ilsa Hermannová jí zdvořile nabídla, jestli by se nechtěla vykoupat. Předtím jí jen ukázala vanu a dala jí ručník.

Lidé, kteří přišli na obřad za Hanse a Rosu Hubermannovy, si pak vždycky vykládali o dívce, která tam přišla navlečená do pěkných šatů a vrstvy špíny z Himmelstraße. Taky šly řeči, že ten samý den vešla úplně oblečená do Amperu a říkala něco moc divného.

Něco o polibku.

Něco o nějaké Saumensch.

Kolikrát se musela loučit?

Pak utíkaly týdny a měsíce, a byla spousta válčení. Když ji trápil nejhorší smutek, vzpomínala na svoje knížky, hlavně na ty, které pro ni někdo vyrobil, a na tu, která jí zachránila život. Jednoho rána, když se zas vrátil ten šok, je dokonce šla na Himmelstraße hledat, ale tam nezůstalo nic. Z toho, co se stalo, nebylo uzdravení. Potrvá to celá desetiletí. Potrvá to celý dlouhý život.

Za Steinerovic rodinu se konaly dva obřady. První bezprostředně po jejich pohřbu. Druhý, když se domů dostal Alex Steiner – dostal po bombardování dovolenou.

Od té doby, co ho ta zpráva dostihla, byl Alex jako ořezaný nožem.

„Kristepane,“ říkal, „kdybych jen nechal jít Rudyho do té školy.“

Někoho zachráníte.

Někoho zabijete.

Jak to měl vědět?

Věděl jedinou věc: že by udělal cokoli, aby toho večera byl na Himmelstraße, aby přežil spíš Rudy a ne on.

To řekl Liesel na schodech čísla 8 na Grande Straße, kam se rozběhl, když se doslechl, že přežila.

Ten den, na těch schodech, Alexe Steinera něco přeřízlo vejpůl.

Liesel mu řekla, že políbila Rudyho na ústa. Styděla se, ale měla dojem, že by to rád slyšel. Přišly dřevěné slzy a dubový úsměv. Nebe, jak ho vidím skrze Lieselinu vzpomínku, je šedé a lesklé. Stříbrné odpoledne.

MAX

Když bylo po válce a Hitler sám sebe doručil k mým rukám, pracoval Alex Steiner zase ve své krejčovské dílně. Peníze to neneslo, ale pár hodin denně tomu vždycky věnoval, a Liesel ho často doprovázela. Trávili spolu dlouhé hodiny, a když osvobodili Dachau, často tam chodili, a Američané je posílali pryč.

Až nakonec v říjnu 1945 vešel do dílny muž s bažinatýma očima, s vlasy jako peříčka a čistě oholenou tváří. Přistoupil k pultu. „Není tu někdo jménem Liesel Memingerová?“

„Ano, je vzadu,“ odpověděl Alex. Zadoufal, ale chtěl mít jistotu. „Můžu vědět, kdo ji shání?“

Liesel vyšla.

Objali se a rozplakali a zhroutili se na podlahu.

DORUČITELKA

Ano, viděla jsem v tomhle světě hodně věcí. Účastnila jsem se nejstrašnějších katastrof a pracovala pro nejhorší padouchy.

Ale přišly i jiné chvíle.

Odehrála se nesmírná spousta příběhů (pouhá hrstka, jak už jsem dala na srozuměnou dřív), kterým jsem dovolila, aby mě při práci rozptylovaly a přiváděly mě na jiné myšlenky, stejně jako to dělají barvy. Posbírala jsem je na nejnešťastnějších, nejméně pravděpodobných místech a snažila jsem se zapamatovat si je, zatímco jsem si pilně hleděla práce. Zlodějka knih je jeden z těch příběhů.

Když jsem odcestovala do Sydney a odvedla Liesel, mohla jsem konečně udělat něco, na co jsem už dlouho čekala. Ukončila jsem to s ní, a pak, když jsme spolu šly po Anzac Avenue, kolem fotbalového hřiště, jsem vytáhla z kapsy zaprášenou černou knížku.

Stará žena žasla. Vzala si ji a zeptala se: „Je to opravdu ona?“

Přikývla jsem.

Rozechvěle otevřela Zlodějku knih a obrátila pár listů. „Je to možné…?“ Text vybledl, ale i tak dokázala svá slova číst. Prsty její duše se dotýkaly příběhu, který byl sepsán před dávnou dobou ve sklepě na Himmelstraße.

Posadila se na obrubník a já se k ní připojila.

„Četla jsi to?“ zeptala se, ale nepodívala se na mě. Oči měla přikované ke slovům.

Přikývla jsem. „Mockrát.“

„Rozuměla jsi tomu?“

V ten okamžik nastala dlouhá pauza.

Kolem projelo pár aut, v obou směrech. Řídili je Hitlerové a Hubermannové, Maxové, vrazi, Dillerové, Steinerové…

Chtěla jsem toho zlodějce knih tolik říct; o kráse a o krutosti. Ale copak jsem jí o tom mohla říct něco, co už sama nevěděla? Chtěla jsem jí objasnit, jak neustále přeceňuji a podceňuji lidské plemeno – že jen vzácně je dokážu prostě ocenit. Chtěla jsem se jí zeptat, jak může tatáž věc být hnusná i nádherná zároveň, a slova té věci zatracující i skvělá.

Nic z toho jsem ale nevypustila z úst.

Dokázala jsem se jen k Liesel Memingerové otočit a říct jí tu jedinou pravdu, kterou jsem si opravdu jista. Řekla jsem ji zlodějce knih, a teď ji říkám i vám.

 POSLEDNÍ VZKAZ OD VAŠÍ VYPRAVĚČKY 

Lidi mě děsí.

MARKUS ZUSAK

Z anglického originálu The Book Thief,

vydaného nakladatelstvím Black Swan v Londýně roku 2007,

přeložil Vít Penkala.

Ilustrovala Trudy Whiteová.

Kresba na obálce Finn Campbell-Notman.

Graficky upravil Libor Batrla.

Odpovědná redaktorka Michala Marková.

Technická redaktorka Alexandra Švolíková.

Vydalo nakladatelství Argo,

Milíčova 13, 130 00 Praha 3,

www.argo.cz, argo@argo.cz,

v roce 2009 jako svou 1293. publikaci.

Vytiskla Tiskárna PROTISK s.r.o.

Vydání první.

ISBN 978-80-257-0188-1

Naše knihy distribuuje knižní velkoobchod KOSMAS

sklad: KOSMAS s. r. o., Za Halami 877

252 62 Horoměřice

tel: 226 519 383, fax: 226 519 387

e-mail: odbyt@kosmas.cz, www.firma.kosmas.cz

Knihy je možno pohodlně zakoupit v internetovém knihkupectví www.kosmas.cz

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai