Netrpelivost_srdce-v1rmr

Netrpelivost_srdce-v1rmr

Stefan Zweig

Netrpělivost srdce

Přeložila Božena Koseková

© Bermann-Fischer Verlag, Stockholm 1939

Prolog:

Je dvojí soucit. Jeden, ten zbabělý a sentimentální, který je vlastní jen netrpělivostí srdce, aby se co nejrychleji zbavilo trapného dojetí cizím neštěstím, soucit, který vůbec není soucítěním, nýbrž jen instinktivním odvrácením cizího utrpení od vlastní duše. A ten druhý, který jediný má smysl — ten nesentimentální, avšak tvořivý soucit, který ví, co chce, a je odhodlán trpělivě a s účastenstvím vydržet až do konce svých sil a ještě za něj.

„Kdo už má, tomu se dává,“ tato slova z Knihy moudrosti může každý spisovatel směle potvrdit ve smyslu: „Kdo mnoho vypravoval, tomu se vypravuje.“ Není nic mylnějšího než ona až příliš obvyklá představa, že básníkova fantazie pracuje nepřetržité, že zásoba, Z níž spisovatel neustále vymýšlí události a příběhy, je nevyčerpatelná. Místo aby si vymýšlel postavy a příhody, potřebuje ve skutečnosti jen to, aby ony nalézaly jeho, neboť ho také, pokud je schopen intenzivněji vidět a naslouchat, neustále hledají, aby je Zprostředkoval dál; kdo se častokrát pokusil vykládat osudy, tomu mnozí vylíčí vlastní osud.

I tento příběh mi byl vypravován téměř tak, jak jej zde reprodukuji, a to zcela neočekávaně. Když jsem byl naposled ve Vídni, Zašel jsem si večer, unaven vším tím, co jsem si musel obstarat, do předměstské restaurace, o níž jsem předpokládal, že je už dávno z módy a málo navštěvovaná. Ale jen jsem vstoupil, zjistil jsem rozmrzele, že jsem se mýlil. Hned od prvního stolu vstal jeden známý, dával najevo skutečnou radost, kterou jsem ovšem opětoval nikoli tak bouřlivě, a pozval mě, abych si přisedl. Nebylo by pravda, kdybych tvrdil, že onen horlivý pán byl osobně nesolidní nebo nepříjemný člověk; patřil jen k těm nepřirozeně družným povahám, které sbírají známosti právě tak snaživě jako děti poštovní známky, a jsou proto obzvlášť pyšné na každý exemplář své kolekce. Pro tohoto dobromyslného podivína — vedlejším povoláním to byl velmi vzdělaný a znamenitý archivář — spočíval celý smysl života pouze ve skromném zadostiučinění, že ke každému jménu, které se čas od času objevilo v novinách, mohl připojit s domýšlivou samozřejmostí: „Můj dobrý přítel“ nebo „Ach, toho jsem právě včera potkal“ nebo „Můj přítel A mi říkal a můj přítel B tvrdil“ a nepřestal, dokud neodříkal celou abecedu. Spolehlivě tleskal při premiérách svých přátel, každé herečce příštího dne telefonicky blahopřál, nezapomínal na žádné narozeniny, zamlčoval nepříznivé Zmínky v novinách a ze srdečné účasti posílal ty, které chválily. Byl to tedy dost slušný člověk, protože se poctivě snažil a k blaženosti mu stačilo, když ho někdo požádal o malou úsluhu nebo dokonce rozmnožil kabinet jeho známostí o nový objekt.

Ale není třeba, abych přítele „ Toho znám“ — touto přezdívkou

7$

se ve Vídni označuje ona odrůda dobromyslných příživníků v pestré skupině snobů. — blíže popisoval, neboť každý je zná a ví, že se člověk jejich dojemné neškodnosti bez hrubosti neubrání. Tak jsem se k němu rezignovaně posadil a čtvrthodina uplynula v planém povídání, když do lokálu vstoupil vysoký muž, nápadný svěžím, mladistvým obličejem s pikantní šedí na spáncích; držel se zpříma a cosi v jeho chůzi okamžitě prozrazovalo, že býval vojákem. Můj přítel snaživé vyskočil a pozdravil se svou typickou horlivostí, kterýžto útok však onen pán opětoval spíš lhostejně než zdvořile, a nový host si ještě ani neobjednal u číšníka, který se k němu hned přihrnul, když se můj přítel Toho znám ke mně naklonil a tiše mi šeptal: „Víte, kdo to je?“ A protože jsem dávno znal jeho sběratelskou pýchu, když mohl každý trochu zajímavější exemplář své kolekce vystavit vychloubačně na odiv, a obával jsem se předlouhých výkladů, odtušil jsem zcela bez zájmu „Ne“ a věnoval se dále svému sachru. Moje netečnost však toho dohazovače jmen vzrušila jen ještě víc a on s rukou, kterou si opatrně přidržoval před ústy, tiše vydechl: „To je přece Hofmiller z generální intendantury — přece víte — ve válce dostal řád Marie Terezie.“ Protože jsem nevypadal, Že by mě tato skutečnost uchvátila tak, jak doufal, začal s nadšením vlastenecké čítanky vykládat, co velkolepého tento rytmistr Hofmiller vykonal ve válce nejprve u kavalerie, pak při onom výzvědném letu nad Piavou, kde samojediný sestřelil tři letadla, a konečně u kulometné roty, s níž obsadil a po tři dny držel celý úsek fronty — a to všechno podával s mnoha podrobnostmi, které zde vynechávám, a mezitím stále dával najevo svůj nesmírný údiv nad tím, že jsem nikdy neslyšel o tomto znamenitém muži, kterého přece císař Karel osobně vyznamenal nejvzácnějším řádem rakouské armády.

Mimoděk jsem se dal svést a podíval jsem se k druhému stolu, abych také jednou spatřil historicky uznaného hrdinu z dvoumetrové vzdálenosti. Ale narazil jsem na tvrdý, rozzlobený pohled, který dával najevo: „Ten chlap ti o mně něco naprášil? Na mně není nic k zevlování!“ Současně posunul onen pán nepochybně nepřívětivým pohybem svou židli stranou a energicky nám ukázal záda. Trochu zahanbeně jsem se hned díval jinam a od té chvíle jsem se snažil nezavadit zvídavým pohledem ani o ubrus onoho stolu. Brzy nato jsem se rozloučil se svým dobrým žvanilem, ale již při odchodu jsem viděl, že se okamžitě přesunul ke svému hrdinovi, aby mu pravděpodobně referoval právě tak horlivě o mně jako mně o něm.

8$

To bylo všechno. Výměna pohledu, a jistě bych byl na toto letmé setkání zapomněl, ale náhoda tomu chtěla, že jsem se již příštího dne v jedné malé společnosti znovu setkal s tímto odmítavým pánem, který ostatně ve večerním smokinku vypadal ještě nápadněji a elegantněji než včera ve spíš sportovním homespunu. Oba jsme se snažili skrýt malý úsměv, onen ominózní úsměv mezi dvěma lidmi ve větší skupině, kteří spolu sdílejí dobře střelené tajemství. Poznal mě právě tak jako já jeho, a pravděpodobně jsme se i stejně rozčilovali nebo bavili na účet bezúspěšného dohazovače ze včerejška. Nejprve jsme se snažili spolu nemluvit, což se nám nemohlo podařit již proto, že kolem nás byla v proudu vzrušená debata.

Předmět oné debaty je předem prozrazen, uvedu-li, že se konala v roce 1938. Pozdější kronikáři naší doby jednou zjistí, že v roce 1938 se téměř každý hovor v každé zemi naší rozrušené Evropy točil kolem dohadů, zda může, či nemůže vypuknout nová světová válka. Toto téma nevyhnutelně fascinovalo každou společnost, každé setkání, a leckdy se zdálo, že to vůbec nejsou lidé, kteří si odreagovávají svůj strach dohady a nadějemi, nýbrž že je to sama atmosféra, tehdejší vzduch nabitý vzrušením a skrytým napětím, který se chce vybít.

Začal o tom domácí pán, povoláním advokát, člověk, který nerad měnil názory. Obvyklými argumenty dokazoval obvyklý nesmysl, že nová generace ví, co je válka, a že by do té nové už nešla tak naslepo a nepřipravena jako do té poslední. Již při mobilizaci by se pušky obrátily dozadu, a zejména staří frontoví vojáci jako on prý nezapomněli, co by je očekávalo. Popudila mě chlubná jistota, s níž ve chvíli, kdy se v desetitisících a statisících továrnách vyráběly třaskaviny a otravné plyny, odbyl možnost války právě tak nedbale, jako lehkým ťuknutím ukazováku oklepl popel své cigarety. Člověk nemá vždycky věřit tomu, co by chtěl, aby bylo pravda, odpověděl jsem velmi rozhodně. Úřady a vojenské organizace, které řídí válečný aparát, také nespaly, a zatímco my jsme se opájeli utopiemi, ony vydatně využily doby míru k tomu, aby již předem zorganizovaly masy a dostaly je do rukou už jakžtakž připravené k výstřelu. Už teď, v míru, vzrostla díky zdokonalené propagandě všeobecná servilita do neuvěřitelných proporcí a je třeba podívat se tváří v tvář skutečnosti, že od vteřiny, kdy do světnic vtrhne rozhlasové hlášení o mobilizaci, nelze nikde očekávat odpor. Vůle člověka, který je zrnkem prachu, nemá už dnes význam.

9$

Přirozeně jsem mil všechny proti sobě, neboť sebe ohlušující pud v člověku se osvědčeně pokouší zbavit se vědomých nebezpečí nejraději tím, že je prohlašuje za nicotná, a vůbec takové varování před laciným optimismem muselo přijít nevhod už vzhledem ke skvělé večeři ve vedlejším pokoji, kde už bylo prostřeno.

Znenadání se teď ke mně přidal rytíř řádu Marie Terezie, právě on, v němž jsem instinktivně nesprávní předpokládal odpůrce. Ano, je to holý nesmysl, prohlásil prudce, chtít v dnešní době počítat ještě s tím, co si přeje či nepřeje lidský materiál, neboť v příští válce budou hlavní roli hrát stroje a lidé budou degradováni jen na jakousi jejich součást. Už v poslední válce nepotkal na frontě mnoho takových, kteří by s válkou jasně souhlasili, nebo ji jasně odmítali. Většinou byli do ní zaváti jako zvířený prach větrem a pak v ní ve velkém zmatku prostě zůstali vězet, každý jednotlivec zmítán sem a tam, bez vůle, jako prášek ve velikém pytli. Vcelku se snad dokonce víc lidí do války uteklo, než z ní uprchlo.

Poslouchal jsem překvapení, zaujat především prudkostí, s níž teď pokračoval. Neoddávejme se klamu. Jestli dnes v nějaké zemi začnou verbovat pro nějakou úplně exotickou válku, třeba pro válku v Polynésii, přiběhnou tisíce a statisíce, aniž budou dobře vědět proč, snad jen proto, aby mohly utéci samy před sebou nebo z neutěšených poměrů. Domnívám se, že faktický odpor proti válce není větší než žádný. K odporu jednotlivce proti organizaci je třeba mnohem vyšší odvahy, než dá-li se někdo pouze strhnout, totiž individuální odvahy, a ta za našich časů pokračující organizace a mechanizace vymírá. Setkal jsem se ve válce téměř výhradní s fenoménem masové odvahy, odvahy v šiku, a kdo se na tento pojem podívá zblízka, odhalí docela zvláštní komponenty: mnoho marnivosti, mnoho lehkomyslnosti a dokonce nudy, především ale mnoho strachu — ano, strachu před tím, že zůstanu vzadu, strachu před výsměchem, před samostatným jednáním a především strachu postavit se do opozice k masovému nadšení ostatních; většinu z těch, kteří byli na frontě pokládáni za nejstatečnější, poznal jsem osobní i později v civilu jako hrdiny zcela pochybné. — Prosím,“ řekl a zdvořile se obrátil k hostiteli, který se na to tvářil všelijak, „sebe samého nevyjímám.“

Líbilo se mi, jak mluvil, a měl jsem chuť k němu přikročit, ale domácí paní právě zvala k večeři, a protože jsme seděli daleko od sebe, k hovoru jsme se už nedostali. Teprve když všichni odcházeli, srazili jsme se u šatny.

10$

„Domnívám se,“ usmíval se na mě, „že náš společný příznivec nás už nepřímo představil.“

Také jsem se usmíval. „A důkladně.“

,,Pravděpodobně značně přeháněl, jaký jsem Achilles, a můj řád si pověsil na vestu tak, aby byl pořádně vidět, že ?“

„Tak nějak to bylo.“

„Ano, on je na něj zatraceně pyšný — zrovna jako na vaše knihy.“ „Divný patron! Ale najdou se horší. Ostatně — máte-li chuť, mohli bychom jít ještě kus spolu.“

Šli jsme. Náhle se ke mně obrátil.

„Věřte mi, opravdu to nejsou fráze, když řeknu, že mě léta netrápilo nic tak jako ten řád Marie Terezie, je pro můj vkus příliš nápadný. Totiž, abych byl poctivý — když mi ho tehdy tam venku na frontě navěsili, přirozeně že mě to nejdřív přemohlo. Konečně jsem byl vychován jako voják a v kadetce jsem slýchal o tomto řádu jako o legendě, o tomhle jednom řádu, kterého se v každé válce udělí snad jen tucet kusů; spadne tedy skutečně jako hvězda z nebe. Ano, pro osmadvacetiletého mládence něco takového hodně znamená. Člověk najednou stojí před celým šikem, všechno žasne, jak se mu náhle cosi zablýská na prsou jako malé slunce, a císař, nepřístupný majestát, mu potřese rukou a blahopřeje. Ale podívejte se: toto vyznamenání mělo přece smysl a platnost jen v našem vojenském světě, a když válka skončila, připadalo mi směšné, že bych tu měl chodit po celý život jako puncovaný hrdina, protože jsem si jedenkrát dvacet minut skutečně počínal odvážně — pravděpodobně o nic odvážněji než deset tisíc jiných, před kterými jsem měl jen to štěstí, že jsem vzbudil pozornost, a co bylo snad ještě podivuhodnější, že jsem se vrátil živ. Již po roce, když lidé všude zírali na ten malý kousek kovu a pak poníženě šplhali pohledem ke mně nahoru, bylo mi důkladně nanic z toho, jak jsem si tu vykračoval jako pohyblivý pomník, a zlost nad tím, že jsem byl věčně nápadný, byla také jedním z rozhodujících důvodů, proč jsem po válce tak brzy přešel do civilu.“

Šel trochu rychleji.

„Řekl jsem jedním z důvodů, ale hlavní důvod byl soukromý, a ten pochopíte snad ještě lépe. Hlavním důvodem bylo, že jsem sám silně pochyboval o tom, zda mám na ten řád právo, a každopádně jsem pochyboval o svém hrdinství; věděl jsem přece lépe než ti cizí zevlouni, že za tím řádem vězí někdo, kdo vůbec není hrdina a dokonce je naprostý nehrdina — jeden z těch, kdo uháněli tak zuřivě

11$

do války jen proto, že se chtěli zachránit ze zoufalé situace, spíše dezertéři před vlastní odpovědností než hrdinové z pocitu povinnosti. Nevím jak vám — ale mně připadá život s aureolou a svatozáří nepřirozený a nesnesitelný, a docela poctivě se mi ulevilo, že jsem už nemusel předvádět na uniformě hrdinský životopis. Ještě teď dostanu zlost, když někdo vyhrabuje mou starou slávu, a proč bych se vám nepřiznal, že jsem měl včera namále a taktak že jsem nepřišel k vašemu stolu a nespustil na toho tlučhubu, aby se vytahoval nikým jiným než zrovna mnou. Ještě celý večer mě hryzl váš uznalý pohled, a abych vyvrátil žvanění toho člověka, byl bych vás nejraději vybídl, abyste vyslechl, po jakých křivých cestách jsem vlastní dospěl k celému svému hrdinství — byl to ostatně velmi zvláštní příběh, který by třeba mohl dokázat, že odvaha není často nic jiného než obrácená slabost. Ostatně — nerozmýšlel bych se vám to vypravovat ještě teď, naprosto přesně. Co leží v člověku už celé čtvrtstoletí, to se už netýká jeho, ale dávno nikoho jiného. Měl byste čas? A nenudí vás to?“

Samozřejmě že jsem měl čas; chodili jsme ještě dlouho po opuštěných ulicích a ještě v příštích dnech jsme se častokrát setkali. V jeho zprávě jsem pozměnil jen málo, snad jsem uvedl hulány místo husarů, trochu jsem na mapě posunul posádky, aby je nikdo nepoznal, a všechna skutečná jména jsem pro všechny případy zašifroval. Ale nikde jsem si nepřimyslel nic podstatného, a nikoliv já, nýbrž vypravěč teď začíná vyprávět.

12$

Všechno začalo neobratností, naprosto nezaviněnou nehorázností, „botou“, gaffe, jak říkají Francouzi. Potom jsem se pokusil napravit svou hloupost; ale když chce člověk příliš narychlo opravit kolečko v hodinovém strojku, zkazí obvykle celé soukolí. Ani dnes, po letech, nedovedu vymezit, kde končila pouhá neobratnost a kde začala vina. Zřejmě to nebudu vědět nikdy.

Bylo mi tehdy pětadvacet a sloužil jsem jako aktivní poručík u n-tých hulánů. Neodvažuji se tvrdit, že by se mi někdy zvlášť líbil důstojnický stav nebo že bych se pro něj cítil vnitřně povolán. Ale když ve staré rakouské úřednické rodině sedí u skromně prostřeného stolu dvě děvčata a čtyři věčně hladoví kluci, pak se nikdo dlouho neptá, jaké mají sklony, ale co nejdřív se pošlou, aby se snažili v nějakém povolání a nezatěžovali příliš dlouho domácnost. Mého bratra Ulricha, který si už na obecné škole zkazil oči od samého učení, strčili do semináře, já jsem zas měl statnou kostru a tak mě poslali do vojenské školy: odtud se nit života odvíjí mechanicky, není třeba ji dál mazat. Stát se stará o všechno. V několika letech zdarma vykrejčuje podle předepsaného erárního vzoru z nedospělého, bledého kluka ochmýřeného praporčíka a dodá ho armádě k použití. Jednoho dne, na císařovy narozeniny, nebylo mi ještě osmnáct, jsem byl vyřazen a krátce nato mi vyskočila na límec první hvězda; tím jsem dosáhl první etapy, a teď už se mohl pravidelný oběh povyšování odvíjet mechanicky a v náležitých přestávkách až k penzi a pakostnici. Osobně jsem nestál ani o to, abych sloužil právě u jízdy, tohoto bohužel velmi nákladného vojska, ale byl to rozmar mé tety Daisy, jejímž druhým manželem se stal starší bratr mého otce, když odešel z méně výnosného ministerstva financí a stal se prezidentem banky. Byla bohatá a také snob a nechtěla strpět, aby někdo z příbuzenstva, kdo se rovněž jmenuje Hofmiller, dělal rodině „ostudu“ tím, že by sloužil u pěchoty; a protože ji tento vrtoch stál sto korun měsíčního příspěvku, musel jsem jí při každé příležitosti ještě dávat najevo nejponíženější vděčnost. Zda se to zamlouvalo mně, že sloužím u jízdy nebo že vůbec aktivně sloužím, o tom nikdo neuvažoval, já sám nejméně. V sedle jsem se cítil

13$

dobře a dál než před hlavu svého koně jsem nemyslel.

Tehdy v listopadu 1913 musel někdo postrčit nějaký výnos z jedné kanceláře do druhé, neboť naše švadrona byla náhle přeložena z Jaroslawi do jiné malé posádky, která ležela těsně u uherských hranic. Je lhostejné, uvedu-li pravé jméno tohoto městečka nebo ne, neboť dva knoflíky na kabátě uniformy si nemohou být podobnější než jedna rakouská provinční posádka druhé. Tam i tady tytéž erární ubikace: kasárny, jízdárna, cvičiště, důstojnické kasino, k tomu tři hotely, dvě kavárny, cukrárna, vinárna, zchátralé varieté s vyřazenými subretami, které ve vedlejším zaměstnání rozdělují svou přízeň mezi důstojníky a jednoročáky. Vojenská služba je všude stejná, činně prázdná jednotvárnost, jedna hodina za druhou je rozvržena podle staletého, jak ocel pevného služebního řádu, a ani volný čas není o mnoho rozmanitější. Tytéž obličeje, tytéž hovory v důstojnické jídelně, tytéž karetní hry a týž kulečník v kavárně. Někdy se člověk diví, že se milému pánubohu vůbec chtělo stavět kolem těch šesti nebo osmi set střech takového městečka jiné nebe a jinou krajinu.

Moje nová posádka měla ovšem proti dřívější haličské jednu výhodu: byla tam rychlíková stanice a ležela jednak blízko Vídně, jednak ne příliš daleko od Budapešti. Kdo měl peníze — a u jízdy vždycky slouží různí bohatí mladíci, zejména dobrovolníci, částečně vysoká šlechta, částečně synové továrníků — , ten mohl, když se včas vytratil, jet v pět hodin vlakem do Vídně a nočním vlakem být o půl třetí zase zpátky, měl tedy dost času, aby si zašel do divadla, ukázal se na Okružní třídě, zahrál si na kavalíra a vyhledal si příležitostné dobrodružství; někteří z těch, kdo vzbuzovali největší závist, si tam dokonce drželi stálý byt nebo si pronajímali pokoj. Bohužel, taková osvěžující vyhození z kopýtka byla nad můj měsíční rozpočet. Pro zábavu mi zbývala jedině kavárna nebo cukrárna, a tam jsem se přemístil ke kulečníku, protože mi karty šly většinou příliš do peněz, nebo jsem hrál šachy, které byly ještě levnější.

Tak jsem i tentokrát, muselo to být v polovině května 1914, seděl jednou odpoledne v cukrárně s náhodným společníkem, lékárníkem od Zlatého anděla, který byl zároveň

14$

místostarostou našeho posádkového městečka. Své obvyklé tři partie jsme už dávno dohráli a teď jsme už mluvili jen ze setrvačností, abychom se rozptýlili — kam se také vrtnout v tomhle nudném hnízdě? — ještě o tom a o onom, ale rozhovor už skomíral jako dohořelá cigareta. Náhle se otevřou dveře a vlající zvonová sukně vnese dovnitř se závanem svěžího vzduchu hezké děvče: hnědé mandlové oči, tmavá pleť, oblečená je znamenitě, vůbec ne venkovsky, a především je to nová tvář v téhle zoufalé jednotvárnosti. Díváme se na ni s uctivým úžasem, ale čiperná kráska nám bohužel nevěnuje ani jediný pohled; zpříma a hrdě, sportovně pevným krokem se proplétá mezi devíti mramorovými stolky v lokálu přímo k pultu a objednává tam en gros spoustu koláčů, dortů a likérů. Hned je mi nápadné, jak se majitel cukrárny před ní co nejponíženěji uklání — nikdy jsem neviděl šev na zádech jeho vlaštovčího kabátu tak napjatý. Dokonce jeho paní, kyprá a přihroublá venkovská venuše, která jinak velmi nedbale přijímá dvoření důstojníků (vždyť člověk často zůstává do konce měsíce dlužen nějakou tu maličkost), se zdvihne ze své židle u pokladny a bezmála se rozplývá v medové zdvořilosti. Zatímco pan cukrář zaznamenává objednávku do knihy zákazníků, schroupá to hezké děvče nenuceně několik pralinek a hovoří trochu s paní Grossmaierovou; ale nás, kteří asi s nepatřičnou horlivostí natahujeme krky, neuzná za hodny ani letmého pohledu. Mladá dáma si přirozeně neobtíží pěknou ručku ani jediným balíčkem; všechno jí bude, jak paní Grossmaierová co nejponíženěji ujišťuje, posláno, může se spolehnout. A jí také ani na mysl nepřijde, že by hotově zaplatila u automatické ocelové pokladny jako my, obyčejní smrtelníci. Okamžitě všichni víme: vybraní, vznešení zákazníci!

Jak se teď obrací k odchodu, pan Grossmaier spěšně přiskočí, aby jí otevřel dveře. Když se vznáší kolem nás, také můj pan lékárník se zdvihne ze svého křesílka, aby se jí co nejuctivěji poroučel. Dívka děkuje se svrchovanou laskavostí — hrome, jaké ta má sametové oči, jako laňka! — a já se nemohu dočkat, až bude venku z krámu, pocukrována mnoha komplimenty, protože hořím zvědavostí,

15$

abych se dověděl od svého společníka, kdo je ta štika v kapřím rybníku.

„Vyji neznáte? To je přece neteř… “ — budu ho nazývat pan z Kekesfalvy, jméno bylo ve skutečnosti jiné — „Kekesfalva, znáte přece Kekesfalvy?“

Kekesfalva: vysloví to jméno, jako by mi podával tisícikorunovou bankovku, a pohlédne na mě tak, jako by samozřejmě očekával uctivou ozvěnu „Ach tak! Přirozeně!“ Ale já, čerstvě přeložený poručík, kterého vítr přivál do nové posádky teprve před několika měsíci, já nic netuším a nic nevím o tomto tak velmi tajemném bohu a prosím co nejzdvořileji o další informace, které mi pan lékárník s celou blažeností venkovské pýchy sděluje — a povídá a tlachá mnohem podrobněji, než to zde budu reprodukovat.

Kekesfalva, vykládá mi, je nejbohatší muž v celém okolí. Patří mu prostě všechno, nejen zámek Kekesfalva — „Musíte jej přece znát, je vidět ze cvičiště, žlutý zámek vlevo od silnice, s plochou věží a rozlehlým starým parkem“ — , ale také veliký cukrovar u silnice do R. a pila v Brucku a hřebčinec v M.; to všechno mu patří a k tomu šest nebo sedm domů v Budapešti a ve Vídni. „Ano, člověk by nevěřil, že jsou u nás takoví zazobanci, a žít on umí jako pravý magnát. Zimu tráví v malém vídeňském paláci v Jacquinově ulici, léto v lázních; tady vede dům jen několik měsíců na jaře, ale jaký dům, panebože! Kvarteta z Vídně, šampaňská a francouzská vína, vždycky jen to první, jen to nejlepší!“ A jestli se mi tím zavděčí, rád mě tam uvede, neboť — velké gesto zadostiučinění — on se s panem z Kekesfalvy dobře zná, míval s ním dříve nějaké obchodní styky a ví, že pan z Kekesfalvy vždycky u sebe rád vidí důstojníky; stačí jeho, lékárníkovo slovo, a pozvou mě.

Proč ne? Vždyť se tu člověk dusí, v tomhle ztuchlém bahnitém rybníku takové venkovské posádky. Od vidění už znám všechny ženy na korze, vím, jaký má každá letní klobouk a jaký má zimní klobouk a jaké má nóbl šaty a všední šaty, na tom se nic nemění. A jak si je prohlížím i jak si je neprohlížím, znám už psa i služebnou i děti. Znám celou škálu umění buclaté české kuchařky v kasinu a pomalu už ztrácím chuť při pohledu na věčně stejný jí-

16$

dělní lístek v hostinci. Znám zpaměti každé jméno, každou firmu, každý plakát v každé ulici a každý obchod v každém domě a v každém obchodě každou výkladní skříň. Vím už bezmála tak dobře jako vrchní číšník Evžen, v kterou hodinu se objeví v kavárně pan okresní soudce, že usedne v rohu u okna vlevo a přesně ve čtyři hodiny třicet si objedná bílou kávu, zatímco pan notář zase přijde o deset minut později, ve čtyři hodiny čtyřicet, a zato — okouzlující změna — s ohledem na svůj slabý žaludek vypije sklenici čaje s citrónem a k věčně stejnému viržinku vypravuje tytéž vtipy. Ach, znám všechny obličeje, všechny uniformy, všechny koně, všechny kočí, všechny žebráky v celém okolí, sám sebe znám až do omrzení. Proč z toho žernovu jednou neuniknout? A pak, to hezké děvče, ty oči jako samet! S předstíranou lhostejností (abych nevypadal před domýšlivým výrobcem pilulek příliš žádostivě) prohlásím tedy svému příznivci, že by mi bylo potěšením, kdybych se mohl seznámit s rodinou pana z Kekesfalvy.

Skutečně — vida, počestný lékárník mě nebalamutil! — už za dva dny mi s blahosklonným výrazem přinesl, celý načepýřený pýchou, do kavárny tištěnou cedulku, do níž je krasopisně vepsáno moje jméno, a na té pozvánce se praví, že pan Lájoš z Kekesfalvy zve pana poručíka Antona Hofmillera na diner, které se koná příští týden ve středu v osm hodin večer. Bohudík i našinec ví, co se sluší a patří a jak se v takovém případě chovat. Hned v neděli dopoledne se hodím do své nejlepší uniformy, navléknu bílé rukavice a lakýrky, a nemilosrdně oholený, s kapkou kolínské vody na kníru vyjedu, abych učinil nástupní návštěvu. Sluha — starý, diskrétní, v dobré livreji — přijímá moji navštívenku a mumlá omluvu, panstvu bude velice líto, že nemohlo pana poručíka přijmout, ale jsou v kostele. Tím lépe, pomyslím si, nástupní návštěvy jsou ve službě i mimo službu vždycky to nejhroznější. V každém případě jsem splnil svou povinnost. Ve středu večer tam půjdu, doufejme, že to bude pěkné. A myslím si, že tím je záležitost Kekesfalva až do středy vyřízena. Avšak s upřímným potěšením najdu za dva dny, tedy v úterý, ve svém bytě přeloženou navštívenku, kterou tam odevzdal pan z Kekes-

17$

falvy. Báječné, pomyslím si, ti lidé mají ale styl. Mně, nepatrnému důstojníkovi, oplatí návštěvu hned dva dny po nástupní návštěvě — víc zdvořilosti a úcty by si nemohl přát generál. A se skutečně dobrou předtuchou se teď těším na středu večer.

Ale zlomyslný osud zasáhne hned od začátku — vlastně by měl být člověk pověrčivý a víc si všímat drobných příznaků. Ve středu o půl osmé večer jsem už zcela hotov, parádní uniforma, nové rukavice, lakýrky, kalhoty nažehlené jako břitva a můj důstojnický sluha mi právě urovnává záhyby pláště a zkoumá, zda je všechno, jak má být (vždycky k tomu potřebuji sluhu, neboť mám ve svém špatně osvětleném důstojnickém bytě jen malé příruční zrcadlo), a náhle někdo zabuší na dveře: ordonance. Můj přítel rytmistr hrabě Steinhübel, který má dnes službu, mě prosí, abych k němu přišel naproti do místností mužstva. Dva huláni, pravděpodobně namol opilí, se poprali, až nakonec jeden z nich praštil druhého karabinou do hlavy. A teď tu ten ťulpas leží s otevřenými ústy, krvácí a je bez sebe. Nevíme, jestli má ještě celou lebku, nebo ne. Ale plukovní lékař se vytratil na dovolenou do Vídně, plukovník není k nalezení; a tak ten dobrák Steinhübel sem vybubnoval zrovna mě, abych mu pomohl v nouzi, zatraceně, a zatímco se stará o krvácejícího hulána, já musím sepsat protokol a poslat na všechny strany ordonance, aby rychle sehnaly v kavárně nebo někde jinde civilního lékaře. Zatím čas ubíhá a je tři čtvrtě na osm. Vidím už, že dříve než za čtvrt nebo půl hodiny se odsud v žádném případě nedostanu. Zatraceně, zrovna dnes se musí něco takového přihodit, zrovna dnes, kdy jsem pozván! Stále netrpělivěji se dívám na hodinky; jestli tu budu muset do toho fušovat ještě pět minut, nemohu už přijít včas. Ale služba, tak nám to vtloukli až do morku kostí, je přednější než každý soukromý závazek. Upláchnout nesmím a tak udělám, co je v téhle zpropadené situaci jedině možné — posílám svého sluhu s fiakrem (ta legrace mě stojí čtyři koruny) ke Kekesfalvům, že prosím, aby mě omluvili, kdybych se měl opozdit, ale nenadálý služební případ, atakdále atakdále. Naštěstí netrvá povyk v kasárnách příliš dlouho, neboť se tu objeví

18$

plukovník osobně i s lékařem, kterého rychle našli, takže mohu nenápadně zmizet.

Ale nová smůla: zrovna dnes nestojí na Radničním náměstí ani jediný fiakr, musím čekat, až mi sem ten povoz s osmi kopyty přitelefonují. A tak nevyhnutelně dojde k tomu, že když konečně dorazím do velké haly u Kekesfalvů, visí už velká ručička na nástěnných hodinách svisle dolů, je přesně půl deváté místo osm, a vidím, že pláště v šatně se už hustě vzdouvají jeden přes druhý. Také na trochu zaraženém sluhově obličeji pozoruji, že nastupuji se značným zpožděním — nepříjemné, nepříjemné, něco takového zrovna při první návštěvě!

Buď jak buď, sluha — tentokrát má bílé rukavice, frak, tuhou košili i tvář — mě uklidňuje, že můj sluha tu před půlhodinou vyřídil můj vzkaz, vede mě do salónu, čtyři okna, červené hedvábné tapety, planoucí křišťálové svícny, neobyčejně elegantní zařízení, nikdy jsem neviděl nic noblesnějšího. Ale se zahanbením zjišťuji, že je už prázdný, a z vedlejší místnosti zřetelně slyším veselé řinčení talířů — mrzuté, mrzuté, hned jsem si myslel, že už sedí u stolu!

Co dělat, vzchopím se, a jakmile sluha přede mnou otevře zasouvací dveře, přistoupím až k prahu jídelny, sklapnu ostře podpatky a ukloním se. Všechno vzhlédne, dvacet, čtyřicet očí, samé cizí oči, se zkoumavě upírá na opozdilce, který se v rámu dveří nevyjímá zvlášť sebevědomě. Ihned se zdvihne starší pán, rychle odloží ubrousek, jde mi vstříc a podává mi ruku, čímž mě zároveň zve dál. Vůbec nevypadá tak, jak jsem si ho představoval, vůbec se nepodobá maďarskému venkovskému šlechtici s kníry, plnými tvářemi, otylému a červenému od dobrého vína. Za zlatými brýlemi plavou trochu unavené oči nad šedivými slzními váčky, ramena jako by se trochu nakláněla dopředu, mluví téměř šeptem, a protože pokašlává, má hlas trochu zastřený: tohoto pana z Kekésfalvy s úzkým jemným obličejem, zakončeným řídkou bílou bradkou, by člověk spíše pokládal za nějakého učence. Zvláštní uhlazenost starého pána mě velice uklidňuje, moje nejistota mizí: Ach ne, na něm je, aby se omluvil, vpadá mi hned do řeči. Velmi dobře ví, co všechno se může ve službě přihodit,

19$

a bylo ode mne neobyčejně laskavé, že jsem ho zvlášť vyrozuměl; a jen proto, že si nebyli jisti, zda přijdu, začali již večeřet. Ale teď už nesmím otálet a mám usednout ke stolu. Potom, později mě jednotlivě seznámí se všemi hosty. Jen tady — a přitom mě doprovodí ke stolu — jeho dcera. Nedospělá dívka, jemná, bledá, křehká jako on sám, přeruší rozhovor a vzhlédne, dvě šedé oči o mne plaše zavadí. Ale jen letmo pohlédnu do úzkého nervózního obličeje a ukloním se nejprve jí, potom napravo a nalevo, což platí ostatním hostům, kteří jsou zřejmě rádi, že nemusí odložit vidličky a nože a dát se rušit nepohodlnými obřadnostmi představování.

První dvě tři minuty se ještě cítím pořádně nesvůj. Není tu nikdo od pluku, žádný kamarád, žádný známý, a ani nikdo z městské honorace — pouze cizí, úplně cizí lidé. Zdá se, že to jsou hlavně okolní statkáři se svými ženami a dcerami nebo státní úředníci. Ale jen civil, samý civil, není tu jiná uniforma než moje. Panebože, jak mám já, tak neobratný a plachý, s těmito neznámými lidmi hovořit? Naštěstí mě dobře umístili. Vedle mne sedí ta snědá čiperná dívka, hezká neteř, která si zřejmě přece jen všimla mého obdivného pohledu tehdy v cukrárně, neboť se na mě přívětivě usmívá jako na starého známého. Má oči jako kávová zrnka, a skutečně to praská jako zrnka při pražení, když se směje. Má rozkošné, malé, průsvitné uši pod hustými černými vlasy: jak růžový brambořík v mechu, pomyslím si. Má nahé paže, měkké a hladké; dotknout se jich, musí být jako broskve.

Je to příjemný pocit, sedět vedle tak hezké dívky, a div že se do ní nezamiluji, když slyším její širokou maďarskou výslovnost. Je to příjemný pocit, sedět u tak vybraně prostřeného stolu v tak jiskřivě světlé místnosti, za zády sluhu v livreji, před sebou nejlepší jídla. Také moje sousedka po levici, která zase mluví s lehkým polským přízvukem, mi připadá vlastně svůdná, i když už poněkud příliš plná. Nebo to dělá jen víno, napřed zlatavě světlé, pak zase tmavorudé a teď perlivé šampaňské, jež nám zezadu přímo marnotratně nalévají ze stříbrných karaf a z širokých baňatých lahví sluhové v bílých rukavicích? Opravdu, dobrák

20$

lékárník nepřeháněl. U Kekesfalvů to chodí jako u dvora. Ještě nikdy jsem tak dobře nejedl, nikdy mě ani ve snu nenapadlo, že je možné tak dobře jíst, tak mnoho jíst a tak vybraně. Stále chutnější a vzácnější jídla sem připlouvají na nevyčerpatelných mísách; bledě modré ryby, ověnčené locikou, obložené humřími řezy, plavou v zlatavých omáčkách, kapouni sedí v širokých sedlech z navrstvené rýže, pudinky planou v modře hořícím rumu, zmrzlinové bomby se roztékají v barevných, sladkých praméncích, plody, jež musely objet polovinu světa, spočívají ve stříbrných košíčcích. A stále, stále ještě není konec, na závěr přijde ještě skutečná duha likérů, zelených, červených, bílých, žlutých, a k znamenité kávě doutníky tlusté jako chřest!

Nádherný, kouzelný dům — vzpomínám vděčně na dobrého lékárníka! — jasný, šťastný, bohatý večer! Nevím, zda se cítím tak uvolněný a svobodný, že i ostatním napravo i nalevo i naproti se teď také třpytí oči, že i oni mluví hlasitě, že i oni zapomněli na vybrané chování a vesele hovoří páté přes deváté — , ale v každém případě je moje dřívější nesmělost tatam. Povídám bez jakýchkoli zábran, dvořím se oběma svým sousedkám zároveň, piji, směji se, dívám se kolem sebe rozpustile a lehce, a i když to není vždycky náhoda, že se občas dotknu Iloniných krásných nahých paží (tak se neteř jmenuje a je k nakousnutí), pak se vůbec nezdá, že by ji toto nenápadné přibližování a vzdalování mé ruky uráželo, také ona je uvolněná, v znamenité náladě a bezstarostná jako my všichni na této bujné slavnosti.

Pomalu cítím — jen jestli to přece jen není tím nezvykle výborným vínem, míchalo se tokajské a šampaňské — zvláštní lehkost, která hraničí s bujností, téměř s rozpustilostí. Jen ještě něco mi chybí, abych se cítil plně šťasten, blažen, uchvácen, a co to bylo, po čem jsem nevědomky toužil, vím naprosto přesně hned za okamžik, když náhle z třetí místnosti, za salónem — sluha zase nepozorovaně otevřel zasouvací dveře — spustí tlumená hudba, kvartet, a právě ta hudba, jakou jsem si v nitru přál, taneční hudba, rytmická i měkká, valčík, hraný na dvoje housle, zádumčivé podbarvený temným zvukem cella; klavír důrazně

21$

udává takt ostrým staccatem. Ano, hudba, hudba, jen ta ještě chyběla! Hudba a snad ještě tančit, valčík, nechat se unášet, vzlétat, abych ještě s větší blažeností pocítil tu vnitřní lehkost! A skutečně, tato Kekesfalvova vila je pohádkový zámek, stačí jen si přát a přání je už splněno. Jak teď vstáváme a odsunujeme židle a pár za párem — nabízím rámě Iloně a opět cítím její chladnou, měkkou, hladkou pleť — přecházíme do salónu, jsou jakoby mávnutím kouzelného proutku všechny stoly odklizeny a židle stojí podél stěn. Hladká, lesklá, hnědá se zrcadlí parketová podlaha, nebeské kluziště valčíku, a z vedlejší místností sem zaznívá neviditelná hudba.

Obracím se k Iloně. Směje se a rozumí. Její oči už řekly „ano“, už se točíme po hladkých parketách, dva páry, tři páry, pět párů, zatímco ti opatrnější a starší přihlížejí nebo si povídají. Tančím rád, tančím dokonce dobře. Vznášíme se v těsném objetí, myslím, že jsem ještě nikdy v životě netančil lépe. K příštímu valčíku vyzvu svou druhou sousedku; i ona tančí výborně, nakláním se k ní a vdechuji, lehce omámen, vůni jejích vlasů. Tančí zázračně, všechno je zázračné, dávno jsem nebyl tak šťasten. Nevím už přesně, co dělám, nejraději bych všechny objal a každému řekl něco srdečného, něco vděčného, tak překypuji citem, tak lehký a blaženě mladý se cítím. Beru do kola jednu dámu za druhou, mluvím a směji se a tančím a stržen v proudu své blaženosti nevnímám čas.

Vtom se náhodou podívám na hodinky: půl jedenácté — a zděsím se: teď tu tančím a mluvím a žertuji už téměř hodinu a ještě jsem, já hulvát, neprovedl domácí dceru! Tančil jsem jen se svými sousedkami a s dvěma třemi jinými dámami, které se mi nejvíce líbily, a na dceru hostitele jsem úplně zapomněl! Taková neotesanost, taková pohana! Teď to ale musím okamžitě napravit!

Ale znovu jsem se ulekl: už si vůbec nemohu vzpomenout, jak ta dívka vypadá. Jen na okamžik jsem se před ní uklonil, když už seděla za stolem; v paměti se mi vybavuje pouze cosi jemného a křehkého a pak její rychlý, šedý, zvědavý pohled. Ale kde jen vězí? Jako dcera hostitele nemohla přece odejít? Neklidným pohledem zkoumám všech-

22$

ny paní a dívky podél stěny: žádná se jí nepodobá. Konečně vejdu do třetí místnosti, kde hraje kvartet, zakrytý čínskou zástěnou, a s úlevou si oddechnu. Sedí tady — určitě, je to ona — jemná, štíhlá, v bledě modrých šatech sedí mezi dvěma starými dámami v rohu budoáru, za malachitově zeleným stolem, na němž stojí plochá miska s květinami. Má úzkou hlavu trochu schýlenou, jako kdyby se zcela zaposlouchala do hudby, a na žhavém nachu růží si uvědomím, jak její průsvitné bledé čelo září pod těžkými hnědočervenými vlasy. Ale neztrácím čas zbytečným pozorováním. Díky bohu, oddychnu si v duchu, že jsem ji vypátral. Teď mohu ještě dohonit, co jsem zameškal.

Jdu ke stolu, vedle hlučí hudba, a zdvořilou úklonou vyzvu dívku k tanci. Užaslé oči vzhlédnou, překvapeně se na mne upírají, rty zůstanou pootevřeny uprostřed slova. Avšak dívka se ani nepohne, aby mě následovala. Nerozuměla mi? Ukloním se proto ještě jednou, moje ostruhy tiše cinkají: „Smím prosit, milostivá slečno?“

Ale co se stane teď, je strašné. Předkloněná horní část těla sebou prudce škubne dozadu, jako kdyby se chtěla vyhnout ráně; na bledých tvářích vyrazí krvavý ruměnec, rty, dosud rozevřené, se ostře sevřou a jen oči na mě nehybně zírají s takovým výrazem děsu, s jakým jsem se dosud v životě nesetkal. Hned nato projede celým tělem zachváceným křečí prudké škubnutí. Dívka se vzepře, oběma rukama se opírá o stůl, až miska chřestí a řinčí, a u její lenošky spadne na podlahu cosi tvrdého, dřevo nebo kov. Stále se ještě oběma rukama pevně drží kymácejícího se stolu, stále ještě se to tělo, křehké jako tělo dítěte, celé třese; avšak dívka přesto neuprchne, jen ještě zoufaleji se drží těžké desky stolu. A neustále se třese, celá se chvěje od křečovitě sevřených pěstí až do vlasů. A náhle to vyrazí: vzlykot, divoký, živelný jako potlačený výkřik.

Ale už k ní zprava i zleva přiskočí obě staré dámy, už objímají třesoucí se dívku, hladí ji, mazlí se s ní a chlácholí ji, už jí jemně uvolňují křečí zachvácené ruce od stolu, a ona klesne zpátky do lenošky. Ale plakat nepřestává; její pláč je ještě prudší, jako chrlení krve, jako silné zvracení znovu a znovu vybuchuje v přerývaných, jednotlivých ná-

23$

valech. Kdyby hudba za zástěnou (která všechno přehlušuje) ustala jen na okamžik, musel by být ten vzlykot slyšet až do taneční místnosti.

Stojím tu zpitomělý, zděšený. Co — co se to stalo? Bezradně, strnule přihlížím, jak se obě staré dámy snaží uklidnit vzlykající dívku, která teď v probouzejícím se ostychu prudce sklonila hlavu na stůl. Avšak stále se hrne jedna vlna pláče za druhou, zmítají útlým tělem až k ramenům a při každém z těchto náhlých výbuchů zařinčí misky. Já tu však stále stojím bezradný, krev mi ztuhla v žilách, límec mě škrtí jako žhavý provaz.

„Promiňte,“ zakoktám konečně polohlasem do prázdna a ustoupím — obě paní se zabývají vzlykající dívkou, ani jedna si mě nevšímá — , vypotácím se do sálu. Zdá se, že tady ještě nikdo nic nezpozoroval, páry se točí v kole a já cítím, že se musím držet veřejí, celá místnost se kolem mne vznáší. Co se stalo? Zavinil jsem něco? Proboha, že já jsem při večeři příliš mnoho a rychle pil, a teď jsem v opilosti provedl nějakou pitomost!

Tu hudba zmlkne, páry se rozcházejí. Okresní hejtman propouští s úklonou Ilonu, a já se okamžitě ženu k ní a takřka násilím táhnu žasnoucí děvče stranou: „Prosím vás, pomozte mi! Proboha, pomozte mi, vysvětlete mi to!“

Ilona si jistě myslela, že jsem ji donutil jít k oknu, abych jí pošeptal něco veselého, neboť jí oči náhle ztvrdly: ve svém rozrušení jsem zřejmě vypadal tak, že to muselo vzbuzovat soucit nebo strach. Horečněji všechno vypravuji — a kupodivu: v jejím pohledu je náhle totéž prudké zděšení jako v pohledu té dívky. Osopí se na mne:

„Zbláznil jste se… ? Vy nevíte… ? Vy jste neviděl … ?“ „Ne,“ koktám, zničen tímto novým a právě tak nepochopitelným zděšením. „Co jsem měl vidět?… Nevím nic. Jsem tady přece poprvé.“

„Vy jste si tedy nevšiml, že Edita je chromá … ? Vy jste neviděl, že má chudák zmrzačené nohy? Vždyť nemůže bez berlí udělat ani dva kroky… a vy… vy sur.. — (potlačí rychle hněvivé slovo) — „… vy to ubohé děvče vyzvete k tanci… to je strašné, musím hned k ní..

„Ne“ — (v zoufalství popadnu Ilonu za ruku) — „ještě

24$

okamžik, okamžik… musíte mě u ní omluvit. Přece jsem nemohl tušit… viděl jsem ji jen u stolu, jenom chvilku … Prosím vás, vysvětlete jí..

Ale Ilona se mi s hněvivým pohledem vytrhla a už běží pryč. Stojím tu na prahu, hrdlo sevřené, nevolnost v ústech, a v salónu všechno víří a chvěje se a žvaní a lidé (náhle jsou mi nesnesitelní) bez ostychu povídají a smějí se, a pomyslím si: ještě pět minut, a všichni budou vědět, jaký jsem ťulpas. Pět minut, pak mě budou ze všech stran zasahovat a ohmatávat výsměšné, pohrdavé, ironické pohledy, a už zítra bude o mé neotesanosti klepat celé město, stovky jazyků ji budou rozemílat, ráno už to roznesou služky u vrat, až půjdou pro mléko, pak se to patřičně nafoukne v čelednících a odtud se to donese do kaváren, do úřadů. Zítra o tom budou vědět v mém pluku.

V tomto okamžiku zahlédnu jako mlhou jejího otce. Jde přes sál, tvář má — ví to už? — trochu ustaranou. Nejde nakonec ke mně? Ne — teď ho nesmím potkat! Náhle se mě zmocňuje panická úzkost před ním a přede všemi. A ani si dobře neuvědomuji, co dělám, a klopýtám ke dveřím, které vedou do haly, ven z toho strašného domu.

„Pan poručík nás chce již opustit?“ diví se sluha a dává najevo uctivé pochybování.

„Ano,“ odpovídám a ihned se uleknu, jak mi to slovo vylétne z úst. Což chci skutečně pryč? A už v příštím okamžiku, když mi sluha přináší plášť z věšáku, jsem si jasně vědom, že se teď svým zbabělým útěkem dopouštím nové a snad ještě neomluvitelnější hlouposti. Ale už je pozdě. Nemohu teď najednou plášť zase vrátit, nemohu už, když mi sluha s odměřenou poklonou otvírá domovní dveře, zpátky do sálu. A tak náhle stojím před cizím proklatým domem, vítr mi chladí obličej, srdce mám horké studem a stěží popadám dech, jako bych se dusil.

To byla ta neblahá nehoráznost, kterou všechno začalo. Nyní, když si chladnokrevně a s odstupem mnoha let znovu vybavuji onu hloupou, ale tak osudnou epizodu, musím si přiznat, že jsem se do onoho nedorozumění dostal vlastně

25$

docela nevinně; i nejchytřejšímu, nejzkušenějšímu muži by se mohla přihodit taková „bota“, že by vyzval k tanci chromou dívku. Avšak v návalu prvního zděšení jsem se tehdy považoval nejen za nevyléčitelného hlupáka, nýbrž za surovce, zločince. Bylo mi, jako kdybych uhodil bičem nevinné dítě. Všechno se to mohlo ještě napravit, kdybych měl trochu duchapřítomnosti; ale neodvolatelně jsem všechno zkazil tím — a byl jsem si toho vědom hned, jakmile mi před domem první náraz studeného vzduchu ochladil čelo — , že jsem prostě uprchl jako nějaký zločinec, aniž jsem se pokusil omluvit.

Pocity, které jsem měl, když jsem stál před domem, nejsem s to vylíčit. Hudba za osvětlenými okny zmlkla; hráči si zřejmě udělali přestávku. Ale byl jsem předrážděn, byl jsem si vědom své viny a jako v horečce jsem si představoval, že tanec vázne kvůli mně, že se teď všichni tlačí do malého budoáru, aby utěšovali vzlykající dívku, že se všichni hosté, dámy, pánové i dívky, rozhořčují za oněmi zavřenými dveřmi a jednoznačně odsuzují toho hanebníka, který zlomyslně vyzval k tanci zmrzačené dítě a potom zbaběle utekl. A zítra — vyrazil mi pot, cítil jsem, jak mě studí pod čapkou — bude o mé ostudě vědět celé město, všichni budou žvanit a pomlouvat. Už jsem si je představoval, své kamarády, Ferenze, Mislywetze, a hlavně Jóžiho, toho zatraceného vtipálka, s jakou rozkoší ke mně přijdou: ,,No, Toni, ty se krásně chováš! Jen tě člověk pustí z řetězu, už blamuješ celý pluk!“ V důstojnické kantýně mě budou pomlouvat a posmívat se mi celé měsíce; deset, dvacet let se přece u našeho stolu přemílá pitomost, kterou někdo z nás někdy vyvedl, každá oslovina je nesmrtelná, každý vtip platí jako zákon. Ještě dnes, po šestnáctí letech, se vypráví ta bláhová historka o rytmistru Wolinském, jak se vrátil z Vídně a chlubil se, že se na Okružní třídě seznámil s hraběnkou T. a hned první noc strávil u ní v bytě, a za dva dny pak psaly noviny o skandálu s její propuštěnou služkou, která se v obchodech a i při jiných příležitostech vydávala za hraběnku T., a kromě toho se musel ten Casanova ještě tři týdny léčit u plukovního lékaře. Kdo se jednou před kamarády zesměšnil, zůstane

26$

směšným navždycky, ti na nic nezapomenou, nic neprominou. A s čím větší barvitostí jsem si to vymýšlel, tím horečnatější, nesmyslnější byly mé představy. V té chvíli se mi zdálo stokrát snadnější stisknout rychle ukazováčkem spoušť revolveru než přestát pekelná muka nejbližších dnů, to bezmocné čekání, zda již kamarádi vědí o mé ostudě a zda si už za mými zády vesele šuškají a ušklíbají se. Znal jsem se dobře; věděl jsem, že bych nikdy neměl sílu postavit se jim, kdyby se mi jednou začali pošklebovat a posmívat a vyprávět si o mně.

Dnes už nevím, jak jsem tenkrát došel domů. Vzpomínám si jen, že jsem nejdřív sáhl do skříně, kde stála láhev slivovice pro návštěvy, a převrhl do sebe dvě, tři do polovičky naplněné velké sklenice, abych se zbavil té hrozné nevolnosti v hrdle. Tak jak jsem byl, oblečený, jsem padl na postel a pokoušel se přemýšlet. Ale jako rostou mohutnější a bujnější květiny ve skleníku, tak rostou bludné představy ve tmě. Tam v chaosu a fantastické spleti vyrážejí ze zapařené půdy jako divoké liány, které mohou člověka zaškrtit, a v předrážděném mozku se s rychlostí snů vytvářejí a honí ty nejnesmyslnější úzkostné obrazy. Blamoval jsem se na celý život, pomyslel jsem si, jsem vyloučen ze společnosti, kamarádům jen pro smích, celé město mě bude pomlouvat! Už nikdy neopustím svůj pokoj, už nikdy se nemohu odvážit na ulici ze strachu, abych nepotkal někoho, kdo ví o mém zločinu (neboť v oné noci prvního rozčilení jsem svou prostou pitomost považoval za zločin a sebe sama za psance štvaného všeobecným výsměchem). Když jsem pak konečně usnul, mohl to být jen lehký, nehluboký spánek, v němž má úzkost horečně pracovala dál. Neboť hned jak jsem otevřel oči, objevil se přede mnou opět ten rozhněvaný dětský obličej, viděl jsem škubající se rty, ruce křečovitě svírající stůl, slyšel jsem rachocení oněch padajících dřev, o nichž jsem až teď dodatečně pochopil, že to musely být její berly, a náhle mě zachvátil nesmyslný strach, že se teď mohou otevřít dveře, objeví se černý kabát, bílá náprsenka, zlaté brýle — její otec se svou tenkou, pěstěnou kozí bradkou kráčí zpříma až k mé posteli. Strachem vyskočím. A jak teď před zrcadlem zírám na svůj obličej, zvlhlý potem

27$

noční úzkosti, mám chuť praštit toho hlupáka za bledým sklem přímo do tváře.

Ale naštěstí je už den, na chodbě hřmotí kroky, dole na dláždění vozy. A je-li za okny světlo, myslí člověk jasněji, než je-li zajat v oné temnotě, která ráda vytváří strašidla. Snad, říkám si, snad to všechno není tak hrozné. Třeba to vůbec nikdo nezpozoroval. Ona ovšem — ona na to nikdy nezapomene, nikdy ti to neodpustí, ta ubohá bledá, nemocná, chromá dívka! Náhle mi bleskne správná myšlenka. Ve spěchu si učešu rozcuchané vlasy, vjedu do uniformy a běžím kolem svého sluhy, který celý zaražený za mnou zoufale volá svou lámanou rusínskou němčinou: „Paně poručik, paně poručik, káva už hotová.“

Uháním po kasárenských schodech dolů a tak rychle letím kolem hulánů, kteří napůl oblečeni postávají na dvoře, že ani nemají čas, aby se postavili do pozoru. Míjím je v jediném úprku a už jsem venku z kasárenských vrat; rovnou cestou běžím ke květinářství na Radničním náměstí, pokud je pro poručíka přípustné, aby běžel po ulici. Hnán netrpělivostí jsem přirozeně úplně zapomněl, že v půl šesté ráno ještě nejsou obchody otevřené, ale paní Gurtnerová naštěstí neprodává jen květiny, ale také zeleninu. Přede dveřmi stojí zpola vyložený vozík s brambory, a když prudce zaklepu na okno, slyším ji už, jak dupe dolů po schodech. Chvatně si vymyslím historku: včera jsem nadobro zapomněl, že dnes je u mých milých přátel svátek. Za půl hodiny vyrazíme ven, a proto bych byl rád, aby květiny byly odeslány hned. Tedy květiny, rychle, ty nejkrásnější, které má! Tlustá obchodnice, ještě v noční jupce, okamžitě šmaťhá v děravých trepkách dál, otevře krám a ukazuje mi svůj poklad, ohromný svazek růží s dlouhými stonky: kolik bych jich chtěl? Všechny, říkám, všechny! A má je jenom prostě svázat, nebo bych je raději měl v krásném koši? Ano, ano, koš. Na tak skvělou zakázku padne zbytek mé měsíční gáže, v posledních dnech měsíce budu muset škudlit na večeřích a na kavárně nebo si vypůjčit. Ale to mi je v té chvíli lhostejné nebo spíš mě to dokonce ještě těší, že mě moje bláznovství přijde draho, neboť už celou tu dobu mám zlomyslnou chuť potrestat pořádně

28$

toho hlupáka, tedy sebe, a nechat ho, aby trpce zaplatil za svou dvojí pitomost.

Tedy všechno jev pořádku, že ano? Nejkrásnější růže, pěkně uspořádané v koši, a hned budou odeslány, mohu se spolehnout! Ale paní Gurtnerová za mnou v zoufalství vyběhne na ulici. Kam a komu má ty květiny poslat, pan poručík přece nic neřekl! Ach tak, já trojnásobný hlupák jsem na to v rozčilení zapomněl. Vila Kekesfalva, nařizuji, a v pravý čas, díky onomu Iloninu ustrašenému výkřiku, si vzpomenu na křestní jméno své ubohé oběti: pro slečnu Editu z Kekesfalvy.

„No ovšem, ovšem, páni z Kekesfalvy,“ říká pyšně paní Gurtnerová, „naši nejlepší zákazníci!“

A nová otázka — už jsem chtěl zase běžet — , nechci připsat ještě pár slov? Připsat? Ach tak! Odesílatel! Dárce! Jak jinak má vědět, od koho ty květiny jsou?

Znovu tedy vstoupím do krámu, vytáhnu vizitku a napíšu na ni: „S prosbou za omluvu.“ Ne — to je nemožné! To by byl už čtvrtý nesmysl: nač mám svou nehoráznost ještě připomínat? Ale co napsat jiného? „V upřímné lítosti“ — to teprve nejde, nakonec by si mohla myslet, že ta lítost platí jí. Nejlepší tedy bude, když nepřipíši nic, vůbec nic.

„Dejte k tomu jen vizitku, paní Gurtnerová, nic než vizitku.“

Teď se mi trochu ulevilo. Pospíchám zpátky do kasáren, vleju do sebe kávu, moje instrukční hodina nestojí za moc, jsem pravděpodobně nervóznější, roztržitější než jindy. Ale u vojska to není nic zvláštního, když poručík přijde ráno do služby s kocovinou. Mnozí se vracejí z Vídně po proflámované noci tak unaveni, že stěží mohou udržet víčka a v nejkrásnějším klusu usnou. Vlastně mi to dokonce vyhovuje, když teď musím celou dobu velet, zkoušet a pak do sedla a ven. Neboť služba přece jen trochu rozptýlí neklid, ovšem stále ještě mi nejde z mysli tísnivá vzpomínka, stále ještě mě tlačí v hrdle něco jako houba se žlučí.

Ale v poledne, právě chci jít do důstojnické kantýny, utíká za mnou můj sluha s hlasitým „pane poručik“. Má v ruce dopis, podlouhlý obdélník, je to anglický papír, modrý, slabě naparfémovaný, vzadu má jemně vyražený

29$

erb. Dopis se stojatým lehkým písmem, je to ženské písmo. Chvatně roztrhnu obálku a čtu: „Srdečný dík, vážený pane poručíku, za nezaslouženě krásné květiny, ze kterých jsem měla a ještě mám strašnou radost. Prosím, přijďte k nám odpoledne na čaj, kdykoli se Vám to bude hodit. Ohlášení není nutné. Jsem — bohužel! — stále doma. Edita z K.“

Něžný rukopis. Mimoděk si vzpomínám na tenké dětské prsty, jak se tiskly na stůl, vzpomínám si na bledý obličej, jak se náhle rozpálil purpurovou červení, jako kdyby člověk lil do sklenice bordeauxské víno. čtu těch několik řádek ještě jednou, dvakrát, třikrát, a oddychnu si. Jak diskrétně přechází mou nehoráznost! Jak obratně a zároveň šetrně sama naznačuje svoji vadu. „Jsem — bohužel! — stále doma.“ Ušlechtileji nemůže člověk odpouštět. Ani náznak, že by se cítila uražena. Břímě mi spadne ze srdce. Je mi jako obžalovanému, který se domníval, že má již přisouzenou doživotní káznici, a teď se zvedne soudce, nasadí si baret a vyhlašuje: „Osvobozen.“ Samozřejmě že tam brzy musím jít, abych jí poděkoval. Dnes je čtvrtek — navštívím ji tedy v neděli. Nebo ne, raději už v sobotu!

Netrpelivost_srdce-v1rmr

Ale nedodržel jsem, co jsem si předsevzal. Byl jsem příliš netrpělivý. Stísňoval mě neklid, chtěl jsem vědět, zda je moje vina smazána s konečnou platností, abych co nejdříve skoncoval s nepříjemnou, nejistou situací. Neboť stále ještě mi v nervech seděla úzkost, že někdo v důstojnické kantýně, v kavárně nebo někde jinde začne mluvit o mém maléru: „Tak jaké to bylo tam venku u Kekesfalvů?“ Chtěl jsem, abych už mohl chladně a s převahou odpovědět: „Velmi příjemní lidé! Včera odpoledne jsem tam byl zase na čaji,“ aby každý hned viděl, že jsem tam nenatropil ostudu. Jen už udělat za tou trapnou aférou tečku! Jen s tím skoncovat! A tato vnitřní nervozita nakonec také způsobila, že už příští den, tedy v pátek, právě když jsem se loudal se svými nejlepšími kamarády Ferenzem a Jóžim po korze, jsem se zčistajasna rozhodl: navštívíš ji ještě dnes! A zcela znenadání jsem se s poněkud překvapenými přáteli rozloučil.

30$

Vlastně to tam není zvlášť daleko, nejvýš půl hodiny, když se přidá do kroku. Nejprve pět nudných minut městem, potom po trochu zaprášené silnici, která vede také k našemu cvičišti a na které naši koně znají už každý kámen a každou zatáčku (můžeme jim úplně povolit uzdy). Teprve v její půli před kapličkou u mostu odbočuje doleva neširoká, starými kaštany zastíněná alej, do jisté míry je to soukromá alej, málo používaná i málo uježděná, podél níž se v poklidných zákrutech vine mělký potůček.

Ale kupodivu — čím blíže přicházím k malému zámečku, z něhož už teď mohu vidět bílou zeď, která ho obklopuje, a v ní mřížová vrata, tím rychleji klesá moje odvaha. Jako si člověk těsně před dveřmi zubního lékaře vyhledává záminku, aby se ještě obrátil, než zazvoní, tak bych chtěl ještě rychle utéci. Skutečně to musí být už dnes? Nemám vůbec tu trapnou záležitost považovat za definitivně urovnanou oním dopisem? Bezděky kráčím pomaleji: konečně, vždycky mám ještě čas, abych se obrátil, a oklika je pokaždé vítaná, když se nechce jít přímou cestou; a tak tedy přejdu potůček po vratké dřevěné lávce a odbočím z aleje k loukám, abych nejdříve obešel zámek zvenčí.

Prohlížím si dům za vysokou kamennou zdí, je to jednoposchodová rozlehlá budova v pozdně barokním slohu, podle starorakouského způsobu natřená takzvanou schonbrunnskou žlutí, se zelenými okenicemi. Na druhé straně dvora je několik menších budov, určených zřejmě pro čeleď, správu a stáje, a sahají až do velkého parku, který jsem při oné první noční návštěvě ani nespatřil. Teprve teď, jak nakukuji dovnitř takzvanýma oslíma očima, oválnými průlomy v oné mohutné zdi, si uvědomuji, že tento zámek Kekesfalva není moderní vila, jak jsem se mylně domníval, když jsem viděl vnitřní zařízení, nýbrž pravý venkovský panský dům, staré šlechtické sídlo, jaká jsem vídal v Čechách při manévrech. Nápadně působí jen pozoruhodná čtverhranná věž, jejíž tvar trochu připomíná italské kampanily a která tu trčí do výšky poněkud nevhodně, snad je to pozůstatek zámku, který zde asi stával před časy. Dodatečně si teď vzpomínám, že jsem tuto zvláštní hlásku častěji zahlédl ze cvičiště, domníval jsem se ovšem, že to

31$

je věž nějakého vesnického kostela, a teprve teď mi napadá, že věž nemá obvyklou kopuli a že ta podivná krychle má plochou střechu, která slouží buď jako sluneční terasa, nebo observatoř. Čím víc si však uvědomuji feudálnost, starobylost tohoto šlechtického panství, tím víc nesvůj se cítím: právě tady, kde se jistě zvlášť dbá na formu, jsem se musel poprvé předvést jako nemotora!

Avšak když jsem obešel zámek a dorazil zase k mřížovým vratům z druhé strany, dodal jsem si konečně odvahy. Projdu po štěrkované cestě mezi stromy, přistřiženými jako podle pravítka, a u domovních dveří spustím těžké, bronzové tepané klepátko, které tu podle starého obyčeje slouží místo zvonku. Ihned se objeví sluha — a kupodivu, zdá se, že ho neohlášená návštěva vůbec nepřekvapuje. Na nic se neptá, nepřijímá mou vizitku, kterou mám již připravenou, a zve mě se zdvořilou úklonou dál, abych počkal v salónu, dámy jsou ještě ve svém pokoji, ale přijdou hned; nemusím tedy pochybovat, že budu přijat. Vede mě dál, jako bych byl ohlášen; opět mě zaplavuje stísněnost, když poznávám červeně tapetovaný salón, v němž se tehdy tančilo, a hořká chuť v hrdle mi připomíná, že vedle musí být ona osudná místnost.

Zpočátku mi ovšem krémově natřené, jemnými zlatými ornamenty ozdobené zasouvací dveře uzavírají výhled na ono neblahé místo, kde jsem se tak blamoval, ale už po několika minutách zaslechnu za těmito dveřmi posouvání židlí, přitlumený hovor, kdosi potichu přichází a odchází, a z toho všeho usuzuji, že je tam více lidí. Pokouším se využít doby, kdy tu čekám, abych si prohlédl salón: honosný nábytek Louis Seize, vpravo a vlevo staré goblény a mezi skleněnými dveřmi, které vedou přímo do zahrady, staré obrazy, Canale Grande a Piazza San Marco, které mi připadají drahocenné, i když se v takových věcech nevyznám. Nevnímám však z těchto uměleckých pokladů téměř nic, neboť napjatě a pozorně naslouchám zvukům odvedle. Řinčí tam tiše talíře, zavrzají dveře — a teď se mi zdá, že slyším nepravidelné ostré ťukání berlí.

Konečně se křídla dveří rozevřou, posunována z druhé strany dosud neviditelnou rukou. Je to Ilona, která mi jde

32$

vstříc. „Jak milé od vás, pane poručíku, že jste přišel.“ A už mě vede do místnosti, kterou znám až příliš dobře.

V témž koutě budoáru, na téže lenošce, za týmž stolem malachitové barvy (proč opakují situaci pro mě tak trapnou?) sedí ochrnutá dívka, přes klín má rozprostřenou kožešinovou přikrývku, která v těžkých záhybech splývá až dolů, takže jí nohy zcela zakrývá — patrně se mi „to“ nemá připomínat. Edita mě nepochybně připraveným laskavým úsměvem zdraví ze svého kouta, kde zřejmě sedává. Ale přesto je toto první setkání trapné a podle toho, jak ostýchavě, jakoby s námahou, mi podává ruku přes stůl, poznávám ihned, že i ona na „to“ myslí. Ani jednomu z nás se nedaří první slovo, jímž bychom začali rozhovor.

Naštěstí Ilona rychle prolomí dusivé mlčení otázkou:

„Co vám můžeme nabídnout, pane poručíku, čaj nebo kávu?“

„Jak vy si přejete,“ odpovím.

„Ne — co vy máte raději, pane poručíku! Jen žádné formality, je to přece úplně jedno.“

„Tedy kávu, smím-li prosit,“ rozhoduji se a jsem rád, když slyším, že se mi hlas příliš nechvěje.

Zatraceně obratné to bylo od toho snědého děvčete, že překlenula první napětí takovým věcným dotazem. Ale jak je zase bezohledné, že hned nato odchází z pokoje, aby dala příkaz sluhovi, neboť tak zůstávám — jak nepříjemné je to — se svou obětí sám. Teď by bylo načase něco říci, nenuceně hovořit á tout prix. Avšak v hrdle mi vězí roubík, i z mého pohledu musí být znát, v jakých jsem rozpacích. Neodvažuji se podívat směrem k lenošce, protože dívka by si mohla myslet, že hledím na kožešinu, která zahaluje její chromé nohy. Naštěstí se ukáže, že je klidnější než já, a začne jakýmsi nervózně vznětlivým způsobem, kterého si u ní teď všímám poprvé:

„Nechcete se posadit, pane poručíku? Prosím, přitáhněte si tamto křeslo. A proč si neodložíte šavli — chceme přece zachovávat mír — třeba tam na stůl nebo na okno … kam chcete.“

Trochu obřadně si přisunu křeslo. Stále ještě se mi ne-

33$

daří, abych na ni zpříma pohlédl. Ale pomáhá mi energicky dál.

„Musím vám ještě poděkovat za ty nádherné květiny… skutečně jsou to nádherné květiny, jen se podívejte, jak se krásně vyjímají ve váze. A pak… a pak… musím se také omluvit, že jsem se neuměla ovládnout… Chovala jsem se strašně… celou noc jsem nemohla spát, tak jsem se styděla. Vy jste to přece myslel tak pěkně a… jak jste to mohl tušit. A kromě toho“ — náhle se ostře a nervózně zasměje — „kromě toho jste uhodl mou nejvnitřnější myšlenku… posadila jsem se schválně tak, abych se mohla dívat na tanec, a právě když jste přišel, měla jsem jedno jediné přání: tančit s ostatními … vždyť jsem úplně zblázněná do tance. Celé hodiny se dovedu dívat, jak druzí tančí — tak se dívat, že se dokážu vcítit do každého pohybu… skutečně, do každého pohybu. Pak už netančí ten druhý, jsem to já sama, kdo se otáčí, naklání, poddává a dává se vést, vznášet … vůbec netušíte, jak pošetilý může člověk být… Konečně, jako dítě jsem už tančila docela dobře a hrozně ráda… a vždycky, když teď sním, je to o tanci. Ano, zní to hloupě, tančím ve snu, a snad je to dobré pro tatínka, že jsem… že se mi to stalo, jinak bych utekla z domova a stala se tanečnicí… V ničem nemám tak vášnivou zálibu, myslím si, že to musí být nádherné, upoutávat každý večer stovky a stovky lidí svým tělem, svým pohybem, celou svou bytostí, zaujmout je, nadchnout… musí to být nádherné … ostatně abyste viděl, jaký jsem blázen… sbírám všechny obrazy velkých tanečnic. Všechny je mám, Saharetovou, Pavlovovou, Karsavinu. Mám jejich fotografie, v té krabici … tam u krbu… tam v té čínské lakované krabici“ — její hlas je náhle zlostný netrpělivostí — „ne, ne, ne, tam vlevo vedle knih… ach, vy jste nešika… Ano, to je ona,“ — našel jsem konečně krabici a donesl ji — „vidíte, tenhle obrázek, který leží hned nahoře, je můj nejmilejší, Pavlovová jako umírající labuť … kdybych tak mohla jet za ní, vidět ji, to by byl asi můj nejšťastnější den.“

Zadní dveře, jimiž předtím Ilona odešla, se začnou bezhlučně hýbat ve veřejích. Se suchým, ostrým úderem, ve

34$

spěchu, jako by ji někdo přistihl, Edita sklapne krabici. Zní to jako rozkaz, když mi teď poručí:

„Před ostatními o tom nemluvte! Ani slovo o tom, co jsem vám řekla.“

Bělovlasý sluha s krásně přistřiženými licousy á la Franz Josef opatrně otvírá dveře; za ním tlačí Ilona bohatě prostřený čajový stůl na gumových kolečkách. Nalévá kávu, usedne k nám, a hned se zase cítím jistější. Vítaný podnět ke konverzaci dává obrovská angorská kočka, která se sem neslyšně vplížila za čajovým stolkem a nyní se mi s neostýchavou důvěrností otírá o nohy. Obdivuji kočku, pak začíná vyptávání, jak dlouho tu jsem a jak se mi líbí v posádce, zda znám poručíka toho a toho, zda jezdím často do Vídně — mimoděk se rozvine obvyklá bezstarostná konverzace, ve které se trapné napětí nepozorovaně rozplývá. Pomalu si už dokonce troufám kradmo pohlédnout na obě dívky, naprosto se liší jedna od druhé. Ilona je již zcela ženská, přitažlivá a vřelá, plná, zdravá; vedle ní vypadá Edita, napůl dítě a napůl dívka, snad sedmnáctiletá, snad osmnáctiletá, ještě jakoby nezrale. Neobyčejný protiklad: s jednou by chtěl člověk tančit, líbat se s ní, druhou by hýčkal jako nemocnou, šetrně ji hladil, ochraňoval a především chlácholil. Neboť z její bytosti vychází podivuhodný neklid. Ani na okamžik není její obličej v klidu; hned se dívá napravo, hned nalevo, hned se napřímí, hned se zvrátí do křesla, jako by byla vyčerpána; a s touž nervozitou, s jakou se pohybuje, také mluví, stále trhaně, stále staccato, stále bez přestávek. Pomyslím si, že tato neukázněnost a neklid jsou asi kompenzací za vnucenou nehybnost nohou, a zřejmě také ta ustavičná lehká horečka, která jejím gestům a její řeči udává rychlejší takt. Avšak zbývá mi málo času k pozorování, neboť svými rychlými otázkami a lehkým přelétavým vyprávěním dovede strhnout pozornost plně na sebe; překvapí mě, jak živý a zajímavý je náš rozhovor.

Trvá to hodinu. Snad dokonce půldruhé hodiny. Pak se náhle objeví stín postavy, která přichází ze salónu; někdo opatrně vejde, jako kdyby měl strach, že vyrušuje. Je to Kekesfalva.

35$

„Prosím, prosím,“ tlačí mě zpět do křesla, protože chci uctivě vstát, a pak se skloní, aby své dítě letmo políbil na čelo. Opět má na sobě černý kabát s bílou náprsenkou a staromódní kravatou (nikdy jsem ho jinak neviděl); se svýma obezřele pozorujícíma očima za zlatými brýlemi vypadá jako lékař. A skutečně, jako si sedá lékař na okraj pacientova lůžka, tak se Kekesfalva opatrně posadí k chromé dívce. Kupodivu, od okamžiku, kdy přišel, jako by byl pokoj zastíněn hlubší melancholií; úzkostlivost, s níž se leckdy zkoumavě a něžně podívá kradmo na své dítě, brzdí a zatmívá rytmus našeho dosud neostýchavého povídání.

I on cítí brzy naši nesmělost a snaží se teď vynutit konverzaci sám. Zeptá se rovněž na pluk, na rytmistra, poptává se po dřívějším plukovníkovi, který je prý teď divizionářem na ministerstvu války. Zdá se, že už léta zná překvapivě přesně naše osobní záležitosti, a nevím proč, ale mám pocit, že s určitým záměrem zvlášť zdůrazňuje u každého vysokého důstojníka, jak mimořádně důvěrně ho zná.

Ještě deset minut, pomyslím si, pak se mohu nenápadně poroučet; vtom se ozve tiché zaklepání na dveře, vstoupí sluha, neslyšně, jako by šel bos, a šeptá Editě něco do ucha. Děvče se neovládne a vzkypí.

„Ať počká. Nebo ne, ať mě dnes vůbec nechá na pokoji. Ať odejde, nepotřebuji ho.“

Její prudkost působí nepříjemně na nás všechny, a já se zvedám s trapným pocitem, že jsem zůstal příliš dlouho. Ale právě tak bezohledně jako na sluhu se rozkřikne na mne:

„Ne, zůstaňte! To vůbec nic neznamená.“

Vlastně je ten velitelský tón nezdvořilý. Také otci je to zřejmě trapné, neboť ji s bezmocně sklíčenou tváří napomíná:

„Ale Edito… “

A nyní cítí sama, snad z jeho zděšení, snad z toho, jak tu zaraženě stojím, že jí povolily nervy, neboť se náhle obrátí ke mně.

„Promiňte. Josef s tím mohl skutečně počkat, nemusel sem hned vrazit. Není to nic než moje každodenní trápení, masér, který se mnou dělá extenzní cvičení. Je to úplný

36$

nesmysl, jedna, dva, jedna, dva, nahoru dolů, dolů nahoru; tím se má najednou všechno spravit. Nejnovější objev našeho pana doktora a úplně zbytečné týrání. Nesmyslné jako všechno ostatní.“

Vyzývavě se dívá na otce, jako by ho činila odpovědným. Starý muž se k ní v rozpacích (stydí se přede mnou) skloní. „Ale dítě … skutečně myslíš, že doktor Condor …“

Ale již se zarazí, neboť jí to začalo cukat kolem úst, úzká chřípí nosu se chvějí. Právě tak se jí to tehdy zachvívalo kolem rtů, a už se obávám nového výbuchu. Ale najednou se začervená a povolně zamumlá:

„Tak dobře, už jdu, ale stejně to nemá smysl, vůbec žádný smysl. Promiňte, pane poručíku, doufám, že zase brzy přijdete.“

Ukloním se a chci se rozloučit. Ale už si to zase rozmyslela.

„Ne, zůstaňte ještě s tatínkem, až odpochoduji“ — a zdůrazní poslední slovo „odpochoduji“ tak ostře a staccato, jako by to byla výhrůžka. Pak sáhne po malém bronzovém zvonku, který stojí na stole, a zazvoní — teprve později jsem si povšiml, že po celém domě stály takové zvonky na všech stolech, aby na ně dosáhla a aby si kdykoli mohla někoho přivolat a nemusela čekat ani okamžik. Zvonek zvoní ostře a pronikavě. Ihned se zase objeví sluha, který při předchozí scéně diskrétně zmizel.

„Pomoz mi,“ přikazuje mu a odhodí kožešinovou přikrývku. Ilona se k ní skloní, chce jí něco pošeptat, ale ona, zřejmě rozčilená, přítelkyni popuzeně okřikne. „Ne! Ať mě Josef jen podpírá. Půjdu sama.“

Co přijde teď, je strašné. Sluha se nad ní skloní, zřejmě naučeným pohybem podepře oběma rukama její lehké tělo pod paždím a zvedne ji. Jak teď stojí vzpřímená, přidržujíc se oběma rukama opěradla lenošky, změří si nás všechny, jednoho po druhém, vyzývavým pohledem; potom se chopí obou holí, které byly ukryté pod přikrývkou, sevře pevně rty, opře se o berle a — tap-tap, tok-tok toporně kráčí, kymácí se, křečovitě se vrhá kupředu, ohnutá jako čarodějnice, a za ní dává pozor sluha s rozpřaženými pažemi, aby ji hned zachytil, kdyby uklouzla nebo klesla. Ťukání berlí,

37$

zase krok a zase jeden, do toho něco tiše řinčí a vrže, je to jako napjatá kůže a kov: dívka musí mít — neodvážím se pohlédnout na její ubohé nohy — nějaké podpěrné aparáty na chodidlech. Jako pod závanem mrazu se mi při jejím „pochodu“, tak násilném a přepjatém, křečovitě sevře srdce, neboť ihned chápu, že to bylo míněno jako demonstrace, když nechtěla, aby jí pomohli nebo ji vyvezli v pojízdné židli: chce mně, právě mně, chce nám všem ukázat, že je mrzák. Z jakési záhadné pomstychtivosti zoufalství nám chce udělat bolest, trýznit nás svou trýzní, nás, zdravé obžalovat místo Boha. Ale právě z této strašné výzvy vyciťuji — a ještě tisíckrát silněji než tehdy při jejím zoufalém záchvatu, když jsem ji vyzval k tanci — , jak nesmírně musí trpět tím, že je tak bezmocná. Konečně — trvá to celou věčnost — se dokymácela těch pár kroků ke dveřím, vší silou přenášejíc z jedné berle na druhou celou váhu svého roztřeseného, rozkolísaného útlého těla; nemám odvahu se tam ani jednou přímo podívat. Neboť už jen tvrdý, suchý zvuk berlí, ty nárazy holí při vykročení, skřípání a klouzání aparátů a skličující namáhavé oddychování mě deprimují a rozechvívají natolik, že cítím, jak mi srdce buší až v hrdle. Již je z pokoje venku, a stále ještě bez dechu naslouchám, jak se za zavřenými dveřmi ten strašný lomoz utišuje a konečně ztichne docela.

Teprve teď, když je naprosté ticho, odvažuji se konečně vzhlédnout. Starý pán — teprve teď jsem si ho všiml — musel zatím tiše vstát a dívá se upřeně z okna — poněkud příliš upřeně. V nejasném protisvětle vidím jen jeho siluetu, ale ramena té sehnuté postavy sebou škubají, jako by se třásla. Také jeho, otce, který vidí denně, jak se jeho dítě trápí, také jeho zničil ten pohled.

Vzduch v pokoji mezi námi zmrtvěl. Po několika minutách se tmavá postava konečně obrátí a nejistým krokem, jako kdyby šla po kluzké půdě, tiše kráčí ke mně:

„Prosím vás, nezazlívejte to tomu dítěti, pane poručíku, jestli byla trochu příkrá, ale… vy nevíte, jak se jí za všechna ta léta natrápili — pořád něco jiného, a pokroky jsou tak hrozně nepatrné, já chápu, že je netrpělivá. Ale co máme dělat? Musíme přece zkusit všechno.“

38$

Zastavil se před opuštěným čajovým stolkem a nedívá se na mě, když hovoří. Oči, téměř skryté za šedými víčky, se strnule upírají na stůl. Jako ve snu sáhne do otevřené cukřenky, vezme kostku, obrací ji v prstech, zírá na ni, aniž ji vnímá, a opět odloží; jako by byl opilý. Ještě stále nemůže odtrhnout pohled od čajového stolku, jako kdyby ho tam poutalo něco zvláštního. Nevědomky sáhne po lžičce, zvedne ji, znovu ji položí a mluví pak jakoby k ní:

„Kdybyste věděl, jaké to dítě bylo dřív! Celý den běhala po schodech nahoru dolů, lítala po schodištích a po pokojích jako vítr, až nám bylo úzko. Když jí bylo jedenáct, dokázala objet na svém poníku všechny louky v jednom cvalu, nikdo ji nedohonil. Často jsme měli o ni strach, má nebožka žena i já, byla tak nesmírně odvážná, bujná a hbitá, všechno pro ni bylo snadné. Člověk měl dojem, že jen kdyby rozevřela paže, mohla by lítat… a zrovna jí se to muselo přihodit, zrovna jí.“

Pěšinka v řídkých bílých vlasech se naklání nad stůl stále hlouběji. Nervózní ruka stále ještě těká mezi těmi porůznu ležícími věcmi, místo lžičky teď bezúčelně uchopí kleštičky na cukr a kreslí jimi na stole zvláštní kulaté obrazce (vím: to je ostych, to jsou rozpaky, bojí se na mě pohlédnout).

„A jak je přitom ještě dnes lehké rozveselit ji. Dovede se radovat z každé maličkosti jako dítě. Dovede se smát nejhloupějšímu žertu a nadchnout se knihou — měl jste vidět, jak nadšená byla, když přišly vaše květiny a ona už nemusela mít strach, že vás urazila… nemáte tušení, jak je citlivá, všechno prožívá mnohem silněji než my. Dobře vím, že nikdo teď není zoufalejší než ona, že se nedokázala ovládnout … Ale jak se má člověk… jak se může ovládnout … jak má to dítě znovu a znovu nacházet trpělivost, když jsou ty pokroky tak pomalé, jak má mlčet, když ji Bůh tak postihl, a ona přece nic neudělala… nikomu nic neudělala!“

Stále ještě upíral pohled na imaginární obrazce, které jeho chvějící se ruka kreslila do prázdna kleštičkami na cukr. A náhle zařinčely, jako by se něčeho polekal. Bylo to, jako kdyby procitl a až teď si uvědomil, že nemluvil

39$

4

sám k sobé, ale před cizím člověkem. Naprosto jiným hlasem, bdělým a ovládaným, se začal neobratně omlouvat.

„Promiňte, pane poručíku … jak k tomu přijdete, abych vás obtěžoval našimi starostmi! Bylo to jen proto … přemohlo mě to … a chtěl jsem vám přece jen vysvětlit… Nechtěl bych, abyste měl o ní špatné mínění… abyste… “

Nevím, jak jsem našel odvahu přerušit jeho rozpačitá, přerývaná slova a přikročit k němu. Ale náhle jsem vzal ruku starého cizího muže do svých rukou. Neřekl jsem nic. Jen jsem uchopil jeho studenou, kostnatou ruku, která bezděky bázlivě ucukla, a stiskl ji. Užasle ke mně vzhlédl, skla brýlí se zablýskla a nejistý pohled za nimi, měkký a rozpačitý, pátral v mých očích. Měl jsem strach, že by teď mohl něco říci. Ale neučinil to; jen černé kulaté zornice se šířily víc a víc, jako kdyby chtěly přetéci. I já jsem byl velmi dojat jako ještě nikdy v životě, a abych se z toho vymanil, kvapně jsem se uklonil a odešel.

V předsíni mi pomohl sluha do pláště. Náhle jsem ucítil v zádech průvan. Aniž jsem se obrátil, věděl jsem, že ten starý muž šel za mnou a teď stál ve dveřích, protože mi chtěl poděkovat. Ale nechtěl jsem se dát zahanbit. Rychle, s bušícím srdcem jsem opustil tragický dům.

Příštího jitra — bledá mlha visí ještě nad domy a okenice jsou všechny zavřené, aby střežily spořádaný spánek občanů — vyjíždí naše setnina jako každé ráno na cvičiště. Nepravidelným krokem jedeme zprvu po nepohodlném dláždění; moji huláni se kymácejí v sedlech ještě značně rozespalí, ztuhlí a mrzutí. Brzy máme za sebou jízdu čtyřmi pěti ulicemi, na široké silnici přecházíme v lehký poklus a pak odbočujeme vpravo k rozlehlým loukám. Velím své četě: „Cvalem — vpřed!“, koně naráz zafuní a vyrazí dopředu. Ta chytrá zvířata už znají měkké, dobré, rozlehlé cvičiště; už je nemusíme pobízet, můžeme povolit uzdy, neboť jakmile ucítili stisk stehen, dají se ze všech sil do cvalu. Také koně cítí rozkoš vzrušení a uvolnění.

Jedu v čele. Jezdím vášnivě rád. S rozkoší cítím, jak mi od boků koluje v uvolněném těle rozprouděná, pulsující

40$

krev, cítím ji jako živoucí vřelost života, zatímco mi kolem čela a tváří fičí studený vítr. Nádherný ranní vzduch: je v něm ještě cítit chuť noční rosy, dech zkypřené země, vůni kvetoucích polí, a zároveň tě zalévá živočišně teplá pára dýchajících nozder. Pokaždé mě nadchne tento první ranní cval, který tak příjemně protřese ztuhlé, ospalé tělo a zažene malátnost jako těžkou mlhu; pocit lehkosti, která mě nadnáší, mně mimoděk šíří hrud, a otevřenými rty vpíjím šumící vzduch. „Cvalem — vpřed!“ Cítím, že se mi jasní oči, smysly se oživují, a za mnou znějí v pravidelném rytmu nárazy šavlí, přerývané supění koní, sedla měkce vržou, praskají a skřípají, podkovy bijí ve stejnoměrném taktu. Jediné kentaurské tělo je tato pádící skupina mužů a koní, unášená jediným letem. Vpřed, vpřed, cvalem — vpřed! Kéž bych tak mohl jet až na konec světa! Se skrytou pýchou, že jsem pánem a tvůrcem této rozkoše, obrátím se někdy v sedle, abych se podíval na své lidi. A náhle, vidím, že všichni ti moji huláni mají jiné tváře. Po obvyklé melancholii, sklíčenosti, nevyspáni není v jejich očích ani památky. Napřimují se, protože cítí, že jsou pozorováni, usmívají se, opětují radost v mém pohledu. Cítím, že i tyto těžkopádné chasníky naplnila rozkoš z prudkého pohybu vpřed, který byl počátkem snu o lidském letu. Stejně blaženě jako já cítí všichni živočišné štěstí svého mládí, své napjaté a současně uvolněné síly.

Avšak náhle velím: „Stát! Klusem!“ Všichni překvapeně strhnou uzdy. Jako prudce zabrzděný stroj vpadne celá četa do nemotorného klusu. Pokukují ke mně trochu zaraženě, neboť jindy — znají mě a vědí, jak nesmírně rád jezdím — pádíme v jediném ostrém cvalu přes louky až k ohraženému cvičišti. Avšak mně bylo, jako kdyby mi náhle strhla uzdu cizí ruka: najednou jsem si vzpomněl. Nevědomky jsem musel naproti vlevo na obzoru postřehnout bílý čtverhran zdi, stromy zámecké zahrady a střechu věže, vjelo to do mne jako výstřel: snad se odtud na tebe někdo dívá! Někdo, komu jsi ublížil, protože rád tančíš, a teď mu ubližuješ znovu, protože tak rád jezdíš. Někdo s chromýma, spoutanýma nohama, kdo by ti mohl závidět, když tě vidí, jak pádíš kupředu lehce jako pták. Náhle se

41$

stydím, že tu uháním tak zdráv, bez zábran, v opojení, stydím se za toto příliš tělesné štěstí jako za výhodu, která mi nepřísluší. Nechávám své zklamané chasníky, aby za mnou pomalu, těžce klusali po lukách. Cítím, aniž se na ně podívám, že čekají na povel, který je znovu popožene, ale čekají marně.

Ovšem v témž okamžiku, kdy mě přepadne tato zvláštní zábrana, už také vím, že takové trýznění je hloupé a bezúčelné. Dobře vím, že nemá smysl odříkat si požitek, protože je odepřen jiným, zapovídat si štěstí, protože někdo jiný je nešťastný. Vím, že v každé vteřině, kdy my se smějeme a pošetile žertujeme, někde jinde někdo chroptí na smrtelné posteli, že za tisíci okny se krčí bída a lidé hladovějí, že existují nemocnice, kamenolomy a uhelné doly, že neustále jsou v továrnách, úřadech, káznicích nesčetní lidé zapřažení do roboty, a žádnému se v jeho trápení neulehčí, když se někdo jiný nesmyslně mučí. Kdybychom chtěli, toho jsem si jasně vědom, začít myslet na všechnu dnešní bídu této země, nemohli bychom už spát, nikdy bychom se už ani neusmáli. Ale nikdy to není představa utrpení, co člověka zdrtí a trápí; lidskou duší může opravdově otřást jen to, co soucitné oči skutečně viděly. Ve své povznesené náladě jsem náhle spatřil bledý, znetvořený obličej, a byl tak blízký a skutečný, až jsem se domníval, že mám nějaké vidění, spatřil jsem ji, jak se vleče na berlích přes pokoj, a zároveň jsem slyšel ťukání holí a řinčení a vrzání ukrytých aparátů na chorých kloubech; téměř jsem se vyděsil a bez myšlení, bez uvažování jsem strhl uzdu. Nic mi nepomáhá, že si teď dodatečně říkám: komu tím prospěješ, když jedeš nesmyslným těžkým klusem, místo aby ses dal strhnout povznášejícím cvalem? Ale přece jen to zasáhlo v mém srdci nějaké místo, které leží blízko svědomí; nenacházím už odvahu, abych silně, svobodně a zdravě vychutnal rozkoš ze svého těla. Pomalu, ospale klusáme až k příjezdové cestě, která vede ke cvičišti; teprve když už nás ze zámku naprosto nemohou spatřit, vzpamatuji se a řeknu si: „Nesmysl! Dej pokoj s tou hloupou sentimentalitou!“ A velím: „Cvalem — vpřed!“

42$

Tím prudkým trhnutím uzdy to začalo. Jako by to byl zároveň první příznak oné podivné otravy soucitem. Zprvu jsem cítil jen matně — asi jako když člověk při nemoci procitne se zmalátnělou hlavou — , že se se mnou něco stalo nebo se děje. Až dosud jsem si žil ve svém vymezeném, úzkém životním okruhu a o víc jsem se nezajímal. Staral jsem se jedině o to, co se zdálo důležité nebo zábavné mým kamarádům a mým představeným, avšak nikdy jsem neměl na ničem osobní účast, ani ji nikdo neměl na mně. Vlastně mnou nikdy nic neotřáslo. Vyrostl jsem ve spořádaných rodinných poměrech, moje povolání i moje kariéra byly už ohraničeny a stanoveny, a tato bezstarostnost — teprve nyní jsem to pochopil — způsobila, že moje srdce bylo bez myšlenek. Teď se náhle se mnou, ve mně cosi přihodilo — nebylo to na mně znát, nezdálo se tedy, že by to bylo něco podstatného. Avšak ten jediný hněvivý pohled, kdy jsem jí v očích poznal dosud netušenou hloubku lidského utrpení, ve mně něco vylomil, a nyní se zevnitř rozproudila náhlá vřelost, vzbuzující onu tajemnou horečku, která mi zůstávala nevysvětlitelná jako každému nemocnému jeho nemoc. Nechápal jsem zprvu víc, než že jsem teď překročil bezpečný okruh, ve kterám jsem si dosud bezstarostně žil, a vstoupil do nového pásma, jež mě jako všechno nové vzrušovalo a zároveň zneklidňovalo; poprvé jsem spatřil zející propast citu a z nevysvětlitelných důvodů mě lákalo ji změřit a vrhnout se do ní. Ale zároveň mě varoval instinkt, abych se nepoddával takové opovážlivé zvědavosti. Napomínal mě: „Dost! Omluvil ses. Tu hloupou věc jsi dal do pořádku.“ Avšak jiný hlas ve mně šeptal: „Jdi tam ještě jednou! — Ještě jednou pocítit v zádech tu hrůzu, to mrazení úzkosti a napětí! “ — „Přestaň,“ varovalo to opět. „Nevnucuj se, nevtírej se! Jsi obyčejný mladý člověk, nestačíš na to a dopustíš se ještě horších pošetilostí než poprvé.“

Překvapilo mě, jak jsem byl ušetřen tohoto rozhodnutí, neboť za tři dny ležel na mém stole dopis od Kekesfalvy, zda bych u nich nechtěl v neděli povečeřet. Že jsou tentokrát pozváni pouze pánové, mezi nimi onen plukovník z F. Z ministerstva války, o němž se mnou mluvil, a samo-

43$

zřejmě že by zejména jeho dcera a Ilona měly velkou radost. Nestydím se přiznat, že mě, dosud ostýchavého mladého muže, toto pozvání naplnilo značnou pýchou. Tedy na mě nezapomněli, a poznámka, že přijde podplukovník z F., zřejmě dokonce naznačovala, že Kekesfalva (pochopil jsem ihned, že mi byl vděčný) mi chce diskrétně opatřit služební protekci.

A skutečně jsem nelitoval, že jsem pozvání hned přijal. Byl to opravdu příjemný večer, a já, subalterní důstojník, na němž u pluku nikomu doopravdy nezáleželo, jsem měl pocit, že se u těchto starších a distingovaných pánů setkávám s obzvláštní, zcela neobvyklou srdečností — zřejmě je Kekesfalva na mě zvlášť upozornil. Poprvé jsem zažil, že se vyšší představený ke mně choval bez jakékoliv hodnostní převahy. Vyptával se mě, zda jsem spokojen u svého pluku a jak to vypadá s mým povýšením. Dodával mi odvahy, abych ho navštívil, kdybych přijel do Vídně nebo jinak někdy něco potřeboval. Notář zase, plešatý, čiperný, s dobromyslnou lesknoucí se tváří, kulatou jako měsíc, mě pozval do svého domu, ředitel cukrovaru se neustále v hovoru obracel na mě — to byla jiná konverzace než v naší důstojnické jídelně, kde jsem musel „nejposlušněji“ souhlasit s jakýmkoliv míněním představeného! Rychleji, než jsem předpokládal, jsem získal jistotu a už po půlhodině jsem hovořil docela bez ostychu.

Oba sluhové opět nosili na stůl věci, které jsem až dosud znal jen z doslechu a z vychloubání zámožných kamarádů; kaviár, chutný, vychlazený, okusil jsem jej poprvé, srnčí paštiky a bažanty, a k nim zase ta vína, která blaženě povznášejí smysly. Vím, že je hloupé dát si imponovat takovými věcmi. Ale proč bych to měl zapírat? Ten nepatrný, mladý, nezhýčkaný poručík vychutnával se zrovna dětinskou ješitností, že sedí u tak blahobytného stolu s váženými staršími pány. Hrome, říkal jsem si, hrome, to by tak měl vidět Wawruschka a ten dobrovolník se sýrovitou tváří, který se před námi vždycky nafukuje, jak báječně večeřeli ve Vídni u Sachra! Do takového domu by měli jednou přijít, tady by vyvalovali oči! Ano, kdyby to tak mohli vidět, ti závistivci, jak si tu pěkně sedím a podplukovník z mini-

44$

sterstva války mi připíjí, jak přátelsky hovořím s ředitelem cukrovaru a jak on pak naprosto vážně prohlásí: „Překvapuje mě, jak to všechno dobře znáte.“

Černá káva se podává v budoáru, připochodují sem slavnostně s koňakem ve velkých, baňatých, vychlazených sklenicích, a opět je tu onen kaleidoskop likérů, samozřejmě i znamenité tlusté doutníky s okázalými páskami. Jak tak hovoříme, nakloní se ke mně Kekesfalva, aby se mě diskrétně optal, čemu dávám přednost: zda si chci zahrát partii karet nebo zda bych si raději popovídal s dámami. Přirozeně to druhé, prohlásím co nejrychleji, neboť se mi zrovna nechce riskovat robr s podplukovníkem z ministerstva války. Kdybych vyhrál, mohu ho třeba rozhněvat, kdybych prohrál, je můj měsíční rozpočet v tahu. A potom, připomínám si, mám v peněžence všehovšudy nejvýš dvacet korun.

Tak se tedy posadím, zatímco se vedle postaví hráčský stůl, k oběma dívkám a kupodivu — je to víno nebo dobrá nálada, která mi všechno zjasňuje? — dnes se mi zdají obě zvlášť hezké. Edita nevypadá tak bledá, žlutavá, tak churavá jako posledně — možná že se hostům na počest trochu nalíčila, možná že jí skutečně zbarvuje tváře rozjaření; ať je to jakkoli, dnes nemá ostrou, nervózně těkavou vrásku kolem úst, ani nepoškubává svévolně obočím. Sedí tu v dlouhých růžových šatech, žádná kožešina, žádná přikrývka neskrývá její vadu, a přece na „to“ nemyslím, všichni jsme v dobré náladě a nikdo z nás na to nemyslí. Ilonu dokonce mírně podezřívám, že se trochu opila, z očí jí jen srší jiskry, a když se trochu zakloní, jak se směje, takže vyniknou její krásná, plná ramena, musím si skutečně odsednout, abych odolal pokušení pohladit ji jakoby náhodou po obnažených pažích.

Po zázračně zahřívajícím koňaku, s krásným, silným doutníkem, jehož kouř lahodně šimrá v nose, s dvěma hezkými, zajímavými dívkami vedle sebe a po tak vynikající večeři se dokáže i největší pitomec zábavně rozpovídat. Vím, že obvykle dovedu vyprávět docela dobře, pokud mě nebrzdí moje zatracená ostýchavost. Ale tentokrát jsem v obzvlášť dobré formě a hovořím skutečně s chutí. Přirozeně jsou to jen hloupé historky, které dávám

45$

k dobru, právě to poslední, co se u nás přihodilo, třeba jak plukovník chtěl minulý týden poslat spěšný dopis k vídeňskému rychlíku, ještě než zavřou poštu, a zavolal jednoho hulána, byl to takový pravý rusínský chasník, a důrazně mu připomenul, že dopis musí okamžitě do Vídně, načež ten hlupák běží úprkem do stáje, osedlá svého koně a pustí se tryskem po vídeňské silnici; kdyby nezatelefonovali na nejbližší velitelství, byl by ten hlupák skutečně klusal celých osmnáct hodin. Ví bůh, že to tedy nejsou žádné hlubokomyslné moudrosti, kterými bych namáhal sebe i druhé, jsou to opravdu jen docela všední historky, kasárenské květy nejstarší i nejnovější žně, ale — sám se tomu divím — baví děvčata nesmírně, obě se nepřestávají smát. Editin smích zní zvlášť rozpustile vysokým stříbrným tónem, který v ostrém diskantu někdy lehce přeskočí, ale její veselost je určitě pravá a upřímná, neboť porcelánově jemná a průsvitná pleť jejích tváří je stále růžovější, její obličej jako by se rozjasnil náznakem zdraví a dokonce krásy, a šedé oči, jinak trochu tvrdé a ostré, jiskří dětskou radostí. Je na ni pěkný pohled, pokud zapomíná na své spoutané tělo, neboť její pohyby jsou teď stále svobodnější a svobodnější, její gesta uvolněnější; zcela bez ostychu se opře do lenošky, směje se, pije, přitáhne k sobě Ilonu a položí jí ruku kolem ramen; obě dívky se tím mým povídáním výborně baví. Úspěch u posluchačů vždy vyprávěče podněcuje: napadá mi spousta historek, které jsem už dávno zapomněl. Býval jsem bázlivý a rozpačitý, ale teď jsem se osmělil: směji se s nimi a rozesmávám je. My tři jsme se tu skrčili v koutě jako rozpustilé děti.

A přece, jak tu tak neustále žertuji, jako bych byl v našem veselém kroužku tělem i duší, cítím napůl neuvědoměle, napůl vědomě pohled, který mě pozoruje. Proniká skly brýlí, tento pohled, přichází sem od karetního stolu, a je to vřelý, šťastný pohled, který mé vlastní štěstí ještě stupňuje. Potají (myslím, že se stydí před ostatními), opatrně na nás starý pán občas kradmo pohlédne přes karty, a jednou, když zachytím jeho pohled, na mě důvěrně kývne. Jeho obličej má v tom okamžiku soustředěný, duši zrcadlící výraz člověka, který naslouchá hudbě.

46$

To trvá téměř do půlnoci; ani jednou naše povídání neuvázne. Ještě se podává něco dobrého, báječně obložené chlebíčky, a kupodivu nejsem sám, kdo se do nich pustí.

I obě dívky se do nich dají, také ony s chutí pijí výborné, těžké, černé, staré anglické portské. Ale nakonec se přece jen musíme rozloučit. Jako starému příteli, jako milému, spolehlivému kamarádovi mi Edita a Ilona potřásají rukou. Samozřejmě musím slíbit, že brzy přijdu, již zítra nebo pozítří. A pak odcházím s třemi ostatními pány do haly. Domů nás má dovézt auto. Jdu si sám pro kabát, zatímco sluha pomáhá podplukovníkovi. Náhle cítím, jak mi někdo chce do kabátu pomáhat: je to pan z Kekesfalvy, a jak se mu bráním, zcela polekán (jak se mohu dát od něho obsluhovat, takový zelenáč od starého pána?), přikročí ke mně ještě blíž.

„Pane poručíku,“ šeptá mi ten starý muž plaše. „Ach pane poručíku, vy vůbec nevíte, vy si nedovedete představit, jaké štěstí to pro mě bylo, když jsem zase jednou slyšel, že se to dítě pořádně zasmálo. Vždyť ona jinak nemá žádnou radost. A dnes byla skoro jako dřív, když …“

V tom okamžiku k nám vejde podplukovník. „Půjdeme?“ usmívá se na mě přívětivě. Samozřejmě, že se Kekesfalva už neodvažuje mluvit před ním dál, ale cítím, jak mě náhle ruka starého pána hladí po rukávu, zcela lehce a ostýchavě mě hladí po rukávu, tak jako se laskáme s dítětem nebo se ženou. Nesmírná něžnost, nesmírná vděčnost je právě v tom, jak skrývaný, utajovaný je tento plachý dotek; cítím v něm tolik štěstí a tolik zoufalství, že to mnou znovu otřese, a zatímco s vojenským respektem sestupuji vedle pana podplukovníka po třech schodech k autu, mám co dělat, aby na mně nikdo nepoznal, jak jsem zmaten.

Onoho večera jsem nemohl jít hned spát, tak jsem byl vzrušen. Ať se zdál podnět jakkoli nepatrný — nestalo se koneckonců nic víc, než že mě starý pán něžně pohladil po rukávu — , toto jedno zdrženlivé gesto vroucího díku stačilo, že se ve mně všechno rozechvělo a že mi přetékalo srdce. V tom doteku, který mě tolik dojal, jsem poznal tak

47$

stydlivou a přece vřelou něžnost, jakou jsem dosud nezažil u žádné ženy. Byl jsem ještě mladý a poprvé jsem získal jistotu, že jsem někomu na světě pomohl, a nesmírně mě udivilo, že takový nepatrný, obyčejný, rozpačitý důstojník skutečně dokáže udělat někoho tak velmi šťastným. Snad si musím — abych vysvětlil, proč mě tento náhlý objev tak opájel — nejdřív sám připomenout, že od dětství nic netížilo mou duši tolik jako přesvědčení, že jsem naprosto zbytečný člověk, že nikoho nezajímám, v nejlepším případě že jsem všem lhostejný. V kadetce i na vojenské akademii jsem vždy patřil jen k prostředním, zcela nenápadným žákům, nikdy k těm, kteří byli oblíbeni nebo zvlášť vyznamenáváni, a o nic lepší to nebylo ani u pluku. Tak jsem byl v hloubi duše přesvědčen, že kdybych náhle odešel na onen svět, třeba spadl s koně nebo si zlomil vaz, kamarádi by možná řekli „škoda ho“ nebo „chudák Hofmiller“, ale za měsíc by mě už nikdo skutečně nepostrádal. Na mé místo, na mého koně by posadili někoho jiného, a ten jiný by dělal mou službu zrovna tak dobře nebo špatně jako já. Stejně jako s kamarády se mi vedlo u těch několika dívek, s nimiž jsem chodil ve svých dvou posádkách; v Jaroslawi s asistentkou zubního lékaře, ve Vídeňském Novém Městě s jednou švadlenkou; chodívali jsme spolu na procházky, Aničku jsem si bral k sobě do pokoje, když měla volný den, k narozeninám jsem jí daroval malý korálový náhrdelník; říkali jsme si obvyklé něžnosti a pravděpodobně jsme je mysleli upřímně. Ale když jsem byl pak odvelen, oba jsme se rychle utěšili; první tři měsíce jsme si občas ještě psali obligátní dopisy, potom jsme se spřátelili každý s jinými; celý rozdíl byl v tom, že teď říkala v něžné chvilce tomu druhému Ferdo místo Toni. To všechno už je pryč, zapomněl jsem. Ale ve svých pětadvaceti letech jsem ještě nepoznal silný, vášnivý cit, a neočekával a nepožadoval jsem od života v podstatě nic víc, než abych mohl slušně a korektně vykonávat svou službu a nebyl nepříjemně nápadný.

Nyní se však stalo, co jsem neočekával, a s postrašenou zvědavostí jsem žasl sám nad sebou. Je to možné? I takový obyčejný mladý člověk má moc nad jinými lidmi? Já, který

48$

jsem ani padesát korun nemohl poctivě nazvat svým majetkem, jsem byl s to darovat boháči víc štěstí než všichni jeho přátelé? Já, poručík Hofmiller, jsem mohl někomu pomoci, já mohl někoho utěšit? Když jsem se na jeden večer, na dva večery posadil k chromé, nešťastné dívce a povídal si s ní, oči se jí vyjasnily, tváře jí dýchaly životem a celý zachmuřený dům se rozsvětlil mou přítomností?

Vzrušen, s překypujícím srdcem chodím tmavými ulicemi tak rychle, že mi je téměř horko. Neboť v tomto překvapení se znenadání odkrývá a vtírá ještě nové, jiné, které působí ještě opojněji — bylo to tak lehké, tak šíleně lehké získat ty cizí lidi za přátele. Vždyť co jsem vykonal? Ukázal jsem všehovšudy trochu soucitu, strávil jsem v tom domě dva večery, a byly to veselé, příjemné, blažené večery! Jak hloupé je potom procivět celý svůj volný čas den co den v kavárně, tupě hrát s nudnými kamarády karty nebo promenovat nahoru dolů po korze. Ne, ode dneška konec s tím bezmyšlenkovitým, neřádným, jalovým životem! A náhle jako by se mi v hlavě rozsvítilo a se skutečnou vášnivostí si umiňuji, jak stále rychleji kráčím vlahou nocí: ode dneška chci svůj život změnit. Budu chodit méně do kavárny, nechám pitomých taroků a pitomého kulečníku, okamžitě přestanu marně zabíjet čas, protože to nikomu není k užitku a mě samotného to jen ohlupuje. Radši budu častěji navštěvovat tu nemocnou dívku, dokonce se pokaždé zvlášť připravím, abych jim oběma mohl vždy vyprávět něco roztomilého a veselého, budeme hrát šachy nebo nějak jinak v pohodě trávit čas; již pouhé předsevzetí, že budu pomáhat a že budu od nynějška prospěšný jiným, ve mně vzbuzuje cosi jako nadšení. Nejraději bych zpíval, dělal něco nesmyslného, tak povznesen se cítím; teprve když člověk ví, že také pro jiné něco znamená, cítí smysl a poslání vlastní existence.

Tak a jen tak došlo k tomu, že jsem v příštích týdnech trávil pozdní odpoledne a většinou i večery u Kekesfalvů; brzy jsem si zvykl na ty hodiny přátelského povídání, a zároveň jsem mnohému odvykl, což bylo poněkud ne-

49$

bezpečné. Jak to přitahovalo takového mladého člověka, jehož od chlapeckých let postrkovali z jednoho vojenského ústavu do druhého, když tam znenadání nalezl domov, hřejivý, srdečný domov místo studených kasárenských prostor a zakouřených důstojnických lokálů! Když jsem se k nim po službě, o půl páté nebo v pět, vypravil, ani jsem se pořádně nedotkl klepátka, a sluha už s radostí otvíral dveře, jako kdyby mě pozoroval, jak přicházím, nějakým tajným kukátkem. Všude jsem se potkával se zřejmou laskavostí, jež naznačovala, že samozřejmě patřím k rodině, všem mým slabůstkám a zálibám vycházeli nenápadně vstříc. Vždycky byly připraveny právě moje oblíbené cigarety, ať jsem se posledně náhodou zmínil o kterékoli knize, že bych ji rád někdy četl, našel jsem ji jako náhodou na malém taburetu, novou, a přece již pečlivě rozřezanou, ono křeslo naproti Editině lenošce platilo nezvratně za „moje“ místo — to všechno jsou nicotné maličkosti, jistě, ale přece jen takové, které blahodárně, útulně proteplují cizí pokoj a člověk při nich pookřívá. Tady jsem sedával, jistější než kdy mezi kamarády, vykládal jsem a žertoval zcela bez zábran, upřímně, a tady jsem si ponejprv uvědomil, že každá formálnost spoutává duši a že se člověk může skutečně projevit jen tehdy, je-li nenucený.

Ale ještě cosi jiného, mnohem tajemnějšího se bezděky podílelo na tom, že mě každodenní schůzky s oběma dívkami tolik povznášely. Od dětství, kdy mě poslali do vojenského ústavu, tedy deset patnáct let, jsem žil ustavičně mezi muži, v chlapském prostředí. Od rána do noci, od noci do rána, v ložnici vojenské akademie, ve stanech při manévrech, na světnicích, u stolu a na cestách, v jezdecké škole i v učebně, všude byl vzduch prosycen mužským pachem, měl jsem kolem sebe jen muže, nejprve chlapce, potom dospělé mladíky, ale vždy to byli muži, muži, přivykl jsem už jejich energickým posunkům, jejich pevné, hlučné chůzi, jejich hrdelním hlasům, pachu tabáku, jejich neostýchavosti a mnohdy dokonce ordinérnosti. Jistě, měl jsem většinu svých kamarádů srdečně rád a skutečně jsem si nemohl naříkat, že by mě oni neměli rádi právě tak srdečně. Ale této atmosféře chyběl vzlet, takříkajíc neměla v sobě dost

50$

ozónu, dost poutavých, dráždivých, elektrizujících sil. A jako naše výborná vojenská kapela přes svůj strhující rytmus zůstávala jen chladně znějící dechovou hudbou, tvrdou, drsnou, která udávala pouze takt, protože jí chyběl něžně smyslný tón houslí, tak chybělo nejlepším chvílím s kamarády ono sordinované fluidum, které získává každá družná společnost přítomností žen nebo také jen blízkostí jejich dechu. Již tehdy, když jsme jako čtrnáctiletí kadeti vždy po dvou promenovali ve svých slušivých, šňůrami zdobených uniformách po městě a potkávali jsme jiné mladé hochy, jak flirtují nebo se nenuceně baví s děvčaty, cítili jsme s toužebným zmatkem, že našemu mládí, uvězněnému v kasárnách jako v semináři, bylo surově odepřeno něco, čeho se dostávalo našim vrstevníkům denně na ulici, na korze, na kluzišti a v tanečním sále docela samozřejmě: nenucený styk s dívkami, zatímco my, izolovaní, uvěznění, jsme zírali na ty víly v krátkých sukních jako na čarovné bytosti a už o jediném rozhovoru s děvčetem jsme snili jako o něčem nedosažitelném. Takové strádání se nezapomene. Že později přišla rychlá a většinou laciná dobrodružství s různými ochotnými ženičkami, to nikterak neskýtalo náhradu za tyto sentimentální chlapecké sny; podle toho, jak neobratně a nesměle jsem pokaždé (třebaže jsem spal již s tuctem žen) koktal ve společnosti dívky, jsem cítil, že ona naivní a přirozená nenucenost příliš dlouhým odpíráním vzala za své a zůstala mi navždy odepřena.

A teď se náhle ta nepřiznaná chlapecká touha po přátelství s mladými ženami místo s vousatými, chlapskými, neotesanými kamarády dokonale vyplnila. Každé odpoledne jsem seděl — jako nějaký paša — mezi oběma děvčaty; jejich jasné ženské hlasy mi dělaly (nedovedu to jinak vyjádřit) přímo tělesně dobře, a šťasten, že se to dá stěží vylíčit, jsem poprvé vychutnával pocit nenucenosti vůči dívkám. Neboť náš vztah byl o to šťastnější, že vzhledem k zvláštním okolnostem byl vypnut onen napětím praskající kontakt, který jinak nezadržitelně následuje při každém delším styku mladých lidí různého pohlaví. Při našich schůzkách, při našem vytrvalém povídání zcela scházela stísněnost, tak nebezpečná pro obvyklá tete-a-tete za

51$

soumraku. Nejprve ovšem — přiznám to dobrovolně — mi Iloniny plné rty, jež přímo zvaly k políbení, oblé paže, maďarská smyslnost, kterou prozrazovaly její měkké, houpavé pohyby, mátly mladou hlavu velmi příjemně. Několikrát jsem musel přísně ukáznit své ruce, jakou jsem měl chuť popadnout tu vřelou, pružnou holčinu s tmavýma, smějícíma se očima a pořádně ji zlíbat. Ale předně se mi Ilona hned v prvních dnech naší známosti svěřila s tím, že je už dva roky zasnoubena s jedním kandidátem notářství v Becskerétu a čeká jen, až se Edita uzdraví nebo až se její stav zlepší, aby se za něho provdala — uhodl jsem, že Kekesfalva slíbil chudé příbuzné věno, jestli u nich do té doby vytrvá. A nadto, jak by to od nás bylo surové, jak proradné, kdybychom se bez opravdové zamilovanosti pokoušeli o povrchní líbání nebo laskání za zády té jímavé společnice, připoutané bezmocně k pojízdnému křeslu. Počáteční kouzlo, jež mi rozechvívalo smysly, proto velmi rychle odplynulo, a všechna náklonnost, jíž jsem byl schopen, přikláněla se stále vroucněji k té bezmocné, vyřazené, neboť soucit s nemocným se v tajuplné chemii citů nepozorovaně, ale nutně váže s něžností. Sedět vedle ní, rozveselovat ji vyprávěním, vidět její úzká neklidná ústa zkonejšená smíchem nebo někdy, když v náhlém vrtochu sebou netrpělivě škubla, dosáhnout už tím, že jsem položil svou ruku na její, že se zastyděla a uklidnila, a přijmout za to ještě vděčný pohled šedivých očí — takové malé důvěrnosti duševního přátelství s bezbrannou, bezmocnou dívkou mě činily šťastnějším, než by to dokázala nejvášnivější dobrodružství s její přítelkyní. A díky těmto chvílím tichého rozechvění jsem objevil — co všechno jsem už v těch několika dnech poznal! — netušené něžnější citové oblasti, o nichž jsem dosud nevěděl a o nichž jsem nic netušil.

Neznámé a něžnější citové oblasti — ale ovšem i nebezpečnější! Neboť marná je ta nejšetrnější snaha: nikdy nemůže zůstat vztah mezi zdravým a nemocnou, mezi svobodným a zajatou trvale zcela jasný. Neštěstí činí zranitelným a neustálé utrpení nespravedlivým. Právě tak jako nemůže ochabnout trapnost vztahu věřitele a dlužníka, protože jednomu je nezměnitelně přidělena úloha dávají-

52$

čího a druhému přijímajícího, tak zůstává a občas vybuchne v nemocném skrytá podrážděnost vůči každé zjevné starostlivosti. Ustavičně jsem musel být na pozoru, abych nepřekročil téměř neznatelnou mez, kde účast, místo aby chlácholila, lehce zranitelnou dívku ještě víc zraňovala; vyžadovala sice, jak byla zhýčkaná, aby ji všichni obsluhovali jako princeznu a rozmazlovali jako dítě, ale už v příštím okamžiku ji mohl tento ohled popudit, protože jí zřetelněji připomínal její bezmocnost. Když jsem jí třeba přisunul úslužně taburet, abych ji pokud možná ušetřil námahy a ona nemusela natahovat ruku po knize nebo šálku, rozkřikla se na mě se sršícíma očima: „Myslíte, že si nedovedu sama vzít, co chci?“ A jako se zvíře za mřížemi někdy bezdůvodně vrhá na hlídače, ke kterému se jindy lichotí, tak Edita občas zlomyslně zatoužila rozsápat naši bezstarostnou náladu náhlým úderem spáru, když sama o sobě zcela otevřeně mluvila jako o „ubohém mrzáku“.

V takových napjatých okamžicích jsem musel skutečně sebrat všechnu sílu, abych nebyl nespravedlivý k její agresivní nevoli.

Ale k svému vlastnímu údivu jsem tuto sílu našel pokaždé. K prvnímu poznání lidských věcí přibývají tajemně další, a komu se jednou dostalo schopnosti, že opravdově soucítil byť s jedinou formou pozemského utrpení, ten porozumí všem formám, i těm nejpodivnějším a zdánlivě nesmyslným. Tak jsem se nedal zmást Editinými občasnými revoltami; naopak, čím byly její výbuchy nespravedlivější a bolestnější, tím více mě dojímaly; pomalu jsem také pochopil, proč byly mé návštěvy, proč byla moje přítomnost otci i Iloně, celému domu tak vítaná. Dlouho trvající utrpení unaví nejen nemocného, ale i soucit druhých; silné city se nedají prodlužovat donekonečna. Otec a přítelkyně zcela jistě trpěli až do hloubi duše s tou ubohou netrpělivou dívkou, avšak trpěli už vyčerpáni a s rezignací. Pro ně byla nemocná nemocnou, ochrnutí ochrnutím, pokaždé čekali se sklopenýma očima, až se její krátké nervové záchvaty vybouří. Ale už se jich tak nelekali, jako jsem se jich pokaždé polekal já. Byl jsem jediný, pro koho její utrpení znamenalo vždy nový otřes, a stal jsem se brzy

53$

jediným, před kým se za svou výbušnost styděla. Když se přestala ovládat a začala vyvádět, stačilo, abych jí to připomněl několika slovy, varovnými slůvky, třeba „Ale milá slečno Edito,“ a její pohled se poslušně uklidnil. Začervenala se a bylo vidět, že kdyby ji nohy nepoutaly, nejraději by utekla sama před sebou. A nikdy jsem se s ní nemohl rozloučit, aby mi zvláštním prosebným tónem, který mě zcela přemáhal, neřekla: „Že zase zítra přijdete? A že se na mě nehněváte za všechny ty hlouposti, které jsem dnes řekla?“ V takových chvílích jsem cítil cosi jako nepochopitelný údiv, že já, který jsem nemohl dát nic než svůj poctivý soucit, mám nad někým jiným takovou moc.

Ale to už patří k mládí, že každé nové poznání je pro ně exaltací a že když se jednou rozechvěje citem, nemá ho nikdy dost. Začala ve mně zvláštní proměna, jakmile jsem objevil, že toto moje soucítění neposkytuje takřka radostné vzrušení jen mně, nýbrž také působí blahodárně mimo mne: od té doby, co jsem poprvé pocítil tuto novou schopnost, soucítit s utrpením druhého, zdálo se mi, jako kdyby mi vnikl do krve nějaký toxin a způsobil, že byla náhle teplejší, rychlejší, že tepala prudčeji. Rázem jsem už nechápal otupělost, v níž jsem si dosud vegetoval jako v šedivém, lhostejném šeru. Sto věcí mě začíná vzrušovat, zaměstnávat, věcí, kolem kterých jsem dříve chodil nevšímavě. Jako kdyby ono první nahlédnutí do cizího utrpení způsobilo, že vidím teď všechno ostřejším, vědoucnějším pohledem, všude pozoruji jednotlivosti, které mě zaměstnávají, rozněcují, vzrušují. A protože je celý náš svět, každá ulice, každý pokoj naplněn bolestnými osudy a zaplaven palčivou bídou, jsou teď mé dny neustále vyplněny pozorností a napětím. Když jezdím na remontách, přistihnu se například, že už nemohu dát vzdorovitému koni pořádnou ránu přes zadek jako dřív, neboť s vědomím viny sám cítím bolest, kterou jsem způsobil, a podlitina mě pálí na vlastní kůži. Nebo bezděčně zatnu pěsti, když náš cholerický rytmistr mlátí pěstí do obličeje chudáka rusínského hulána, který špatně osedlal koně, a chasník tu stojí v pozoru, ruce na švech kalhot, ostatní vojáci na to čumí nebo se pitomě smějí, ale já, já jediný vidím, jak tomu chlapci vlhnou řasy pod za-

Netrpelivost_srdce-v1rmr

54$

hanbeně sklopenými víčky. V důstojnické jídelně už najednou nesnáším vtipy na nešikovné nebo nemotorné kamarády; od té doby, kdy jsem u té bezbranné, bezmocné dívky pochopil, co je trýzeň bezmoci, budí ve mně každá brutalita nenávist a každá bezbrannost účast. Od té doby, co mi náhoda nakapala do očí tuto jednu horkou krůpěj soucitu, všímám si nesčetných maličkostí, které mi až dosud unikaly, jsou to obyčejné, jednoduché věci, ale každá pro mě znamená napětí a otřes. Napadá mi například, že trafikantka, u níž si kupuji cigarety, držívá peníze, které jí podám, nápadně blízko broušených brýlí, a okamžitě mě znepokojí podezření, že by mohla dostat zákal. Zítra se jí opatrně vyptám a snad také poprosím plukovního lékaře Goldbauma, aby ji někdy vyšetřil. Nebo mi napadne, že v poslední době dobrovolníci zřejmě ignorují malého ryšavého K., a vzpomínám si, že v novinách stálo (copak ten chudák za to může?), že jeho strýc byl zavřen pro zpronevěru; při jídle se k němu úmyslně posadím, začnu dlouhý rozhovor a z jeho vděčného pohledu okamžitě cítím, že rozumí, že to dělám jen proto, abych ukázal ostatním, jak nespravedlivě a sprostě s ním zacházejí. Nebo poprosím za jednoho mládence ze své čety, kterému plukovník nemilosrdně napařil čtyři hodiny pout; každý den se přihodí něco jiného, při čem si uvědomuji tuto novou a dosud nepoznanou radost. A říkám si: od nynějška pomáhat, kolik můžeš, každému a každému! Nikdy už nebýt nevšímavý, nikdy už nebýt lhostejný! Plněji žít tím, že se obětuješ, obohacovat se tím, že se sbratříš s každým osudem, soucítěním pochopíš každé utrpení a tak obstojíš. A mé srdce žasne samo nad sebou a chvěje se vděčností k nemocné dívce, které jsem nevědomky ublížil a jejíž utrpení mě naučilo této tvůrčí magii soucitu.

Z takových romantických citů jsem byl brzy probuzen, a to věru důkladně. Stalo se to tak: Onoho odpoledne jsme hráli domino, pak jsme si dlouho povídali a čas nám ubíhal tak příjemně, že si nikdo z nás nevšiml, jak už je pozdě. Konečně, bylo půl dvanácté, se podívám polekaně na

55$

hodiny a chvatně se odporoučím. Ale když mě otec doprovází do haly, slyšíme zvenku bručení a bzučení jako od statisíců čmeláků. Na střechu bubnuje opravdová průtrž mračen. „Auto vás doveze,“ uklidňuje mě Kekesfalva. Protestuji, že to není nijak nutné; je mi skutečně trapné pomyšlení, že se šofér má pouze kvůli mně teď o půl dvanácté znovu oblékat a vyjíždět s vozem, který už stál v garáži (tato schopnost cítit s jinými, brát ohled na jiné je u mne zcela nová, naučil jsem se to teprve v těchto týdnech). Ale přece jen to je velmi lákavé, uhánět za takového psího počasí pohodlně domů v měkkém, dobře pérovaném autě, než půl hodiny klopýtat v tenkých lakýrkách po zablácené silnici, mokrý jako myš: povolím. Starý pán si to nedá vzít, vyprovází mě k autu, nedbaje na déšť, a pokládá mi přes nohy přikrývku. Šofér natočí motor, auto se rozletí a já uháním bubnující bouřkou domů.

Neobyčejně pohodlně a bezstarostně si jedu v tiše klouzajícím voze. Ale když teď — jsme tu zázračně rychle — přijíždíme ke kasárnám, zaklepám na okénko a žádám šoféra, aby zastavil už na Radničním náměstí. Neboť se mi nechce přijet před kasárny v Kekesfalvově elegantním kupé! Vím, že to nedělá dobrotu, když pouhý poručík přirachotí v báječném autě jako nějaký arcivévoda a šofér v livreji mu pak ještě pomáhá při vystupování. Takové velikášství nevidí naše zlaté límce rády, a kromě toho mi už dávno radí instinkt, abych oba své světy směšoval co nejméně, přepych toho vnějšího světa, kde jsem svobodný muž, nezávislý, hýčkaný, a ten druhý, služební svět, ve kterém se musím krčit a kde jsem chudák, pro něhož je značnou úlevou, má-li měsíc jen třicet dní místo jedenatřiceti. Nevědomky netouží mé jedno já vědět o tom druhém; někdy již nejsem schopen rozlišit, kdo vlastně je skutečný Toni Hofmiller, ten ve službě, nebo ten u Kekesfalvů, ten venku, nebo ten uvnitř.

Šofér mi tedy zastaví na Radničním náměstí dvě ulice od kasáren. Vystoupím, ohrnu si límec a rychle chci přejít přes rozlehlé náměstí. Ale právě v tom okamžiku se bouřka rozpoutá s dvojnásobnou silou, vítr mě udeří mokrou sprškou rovnou do obličeje. Raději se proto schovám na

56$

pár minut v domovních vratech, než se pustím přes ty dvě ulice ke kasárnám. Nebo co když je nakonec ještě otevřena kavárna, kde bych mohl v klidu sedět, dokud dobré nebe nevyleje své největší kropicí konve. Ke kavárně je to jenom kolem šesti domů, a vida, za okny, po nichž splývá voda, se matně leskne plynové světlo. Nakonec tam u našeho stálého stolu ještě dřepí kamarádi; byla by to znamenitá příležitost všelicos napravit, neboť se už dávno slušelo, abych se tam zase jednou objevil. Včera, předevčírem, celý týden i ten minulý jsem se u našeho stolu neukázal. Vlastně by měli důvod zlobit se na mne; je-li člověk nevěrný, má alespoň zachovat formu.

Vezmu za kliku. V přední polovině lokálu jsou už lampy z úsporných důvodů zhasnuty, povalují se tu rozevřené noviny a vrchní Evžen sčítá tržbu. Avšak vzadu v herně vidím ještě světlo, třpytí se tam lesklé knoflíky uniforem; opravdu, sedí tu ještě, ti věční tarokoví kumpáni, nadporučík Jóži, poručík Ferenz a plukovní lékař Goldbaum. Zdá se, že svou partii už dávno dohráli a teď už jen ospale okounějí, zachváceni onou kavárenskou leností, kterou dobře znám a při níž se nechce ani vstát; a tak je pro ně dar z nebes, že se tu objevím a přeruším jejich nudné zírání do prázdna.

„Koukněme se, Toni,“ vyburcuje Ferenz ostatní, a plukovní lékař, že kterého si utahujeme, že trpí chronickým průjmem citátů, deklamuje: „Co v chalupě mé sláva taková?“ Šest ospalých očí mžourá a směje se na mě. „Servus!

Jejich radost mě těší. Přece jen to jsou dobří hoši, pomyslím si. Nemají mi to tedy za zlé, že jsem se tu bez omluvy a bez vysvětlení celou dobu neobjevil.

„Jednu černou,“ objednávám u číšníka, který sem ospale šmaťhá, a přitáhnu si židli s nevyhnutelným „Tak co je nového?“, které u nás zahajuje každé společné sezení.

Ferenzův široký obličej se ještě víc rozšíří, mžourající oči bezmála zmizí v červených naducaných tvářích; pomalu otvírá ústa, jako by byla z těsta.

„Nejnovější by teda bylo to,“ zubí se spokojeně, „že Vaše Blahorodí nám prokázalo tu milost a zase jednou se objevilo v naší skromné putyce.“

57$

A plukovní lékař se opře v židli a spustí jako slavný Kainz na prknech Burgtheatru: „Mahadé, jenž osud řídí — pošesté se k zemi snes — aby stal se jedním z lidí — s námi cítě slast i děs.“

Všichni tři se baví na můj účet, a rázem se cítím nesvůj. Nejlepší bude, pomyslím si, když teď rychle spustím sám, dříve než se začnou ptát, proč jsem se celý ten čas neobjevil a odkud přicházím dnes. Ale ještě než mohu začít, Ferenz nápadně zamrkal a strčil do Jóžiho.

„Jen se podívej,“ ukazuje pod stůl. „Co tomu říkáš?

V takovém psím nečasu má lakýrky a nóbl mundúr! Jo, ten se vyzná, Toni, ten si uměl sednout do teploučka! Prý to tam vedou báječně, u toho starého lichváře! Pět chodů každý večer, aspoň to tak vypravoval lékárník, kaviár a kapouni, pravý bols a jemné doutníky — něco jiného než naše svinské žrádlo u ,Červeného lva‘! Jo, Toniho jsme všichni podceňovali, ten má pane za ušima.“

Jóži se okamžitě přidává. „Jen na kamarády, na kamarády zapomněl. Ano, můj milý Toni, místo abys tam u nich jednou řekl: ,Mám tu několik švarných kamarádů, fešných a hodných mládenců, kteří také nežerou nožem, jednou vám je sem přivedu — místo toho si myslí: jen ať si chlastají kyselé pivo a paprikují si hrdla ničemným hovězím gulášem! Pěkný kamarád jsi, jen co je pravda! Všechno sám a druhým nic! A jestlipak jsi mi aspoň přinesl nějaké vynikající cigáro? Pak ti to pro dnešek ještě prominu.“

Všichni tři se zálibně smějí. Ale mně náhle stoupá krev od límce až k uším. Jak mohl, k čertu, ten zatracený Jóži uhodnout, že mi Kekesfalva v předsíni — dělá to vždycky — skutečně podstrčil na rozloučenou jeden ze svých jemných doutníků ? Nečouhá mi nakonec z kabátu mezi oběma knoflíky na prsou? Jen aby mládenci nic nezpozorovali!

V rozpacích se nutím do smíchu:

„No ovšem — cigáro! Laciněji to nedáš! Ale třeba to skromná cigareta taky spraví,“ a nastavuji mu otevřenou tabatěrku. Ale v tom okamžiku mi to škubne rukou. Neboť předevčírem jsem měl pětadvacáté narozeniny, dívky na to nějak přišly, a při večeři, když jsem zvedl ubrousek z talíře, ucítil jsem, že je v něm něco zabaleno: pouzdro

58$

na cigarety jako dárek k narozeninám. Ale Ferenz si už všiml nové tabatěrky — mezi námi je přece i ta nejmenší maličkost událostí.

„Copak je to?“ bručí. „Nový kus výzbroje!“ Vezme mi cigaretové pouzdro jednoduše z ruky (co mohu proti tomu dělat?), ohmatává je, prohlíží a nakonec je váží na dlani. „Ty, mně se zdá,“ obrací se na druhou stranu k plukovnímu lékaři, „že je to dokonce pravé. Prohlédni si to — tvůj velevážený zploditel prý přece s něčím takovým obchoduje, tak se v tom taky trochu vyznáš.“

Plukovní lékař Goldbaum, skutečně syn zlatníka v Drogobyči, si nasadí skřipec na poněkud tlustý nos, vezme tabatěrku, váží ji v dlani a odborně na ni poklepává.

„Pravé,“ zní konečná diagnóza. „Ryzí zlato, puncované a zatraceně těžké. S tím by se daly zaplombovat zuby celému pluku. Cena asi sedm set až osm set korun.“

Po tomto výroku, který překvapuje i mne (skutečně jsem se domníval, že je jen pozlacená), dává tabatěrku dál, Jóži ji vezme do ruky již mnohem uctivěji než oba předtím (jakou úctu máme my zelení mladíci před vším drahocenným!). Prohlíží ji, zhlíží se v ní jako v zrcadle, ohmatává ji, nakonec stiskne rubín, otevře ji a zarazí se:

„Pozor — tady je něco napsáno! Slyšte, slyšte! Našemu milému kamarádovi Antonu Hofmillerovi k narozeninám. Ilona. Edita.“

Všichni tři na mě zírají. „Hrome,“ zafuní konečně Ferenz, „ty si ale v poslední době umíš vyhledávat kamarády! Všechna čest! Ode mě bys dostal leda tombakovou krabičku na sirky.“

Svírá se mi hrdlo. Hned zítra bude celý pluk znát trapnou novinku o zlaté tabatěrce, kterou mi darovali u Kekesfalvů, a také onen nápis bude znát zpaměti. „Ukaž mi tu tvou nóbl cigártašku,“ řekne Ferenz v důstojnické jídelně, aby se se mnou pochlubil, a budu ji muset „nejposlušněji“ ukázat panu rytmistrovi, panu majorovi a snad dokonce panu plukovníkovi. Všichni ji budou vážit v ruce, odhadovat, budou se ironicky pošklebovat nápisu, a pak nevyhnutelně přijde vyptávání a vtipkování, a vůči představeným nesmím být nezdvořilý.

59$

Abych tuto rozmluvu rychle ukončil, zeptám se rozpačitě: „Nechcete si ještě zahrát taroky?“

Dosud se dobromyslně šklebili, ale teď se hlasitě rozesmějí. „Slyšel jsi už něco takového, Ferenzi?“ popíchne Jóži. „On by se chtěl pustit do taroků, v půl jedné, když se lokál zavírá!“

A plukovní lékař se lenivě a pohodlně opře o židli: „Inu, šťastný člověk nevnímá čas.“

Smějí se a ještě trochu se baví zvětralým vtipem. Ale už k nám přistoupil vrchní Evžen a mírně naléhá: Policejní hodina! Jdeme — přestalo pršet — společně až ke kasárnám a tam se loučíme a potřásáme si rukama. Ferenz mi poklepe na rameno. „Hodný chlapec, že ses zase jednou ukázal,“ a já cítím, že to myslí upřímně. Proč jsem vlastně na ně měl takovou zlost? Všichni jsou to přece velmi hodní, slušní mládenci, neznají ani závist, ani nevlídnost. A jestli si se mnou trochu zažertovali, nemysleli to špatně.

Opravdu to nemysleli špatně, ti hodní hoši — ale svým neohrabaným úžasem a žvaněním ve mně cosi nenávratně zničili: mou jistotu. Neboť onen zvláštní vztah ke Kekesfalvům až dosud podivuhodně stupňoval moje sebevědomí. Poprvé jsem se v životě cítil jako ten, kdo dává, jako ten, kdo pomáhá; nyní jsem poznal, jak viděli tento vztah druzí, nebo spíše jak se jim nevyhnutelně musel jevit zvnějšku, když neznali všechny skryté souvislosti. Nikdo cizí nemohl porozumět této subtilní rozkoši soucitu, jíž jsem — nedovedu to říci jinak — propadl jako nějaké temné vášni. Pro ně bylo jasné, že jsem se uvelebil v tom bohatém, pohostinném domě jedině proto, abych se vetřel k zámožným lidem, ušetřil na večeři a dostával dárky. Přitom to ti hoši nemyslí nijak špatně, přejí mi teplé místečko a dobré doutníky: bezpochyby to nepovažují — a právě to mě zlobí — za nijak nečestné nebo špinavé, že se dávám od těch „kořenů“ oslavovat nebo hostit, protože podle jejich pojetí prokáže našinec takovému žoku peněz jedině čest, když se jako jezdecký důstojník posadí k jeho stolu; nebylo v tom ani trochu nelibosti, když Ferenz a Jóži obdivovali

60$

onu zlatou tabatěrku — naopak, vzbudilo to v nich dokonce jistý respekt, že jsem si uměl vybrat mecenáše tak vysoko. Ale nejvíc mě mrzí to, že se teď pomalu sám v sobě nevyznám (mirv1-rmr). Nechovám se skutečně jako příživník? Smím se jako důstojník, jako dospělý muž nechat večer co večer hostit a častovat? Zlatou tabatěrku například jsem v žádném případě neměl přijmout a právě tak hedvábnou šálu, kterou mi posledně navěsili, když byla venku taková bouřka. Jako jezdecký důstojník si člověk přece nenechá strkat do kapsy doutníky na cestu domů, a proboha, hned zítra to musím Kekesfalvovi rozmluvit, to s tím jezdeckým koněm! Teprve teď mi napadá, že předevčírem něco mumlal, že můj hnědý valach (kterého přirozeně splácím) není v dobré formě, a má konečně pravdu. Ale že mi chce ze svého hřebčince půjčit tříletého, znamenitého závodního koně, který by mi dělal čest, to se přece nehodí. Ano, „půjčit“ — rozumím už, co to u něho znamená! Tak jako Iloně slíbil věno, jen aby vydržela u té chudinky a starala se o ni, tak chce koupit mě, platit mi za můj soucit, za moje žerty, za to, že dělám společníka! A já prosťáček bych na to bezmála naletěl a vůbec bych si neuvědomil, že se tím snižuji na příživníka!

Nesmysl, říkám si pak zase a vzpomínám si, jak rozechvěle hladil starý pán můj rukáv, jak se jeho obličej pokaždé vyjasní, jakmile vstoupím do dveří. Připomínám si kamarádství, srdečné jako mezi bratrem a sestrami, jež mě spojuje s oběma dívkami; ty jistě nedbají na to, zda vypiji o sklenici víc, a jestli si toho všimnou, tak je to jen těší, že je mi u nich dobře. Nesmysl, šílenství, opakuji si stále znovu. Nesmysl — ten starý pán mě má raději než můj vlastní otec.

Ale co mi pomůže, že si to všechno takhle namlouvám a dodávám si odvahy, když už jsem jednou ztratil vnitřní jistotu! Cítím: zálibný údiv Ferenze a Jóžiho zničily ve mně příjemnou, snadnou nenucenost. Chodíš k těm bohatým lidem skutečně jen ze soucitu, jen z útrpnosti, ptám se podezíravě sám sebe. Nevězí za tím také notný kus ješitnosti a požitkářství? Rozhodně si v tom musím zjednat jasno. A rozhoduji se k prvnímu opatření, že totiž

61$

od nynějška budou mezi mými návštěvami přestávky a že vynechám obvyklou odpolední návštěvu u Kekesfalvů hned zítra.

Příští den tam tedy nejdu. Jakmile mi skončí služba, loudám se s Ferenzem a Jóžim do kavárny, čteme noviny a pak se pustíme do nevyhnutelných taroků. Ale hraji zatraceně špatně, neboť přímo proti mně jsou v táflované stěně zasazeny kulaté hodiny: čtyři hodiny dvacet, čtyři hodiny třicet, čtyři hodiny čtyřicet, čtyři hodiny padesát, a místo abych počítal správně taroky, počítám čas. Půl páté, to obvykle přicházím na čaj, je už prostřeno a všechno připraveno, a když se někdy o čtvrt hodiny opozdím, už se ptají: „Co se to dnes stalo?“ Tak samozřejmým se již stal můj přesný příchod, že s ním počítají jako s povinností; dva a půl týdne jsem nezameškal jediné odpoledne, a teď se pravděpodobně dívají na hodiny právě tak neklidně jako já sám a čekají a čekají. Neslušelo by se přece jen, abych tam aspoň zatelefonoval, že nemohu přijít? Nebo snad bych měl poslat svého sluhu…

„Ale Toni, to je ostuda, jak to dnes packáš. Dávej přece pozor,“ rozzlobil se Jóži a má na mě doopravdy zlost. Moje roztržitost ho stála rekontra. Vzchopím se.

„Hele, mohu si s tebou vyměnit místo?“

„Ovšem, ale proč?“

„Nevím,“ lžu, „jsem asi nervózní z toho rámusu v lokále.“

Ve skutečnosti mě znervózňují hodiny, na které se nechci dívat, tak neúprosně ubíhají minutu za minutou. Nervy mi jen hrají, myšlenky mi neustále těkají, neustále si stísněně říkám, zda bych přece jen neměl jít k telefonu a omluvit se. Poprvé začínám tušit, že skutečná účast se nedá zapnout a vypnout jako elektrický kontakt, a každému, kdo je účasten na cizím osudu, je odňato něco svobody z osudu vlastního.

Ale k čertu, pustím se sám do sebe, copak jsem povinen rázovat denně půl hodiny až k nim? A podle tajemného zákona prolínání citů, podle něhož rozhněvaný nevědomky

62$

obrací svůj hněv proti naprosto nezúčastněným jako kulečníková koule úder, obrací se moje rozladění místo proti Jóžimu a Ferenzovi proti Kekesfalvům. Jen ať na mě jednou čekají! Ať vidí, že si mě nekoupí dary a laskavostmi, že nenastupuji na hodinu jako masér nebo učitel tělocviku. Jen nevytvořit žádný precedenční případ, zvyk zavazuje, a já se nechci vázat. Tak prosedím v pitomém vzdoru tři a půl hodiny v kavárně až do půl osmé, jedině abych si namluvil a dokázal, že jsem naprosto svobodný, že mohu přijít a odejít, kdy se mi zlíbí, a že mi jsou nóbl doutníky a dobré jídlo u Kekesfalvů úplně lhostejné.

V půl osmé společně odcházíme. Ferenz navrhl, abychom se trochu prošli po korze. Ale jakmile vyjdu za oběma přáteli z kavárny, zavadí o mě známý pohled kohosi, kdo spěchá kolem. Nebyla to Ilona? Ovšem — i kdybych zrovna předevčírem neobdivoval vínově červené šaty a široký panamák se stuhami, poznal bych ji zezadu podle pružné, v bocích kolébavé chůze. Ale kam tak spěchá? Takhle se přece nechodí na procházku, vždyť ona přímo utíká — a tak tedy honem za tím hezkým ptáčkem, aby neuletěl!

„Pardon,“ omlouvám se honem svým zaraženým kamarádům a pospíchám za sukní, která už vlaje na druhé straně ulice. Neboť mám skutečně nesmírnou radost z náhody, že se Kekesfalvova neteř náhle objevila v mém posádkovém světě.

„Ilono, Ilono, zastavte se!“ volám za ní, protože jde podivuhodně rychle; konečně zůstane stát a ani v nejmenším nepředstírá, že by byla překvapena. Přirozeně že mě předtím zahlédla.

„To je ohromné, Ilono, že vás jednou vidím ve městě. Už jsem si to dávno přál, jít s vámi jednou na procházku po té naší rezidenci. Nebo že bychom si ještě zašli do zdejší světoznámé cukrárny?“

„Ne, ne,“ mumlá trochu v rozpacích. „Spěchám, čekají mě doma.“

„No, tak budou čekat o pět minut déle. V nejhorším případě vám napíšu omluvenku, abyste nemusela klečet v koutě. Pojďte a nedívejte se tak strašně přísně.“

63$

Nejraději bych se do ní zavěsil. Neboť mám upřímnou radost, že právě tu reprezentativní z obou potkávám ve svém druhém světě, a jestli mě s tou dívkou, hezkou jako obrázek, uvidí kamarádi, tím lépe! Ale Ilona je nervózní.

„Ne, musím opravdu domů,“ říká rychle, „tam naproti už čeká auto.“ A skutečně, z Radničního náměstí mě až sem uctivě zdraví šofér.

„Ale smím vás tedy doprovodit alespoň k autu?“ „Ovšem,“ mumlá kupodivu roztržitě. „Ovšem … ostatně … proč jste dnes odpoledne nepřišel?“

„Dnes odpoledne?“ říkám záměrně pomalu, jako kdybych si musel vzpomínat. „Dnes odpoledne? Ach ano, to byla hloupá historie. Plukovník si chtěl koupit nového koně, a tak jsme všichni museli s ním, abychom si toho koně prohlídli a zajezdili ho.“ (Ve skutečnosti se to stalo už dávno, asi před měsícem. Lžu skutečně špatně.)

Váhá a chce něco odpovědět. Ale proč škube rukavičku, proč tak nervózně podupává? A náhle prudce řekne: „A nechcete se alespoň svézt se mnou na večeři?“

Vydržet, říkám si rychle. Nepovolit! Aspoň jednou, jediný den! A tak s politováním povzdechnu. „Škoda, jel bych hrozně rád. Ale dnes to opravdu nejde, máme večírek, a tam nesmím chybět.“

Ostře na mě pohlédne — kupodivu se jí teď objevuje táž netrpělivá vráska mezi obočím jako Editě — a neřekne ani slovo, nevím, zda je to úmyslná nezdvořilost, nebo zda se ostýchá. Šofér jí otevře dveře, ona je přirazí a zeptá se okénkem: „Ale zítra přijdete?“

„Ano, zítra určitě.“ A auto se už rozjíždí.

Nejsem příliš spokojen sám se sebou. Proč ten zvláštní spěch, k čemu ta ostýchavost, jako by se bála, že ji se mnou někdo uvidí, a proč tak rychle odjela? A potom: už ze zdvořilosti jsem ji měl požádat, aby vyřídila alespoň pozdravení otci a nějaké vlídné slůvko Editě, vždyť mi nic neudělali! Ale na druhé straně jsem zase spokojen, že jsem se choval rezervovaně. Odolal jsem. Teď si alespoň nemohou myslet, že se jim chci vnucovat.

64$

Ačkoliv jsem Iloně slíbil, že příští odpoledne přijdu jako obvykle, z opatrnosti ohlásím svou návštěvu ještě telefonicky. Raději zachovávat přísnou formu, forma znamená jistotu. Chci tím dát najevo, že nechodím nikam, kde o mě nestojí, chci se od nynějška pokaždé zeptat, zda mou návštěvu očekávají a zda je jim vítaná. O tom ovšem nemusím tentokrát pochybovat, neboť sluha čeká již v otevřených dveřích, a jakmile vstoupím, svěřuje mi s naléhavou zdvořilostí: „Milostivá slečna je na věžní terase a prosí pana poručíka, aby přišel hned nahoru.“ A podotkne ještě: „Myslím, že pan poručík tam nahoře ještě nikdy nebyl. Pan poručík bude překvapen, jak je tam krásně.“

Má pravdu, starý dobrák Josef. Skutečně jsem ještě nikdy nevstoupil na onu věžní terasu, třebaže tato podivná a nepochopitelná stavba častokrát vzbudila můj zájem. Tato mohutná čtverhranná věž, původně — řekl jsem si to již dříve — rohová věž dávno rozpadlého nebo zbořeného zámečku (ani dívky neznaly přesně prehistorii) byla již po léta prázdná a sloužila jako sýpka; když byla Edita malá, často šplhávala k hrůze svých rodičů po dost vadných žebřících až nahoru na půdu, kde mezi starým haraburdím ospale poletovali netopýři a kde při každém kroku přes staré zpuchřelé trámy vyrazilo husté mračno prachu a trouchniviny. Ale dítě, plné fantazie, si vyvolilo právě tento prostor, že byl tak tajemný a nepoužívaný a z jehož oken zalepených špínou mělo neomezený rozhled do dálky, za soukromý svět svých her a skrýš; a když potom přišlo neštěstí a ona už nemohla doufat, že se ještě někdy vyšplhá na svých tehdy ještě zcela nepohyblivých nohou do oněch romantických kumbálů tam nahoře, cítila se jako oloupená; otec si často všiml, jak upírá k tomuto milovanému a náhle ztracenému ráji svých dětských let zatrpklý pohled.

Aby ji překvapil, využil tří měsíců, které strávila v jakémsi německém sanatoriu, a uložil jednomu vídeňskému architektovi, aby starou věž přestavěl a nahoře zřídil pohodlnou vyhlídkovou terasu; když Editu, jejíž stav se zlepšil jen velmi nepatrně, opět přivezli, bylo již poschodí přistavěno a ve věži byl výtah, široký jako v sanatoriu, a nemocná dívka

65$

tak mohla v pojízdném křesle kdykoli vyjet nahoru na svou zamilovanou vyhlídku; svět jejího dětství se jí znenadání zase vrátil.

Architekt ovšem poněkud pospíchal a více než k stylové čistotě přihlížel k technickému pohodlí; holá krychle, kterou narazil na hladkou čtverhrannou věž, by se svou geometricky přísnou formou hodila spíš do přístavního doku nebo k elektrárně než k půvabným oblým liniím barokního zámečku, pocházejícího snad z doby Marie Terezie. Ale splnilo se to, co bylo otcovým hlavním přáním; Edita byla bezmezně nadšená touto terasou, která ji najednou vysvobodila z těsného a nudného pokoje, v němž se dosud musela zdržovat. Z této své soukromé vyhlídkové věže mohla dalekohledem pozorovat rozsáhlou a jako talíř plochou krajinu, všechno, co se dělo kolem, setí, žně, vše, čím se lidé zabývali. Po nekonečné odloučenosti se opět cítila spojená se světem, dlouhé hodiny se dívala z této strážní věže na vlak, který jako veselá hračka projížděl krajem, vypouštěje malé kroužky kouře, žádný vůz na silnici neušel její nečinné zvědavosti, a jak jsem se později dozvěděl, sledovala svým teleskopem i mnohé naše vyjížďky, cvičení a přehlídky. Ze zvláštní žárlivosti však držela toto své neobvyklé výletní místečko před všemi domácími hosty v tajnosti jako svůj soukromý svět; teprve z nelíčeného nadšení věrného Josefa jsem poznal, že si mám vážit pozvání na tuto jinak nepřístupnou hlásku jako zvláštního vyznamenání.

Sluha mě chtěl vyvézt výtahem; viděl jsem, jak je pyšný, že svěřili řízení tohoto nákladného dopravního prostředku výhradně jemu. Ale odmítl jsem, jakmile mi sdělil, že nahoru k střešní terase vedou ještě úzké točité schody, osvětlené z postranních lodžiových průlomů v každém poschodí; představil jsem si, jak musí být zajímavé vidět na každém dalším odpočívadle, jak se krajina rozkládá stále do větší dálky; a skutečně jsem také spatřil z každé té úzké nezasklené špehýrky nový, okouzlující obraz. Nad letní zemí ležel jako zlatá pavučina bezvětrný, průhledně horký den. V téměř nehybných kroužcích se vinul kouř nad komíny roztroušených domů a dvorů, viděl jsem —

66$

každý obrys jako by byl vyříznutý ostrým nožem z ocelově modrého nebe — doškové chalupy s nezbytnými čapími hnízdy za komínem, a před stodolami se jako vyleštěný kov leskly kachní rybníčky. V polích žlutých jako vosk liliputánské postavičky, barevné puntíky pasoucích se krav, plející a peroucí ženy, těžké potahy tažené voly a hbitě uhánějící vozíčky mezi pečlivě mřížkovanými čtverečky polí. Když jsem po těch asi devadesáti schodech vystoupil až nahoru, mohl jsem obhlédnout pohledem široký okruh uherské roviny až k obzoru, jenž tonul v lehkém oparu a kde se v dálce modral vyvýšený proužek, snad to byly Karpaty, a nalevo, půvabně schoulené, svítilo naše městečko se svou cibulovitou věží. Pouhým okem jsem poznal naše kasárny, radnici, školu, cvičiště, a poprvé od té doby, co mě přeložili do této posádky, jsem pocítil skromné kouzlo tohoto odlehlého světa.

Ale jakmile jsem už byl na ploché terase, nemohl jsem se kochat půvabnou vyhlídkou, neboť jsem se musel připravit, abych nemocnou dívku pozdravil. Nejprve jsem ji vůbec nepostřehl; měkké proutěné křeslo, v němž ležela, bylo ke mně obráceno širokým zadním opěradlem, jež jako pestrá klenutá mušle zcela zakrývalo její útlé tělo. Jen podle stolu, který stál vedle a na němž měla knihy a rozevřený gramofon, jsem poznal, že tu je. Váhal jsem přikročit k ní příliš zhurta, abych ji snad nevylekal, jestli odpočívala nebo snila. Obešel jsem tedy čtvercovou terasu, aby mě viděla, až k ní budu přicházet. Ale jak se opatrně plížím dopředu, zpozoruji, že spí. Pečlivě ji uložili, přes nohy jí přehodili měkkou přikrývku, její oválný dětský obličej, vroubený rudě plavými vlasy, jemuž sklánějící se slunce propůjčuje jantarově zlatý nádech zdraví, spočívá, pootočený trochu stranou, na bílém polštáři.

Bezděky zůstanu stát, využívám té chvíle zaváhání a pozoruji spící dívku jako obraz. Neboť při našich častých schůzkách jsem vlastně ještě nikdy neměl příležitost, abych se na ni přímo podíval, protože jako všichni citliví a přecitlivělí lidé klade nevědomky odpor a nechce se dát pozorovat. I když se na ni v rozhovoru jen náhodu podívám, okamžitě se jí objeví malá hněvivá vráska mezi obočím,

67$

oči začnou těkat, rty jsou nervózní, její profil se ani na okamžik neukáže v klidu. Teprve teď, když leží se zavřenýma očima, neodporující a bez pohnutí, mohu (a mám pocit, že se dopouštím něčeho nepatřičného) se zadívat na poněkud hranatý a jakoby ještě nehotový obličej, v němž se dojemně mísí rysy churavého dítěte i ženy. Rty má pootevřené jako žíznící a lehce dýchá, ale i tato nepatrná námaha zaobluje a zvedá dětsky nevyvinutou hrud, a bledý bezkrevný obličej, orámovaný rusými vlasy, spočívá jakoby vyčerpaně na poduškách. Opatrně přistoupím blíž. Stíny pod očima, modré žilky na spáncích, růžově prosvítající chřípí nosu prozrazují, jak tenkou a průsvitnou skořápkou se alabastrově bledá kůže brání nátlaku zvenčí. Jak musí být citlivá, pomyslím si, když jí tak málo chráněné nervy buší těsně pod kůží, jak nezměrně musí trpět s takovým tělem víly, lehkým jako chmýří, které jako by bylo stvořeno k tomu, aby běhalo, tančilo a vznášelo se, a přitom zůstává připoutáno řetězy k tvrdé těžké zemi! Ubohé spoutané stvoření — znovu cítím horké proudění v srdci, onen bolestně vyčerpávající a zároveň divoce vzrušující nával soucitu, který mě pokaždé přemáhá, když pomyslím na její neštěstí; má ruka se chvěje touhou pohladit ji něžně po rameni, chtěl bych se nad ni sklonit a takřka sebrat úsměv z jejích rtů, až se probudí a pozná mě. Potřeba něžnosti, která se u mne pokaždé přidruží k soucitu, když na ni myslím nebo ji pozoruji, mě nutí, abych k ní přistoupil blíž. Ale nesmím rušit tento spánek, který ji vzdaluje od ní samé, od její tělesné skutečnosti! Je to podivuhodný pocit, mít tak blízko k nemocným, když spí, když jsou všechny jejich úzkostné myšlenky zajaty, když tak naprosto zapomenou na svou nemoc, že se na jejich pootevřené rty někdy snese úsměv jako motýl na chvějící se list, cizí úsměv, který jim vůbec nepatří, který také okamžitě při prvním procitnutí zmizí. Jaké štěstí od Boha, pomyslím si, že mrzáci, lidé znetvoření, osudem oloupení, alespoň ve spánku nevědí o svém těle, o tom, jak vypadá či nevypadá, že milosrdný podvodník sen jim alespoň ve spánku může namluvit, jak jsou krásní a souměrní, že alespoň v tomto jediném, temně ohraničeném světě spánku může trpící člověk vyváznout

68$

z prokletí, do nějž je tělesně připoután. Nejvíce mě však dojímají ruce, které leží zkřížené na přikrývce, dlouhé ruce s jemnými žilkami, s křehkým úzkým zápěstím a špičatými, trochu namodralými nehty — něžné, bezkrevné, bezmocné ruce, které snad ještě mají dost síly k tomu, aby pohladily malá zvířata, holuby a králíky, ale jsou příliš slabé, aby něco pevně držely, něco uchopily. Jak se může člověk tak bezmocnýma rukama bránit proti skutečnému utrpení, pomyslím si s pohnutím. Jak může něco vybojovat a popadnout a držet? A skoro se mi protiví pomyšlení na moje vlastní ruce, pevné, těžké, svalnaté, silné ruce, které dovedou jediným trhnutím uzdy zkrotit nejvzpurnějšího koně. Proti mé vůli se teď můj pohled upře dolů na přikrývku, která tíží její špičatá kolena, huňatou a těžkou, příliš těžkou pro toto stvoření lehké jako pták. Pod tím neprůhledným příkrovem leží mrtvé — nevím, zda rozdrcené, zchromlé nebo pouze oslabené, neměl jsem nikdy odvahu, abych se zeptal, — bezmocné nohy natažené do onoho ocelového či koženého aparátu. Při každém pohybu, vzpomínám si, zavěšuje se ukrutná aparatura těžce jako koule na řetězu k nehybným kloubům, něžná, slaboučká dívka musí ustavičně s sebou vláčet tu řinčící a vrzající ohavnost, zrovna ona, která budí dojem, že by se měla spíš vznášet, běhat, skákat než chodit.

Při tom pomyšlení se mimoděk zachvěji, tak silně, až mi zacinkají ostruhy. Mohl to být jen docela nepatrný, sotva slyšitelný zvuk, toto stříbrné zacinkání, ale zdá se, že proniklo jejím lehkým spánkem. Znepokojeně oddechuje, ještě neotvírá víčka, ale ruce již začínají procitat; pomalu je dává od sebe, protahují se, napínají; jako by se prsty probouzely a zívaly. Potom víčka podezřívavě zamžikají a oči překvapeně těkají kolem.

Náhle mě její pohled objeví a okamžitě strne; pouhé optické vidění nenavázalo ještě kontakt s uvědomělým myšlením a vzpomínkou. Ale potom sebou trhne, a teď se už zcela probudila a poznala mě; purpurovým proudem se jí nahrne krev do tváří. Je to, jako když se nalije do křišťálové sklenice červené víno.

„Jak hloupé ode mne,“ řekne s ostře staženým obočím,

69$

a jako kdybych ji překvapil nahou, přitáhne si nervózním pohybem přikrývku, která jí sklouzla. „Musela jsem na chvíli usnout.“ A už se jí začíná — znám tu předzvěst — chřípí lehce zachvívat. Pohlíží na mě vyzývavě.

„Proč jste mě hned neprobudil? Copak se to sluší, pozorovat někoho, když spí? Každý vypadá ve spánku směšne.

Je mi to trapné, že jsem ji svými ohledy rozhněval, a pokouším se zachránit pitomým žertem. „Lépe být směšným, když člověk spí,“ říkám, „než když je vzhůru.“

Ale už se oběma rukama vzepřela o opěradla, vráska mezi obočím se rýsuje ostřeji, a teď jí to začne příznačně cukat a škubat kolem rtů. Upře na mě pronikavý pohled. „Proč jste včera nepřišel?”

Úder vyrazil příliš neočekávaně, abych mohl hned odpovědět. Ale ona už opakuje jako inkvizitor:

„Jistě budete mít zvláštní důvod, proč jste nás tu nechal jednoduše sedět a čekat. Jinak byste aspoň zatelefonoval.“ Jsem já to ale hlupák! Právě tuto otázku jsem měl přece předvídat a předem si připravit odpověď! Místo toho v rozpacích přešlapuji a omílám obehranou výmluvu, že jsme náhle dostali remontní inspekci. Že jsem ještě v pět hodin doufal, že se budu moci vytratit, ale potom ještě chtěl plukovník nám všem předvést nového koně atakdál, atakdál.

Nespouští ze mne pohled, šedivý, přísný a pronikavý. Čím rozvláčněji žvaním, tím je ten pohled výsměšnější a ostřejší. Vidím, jak se její prsty na opěradle zacukají.

„Tak,“ odpoví konečně chladně a tvrdě. „A jak končí tato dojemná historka o remontní inspekci? A co pan plukovník, koupil nakonec toho úplně nového koně?“

Cítím už, že jsem se nebezpečně zamotal. Jednou, dvakrát, třikrát uhodí rukavicí do stolu, jako by se chtěla zbavit neklidu v prstech. Pak výhružně vzhlédne.

„Tak už dost s tím hloupým lhaním! Ani slovo z toho všeho není pravda. Jak se vůbec odvažujete vykládat mi takové nesmysly?“

Rychle a stále rychleji pleská rukavice do stolu. Pak ji odhodlaně odhodí obloukem.

70$

„Ani slovo není pravda z celého vašeho blábolení! Ani slovo! Nebyl jste v jízdárně, neměl jste žádnou remontní inspekci. Už v půl páté jste seděl v kavárně a tam, pokud vím, se koně nezajíždějí. To si povídejte někomu jinému. Náš šofér vás tam náhodou viděl ještě v šest, jak hrajete karty.“

Stále ještě se nezmohu ani na slovo. Ale ona se náhle přeruší:

„Ostatně, proč bych se měla před vámi ostýchat? Protože tu vykládáte nepravdu, mám si hrát před vámi na schovávanou? Já se přece nebojím říkat pravdu. Tedy, abyste to věděl — nebyla to náhoda, že vás šofér viděl v kavárně. Já jsem ho poslala, aby se poptal, co je s vámi. Myslela jsem si, že jste nakonec nemocen nebo že se vám něco přihodilo, protože jste ani nezatelefonoval, a… pro mě za mě si třeba namlouvejte, že jsem nervózní… ale já to nesnáším, aby mě někdo nechal čekat… já to prostě nesnáším… tak jsem poslala šoféra. Ale v kasárnách mu řekli, že pan poručík ve zdraví hraje v kavárně taroky, a pak jsem tedy ještě poprosila Ilonu, aby se zeptala, proč s námi jednáte tak příkře … jestli jsem vás snad předevčírem neurazila … vždyť se někdy skutečně chovám neodpovědně, když se tak hloupě nedovedu ovládnout… Tak — abyste to věděl — já se nestydím a přiznám vám to všecho… A vy mi přijdete s takovými přihlouplými výmluvami — copak sám necítíte, jak je to podlé, tak uboze lhát přátelům?“

Chtěl jsem odpovědět — myslím, že jsem dokonce našel odvahu vyprávět jí celou tu pitomou historku o Ferenzovi a Jóžim. Avšak v tom okamžiku mi poroučí:

„Už si nic nevymýšlejte… nevymýšlejte si nové nepravdy, já už to nesnesu! Lží mám až po krk, už se mi z nich chce zvracet. Cpou je do mě od rána do večera: ,Jak dobře dnes vypadáš, jak znamenitě dnes chodíš … no to je báječné, už je to mnohem, mnohem lepší’ — od rána do večera pořád tytéž uklidňující prášky, a nikdo nevidí, že je mi z nich na zalknutí. Proč mi neřeknete přímo: ,Včera jsem neměl čas, nechtělo se mi. ‘ Přece jsme si vás nepředplatili, a mě by nic víc netěšilo, než kdybyste mi telefonicky

71$

vzkázal: ,Dnes nepřijdu, raději si zaflámujeme ve městě.‘ Považujete mě za tak bláhovou, že bych nepochopila, jak vám to někdy musí lézt z krku, když si tu každý den hrajete na milosrdného samaritána, a že dospělý muž si raději zajezdí na koni nebo chodí na zdravých nohou na procházku, místo aby posedával u cizí lenošky? Jen jedno je mi protivné a jedno nesnáším: výmluvy, klamání a lhaní — toho už mám plné zuby. Nejsem tak pitomá, jak si všichni myslíte, a snesu pěknou porci upřímnosti. Podívejte se, před několika dny u nás v domě nastoupila nová posluhovačka, Češka — ta, kterou jsme měli předtím, zemřela — a první den, kdy ještě s nikým nemluvila, mě spatří s berlemi a jak mi druzí pomáhají z lenošky. Lekla se, upustila smetáček a hlasitě křičí: ,Kriste Ježíši, takové neštěstí, takové neštěstí! Tak bohatá slečna, tak vznešená… a mrzák!’ Ilona se do té ženské pustila jako pominutá; hned ji chtěli chudáka propustit a vyhnat. Ale mě, mě to potěšilo, mně to její leknutí udělalo dobře — protože je poctivé, protože je lidské, že se člověk lekne, když znenadání spatří něco takového. Dala jsem jí taky hned deset korun, a ona utíkala do kostela, aby se za mě pomodlila..’. Ještě celý den jsem z toho měla radost, ano, opravdu radost, že konečně jednou vím, co cizí člověk skutečně cítí, když mě poprvé vidí — .. . Ale vy, vy si pořád myslíte, že mě musíte s tou svou falešnou jemnocitností, šetřit, a namlouváte si, že mi nakonec ještě prokazujete dobrodiní svými prokletými ohledy… Ale myslíte, že nemám oči? Myslíte, že necítím za vaším žvaněním a koktáním stejnou hrůzu a stísněnost jako u té hodné ženské, která jediná je poctivá? Myslíte si, že nevidím, jak vám to vezme dech, když popadnu berle, a jak honem povídáte, jen abych si toho nevšimla — jako kdybych vás neznala skrznaskrz s tím vaším baldriánem a cukrem, s cukrem a baldriánem, s tím vším ohavným tlacháním… Vždyť já dobře vím, že si pokaždé oddechnete, když za sebou zavřete dveře a necháte mě tu ležet jako zdechlinu… moc dobře vím, jak potom kroutíte očima a vzdycháte ,ubohé dítě‘, a zároveň jste nanejvýš spokojeni sami se sebou, že jste tak ohleduplně obětovali tomu ubohému, nemocnému dítěti jednu dvě hodiny. Ale já nechci oběti!

72$

Nechci, abyste si mysleli, že jste mi povinni naservírovat denní porci soucitu — kašlu na vaši nejmilostivější soucitnost — jednou provždy — nechci soucit! A jestli chcete přijít, přijďte, a jestli nechcete, tak nechoďte! Ale potom upřímně a bez historek o remontách a zajíždění koní! Nemohu … nemohu už snášet ty lži a celou tu hnusnou šetrnost!“

Jako nepříčetná vyrazila poslední slova, oči jí hoří, tvář má sinalou. Pak se najednou napětí uvolní. Hlava jí jako vyčerpáním klesne na opěradlo, a do rtů, třesoucích se ještě rozčilením, se pomalu navrací krev.

Teď dýchá docela lehce a jako zahanbená. „Tak. Jednou jsem to musela říct! A teď dost! Nemluvme už o tom. Dejte mi … dejte mi cigaretu.“

Ale se mnou se stane cosi zvláštního. Jinak se přece dovedu obstojně ovládat a ruce mám pevné, jisté. Ale tento náhlý výbuch mnou otřásl natolik, žé mám pocit, jako bych měl údy ochrnuté; v životě mě nic tak nepoděsilo. S námahou vytáhnu z tabatěrky cigaretu, podám ji a škrtnu zápalku. Ale jak podávám oheň, třesou se mi prsty tak, že nejsem s to udržet hořící zápalku rovně a plamen se zachvěje v prázdnu a zhasne. Musím škrtnout druhou zápalku; i ta se nejistě chvěje v mé třesoucí se ruce, než zapálí Editinu cigaretu. Ona však zřejmě musela z mé nápadné neobratnosti postřehnout, jak jsem rozrušen, neboť je to docela jiný, užasle znepokojený hlas, jímž se mě tiše ptá: „Ale co je s vámi? Vždyť vy se třesete… Co … co vás tak rozrušilo?… Copak se to všechno týká vás?“

Plamínek zápalky zhasl. Beze slova jsem se posadil, a ona zaraženě mumlá: „Jak vás to moje hloupé žvanění mohlo tak rozčilit? Tatínek má pravdu: Vy jste skutečně velmi, velmi zvláštní člověk.“

V tom okamžiku se ozve za námi tiché bzučení. Výtah vyjíždí k naší terase. Josef otevře přepážku a vystoupí Kekesfalva. V jeho výrazu je cosi plachého, jakoby pocit viny, který mu nepochopitelně tíží ramena pokaždé, když se přiblíží k nemocné.

73$

Rychle vstanu, abych ho pozdravil. Nesměle pokývne, skloní se hned nad Editou a políbí ji na čelo. Pak nastane zvláštní mlčení. V tomto domě všichni vycítí všechno o všech; starý pán musel bezpochyby poznat, že se mezi námi vznáší nebezpečné napětí; stojí tu zneklidněn, se sklopenýma očima. Edita se pokouší pomoci.

„Představ si, tatínku, pan poručík dnes poprvé viděl terasu.“

A já říkám „Ano, je to zde překrásné“, okamžitě si s trapným pocitem uvědomuji, že vyslovuji zahanbující banalitu, a zase uváznu. Kekesfalva, aby překlenul naši nesmělost, se nakloní nad lenoškou.

„Obávám se, že tu bude pro tebe brzy chladno. Nepůjdeme raději dolů?“

„Ano,“ odpoví Edita. Všichni jsme rádi, že jsme našli něco, čím se můžeme zaměstnat a nač můžeme obrátit pozornost; sebrat knihy, položit jí na ramena šálu, zazvonit, protože i zde leží připravený zvonek jako na každém stole v tomto domě. Po dvou minutách bzučí zdviž nahoru a Josef opatrně veze lenošku s Editou až k šachtě.

„Přijdeme hned dolů,“ kývá za ní Kekesfalva něžně, „zatím se můžeš upravit k večeři. Já se ještě s panem poručíkem trochu projdu po zahradě.“

Sluha zavře dveře výtahu; pojízdná židle s ochrnutou dívkou se snáší hluboko dolů. Starý pán i já jsme se bezděky odvrátili. Oba mlčíme, ale najednou cítím, že se ke mně nesměle blíží.

„Kdyby vám to nevadilo, pane poručíku, rád bych si s vámi o něčem promluvil… totiž poprosil vás o něco. Snad abychom šli do mé kanceláře, je naproti ve správní budově… samozřejmě jen jestli by vás to neobtěžovalo … Jinak … jinak bychom se také mohli projít v parku.“

„Ale to je pro mě přece čest, pane z Kekesfalvy,“ odpovídám. V tom okamžiku slyším výtah, který se vrací, aby nás odvezl. Sjíždíme dolů a pak jdeme přes dvůr ke správní budově; napadá mi, jak opatrně, jak těsně při zdi se Kekesfalva plíží podél domu, jak se dělá útlým, jako by se bál, že ho někdo přistihne. Mimoděk — nemohu přece jinak — kráčím za ním také tiše a opatrně.

74$

Na konci nízké a nepříliš čistě obílené správní budovy otevře dveře; vedou do jeho kanceláře, která, jak vidím, není o mnoho lépe zařízená než moje vlastní světnice v kasárnách: laciný psací stůl, chatrný a opotřebovaný, staré zašpiněné proutěné židle, na stěně přes roztrhané tapety pár starých, zřejmě léta nepoužívaných výkazů. Také zatuchlý zápach mi povážlivě připomíná naše erární kanceláře.. Už na první pohled — jak mnohému jsem se naučil rozumět v těchto několika dnech! — poznávám, že tento muž hromadí všechen luxus, všechno pohodlí jedině pro své dítě a na sobě šetří jako lakomý sedlák; a protože šel přede mnou, poprvé jsem si také všiml, jak se odřené lokty jeho černého kabátu blýskají; pravděpodobně ho už nosí deset nebo patnáct let.

Přisune mi širokou, černou koženou otáčecí židli, jedinou pohodlnou v celé kanceláři. „Posaďte se, pane poručíku, prosím posaďte se,“ říká zvláštním, něžně naléhavým tónem, a dříve než mohu zakročit, sám si přitáhne pouze jednu z pochybných proutěných židlí. Sedíme těsně u sebe, starý pán by mohl, měl by teď začít, a já na to čekám s pochopitelnou netrpělivostí, neboť jakou prosbu může mít on, bohatý muž, milionář, k chudému poručíkovi? Ale on má hlavu stále skloněnou, jako kdyby usilovně pozoroval své boty. Jen dech slyším z jeho předkloněných prsou. Je stísněný a těžký.

Konečně zdvihne čelo, na němž jsou drobné kapky potu, sejme zamžené brýle, a jeho obličej bez této blýskavé ochrany rázem vypadá jinak, obnaženější, ubožejší a tragičtější; jeho oči, jak tomu bývá u krátkozrakých, jsou náhle mnohem matnější a unavenější než pod zesilujícím sklem. Má také lehce zanícené okraje víček, zřejmě málo a špatně spí. Zase cítím v srdci ono teplé proudění — je to soucit, teď už to vím. Náhle již nesedím s bohatým panem z Kekesfalvy, nýbrž s ustaraným starým mužem.

Ale teď si odkašle a začne: „Pane poručíku“ — zrezavělý hlas ho stále ještě neposlouchá — „chtěl bych vás poprosit o velkou laskavost… Samozřejmě vím, že nemám právo, abych vás obtěžoval, sotva nás znáte… ostatně, můžete to odmítnout … samozřejmě můžete odmítnout … Snad je

75$

to ode mne domýšlivé, dotěrné, ale od prvního okamžiku jsem k vám měl důvěru. Vy jste, to se hned pozná, dobrý, ochotný člověk. Ano, ano, ano“ — musel jsem udělat odmítavé gesto. „Vy jste dobrý člověk. Je ve vás něco, co mi dává jistotu, a někdy … mám pocit, jako kdybyste mi byl poslán od…“ — zarazil se, a já jsem cítil, že chtěl říci „od Boha“ a neměl k tomu odvahu — „poslán jako někdo, s kým mohu mluvit upřímně… Ostatně není toho tak mnoho, oč vás chci prosit… ale já pořád povídám a vůbec jsem se vás nezeptal, zda mě chcete poslouchat.“

„Ovšemže, chci.“

„Děkuji vám… když je člověk starý, stačí mu, aby se na někoho jen podíval, a už ho zná, dobře zná… Vím, co je to dobrý člověk, vím to, moje žena byla taková, dej jí Bůh věčné odpočinutí… To bylo první neštěstí, když mi umřela, a přece si dnes říkám, že to snad bylo lepší, že se nemusela dožít toho neštěstí s dítětem … nebyla by je unesla. Víte, když to začalo, před pěti lety … napřed jsem nevěřil, že by to mohlo trvat tak dlouho… Což si to člověk vůbec může představit, když tu je dítě jako všechny jiné a běhá, hraje si a je ho všude plno — a najednou to má být pryč, navždy pryč … A pak, já jsem vyrostl v úctě před lékaři … v novinách se člověk dočte, jaké zázraky umějí vykonat, prý umějí sešít srdce a přesadit oči… Tak jsem přece musel být přesvědčen, že dokážou to nejjednodušší, co může být… že dítěti … dítěti, které se narodilo zdravé, které bylo vždycky naprosto zdravé, zase rychle pomohou vstát. Proto mě to zpočátku tak příliš nevylekalo, protože jsem nikdy nevěřil, ani okamžik jsem tomu nevěřil, že by Bůh mohl učinit něco takového a navždy zničit dítě, nevinné dítě … Ano, kdyby to zasáhlo mě — mě nohy nosily už dost dlouho. Copak já je ještě potřebuji… a potom, já jsem nebyl dobrý člověk, udělal jsem mnoho špatného, já také… Ale co jsem teď řekl? … Ano … ano… kdyby to postihlo mne, to bych pochopil. Ale jak může Bůh udeřit tak vedle, zasáhnout nepravého, nevinného … a jak je možné pochopit, že živý člověk, dítě, má mít náhle nohy mrtvé, protože takové nic, bacil, řekli lékaři a domnívají se, že tím něco řekli… Ale to jsou jenom slova, výmluva, a to

76$

druhé je skutečnost, že tu leží dítě, najednou má nohy ztuhlé, nemůže už chodit a nemůže se už hnout a člověk se na to dívá a je bezmocný … To přece nelze pochopit.“

Hřbetem ruky si prudce setřel pot z vlhkých, rozcuchaných vlasů. „Přirozeně jsem se radil se všemi lékaři… kde jen byla nějaká kapacita, jeli jsme tam … všechny jsem je přivedl a oni učeně hovořili a mluvili latinsky a diskutovali a měli konzilia, jeden zkoušel to a druhý ono, a pak říkali, že doufají a věří, a vzali si honoráře a odešli a všechno zůstalo, jak bylo. Tedy trochu se to zlepšilo, už dost se to zlepšilo. Dříve musela ležet stále jen na zádech a celé tělo bylo ochrnuté… teď jsou normální alespoň ruce, celá hořejší část těla, a může sama chodit o berlích… trochu, ne, hodně se to zlepšilo, nesmím být nespravedlivý… Ale úplně jí nepomohl ještě žádný… Všichni krčili rameny a říkali: Trpělivost, trpělivost, trpělivost… Jen jeden vydržel, doktor Condor… nevím, jestli jste o něm někdy slyšel. Jste přece z Vídně.“

Musel jsem odpovědět, že ho neznám. Nikdy jsem to jméno neslyšel.

„Ovšem, jak byste ho mohl znát, jste přece zdravý člověk, a on nepatří k těm, kteří kolem sebe nadělají mnoho hluku… on také není ani profesor, ani docent… a nemyslím, že má příliš dobrou praxi… on totiž nehledá žádnou velkou praxi. Je to podivuhodný, zvláštní člověk … nevím, jak bych vám to vysvětlil. Jeho nezajímají obyčejné případy, takové, se kterými si ví rady každý ranhojič … jeho zajímají jen těžké případy, takové, nad kterými druzí lékaři krčí rameny. Já jsem nevzdělaný člověk a nemohu přirozeně tvrdit, že doktor Condor je lepší lékař než ti druzí… ale vím, že je lepší člověk -než ti druzí. Poznal jsem ho poprvé, když se to stalo s mou ženou, viděl jsem, jak o ni bojoval… Byl jediný, který se nechtěl vzdát až do posledního okamžiku, a tehdy jsem to vycítil — ten člověk žije a umírá s každým pacientem. Je to u něho, nevím, zda se správně vyjadřuji… nějaká vášeň, chce být silnější než nemoc… nějako ti druzí, u kterých je to pouze ctižádost, kteří chtějí dostat honorář a stát se profesory a dvorními rady… on nemyslí na sebe, ale na toho druhé-

77$

ho, na nemocného… skutečně, je to neobyčejný člověk!“

Starý pán byl vzrušen, jeho oči, dosud unavené, se prudce zaleskly.

„Neobyčejný člověk, říkám vám, nenechá nikoho na holičkách; pro něho je každý případ závazkem … vím, že to neumím správně vyjádřit … ale on jako by se cítil vinen, když nemůže pomoci… jako by se sám cítil vinen … a proto — vy mi to nebudete věřit, ale přísahám, že je to skutečně pravda — jednou, když se mu nepovedlo, co si umínil … slíbil jedné paní, která oslepla, že ji zachrání … a když potom ztratila zrak, oženil se s ní, se slepou ženou, pomyslete si, on, zdravý člověk, se slepou ženou, o sedm let starší než on, nijak krásnou a bez peněz, s hysterickou ženou, která mu je břemenem a ani mu není vděčná … To přece dokazuje, jaký je to člověk, a vy jistě pochopíte, jak jsem šťastný, že jsem někoho takového našel … člověka, který se stará o mé dítě jako já sám. Také jsem ho ustanovil v závěti … jestli někdo, on jí pomůže, aby to Bůh dal!“

Starý pán měl obě ruce sepjaté jako při modlitbě. Potom si přitáhl židli blíž ke mně.

„A teď poslyšte, pane poručíku. Chtěl jsem vás přece o něco poprosit. Už jsem vám řekl, jak účastný člověk je doktor Condor… ale pochopte to… právě to, že je tak dobrý, právě to mě znepokojuje… Vždycky se obávám, rozumíte… vždycky se obávám, že na mě bere ohled a neřekne mi pravdu, že mi neřekne všechno … Stále slibuje a utěšuje mě, že se to určitě zlepší, že se to dítě uzdraví… ale pokaždé, když se ho ptám, kdy to bude a jak dlouho to ještě potrvá, uhýbá a říká pouze: Trpělivost, trpělivost! Ale člověk musí mít přece jistotu … jsem starý, nemocný, musím přece vědět, zda se toho ještě dožiju a zda se vůbec uzdraví, docela uzdraví.. . ne, věřte mi, pane poručíku, už tak nemohu žít… musím vědět, zda je jisté, že ji vyléčí a kdy… musím to vědět, nesnesu už tu nejistotu.“

Vstal, přemožen svým rozčilením, a udělal tři kvapné, prudké kroky k oknu. To už jsem znal. Pokaždé, když mu stouply slzy do očí, zachránil se tím, že se tak prudce odvrátil. Ani on nechtěl soucit — protože se přece podobal jí!

78$

Neobratně sáhl pravou rukou do zadní kapsy svého odřeného černého žaketu a vytáhl zmačkaný kapesník; a marně se snažil předstírat, že si jen utírá pot z čela: dobře jsem viděl, jak má zarudlá víčka. Jednou, dvakrát prošel místností sem a tam; slyšel jsem sténání, byly to zpuchřelé trámy pod jeho kroky, nebo to byl on sám, vetchý, starý muž? Pak — jako plavec, než se odrazí — nabral znovu dech.

„Promiňte… nechtěl jsem o tom mluvit… co jsem vlastně chtěl? Ano… zítra zase přijede doktor Condor z Vídně, ohlásil se telefonicky … přijíždí se na ni podívat pravidelně každé dva nebo tři týdny… Kdyby šlo podle mého, vůbec bych ho nepustil pryč… mohl by přece u nás bydlet, každou cenu bych mu zaplatil. Ale on tvrdí, že potřebuje jistý odstup v pozorování, aby… jistý odstup, aby … ano… co jsem to chtěl říci?… Už vím … tedy zítra přijede a odpoledne Editu prohlédne; zůstává pak pokaždé k večeři a vrací se nočním rychlíkem. A tak jsem si myslel, kdyby se ho někdo tak docela náhodou zeptal, někdo naprosto cizí, někdo, koho se to osobně netýká, někdo, koho vůbec nezná … zeptal se ho tak … tak docela náhodou, jak se člověk ptá na nějakého známého … kdyby se ho zeptal, jak to vlastně je s tím ochrnutím a zda se domnívá, že se to dítě ještě vůbec někdy uzdraví, úplně uzdraví … poslyšte: úplně uzdraví, a jak dlouho myslí, že to bude trvat … myslím si, že vám nebude nic nalhávat … vás přece nemusí šetřit, vám může klidně říci pravdu … u mne mu snad něco brání, jsem její otec, jsem starý a nemocný, a on ví, jak mi to drásá srdce … Ale nesmíte mu dát najevo, že jste se mnou mluvil … musíte na to přivést řeč docela náhodou, tak jak se člověk vyptává lékaře… Chcete … udělal byste to pro mě?“

Jak bych se mohl zdráhat? Přede mnou seděl s uslzenýma očima starý člověk a čekal na můj souhlas jako na pozoun posledního soudu. Samozřejmě že jsem mu to slíbil. Okamžitě ke mně napřáhl obě ruce.

„Hned jsem to věděl … už tenkrát, když jste přišel znovu a byl jste k ní tak hodný, po tom … no, víte přece … hned jsem věděl, to je člověk, který mi porozumí …

Netrpelivost_srdce-v1rmr

79$

ten a jen ten se ho za mě zeptá a… slibuji vám, přísahám, že se o tom nikdy nikdo nedozví, ani Edita, ani Condor, ani Ilona … jen já budu vědět, jakou službu, jakou nesmírnou službu jste mi prokázal.“

„Ale … to je přece skutečně jen maličkost.“

„Ne, to není maličkost… to je velmi velká … skutečně velká služba, kterou mi prokážete… skutečně velká služba, a kdybych… “ — trochu se přikrčil a také v jeho hlase se ozvala plachá pokora — „…kdybych já jednou mohl něco… něco pro vás udělat… snad máte… “

Musel jsem sebou polekaně trhnout (chce mi ihned zaplatit?), neboť okamžitě se zajíkáním, jak hovořil vždy, když byl silně vzrušen, dodal:

„Ne, nerozumějte mi špatně… myslím přece… nemyslím nic materiálního… myslím jen… myslím … mám dobré styky … znám spoustu lidí v ministerstvech, také v ministerstvu války… a vždycky je dobré, když člověk v dnešní době má někoho, s kým může počítat … jen tak to přirozeně myslím … Každému může přijít okamžik… jen to… jen to jsem chtěl říci.“

Jeho plachá rozpačitost mě zahanbila. Celou dobu se na mě ani jednou nepodíval, nýbrž mluvil stále se skloněnou hlavou, jako by hovořil ke svým vlastním rukám. Teprve teď neklidně vzhlédl, sáhl po odložených brýlích a třesoucími se prsty si je nasadil.

„Snad bychom teď měli jít,“ zamumlal, „nebo… nebo to bude Editě nápadné, že jsme tak dlouho pryč. Člověk s ní musí být bohužel hrozně opatrný; co je nemocná, jako by měla … nějaký šestý smysl, který jiní nemají; ze svého pokoje uhodne všechno, co se v domě děje … všechno uhodne, ještě než to člověk vyslovil… Nakonec by si mohla… proto bych navrhoval, abychom šli, dříve než nás začne podezřívat.“

Šli jsme. Edita ve svém pojízdném křesle už čekala v salóně. Když jsme vešli, zdvihla k nám svůj šedivý, ostrý pohled, jako kdyby chtěla z našich trochu rozpačitě schýlených čel vyčíst, co jsme spolu mluvili. A protože jsme se o tom nezmínili ani náznakem, zůstala celý večer nápadně málomluvná a zamyšlená.

80$

Jako „maličkost“ jsem před Kekesfalvou označil ono přání, abych se co možná nezaujatě vyptal lékaře, kterého jsem dosud neznal, zda je možné, aby se ochrnutá dívka zcela uzdravila, a celkem vzato to pro mě byla skutečně jen nepatrná námaha. Avšak dovedu těžko vylíčit, jak mnoho znamenal tento nenadálý úkol pro mě osobně. Nic tak nezvyšuje sebevědomí v mladém člověku, nic tak nepodporuje utváření jeho charakteru, jako když byl neočekávaně postaven před úkol, který má zdolat výlučně z vlastní iniciativy a vlastní silou. Samozřejmě že mi již předtím připadla odpovědnost, ale vždy to byla služební, vojenská, vždy to byla jen práce, kterou jsem měl provést jako důstojník na rozkaz svých představených a v rámci úzce vymezeného okruhu působnosti; například velet švadroně, vést transport, nakoupit koně, urovnat rozepře v mužstvu. Všechny tyto rozkazy a jejich provádění však byly v erární normě. Byly vázány na psané nebo vytištěné instrukce, a v obtížnějším případě mi stačilo požádat o radu staršího a zkušenějšího důstojníka, abych svůj úkol spolehlivě vyřídil. Avšak Kekesfalvova prosba se neobracela na důstojníka, nýbrž na ono mé vnitřní já, kterým jsem si ještě nebyl jist a jehož schopnosti a možnosti jsem měl teprve objevit. A že si ten cizí člověk v tísni vyvolil mezi všemi svými přáteli a známými právě mne, tato důvěra mě činila šťastnějším než všechny služební nebo kamarádské pochvaly, kterých se mi dosud dostalo.

Zároveň jsem si však s jistým zděšením znovu uvědomil, jak matná a liknavá byla dosud moje účast. Jak jsem mohl celé týdny docházet do toho domu, aniž jsem si položil tu nejpřirozenější, tu nejsamozřejmější otázku: zůstane ta ubohá dívka ochrnuta natrvalo? Může vůbec lékařské umění vyléčit její nehybné nohy? Nesnesitelná ostuda: ani jednou jsem se na to nezeptal, ani Ilony, ani otce, ani našeho plukovního lékaře; fatalisticky jsem přijímal její ochrnutí jako fakt; proto se teď tak prudce ve mně ozval nepokoj, který jejího otce trýznil celá léta. Co kdyby onen lékař mohl to dítě skutečně vysvobodit z jeho utrpení! Kdyby ty ubohé spoutané nohy mohly zase jednou vykročit, kdyby se to Bohem postižené stvoření mohlo zase jed-

81$

nou rozběhnout jako vítr po schodech nahoru a dolů, vznášejíc se za vlastním smíchem, šťastné a blažené! Jako opojení mě přepadla myšlenka, že by to bylo možné; naplňovalo mě radostí, když jsem si vymýšlel, jak bychom pak ve dvou, ve třech uháněli na koních přes pole, jak by mě mohla pozdravit už ve dveřích, místo aby mě očekávala ve svém vězení, a doprovázet mě na procházkách. Teď jsem netrpělivě počítal hodiny, abych se toho cizího lékaře mohl co nejdříve vyptat, možná netrpělivěji než sám Kekesfalva; žádný úkol, který se týkal mého vlastního života, nebyl pro mě tak důležitý.

Příštího dne jsem se proto objevil (uvolnil jsem se kvůli tomu) dříve než jindy. Tentokrát mě přijala jen Ilona. Vysvětlila mi, že přijel lékař z Vídně, že je právě u Edity a že ji zřejmě tentokrát vyšetřuje obzvlášť důkladně. Že už je tu dvě a půl hodiny, a pravděpodobně bude Edita příliš unavená, aby sem ještě přišla; tentokrát musím vzít zavděk jí samotnou — to znamená, dodala, nemám-li dnes na programu nic lepšího.

Z té poznámky jsem ke své radosti poznal (mít tajemství jen ve dvou činí člověka domýšlivým), že Kekesfalva ji do našeho ujednání nezasvětil. Ale nedal jsem na sobě nic znát. Hráli jsme šachy, abychom si ukrátili čas, a trvalo to ještě dobrou chvíli, než se ve vedlejším pokoji ozvaly netrpělivě očekávané kroky. Konečně oba v živém rozhovoru vstoupili, Kekesfalva i doktor Condor, a měl jsem co dělat, abych potlačil rozpaky, neboť můj první dojem, když jsem stál doktoru Condorovi tváří v tvář, bylo velké zklamání. Když jsme slyšeli mnoho zajímavého o člověku, kterého neznáme, vždy si naše vizuální fantazie předem vypracuje určitý obraz a marnotratně k tomu používá svého nejvzácnějšího, nejromantičtějšího vzpomínkového materiálu. Když jsem si představoval geniálního lékaře, jak mi přece vylíčil Condora Kekesfalva, držel jsem se oněch schematických známek, s jejichž pomocí vytváří průměrný režisér a maskér na scéně typ „lékaře“: oduševnělý obličej, ostré a pronikavé oči, imponující chování, oslnivá a duchaplná řeč — pokaždé přece nezachranitelně propadáme přeludu, že příroda již na první pohled vyznamenává

82$

mimořádné lidi nějakým zvláštním ražením. Byl to proto pro mě nepříjemný otřes, když jsem se měl najednou uklonit před podsaditým, obtloustlým pánem, krátkozrakým a plešatým, ve zmačkaném, popelem poprášeném šedivém obleku a se špatně uvázanou kravatou; místo ostře diagnostikujícího pohledu, jaký jsem si představoval, střetl jsem se za laciným ocelovým cvikrem s pohledem naprosto netečným a spíše ospalým. Ještě než mě Kekesfalva představil, podal mi Condor malou, vlhkou ruku a zase se hned odvrátil, aby si zapálil cigaretu u kuřáckého stolku. Líně se protahoval.

„Tak, to by bylo. Ale hned se vám přiznám, milý příteli, mám hlad jako vlk; bylo by znamenité, kdybychom dostali brzy najíst. Jestli ještě není večeře, snad mi může Josef předtím poslat nějakou maličkost, chleba s máslem nebo cokoliv.“ A zeširoka se usadil v křesle. „Pokaždé zapomenu, že tenhle odpolední rychlík nemá jídelní vůz. Obvyklá rakouská státní netečnost … Bravo,“ přerušil se, když sluha odtáhl posuvné dveře do jídelny, „na tvou přesnost se může člověk spolehnout, Josefe. Pan vrchní kuchař bude mít ze mne radost. Pro to zatracené štvaní jsem se dnes nedostal ani k tomu, abych se v poledne najedl.“

Bez okolků kráčel nemotorně do jídelny, usedl, aniž na nás počkal, a s ubrouskem nacpaným pod bradu začal hltavě — na mne trochu příliš nahlas — srkat polévku. Při této naléhavé činnosti neztratil slůvko ani s Kekesfalvou, ani se mnou. Zdálo se, že ho zaměstnává jedině jídlo, a jeho krátkozraký pohled mířil na láhev vína.

„Výtečné — ten váš znamenitý szomorod a k tomu sedmadevadesátý ročník! To znám odposledka. Už jenom pro to víno by k vám člověk měl vyrazit. Ne, Josefe, ještě mi nenalévej, raději nejdřív sklenici piva… ano, děkuji.“

Velkým, dlouhým douškem vyprázdnil sklenici, z rychle servírované mísy si vybral na talíř pořádné kusy a začal pomalu a pohodlně žvýkat. Protože si zřejmě vůbec nevšímal naší přítomnosti, mohl jsem ho ze strany pozorovat, jak hoduje. Zklamaně jsem konstatoval, že tento muž, o němž jsem slyšel tak nadšenou chválu, má ten nejměšťáčtější, nejblahobytnější obličej, kulatý jako měsíc v úplňku a zjizvený

83$

malými dolíčky a pupínky, bachratý nos, nevýraznou bradu, červené a neholené tváře, tlustý a krátký krk — přesně to, čemu Vídeňáci říkají „vašnosta“, dobromyslný, bručivý požitkář. Právě tak pohodlně tu také seděl a jedl, ve zmačkané, napůl rozepjaté vestě; pomalu mě začala pobuřovat neochabující pohoda, s jakou žvýkal — možná že jsem si vzpomněl, jak úslužně a zdvořile se mnou u stejného stolu jednal podplukovník a onen továrník, ale možná také, že jsem cítil jisté pochybnosti, zda se mi podaří z tak opulentního labužníka a pijáka, který víno vždy nejprve zdvihne proti světlu, než je s pomlaskáváním ochutná, vylákat přesnou odpověď na tak důvěrný dotaz.

„Tak co je tu v kraji nového? Jaké budou žně? Nebylo v posledních týdnech příliš sucho, příliš horko? četl jsem v novinách něco takového. A co v továrně? Zase už v cukrovarnickém kartelu zvýšíte ceny?“ — takovými nedbalými a řekl bych lenivými otázkami, na něž nebylo třeba odpovídat, přerušil Condor chvílemi své hltavé hodování; mou přítomnost zřejmě vytrvale přehlížel, a ačkoliv jsem už všelicos zaslechl o typické lékařské hrubosti, přece jen jsem dostal zlost na toho dobromyslného nezdvořáka; z mrzutosti jsem nepromluvil ani slovo.

On se však nedal naší přítomností vyrušovat ani v nejmenším, a když jsme konečně přešli do salónu, kde byla připravena černá káva, zabořil se s hekáním zrovna do Editiny lenošky, jež byla vybavena vším možným pohodlím, jako otáčivou poličkou na knihy, popelníčky a přestavitelnými opěradly. Protože hněv činí člověka nejen zlomyslným, nýbrž také bystrozrakým, nemohl jsem s jistým zadostiučiněním nezjistit, když tam tak líně dřepěl, jak krátké má nohy, jak obnošené ponožky, jak otylé břicho, a abych nyní já demonstroval, jak málo mi záleží na bližší známosti s ním, obrátil jsem si křeslo tak, že jsem vlastně seděl téměř zády k němu. Zůstal však zcela lhostejný k mému ostentativnímu mlčení a ke Kekesfalvovu nervóznímu přecházení — starý pán neustále přebíhal po pokoji, snášel doutníky, zapalovače, koňak, jen aby mu připravil co největší pohodlí — a vytáhl z krabice najednou ne méně než tři importní, dva si odložil do zásoby vedle

84$

kávového šálku, a přestože se hluboká lenoška ochotně přizpůsobila i jeho tělu, stále ještě se mu nezdála dost pohodlná. Neustále se vrtěl, až našel tu nejvýhodnější polohu. Teprve když pil druhý šálek kávy, dýchal blaženě jako nasycené zvíře. Protivný člověk, pomyslel jsem si. Ale náhle se protáhl a ironicky zamžikal na Kekesfalvu.

„Tak tedy, tváříte se jako Vavřinec na roštu a pravděpodobně mi nepřejete můj dobrý doutník, protože se nemůžete dočkat, až konečně podám raport! Ale přece už mě znáte a víte, že při jídle chci mít s medicínou pokoj — a potom, byl jsem skutečně příliš hladový, příliš unavený. Od půl osmé od rána stojím na nohou, a už jsem si připadal, že nemám prázdný jen žaludek, ale i hlavu. Tedy,“ potáhl pomalu z doutníku a vyfoukl šedivý prstenec kouře, „tedy, milý příteli, pusťme se do toho. Všechno jde docela dobře. Nácvik chůze, extenzní cvičení, je to v pořádku. O maličko je to snad lepší než posledně. Můžeme být spokojeni. Jenom,“ znovu potáhl z doutníku, „jen pokud jde o její celkový stav… tak i v tom, čemu se říká psychický stav, jsem dnes zjistil… prosím vás, nelekejte se hned, příteli… jsem dnes zjistil, že se nějak změnila.“ Přes doktorovo varování se Kekesfalva nesmírně ulekl. Viděl jsem, jak se lžička, kterou držel v ruce, začala třást. „Změnila… jak to myslíte… že se změnila?“

„No — změnila znamená změnila… neřekl jsem přece, že k horšímu. Nic mi, jak říká starý Goethe, nevykládejte a nic nepodkládejte. Zatím ještě sám přesně nevím, co se děje, ale … ale něco tu zkrátka nehraje.“

Starý pán držel lžičku stále ještě v ruce. Neměl zřejmě sílu, aby ji položil.

„Co… co nehraje?“

Doktor Condor si přejel dlaní přes hlavu. „To kdybych věděl! Ale v žádném případě se neznepokojujte! Mluvíme přece naprosto akademicky a bez vytáček, a radši to řeknu ještě jednou úplně jasně: nepřipadá mi změněná její choroba, ale cosi se změnilo v ní samé, v Editě. Dnes se s ní něco dělo, nevím co. Poprvé jsem měl pocit, že se mi nějak vymkla z ruky“ — znovu potáhl z doutníku a pak náhle upřel malé ostré oči na Kekesfalvu. „Víte,

85$

nejlepší bude, když si promluvíme přímo. Přece se nemusíme jeden před druhým ostýchat a můžeme hrát s otevřenými kartami. Tedy … milý příteli, teď mi, prosím, upřímně a jasně řekněte: přibral jste si mezitím ve své věčné netrpělivosti nějakého jiného lékaře? Vyšetřoval nebo léčil Editu za mé nepřítomnosti někdo jiný?“

Kekesfalva vyskočil, jako kdyby ho obvinili z nějaké nehoráznosti. „Ale proboha, pane doktore, přísahám vám při životě svého dítěte … “

„Dobře… dobře… jen žádné přísahy!“ přerušil ho Condor rychle. „Věřím vám i tak. V pořádku. Peccavi! Tak jsem tady sáhl vedle — nesprávná diagnóza. To se konečně stává i dvorním radům a profesorům. Něco tak pitomého … a já bych byl na to přísahal … Ale pak se tu tedy musí dít něco jiného… ale je to zvláštní, zvláštní.. . Dovolíte … “ — a nalil si třetí šálek černé kávy.

„Ano, ale co s ní je? Co se změnilo?… Co myslíte?“ zajíkal se starý pán a rty měl úplně suché.

„Milý příteli, vy to člověku skutečně neulehčíte. Děláte si zbytečné starosti, ještě jednou na to máte mé slovo, mé čestné slovo. Kdyby to bylo něco vážného, nebyl bych přece před cizím člověkem … pardon, pane poručíku, myslím to naprosto přátelsky, myslím jen… nemluvil bych tu přece takhle z křesla a nepil spokojeně váš dobrý koňak — je to skutečně výtečný koňak.“

Zase se pohodlně opřel a na okamžik zavřel oči.

„Ano, velmi těžko vám mohu vyložit, co se s ní změnilo, protože je to úplně na nejhořejší nebo nejdolejší hranici nevysvětlitelného. Ale jestli jsem se nejdřív domníval, že se do léčení vmísil cizí lékař — už tomu doopravdy nevěřím, pane z Kekesfalvy, přísahám — , tak to bylo proto, že mezi Editou a mnou dnes poprvé něco správně nefungovalo, nebyl tu obvyklý kontakt… počkejte… snad to mohu vyjádřit zřetelněji. Myslím… při delším léčení nevyhnutelně vzniká mezi lékařem a jeho pacientem jistý kontakt… snad je to dokonce už drsné nazývat tento vztah kontaktem, což přece nakonec znamená , dotyk“, něco tělesného. V tomto vztahu se mísí důvěra s nedůvěrou, Jedno hraje proti druhému, vzájemné přitahování

86$

a odpuzování, a to se přirozeně mění od jedné návštěvy ke druhé — na to jsme zvyklí. Někdy se zdá lékaři pacient jiný a někdy zase pacientovi lékař, někdy si rozumějí pouhým pohledem a někdy na sebe mluví do prázdna… Ano, nanejvýš podivná je tato oscilace mezi nimi, člověk ji nemůže uchopit a ještě méně změřit. Nejlépe to snad vysvětlí srovnání, dokonce podstoupím nebezpečí, že to bude velmi nepřesné srovnání. Tedy — s pacientem je to tak, jako když jste byl pár dní pryč a pak se vrátíte a sednete si k svému psacímu stroji, a on píše zdánlivě stejně jako dřív, funguje zrovna tak výtečně jako jindy; a stejně cítíte na čemsi, co nemůžete specifikovat, že na něm psal někdo jiný, když jste byl pryč. Nebo vy, pane poručíku, to jistě poznáte na svém koni, když si ho na dva dny vypůjčil někdo jiný. Něco tu pak nehraje v chůzi, v postoji, nějak si s ním nerozumíte, a pravděpodobně byste také nemohl definovat, na čem to vlastně pozorujete, tak nesmírně nepatrné jsou ty změny … Vím, že to jsou naprosto nepřesná přirovnání, neboť vztah lékaře k jeho pacientovi je samozřejmě mnohem subtilnější; byl bych skutečně — už jsem vám to řekl — v největších rozpacích, kdybych vám měl vysvětlit, co se u Edity od poslední návštěvy změnilo. Ale něco — a to mě popuzuje, že na to nemohu přijít — , něco se děje, něco v ní se změnilo.“

„Ale jak… jak se to projevuje?“ Kekesfalva sotva popadal dech. Viděl jsem, že se Condorovi nepodařilo ho uklidnit, jeho čelo se vlhce lesklo.

„Jak se to projevuje? Právě že v maličkostech, které jsou téměř nepostřehnutelné. Již při extenzních testech jsem zpozoroval, že mi klade odpor; ještě než jsem ji mohl začít pořádně vyšetřovat, bouřila se: ,Zbytečné, vždyť je to stejné jako jindy, ‘ a jindy přece s největší trpělivostí čekala na můj nález. A když jsem potom navrhoval určitá cvičení, dělala hloupé poznámky, jako: ,To přece stejně nepomůže,“ nebo ,S tím taky žádný pokrok neuděláme. ‘ Připouštím — takové poznámky jsou samy o sobě nedůležité — , špatná nálada, předrážděné nervy — ale, milý příteli, dosud mi Edita něco takového nikdy neřekla. No, snad to byla skutečně jen špatná nálada… každý ji může mít.“

87$

„Ale… k horšímu se nezměnilo nic ?“

„Kolik čestných slov vám mám ještě dát? Kdyby tu bylo něco takového, byl bych přece jako lékař právě tak znepokojen jako vy, otec, a já nejsem, jak vidíte, ani v nejmenším. Naopak, mně se to docela líbí, když na mě reptá. Připusťme — dceruška je popudlivější, vznětlivější, netrpělivější než před několika týdny — pravděpodobně i vám dává leccos přelouskat. Ale taková revolta zase znamená, že do jisté míry zesílila její vůle k životu, vůle ke zdraví; čím normálněji začne organismus fungovat, tím silněji přirozeně chce konečně už skoncovat s nemocí. Věřte mi, vůbec nemáme zvlášť rádi hodné, povolné pacienty, jak se domníváte. Ti nám vlastní vůlí pomáhají nejméně. Energickou a třeba neurvalou, proti nám se vzpínající vůli pacienta jen vítáme, neboť kupodivu tyto zdánlivě nesmyslné reakce docílí mnohdy víc efektu než naše nejmoudřejší rady. Tedy ještě jednou — vůbec nejsem znepokojen: kdybychom teď například chtěli začít s novou kúrou, Edita by se podrobila každé námaze; snad by teď mohl být vhodný okamžik, abychom zapojili do léčení psychické síly, které jsou tak rozhodující právě v jejím případě. Nevím,“ zdvihl hlavu a pohlédl na nás, „zda mi zcela rozumíte.“

„Ovšem,“ řekl jsem bezděky; bylo to první slovo, které jsem řekl přímo jemu. Zdálo se mi to všechno zcela samozřejmé a jasné.

Ale starý pán seděl nehybně, strnule, naprosto prázdným pohledem zíral před sebe. Cítil jsem, že z toho všeho, co nám chtěl Condor vysvětlit, nerozuměl ničemu jen proto, že nechtěl rozumět. Neboť celá jeho pozornost a úzkost byla zaměřena jen na rozhodnutí: Uzdraví se? Uzdraví se brzy? Kdy se uzdraví?

„Ale jakou kúru?“ — vždy se zajíkal a koktal, když byl rozčilen — „Jaká nová kúra … Vy jste přece mluvil o nějaké nové kúře… jakou novou kúru chcete zkusit?“ (Okamžitě jsem si všiml, jak se upjal k tomuto slovu „nová“, protože v něm bylo pro něho něco jako nová naděje.)

„To přenechte mně, příteli, oč se pokusím a kdy se o to pokusím — nesmíte naléhat, nemůžete vynucovat něco,

88$

co se zrovna teď nedá vyčarovat! Váš ,případ’, jak tomu velmi nepříjemně říkáme, je a zůstane mou starostí. Já už si s tím poradím.“

Starý pán zaraženě mlčel. Viděl jsem, s jakou námahou se přemáhá, aby lékaři přece jen ještě nepoložil jednu ze svých nesmyslně tvrdošíjných otázek. Také Condor musel vycítit něco z toho mlčenlivého nátlaku, neboť náhle povstal.

„A tak tedy, pro dnešek jsme hotovi. Řekl jsem vám, jaký mám dojem, všechno další by byl nerozum a žvanění … I kdyby skutečně měla být Edita v nejbližší době ještě trochu vznětlivější, nelekejte se hned, já už na to přijdu, jaký šroubek se nám tu uvolnil. Vy dělejte jen jedno: nesmíte pořád kolem ní pobíhat tak vyděšeně, tak úzkostlivě. A pak za druhé: dávejte důkladný pozor na své vlastní nervy. Vypadáte dost nevyspale a obávám se, že se tím věčným uvažováním a kombinováním zničíte víc, než můžete před svým dítětem zodpovědět. Nejlépe když s tím začnete hned a lehnete si dnes večer co nejdřív do postele a vezmete si před spaním pár kapek baldriánu, abyste byl zítra zase v pořádku. To je všechno. Pro dnešek konec ordinace! Ještě si dokouřím doutník, a pak běžím dál.“

„Vy chcete skutečně … skutečně už jít?“

Doktor Condor trval na svém. „Ano, příteli — pro dnešek dost! Mám dnes večer ještě posledního, trochu utahaného pacienta, a tomu jsem předepsal pořádnou procházku. Jak mě tu vidíte, jsem dnes od půl osmé na nohou, celé dopoledne jsem trčel v nemocnici, byl to zvláštní případ, totiž … Ale o tom nemluvme … Pak ve vlaku, potom tady, a právě našinec si musí občas provětrat plíce, aby si uchoval jasnou hlavu. Tedy, dnes nechci vaše auto, raději se projdu po svých! Měsíc je v úplňku, svítí obdivuhodně. Samozřejmě vám tím nechci vzít pana poručíka; jestli hodláte přes lékařský zákaz zůstat ještě vzhůru, bude vám jistě dělat společnost.“

Ale okamžitě jsem si připomněl své poslání. Ne, prohlásil jsem horlivě, musím zítra nastoupit do služby zvlášť brzy, stejně jsem se chtěl už dávno odporoučet.

89$

„Nuže, máte-li chuť, můžeme jít společně.“

V Kekesfalvově popelavém pohledu teď poprvé zazářila jiskra: Příkaz! Otázka! Dotaz! Také on si vzpomněl.

„A já půjdu hned spát,“ řekl s nenadálou povolností a pokradmu na mě za Condorovými zády zamrkal. Upomenutí bylo zbytečné, beztoho jsem cítil, jak prudce mi buší puls. Věděl jsem, že teď začíná můj úkol.

Sotva jsme vyšli z domovních dveří, zůstali jsme- oba, Condor i já, bezděčně stát na nejvyšším stupni schodiště, neboť na zahradu před domem byla úžasná podívaná.

V době, kdy jsme rozrušeni seděli v pokoji, nenapadlo nikoho z nás, aby se podíval z okna; teď nás překvapila dokonalá proměna. Na obloze, poseté hvězdami, stál nehnuté obrovský úplněk, svítící, vyleštěný, stříbrný kotouč, a zatímco na nás dolehl parný letní vzduch, vyhřátý slunečním dnem, působil onen oslňující třpyt dojmem, jako by současně vtrhla na svět čarovná zima. Jako čerstvě napadaný sníh třpytil se hrubý písek mezi rovně zastřiženým špalírem keřů, který svým černým stínem lemoval širokou cestu; stromy, zářící ve světle a hned zase skryté v temnotě jako mahagon a sklo, stály strnulé a jako bez života. Nevzpomínám si, že by mi někdy připadalo měsíční světlo tak strašidelné jako zde, v naprosto klidné a nehybné zahradě, zatopené proudícím ledovým třpytem; ano, tak šálivě nás očarovalo to zdánlivě zimní světlo, že jsme téměř zaváhali vkročit na lesknoucí se schody, které vypadaly, jako by byly z kluzkého skla. Ale když jsme teď kráčeli po sněžně bílém písku stínové aleje, náhle tu již nešli dva, nýbrž čtyři, neboť před námi se protahovaly naše stíny, přesně vymodelované ostrým měsíčním světlem. Proti své vůli jsem musel pozorovat oba vytrvalé černé společníky, kteří jako kráčející silueta předkreslovali každý náš pohyb, a do jisté míry mě upokojilo — někdy jsou naše pocity hodně dětinské — , že můj stín je delší, štíhlejší a řekl bych skoro „pěknější“ než obtloustlý a malý stín mého průvodce. Tato převaha — musím sebrat dost odvahy, abych se přiznal k takové pošetilosti — mi dodávala

90$

více jistoty; pro duši jsou vždycky rozhodující nejzvláštnější náhodné maličkosti, a právě nejdrobnější povrchnosti nám často dodávají nebo ubírají odvahu.

Beze slova jsme došli až k mřížovým vratům. Abychom je mohli zavřít, museli jsme se nutně ohlédnout. Průčelí domu svítilo jako natřené modravým fosforem, jediný obrovský balvan zářícího ledu, a ostré měsíční světlo oslňovalo tak silně, že se téměř nedalo rozlišit, která okna byla ještě osvětlena zevnitř a která zvenčí. Ticho rozlomil teprve tvrdý náraz kliky, když dveře zapadly; tento pozemský zvuk v přízračném mlčení Condora takřka povzbudil a on se ke mně obrátil s upřímností, jaké jsem se nenadál.

„Chudák Kekesfalva! Celou dobu si už vyčítám, zda jsem k němu nebyl příliš strohý. Vím ovšem, že by mě nejraději ještě zdržoval celé hodiny a vyptával se na sto věcí nebo vlastně stokrát totéž. Ale já jsem už prostě nemohl. Byl to dnes příliš těžký den, od rána do noci pacienti, a přitom samé případy, se kterými nemohu z místa.“

Zatím jsme přišli do aleje, jejíž stromy vytvořily spletí svých korun houštinu, kterou měsíční světlo neproniklo. Tím zářivěji svítil ledově bílý písek uprostřed silnice, a my jsme kráčeli podél této jasné světelné rýhy. Měl jsem příliš respektu, abych na to odpověděl, ale zdálo se, že si mě Condor vůbec nevšímá.

„A potom, někdy už jeho tvrdošíjnost prostě nesnáším. Víte, to nejhorší při našem povolání nejsou pacienti; s těmi se člověk naučí nakonec správně zacházet, získá jistou techniku. A konečně — když pacienti naříkají a vyptávají se a naléhají, tak to patří jednoduše k jejich stavu jako horečka nebo bolení hlavy. Předem počítáme s jejich netrpělivostí, musíme se jí přizpůsobit a víme si s ní rady, každý z nás má na ni připravené jisté uklidňující fráze a nepravdy zrovna tak jako uspávači prostředky a kapky proti bolestem. Ale nikdo nám neztrpčuje život tolik jako příbuzní, rodinní příslušníci, kteří se nepovoláni tlačí mezi lékaře a pacienta a stále chtějí vědět ,pravdu’. Všichni dělají, jako kdyby v tom okamžiku byl na světě nemocný jen tento jeden člověk a jako bychom se museli starat jen

91$

o něho, jedině o něho. Opravdu nemám Kekesfalvovi jeho vyptávání za zlé, ale víte, když se netrpělivost stane chronickou, pak někdy přechází trpělivost mně. Desetkrát jsem mu vykládal, že mám teď ve městě těžký případ, kde se rozhoduje mezi životem a smrtí. A přestože to ví, přece mi dennodenně telefonuje a naléhá a chce si násilím vynutit naději. A zároveň vím jako jeho lékař, jak neblaze na něho působí toto rozčilení, vždyť jsem mnohem víc znepokojen, než on tuší, mnohem, mnohem víc. Štěstí, že neví, jak je to špatné.“

Ulekl jsem se. Je to tedy špatné! Condor mi dal informaci, kterou jsem měl na něm vymámit, přímo a zcela spontánně. Byl jsem velmi rozčilen a naléhal jsem:

„Promiňte, pane doktore, jistě chápete, že mě to znepokojuje … ale já vůbec netušil, že je to s Editou tak špatné…“

„S Editou?“ Condor se ke mně obrátil pln údivu. Zřejmě teď poprvé zpozoroval, že mluvil k někomu druhému: „Jak to s Editou? Přece jsem o Editě neřekl ani slovo … Vy jste mi špatně rozuměl… Ne, ne, Editin stav je skutečně docela ustálený… bohužel pořád ještě ustálený. Ale on mi dělá starost, Kekesfalva, a pořád větší a větší. Vy jste si nevšiml, jak velice se změnil v posledních několika měsících? Jak špatně vypadá, jak týden od týdne schází?“

„Já to přirozeně nemohu posoudit… mám tu čest znát pana z Kekesfalvy teprve několik týdnů a… “

„Ach tak, správně! Promiňte… pak jste to přirozeně konstatovat nemohl… Ale já, který ho znám léta, já jsem se ho dnes upřímně polekal, když jsem náhodou pohlédl na jeho ruce; nevšiml jste si, jak jsou průhledné a vyhublé víte, když člověk mnohokrát viděl, jaké mají ruce mrtví, pak ho jistá namodralost živoucí ruky vždycky zarazí. A pak … nelíbí se mi, jak má pořád slzy na krajíčku; při sebemenším pohnutí má slzy v očích, při sebemenším znepokojení mu vyprchá barva. Právě u mužů, kteří byli dříve tak důrazní a energičtí jako Kekesfalva, je na pováženou, když se věcem tak poddávají. Není to bohužel dobré znamení, když se tvrdí lidé náhle stávají změkčilými — dokonce nevidím rád, že jsou z nich najednou dobrá-

92$

ci. Něco tu neklape, něco uvnitř povoluje. Už dávno si umiňuji, že ho jednou důkladně prohlédnu, ale neodvažuji se mu s tím přijít. Protože kdybych ho teď přivedl ještě na myšlenku, že je sám nemocen, a dokonce na myšlenku, že by mohl zemřít a své chromé dítě tu nechat, to si už vůbec neumím představit! Beztak si podkopává zdraví jen tím, že na to věčně myslí, tou svou zuřivou netrpělivostí… Ne, ne, pane poručíku, neporozuměl jste mi — ne Edita, nýbrž on mi působí největší starost … bojím se, že ten starý muž už dlouho nevydrží.“

Zdrtilo mě to. Na to jsem nepomyslel. Bylo mi tehdy pětadvacet a dosud mi žádný blízký člověk nezemřel. A tak jsem v tom okamžiku vůbec nemohl pochopit, že někdo, s kým jsem právě seděl u stolu, s kým jsem mluvil, pil, mohl již zítra ležet ztuhlý na smrtelné posteli. A z toho, jak mě náhle zabolelo u srdce, jsem zároveň poznal, že jsem si toho starého pána oblíbil. Dojalo mě to a v rozpacích jsem chtěl alespoň něco odvětit.

„To je strašné,“ řekl jsem s upřímným pohnutím, „to by bylo přece strašné. Tak vznešený, tak velkorysý, tak laskavý člověk — skutečně první pravý uherský šlechtic, kterého jsem kdy potkal… “

Ale teď se stalo něco, co mě překvapilo. Condor se tak prudce zastavil, že i já jsem se mimoděk zarazil v chůzi. Upřel na mě oči, brýle se zaleskly, jak se ke mně rychle obrátil. Jednou dvakrát vydechl a pak se celý zaražený zeptal: „Šlechtic?… A ještě k tomu pravý?… Kekesfalva? Promiňte, milý pane poručíku… ale myslíte to… skutečně vážně s tím pravým uherským šlechticem?“

Nerozuměl jsem té otázce. Měl jsem pocit, že jsem řekl něco pošetilého. Tak jsem v rozpacích řekl:

„Mohu přece usuzovat jen z vlastní zkušenosti, a pana z Kekesfalvy jsem poznal při každé příležitosti z té nejvznešenější a nejlaskavější stránky …a u nás v pluku se o uherské gentry vždycky říkalo, že je obzvlášť domýšlivá … Ale … já … já jsem nikdy nepotkal laskavějšího člověka… “

Umlkl jsem, protože jsem cítil, že si mě Condor stále ještě ze strany pozorně prohlíží. Jeho kulatý obličej se leskl

93$

v měsíčním světle, blýskající se skla, za nimiž jsem jen nezřetelně viděl pátravě oči, vypadala převeliká; měl jsem nepříjemný pocit, jako bych byl škubající se hmyz pod ostrou, silnou lupou. Jak jsme tak stáli proti sobě v prostředku silnice, museli bychom, kdyby nebyla úplně liduprázdná, skýtat neobyčejnou podívanou. Potom Condor sklonil hlavu, opět vykročil a mumlal si jakoby pro sebe:

„Vy jste ale opravdu… zvláštní člověk — promiňte, nemyslím to vůbec ve špatném slova smyslu. Ale je to skutečně podivuhodné, to mi musíte sám přiznat, velmi podivuhodné.. . Vy už k nim chodíte, jak slyším, několik týdnů. Kromě toho žijete na malém městě, to je přece kurník, kde se o všem kdáká — a považujete Kekesfalvu za magnáta… Copak jste mezi svými kamarády nikdy neslyšel jisté … nechci říci nepříznivé, ale vůbec nějaké poznámky, že to s tím jeho šlechtictvím netrvá tak dlouho? … Něco se k vám přece donést muselo.“

„Ne,“ odpověděl jsem energicky a cítil jsem, že dostávám zlost (není nic příjemného, když vás oceňují, že jste „podivuhodný“ a „zvláštní“). „Lituji — nedal jsem si od nikoho nic donášet. Ani s jediným ze svých kamarádů jsem nikdy nemluvil o panu z Kekesfalvy.“

„Zvláštní,“ mumlal Condor. „Zvláštní. Vždycky jsem si myslel, že přehání, když mi o vás vyprávěl. A řeknu vám to otevřeně — dneska mám, zdá se, den nesprávných diagnóz — , byl jsem trochu nedůvěřivý k jeho nadšení… Nemohl jsem věřit, že byste tam šel jen pro tu nehodu při tancování a pak přicházel stále… prostě ze sympatie, z účasti. Vždyť vy nevíte, jak toho starého člověka vykořisťují, a já jsem si umínil (proč bych vám to neřekl), že na to přijdu, co vás vlastně přitahuje do toho domu. Myslel jsem si, že je to buď velmi — jak to mám zdvořile vyjádřit — , velmi obmyslný mladík, který si chce přihřát vlastní polívčičku, nebo jestli to myslí poctivě, pak to musí být vnitřně velmi mladý člověk, neboť jen mladé lidi tak podivuhodně přitahuje všechno tragické a nebezpečné. Ostatně tento instinkt docela mladých lidí téměř nikdy neselže, a vy jste už správně vycítil… že Kekesfalva je skutečně jedinečný člověk. Vím velmi dobře, co všechno je možno proti němu na-

94$

mítnout, a jen to mi připadalo, promiňte, trochu komické, že jste o něm mluvil jako o šlechtici. Ale věřte člověku, který ho zná lépe než všichni ostatní tady — nemusíte se stydět, že jste jemu a tomu ubohému dítěti prokázal tolik přátelství. Ať se vám donese cokoli, nesmí vás to zmást; skutečně se to nevztahuje na člověka, který vzbuzuje soucit a lítost, jakým je dnes Kekesfalva.“

Condor při těchto slovech rychle kráčel kupředu, aniž se na mě podíval; teprve po chvíli opět zpomalil chůzi. Cítil jsem, že o něčem uvažuje, a nechtěl jsem ho rušit. Čtyři pět minut jsme šli mlčky vedle sebe, proti nám jel nějaký vůz, museli jsme ustoupit ke straně, a venkovský kočí zíral zvědavě na zvláštní pár, na poručíka a malého, obtloustlého, obrýleného pána, kteří se tu pozdě v noci mlčky procházejí po silnici. Vůz přejel kolem nás, pak se náhle Condor ke mně obrátil.

„Poslyšte, pane poručíku. Napůl udělané věci a napůl vyslovené náznaky jsou jen na škodu; všechno zlé na tomto světě pochází z polovičatosti. Možná že jsem vybreptal příliš mnoho, a v žádném případě bych nechtěl, aby to změnilo vaše smýšlení. Na druhé straně jsem ve vás vzbudil příliš velkou zvědavost, než abyste se nepoptal u jiných, a musím se bohužel obávat, že nebudete informován přesně podle pravdy. A konečně je přece nemožné, abyste se trvale stýkal s lidmi a nevěděl, kdo jsou — pravděpodobně byste se v budoucnosti už nemohl k nim chovat jako dřív. Jestli vás to tedy skutečně zajímá, abyste se něco dozvěděl o našem příteli, pane poručíku, jsem vám k dispozici.“ „Ale samozřejmě.“

Condor vytáhl hodinky: „Tři čtvrtě na jedenáct. Zbývají nám tedy ještě celé dvě hodiny. Vlak mi jede teprve v jednu dvacet. Ale nemyslím, že by se takové věci daly vyprávět na silnici. Snad tu znáte nějaký tichý koutek, kde bychom si mohli v klidu promluvit.“

Uvažoval jsem. „Nejlepší by byla Tyrolská vinárna v ulici arcivévody Bedřicha. Jsou tam lóže, ve kterých budeme naprosto nerušeni.“

„Znamenité! Přesně to, co potřebujeme,“ odpověděl a opět přidal do kroku.

95$

Bez dalšího slova jsme došli na konec silnice. V lesklém měsíčním světle nám brzy dělaly špalír první městské domy, a přátelská náhoda tomu chtěla, že jsme v ulicích, již zcela opuštěných, nepotkali nikoho z mých kamarádů. Nevím proč, ale bylo by mi nepříjemné, kdyby se mě příštího dne vyptávali na mého průvodce. Co jsem se zapletl do oné zvláštní historie, skrýval jsem úzkostlivě každé vlákno, které mohlo ukázat přístup do labyrintu, vábícího mě do stále nových a tajuplnějších hlubin.

Ona „Tyrolská vinárna“ byl útulný malý lokál s lehkým nádechem špatné pověsti. Stála stranou ve starobylé křivolaké uličce a patřila k hostinci druhého nebo třetího řádu, zvlášť oblíbeného v našich kruzích pro shovívavou zapomnětlivost vrátného, který horlivě opomíjel obtěžovat policejně předepsaným přihlašovacím lístkem hosty požadující — i ve dne — dvoulůžkový pokoj. Další zárukou diskrétnosti pro krátké nebo delší sladké chvíle byla promyšlená skutečnost, že ten, kdo chtěl dospět k oněm hnízdečkům lásky, nemusel nápadně přijít vchodem (malé město má tisíc očí), nýbrž mohl se směle pustit z výčepu přímo ke schodišti a tak dospět k diskrétnímu cíli. Zato však kořeněné terlánské a muškátové víno, jež se čepovalo v oné dolní světnici, bylo v tomto pochybném lokálu zcela bezvadné; každý večer se tu usadili měšťané u těžkých, neprostřených dřevěných stolů a při několika čtvrtkách rokovali více nebo méně prudce o obligátních obecních nebo světových záležitostech. Kolem této pravoúhlé, prosté místnosti, jež patřila dobrým pijákům, kteří tu nehledali nic jiného než své víno a své těžkopádné pobesedování, byla vestavěna o stupeň zvýšená galérie takzvaných „lóží“, izolovaných od sebe dost silnými, zvuk nepropouštějícími dřevěnými stěnami, zbytečně ozdobenými vypalovanou malbou a prostoduchými pijáckými průpovídkami. Těch osm kójí bylo odděleno tlustými závěsy tak dokonale, že vyhovovaly téměř jako šámbr séparé a tomuto účelu také do jisté míry sloužily. Když se posádkoví důstojníci nebo jednoročáci chtěli nerušeně bavit s ně-

96$

kolika děvčaty z Vídně, dali si rezervovat jednu z těch lóží, a říkalo se, že dokonce náš plukovník, který jinak přísně dbal na mravnost, výslovně schvaloval toto moudré opatření, neboť zabraňovalo civilistům, aby důkladněji nahlédli, jak se mládež baví. Diskrétnost byla nejvyšším zákonem, jemuž se podřizoval celý chod podniku; na výslovné nařízení majitele, pana Ferleitnera, měly číšnice, oblečené do tyrolského kroje, přísně zakázáno odhrnovat ony závěsy bez předchozího prudkého odkašlání a vůbec jakkoli rušit pány od vojska, pokud nebyly výslovně přivolány zazvoněním. A tak zůstala armádě naprosto zachována jak její důstojnost, tak i povyražení.

Že by chtěl někdo použít takové lóže pouze k nerušenému rozhovoru, to se asi v análech oné vinárny často nepřihodilo. Ale mně by bylo trapné dát se rušit při vyprávění, jež mi doktor Condor slíbil, pozdravy nebo zvědavostí vstupujících kamarádů nebo muset „nejposlušněji“ vyskakovat, kdyby přišla vyšší hodnost. Již to mi bylo nepříjemné, že jsem musel s Condorem projít výčepem — co to budou zítra za úsměšky, když se vplížím s cizím, obtloustlým pánem do tak intimního ústraní! Ale hned při vstupu jsem se značným uspokojením zjistil, že v lokále je pusto a prázdno, jak tomu nutně bývá koncem měsíce v malé posádce. Z našeho pluku tu nebyl nikdo, a všechny lóže nám byly k dispozici.

Condor chtěl zřejmě zabránit, aby číšnice přišla znovu, a tak objednal neprodleně dvoulitr bílého vína, okamžitě zaplatil a hodil dívce tak vydatné spropitné, že s vděčným „Děkuju uctivě“ provždy zmizela. Závěs klesl, a jen občas sem slabě dolehlo od stolů uprostřed místnosti pár hlasitých slov nebo smích. Byli jsme v naší cele naprosto odříznuti od světa.

Condor nalil, nejprve mně do jedné z vysokých sklenic, pak sobě; podle jisté rozvážnosti jeho pohybů jsem poznal, že všechno, co mi chtěl říci ( a snad také, co mi chtěl zamlčet), má už předem promyšleno. Když se pak ke mně obrátil, byla ona ospalá pohodlnost, která mě předtím na něm tak mrzela, docela pryč, jeho pohled byl zcela soustředěný.

97$

„Nejlepší bude, když začneme od začátku a pana Lájoše z Kekesfalvy nejprve úplně vynecháme. Neboť ten tehdy ještě vůbec neexistoval. Neexistoval žádný majitel panství v černém kabátě a se zlatými brýlemi, žádný šlechtic nebo dokonce magnát. V jedné ubohé vesnici na uhersko-slovenské hranici byl jenom malý, opatrný, bystrý židovský chlapec, který se jmenoval Leopold Kanitz a jemuž se říkalo, jak se domnívám, jen Lámmel Kanitz.“

Musel jsem sebou trhnout nebo nějak dát najevo největší překvapení, neboť jsem byl připraven na všechno, jen na to ne. Ale Condor se usmál a s naprostou samozřejmostí pokračoval :

„Ano, Kanitz, Leopold Kanitz, na tom nemohu nic změnit; teprve mnohem později, mu na návrh jednoho ministra jméno tak nápadně pomaďarštili a ozdobili je šlechtickým predikátem. Vy jste si pravděpodobně nevzpomněl, že muž, který má vliv a dobré styky a dlouho tu žije, může dělat peau neuve, pomadarštit si jméno a někdy se dokonce dát povýšit do šlechtického stavu. Konečně, jak byste to mohl při svém mládí vědět; utekla přece spousta vody do Litavy od doby, co ten mrňous, ten bystrý, mazaný židovský kluk hlídal sedlákům koně nebo vozy, zatímco oni chlastali v hospodě, a kdy za hrstku brambor tahal trhovkyním domů koše.

Kekesfalvův nebo lépe Kanitzův otec nebyl tedy ani zdaleka magnát, ale byl to pejzatý, jako myš chudý židovský pachtýř jedné kořalny, která ležela při silnici těsně před oním městečkem. Zrána a večer tam zastavovali dřevorubci a kočí, aby se před jízdou v karpatském mrazu nebo po ní zahřáli jednou nebo několika sklenicemi sedmdesátistupňové kořalky. Někdy jim vjel tekutý oheň příliš prudce do krve, rozmlátili židle a sklenice, a při jednom takovém povyku utrpěl Kanitzův otec smrtelné zranění. Několik sedláků, kteří přišli opilí z trhu, se začalo rvát, a když se výčepník pokoušel odtrhnout je od sebe, aby zachránil své skrovné zařízení, mrštil jím jeden kočí, chlap jako hora, tak tvrdě do kouta, že tam zůstal ležet a jen sténal. Od toho dne plival krev, a za rok umřel ve špitále. Peníze po něm nezůstaly, matka byla statečná ženská

98$

a protloukala se s malými dětmi jako pradlena a porodní bába. Vedle toho provozovala ještě podomní obchod a Leopold za ní nosíval na zádech rance. Kromě toho sháněl krejcary, jak jen mohl; u kupce pomáhal jako poslíček, od vesnice k vesnici chodil po pochůzkách. V době, kdy si jiné děti vesele hrají se skleněnými kuličkami, věděl už přesně, kolik všechno stojí, kde a jak se nakupuje nebo prodává, jak se dělat užitečným a nepostradatelným; a k tomu si ještě našel čas, aby se něčemu naučil. Rabín ho učil číst a psát, a on chápal tak rychle, že ve třinácti letech mohl už příležitostně vypomáhat jako písař u advokáta a za pár krejcarů sepisoval kramářům žádosti a daňové lístky. Aby ušetřil za světlo — každá kapka petroleje znamenala pro tu chudičkou domácnost plýtvání — , seděl noc co noc u signální lampy strážního domku — ta vesnice neměla vlastní stanici — a studoval tam roztrhané noviny, které jiní zahodili. Už tehdy potřásali starší obce uznale vousy a prorokovali, že z toho chlapce něco bude.

Jak se to stalo, že odešel ze slovenské vesnice a dostal se do Vídně, nevím. Ale když se objevil v tomto kraji, bylo mu dvacet a byl už agentem jedné vážené pojišťovací společnosti a při své neúnavnosti přidal k této oficiální činnosti ještě spoustu drobných obchodů. Stal se tím, čemu v Haliči říkají ,faktor’, člověkem, který se všemi obchoduje, všechno zprostředkovává a všude staví most mezi nabídkou a poptávkou.

Zpočátku ho lidé trpěli. Brzy si ho začali všímat a dokonce už potřebovat. Neboť věděl o všem a vyznal se ve všem; tu byla vdova, která se snažila provdat dceru, a on okamžitě zasáhl a zprostředkoval sňatek; pak se zas chtěl kdosi vystěhovat do Ameriky a potřeboval k tomu informace a papíry: Leopold je opatřil. Kromě toho kupoval staré šaty, hodiny, starožitnosti, odhadoval a směňoval pole a zboží a koně, a když nějaký důstojník potřeboval záruku, obstaral ji. Jeho znalosti a tím i okruh působnosti se rozšiřovaly rok od roku.

S takovou neúnavnosti a houževnatostí se dá leccos vydělat. Ale skutečně velké majetky vznikají jen zvláštním poměrem mezi příjmy a vydáními, mezi výdělkem a spo-

99$

třebou. Druhým tajemstvím vzestupu našeho Kanitze bylo, že ve všech těch letech nespotřeboval nic kromě toho, že podporoval řadu příbuzných a dal studovat bratra. Jedinou podstatnou věcí, kterou si pořídil a jíž si dopřál pro svou osobu, byl černý kabát a ony pozlacené brýle, které dobře znáte a jimiž si získal u sedláků zdání studovaného člověka. Ale přestože byl už dávno zámožný, vydával se z opatrnosti stále ještě za malého agenta. Neboť ,agent’ je zázračné slovo, široký plášť, za nímž se může skrýt všechno možné, a Kekesfalva za ním skrýval především skutečnost, že už dávno nebyl zprostředkovatelem, nýbrž peněžníkem a podnikatelem. Připadalo mu důležitější, aby byl bohatý, než aby platil za bohatého (jako kdyby četl Schopenhauerova paralipomena o tom, co člověk je nebo pouze představuje).

Že někdo, kdo je pilný, chytrý a šetrný, přijde dříve nebo později k penězům, o tom nepovažuji za nutné vést zvláštní filozofické úvahy a kromě toho mi to nepřipadá zvlášť obdivuhodné; my lékaři víme konečně nejlépe, že v nejrozhodnějších okamžicích člověku bankovní konto málo pomůže. Ale u našeho Kanitze mi už od počátku skutečně imponovala jeho přímo démonická vůle, aby zároveň se svým jměním rozmnožil i svoje znalosti, četl a učil se celé noci ve vlaku, každou volnou hodinu ve voze, v hostinci, na obchůzce. Studoval všechny zákoníky, obchodní právo i živnostenské právo, aby mohl být svým vlastním advokátem, sledoval aukce v Londýně a v Paříži jako profesionální starožitník a vyznal se ve všech investicích nebo transakcích jako bankéř, a tak to přišlo samo od sebe, že jeho obchody nabývaly stále většího stylu. Od sedláků přešel k pachtýřům, od pachtýřů k velkým statkářům, ke šlechtě, brzy zprostředkovával prodej celých sklizní a lesů, dodával továrnám, zakládal konsorcia, nakonec se dostal i k jistým vojenským dodávkám a teď se už černý kabát a zlaté brýle častěji objevovaly v předpokojích ministerstev. Ale pořád ještě — a vlastnil tehdy snad už čtvrt, snad půl miliónu korun — ho lidé v tomto kraji pokládali za nepatrného agenta a stále mu na ulici odpovídali na pozdrav nanejvýš nedbale, až udělal svůj velký coup a stal se v okamžiku z Lammela Kanitze panem z Kekesfalvy.“

100$

Condor se odmlčel. „Tak! To, co jsem vám dosud vyprávěl, vím jen z druhé ruky. Co bude následovat, poslední příběh, znám však přímo od něho. Vypravoval mi ho v noci, když jsme po operaci jeho ženy čekali v jednom pokoji sanatoria od deseti hodin večer až do svítání. Odsud se mohu za každé slovo zaručit, protože v takových okamžicích člověk nelže.“

Condor pomalu a zamyšleně upil vína, než si zapálil další doutník; myslím, že to byl za večer již čtvrtý, a toto neustálé kouření mi bylo nápadné. Počínal jsem chápat, že ta zdůrazňovaná pohodlnost a žoviálnost, s níž vystupoval jako lékař, že jeho pomalá řeč a zdánlivá netečnost mu slouží jen k tomu, aby mezitím klidněji uvažoval (a snad pozoroval). Třikrát čtyřikrát přiložil doutník k tlustým, skoro odulým rtům a hleděl za kouřem s bezmála snivou účastí. Pak začal náhle hovořit.

„Ten příběh, jak se Leopold neboli Lámmel Kanitz stal statkářem a panem z Kekesfalvy, se počíná v osobním vlaku z Budapešti do Vídně. Našemu příteli bylo už dvaačtyřicet a měl prošedivělé vlasy, ale přesto v oněch letech trávil většinu svých nocí stále ještě na cestách — lakomí šetří i s časem — , a nemusím zdůrazňovat, že zásadně jezdil třetí třídou. Jako starý praktik si už dávno vypracoval jistou techniku pro noční cesty. Nejprve rozprostřel na tvrdé dřevěné lavici skotský pléd, který získal jednou levně při nějaké aukci. Pak pověsil svůj nezbytný černý kabát pečlivě na věšák, aby si ho šetřil, složil zlaté brýle do pouzdra, z plátěné cestovní brašny — na kožený kufr se nikdy nezmohl — vytáhl starý flaušový domácí kabát, načež si konečně narazil čepici hluboko přes obličej, aby mu nepadalo světlo do očí. Tak se skrčil do rohu kupé, dávno si zvykl podřimovat i v sedě; už v dětství se malý Lámmel naučil, že člověk nepotřebuje na noc postel a že nemusí mít pohodlí, aby se vyspal.

Tentokrát však náš přítel neusnul, neboť v oddílu seděli ještě tři jiní lidé a vypravovali si o obchodech. A když lidé vyprávěli o obchodech, nemohl Kanitz neposlouchat. Jeho dychtivost v učení polevila s lety právě tak málo jako jeho hrabivost; byly spojeny železným šroubem jako dvě kusadla kleští.

101$

Téměř už dřímal, ale ono slovo, které ho vylekalo jako koně, když uslyší polnici, bylo číslo: ,Představte si, ten šťastlivec vydělal šedesát tisíc korun jen svou nehoráznou pitomostí!‘

Šedesát tisíc? Kdo vydělal šedesát tisíc? — Okamžitě byl Kanitz zcela vzhůru, jako kdyby mu ledový liják zahnal spánek z očí. Kdo vydělal šedesát tisíc a jak — to se přece musí dovědět. Samozřejmě si dal dobrý pozor, aby svým třem spolucestujícím nedal najevo, že poslouchá. Naopak, stáhl si čepici do čela ještě trochu hlouběji, aby mu stín zcela zakryl oči a aby se ostatní domnívali, že spí; zároveň se přisunoval blíž, opatrně a lstivě využíval každého trhnutí vagónu, aby mu v rachocení kol neušlo ani jediné slůvko.

Ukázalo se, že mladý člověk, který tak horlivě vyprávěl a dal průchod svému rozhořčení onou polnicí, jejíž zatroubení Kanitze dočista probudilo, je písařem jednoho vídeňského advokáta; pln zlosti nad obrovskou kořistí svého šéfa rozčileně vykládal:

,A přitom ten chlap celou věc úplně zpackal a zvrtal! Kvůli pitomému stání, které mu vyneslo snad padesát korun, přijel do Budapešti o den později, a mezitím se ta pitomá husa dala nádherně napálit. Všechno bylo v nejlepším pořádku — nesporná závěť, nejlepší švýcarští svědkové, dvě nenapadnutelná lékařská dobrozdání, že Orosvárová byla při sepisování závěti naprosto příčetná. Nikdy by ta banda prasynovců a přiženěných pseudopříbuzných nedostala ani měďák a nepomohl by jim ani skandální článek, který jejich advokát otiskl v odpoledních listech, a ten vůl, můj šéf, si byl tak jistý, že si jel úplně klidně ještě jednou do Vídně k nějakému blbému stání, protože jednání mělo být až v pátek. Ten vychytralý lump, ten Wiezner, advokát protistrany, k ní zatím přileze, udělá jí zdvořilostní návštěvu a ta prostoduchá husa ztratí nervy — , Já přece vůbec nechci tak strašlivě mnoho peněz, chci mít jenom klid.’ — Ano, teď má svůj klid, a ti druzí mají úplně zbytečně tři čtvrtiny jejího dědictví! Ta pitomá ženská nepočkala, až přijde můj šéf, a podepsala narovnání, nejblbější, nejhloupější narovnání od doby Jorigeta; jedno škrtnutí perem ji stálo dobrou polovinu miliónu.’

102$

A teď dávejte pozor, pane poručíku,“ obrátil se Condor na mě. „Při celé této filipice seděl náš přítel Kanitz v koutě jako svinutý ježek, čepici staženou až na obočí, ani nemukal a dával jako četník pozor na každé slovo. Okamžitě pochopil, oč šlo, neboť proces Orosvárová — používám zde jiného jména, protože to skutečné je příliš známé — tvořil tehdy titulky všech uherských novin a byla to skutečně bláznivá aféra: vylíčím vám ji jen krátce.

Stará kněžna Orosvárová pocházela odněkud z Ukrajiny. Přinesla si odtud spoustu majetku a přežila svého muže o dobrých pětatřicet let. Od té doby, co jí jediné dvě děti zemřely téže noci na záškrt, nenáviděla, nepoddajná jako kůže a zlá jako dudek, z celého srdce všechny ostatní Orosváry, protože přežili její ubohé caparty; skutečně bych věřil tomu, že se dožila čtyřiaosmdesáti let jen ze zloby a protože nechtěla, aby po ní její netrpěliví synovci a praneteře dědili. Když se někdo z příbuzenstva, lačného dědictví, u ní hlásil, nepřijala ho, i ten nejroztomilejší dopis od rodiny letěl bez odpovědi pod stůl. Od smrti svých dětí a muže nikoho nesnášela, byla samý vrtoch, na Kekesfalvě žila vždy jen dva nebo tři měsíce v roce a živá duše se tam neukázala; ostatní čas jezdila po světě, sídlila vznešeně v Nizze a Montreux, oblékala se, svlékala se, dávala se kadeřit, manikýrovat a líčit, četla francouzské romány, kupovala spousty šatů, chodila od obchodu k obchodu, smlouvala a nadávala jako ruská trhovkyně. Jediný člověk, kterého u sebe strpěla, byla její společnice, a ta samozřejmě neměla lehký život. Ta chudá, tichá osoba musela den co den krmit, kartáčovat a vodit na procházku tři odporné kňouravé pinčly, hrát té staré bláznivé ženské na klavír, předčítat jí a nechat si bezdůvodně co nejpustěji nadávat; když stará dáma — přinesla si tento zvyk z Ukrajiny — vypila někdy příliš mnoho koňaku nebo vodky, musela si ta osoba — jak se proslýchalo, a není proč tomu nevěřit — dát líbit dokonce i bití. Na všech těch přepychových místech, v Nizze a Cannes, v Aix les Bains a Montreux kněžnu znali, starou, mohutnou ženskou s našminkovaným mopsličím obličejem a obarvenými vlasy, která mluvila vždycky hlasitě, aniž se starala, zda ji někdo poslouchá, na číšníky hulákala jako

103$

feldvébl a s neobyčejnou drzostí si dělala úšklebky z lidí, kteří jí nešli pod nos. Společnice ji při těchto strašlivých promenádách sledovala všude jako stín — musela jít vždy za ní se psy, nikdy vedle ní — , drobná, bledá, plavá osoba s vystrašenýma očima, na které bylo vidět, že se ustavičně stydí za neotesané způsoby své paní a zároveň se jí bojí jako ztělesněného dábla.

Když bylo kněžně Orosvárové osmasedmdesát, dostala právě v témž hotelu v Territtetu, kde vždycky bydlívala císařovna Alžběta, pořádný zápal plic. Jak pronikla tato zpráva až do Uher, zůstává záhadou. Ale bez jakékoliv přechozí vzájemné dohody se sem přihnali příbuzní, obsadili hotel, brali útokem lékaře, dychtiví jeho zpráv, a čekali, čekali, až kněžna umře.

Ale zloba konzervuje. Ten starý dragoun se zotavil, a toho dne, kdy netrpěliví příbuzní uslyšeli, že uzdravená kněžna má poprvé sejít dolů do haly, zmizeli. Teď se Orosvárová doslechla o příliš starostlivé sešlosti dědiců: už předtím je nenáviděla, a tak okamžitě podplatila číšníky a pokojské, aby jí donesli každé slovo, které její příbuzní promluvili. Všechno souhlasilo. Unáhlení dědici se mezi sebou hádali jako vlci, kdo má mít Kekesfalvu a kdo Orosvár a kdo perly a kdo statky na Ukrajině a kdo palác v Ofnerově třídě. Tohle ťalo kněžnu do živého. O měsíc později přišel dopis od jistého Dessauera, směnkáře z Budapešti, že už nemůže déle prolongovat pohledávku vůči jejímu prasynovci Dezsomu, leda by mu kněžna dala písemně, že je spoludědicem. Teď už konvice přetekla. Orosvárová objednala telegraficky svého právního zástupce z Budapešti, sepsala s ním novou závěť, a to — zloba otvírá oči — v přítomnosti dvou lékařů, kteří výslovně potvrdili, že kněžna je naprosto při smyslech. Tuto závěť si vzal právní zástupce do Budapešti; ještě šest roků ležela zapečetěná v jeho kanceláři, neboť stará Orosvárová s umíráním nijak nepospíchala. Když se konečně závěť mohla otevřít, bylo to velké překvapení. Univerzální dědičkou byla ustanovena společnice, slečna Annetta Beata Dietzenhofová z Vestfálska, jejíž jméno tak veškerému příbuzenstvu poprvé zadunělo do uší úderem hromu. Jí připadla Kekesfalva, Orosvár,

Netrpelivost_srdce-v1rmr

104$

cukrovar, hřebčinec, budapešťský palác; jen statky na Ukrajině a hotové peníze odkázala stará kněžna svému rodnému městu na stavbu ruského kostela. Z příbuzných nedostal nikdo ani knoflík, což bylo hanebným způsobem v závěti ještě výslovně stanoveno s odůvodněním: ,Protože se nemohli dočkat mé smrti.’

To byl tedy pěkně šťavnatý skandál. Příbuzenstvo hořekovalo, vyrazilo k advokátům, a ti podali obvyklé námitky. Že zůstavitelka nebyla při smyslech, neboť sepsala závěť v těžké nemoci, že nadto stála ke své společnici v patologickém poddanském vztahu a že tato lstivě, nepochybně sugescí znásilnila skutečnou vůli nemocné. Současně se pokusili nafouknout tu historii v nacionální záležitost: uherské statky, které od časů Arpádových patřily Orosvárům, by teď měly připadnout cizince, Prusce, a druhá polovina majetku dokonce pravoslavné církvi; celá Budapešť nemluvila o ničem jiném, noviny toho tiskly celé sloupce. Avšak celý ten hluk a povyk nevedl k ničemu. Dědici už prohráli proces ve dvou instancích; měli smůlu, protože oba lékaři v Territtetu ještě žili a znovu potvrdili, že kněžna byla tehdy naprosto příčetná. Také ostatní svědkové museli v křížovém výslechu přiznat, že stará kněžna byla v posledních letech sice vrtošivá, ale přece jen jí to myslelo úplně jasně. Všechny advokátské triky selhaly, všechna zastrašování nebyla k ničemu, sto ku jedné se dalo očekávat, že královská kurie dosavadní rozhodnutí ve prospěch Dietzenhofové nezruší.

Kanitz přirozeně také četl zprávu o procesu, ale poslouchal pozorně každé slovo, protože se vášnivě zajímal o cizí peněžní záležitosti jako o učební předměty; kromě toho znal panství Kekesfalvu z doby, kdy býval agentem.

,To si dovedeš představit,’ pokračoval zatím malý písař, ,že se šéf div nezbláznil, když se vrátil a viděl, jak tu hloupou osobu napálili. Zřekla se už písemně Orosváru, paláce v Ofnerově třídě a nechala se odbýt Kekesfalvou a hřebčincem. Nejvíc na ni zřejmě zapůsobil slib toho prohnaného mizery, že už ji teď soudy nechají na pokoji, ba dokonce že dědici velkomyslně zapraví útraty jejího právního zástupce. De iure se teď dalo toto narovnání ještě napadnout,

105$

konečně nebylo uzavřeno před notářem, nýbrž jen před svědky, a tu chtivou bandu, která už neměla ani haléř, aby vydržela další průtah novými instancemi, bylo možné směšně snadno vyhladovět. Přirozeně že to bylo povinností mého šéfa, aby je vyrazil a narovnání v zájmu dědičky napadl. Ale ta holota věděla, jak na něj — nabídli mu v tichosti šedesát tisíc korun honoráře, když přestane vyskakovat. A protože on už měl beztak zlost na tu hloupou osobu, která si v půlhodině nechala vymluvit krásný kulatý majetek, prohlásil narovnání za platné a pobral penízky — představ si, šedesát tisíc korun za to, že tou svou blbou jízdou do Vídně své klientce celou věc zvoral! Ano, člověk musí mít štěstí, pečení holubi lítají do huby těm největším lumpům. Ona teď nemá z celého miliónového dědictví nic než Kekesfalvu, a i tu brzy prošustruje, jak ji znám: je hloupá jako telátko!’

,Cože s tím provede?’ ptal se druhý.

,Prošustruje, říkám ti! Určitě vyvede nějaký nesmysl! Ostatně už jsem slyšel něco zvonit, že lidi z cukrovarnického kartelu z ní chtějí vytáhnout továrnu. Myslím, že k ní pozítří přijde generální ředitel z Budapešti. A panství si chce prý najmout nějaký Petrovic, který tam byl správcem, ale snad to taky převezmou lidi z cukrovarnického kartelu do vlastní režie. Peněz mají dost, jedna francouzská banka prý připravuje — nečetl jste to v novinách? — fúzi s českou průmyslovou … Tím začal hovor odbočovat do jiných kolejí. Ale náš Kanitz slyšel dost, aby se mu rozhořely uši. Málokdo znal Kekesfalvu tak důkladně jako on; již před dvaceti lety tam byl, aby pojistil mobiliář. Znal i Petrovice, znal ho dokonce velmi dobře z doby svých prvních obchodů; onen přičinlivý chlapík měl pěkné peníze, které si při správě panství strkal do vlastní kapsy a jeho prostřednictvím si je vždy ukládal u doktora Gollingera na hypotéky. Ale nejdůležitější pro Kanitze bylo, že si naprosto přesně vzpomínal na skříň s čínským porcelánem a na jisté glazované plastiky a hedvábné výšivky, pocházející od dědečka kněžny Orosvárové, který býval ruským vyslancem v Pekingu; už za kněžnina života se je Kanitz, který jediný znal jejich ne-

106$

smírně velkou cenu, pokoušel koupit pro Rosenfelda v Chicagu. Byly to nejvzácnější kusy, jež měly cenu snad dvou až tří tisíc liber; stará Orosvárová neměla přirozeně ani tušení, jaké ceny se už několik desítek let platí v Americe za východní asiatika, ale hrubě Kanitze odbyla, že nic neprodá, ať táhne k čertu. Jestli jsou tyto kusy ještě k mání — Kanitz se chvěl při tom pomyšlení — , mohl by je člověk při změně držby získat za babku. Nejlepší by ovšem bylo zajistit si předkupní právo na celý inventář.

Náš Kanitz předstíral, jako by se náhle probudil — tři spolucestující mluvili dávno o jiných věcech — , zíval, protáhl se a vytáhl hodinky: za půl hodiny musel vlak zastavit v téhle naší posádkové stanici. Rychle složil domácí kabátek, oblékl si svůj černý kabát a upravil se. Přesně ve dvě třicet vystoupil, jel k Červenému lvu, vzal si pokoj — a nemusím zdůrazňovat, že jako každý vojevůdce před nejistou bitvou spal velmi špatně. V sedm hodin — aby nepromeškal ani okamžik — vstal a pustil se alejí, kterou jsme právě teď šli, k zámku. Přijít včas, předstihnout ostatní, myslel si. Všechno vyřídit, ještě než přiletí supi z Budapešti! Rychle přemluvit Petrovice, aby ho okamžitě vyrozuměl, jestli dojde k prodeji movitého majetku. Bude-li třeba, společně s ním všechno vydražit a při dělení si zajistit inventář.

Od kněžniny smrti neměl zámek mnoho domácího personálu; tak se mohl Kanitz pohodlně přikrást a všechno pozorovat. Krásné panství, myslí si, vlastně ve znamenitém stavu, žaluzie čerstvě natřené, zdi s krásnou barevnou omítkou, nový plot — ano, ano, Petrovic ví, proč dává tolik opravovat, při každém účtu mu uklouznou do kapsy tučné provize. Ale kde ten chlap vězí? Hlavní portál je zavřený, v domě pana správce se nic nehýbá, ať klepu jak klepu — zatraceně, co kdyby už ten chlap nakonec jel sám do Bupadešti, aby to tam s tou prostoduchou Dietzenhofovou vyřídil!

Kanitz se netrpělivě potlouká od jedněch dveří ke druhým, volá, tleská — nikdo, nikdo! Konečně, když se přikradl postranními dvířky ke skleníku, spatřil uvnitř nějakou ženu. Okny vidí jen to, že zalévá květiny — konečně

107$

tedy někdo, kdo mu může dát informaci. Kanitz zatluče na okno. ,Haló,‘ volá dovnitř a tleská, aby na sebe upozornil. Žena se poleká a trvá to chvíli, než se nesměle, jako kdyby něco provedla, odváží až ke dveřím; plavá, nemladá, útlá žena v jednoduché tmavé blůze, přes kterou má uvázanou kartounovou zástěru, stojí teď ve dveřích a v ruce drží zahradnické nůžky, ještě napůl otevřené. Kanitz na ni trochu netrpělivě vyjede: ,Vy ale necháte člověka dlouho čekat! Kde vězí Petrovic? ‘

,Kdo prosím?’ ptá se hubená dívka zaraženě; bezděčně o krok ustoupí a schová zahradnické nůžky za zády.

,Kdo!? Kolik je tu Petroviců? Myslím správce!’

,Ach promiňte… pan… pan správce… ano… já jsem ho sama ještě neviděla … jel, myslím, do Vídně … Ale paní říkala, že se snad do večera vrátí.’

Snad, snad — myslí si Kanitz zlostně. Cekat do večera. Ještě jednu noc promarnit v hotelu. Nové zbytečné výlohy, a přitom kdoví, co z toho bude.

,To je hloupé! Zrovna dnes musí být ten chlap pryč!’ mumlá polohlasně a pak se obrátí k dívce. ,Je možno si zatím prohlédnout zámek? Má někdo klíče?’

,Klíče?’ opakuje zaraženě.

,Ano, k čertu, klíče!’ (Co se tu tak hloupě potuluje, pomyslí si. Pravděpodobně má příkaz od Petrovice, aby nikoho nepouštěla dovnitř. No — nanejvýš strčím tomu ustrašenému telátku spropitné.) Kanitz okamžitě nasadí žoviální tón a spustí, jak se mluví na vídeňských ulicích:

,Tak se mě tolik nebojte! Já vám tu nic neodnesu. Chci si to jen omrknout. Tak co — máte ty klíče, nebo ne?’

,Klíče… ovšem, že mám klíče,’ koktá dívka, ,ale nevím … nevím, kdy pak správce…’

,Už jsem vám řek, že k tomu toho vašeho Petrovice nepotřebuju. Víte co, přestaňte s tím upejpáním. Vyznáte se v domě?’

Dívka je ještě rozpačitější. ,Myslím… trochu se tu vyznám…’

Husa, pomyslí si Kanitz. Co si ten Petrovic najímá za personál! a nahlas komanduje:

,Tak rychle, nemám moc času.’

108$

Vykročí, a ona jde skutečně za ním, skromná, znepokojená. U hlavních dveří znovu zaváhá.

,Tak už sakra otevřte! ‘ Proč se ta ženská chová tak pitomě, tak rozpačitě, zlobí se Kanitz. A jak dívka vytahuje klíče z obnošené, poškrábané kožené kabelky, náš přítel se ještě jednou z opatrnosti zeptá:

,A co tu vlastně jinak děláte?’

Dívka se zarazí, zůstane stát a začervená se. ,Jsem … ‘ začne a okamžitě se opraví, ,byla jsem … byla jsem společnicí paní kněžny.’

Našemu Kanitzovi uvízne dech (a přísahám vám, že nebylo snadné vyvést muže jeho kalibru z rovnováhy). Mimoděk o krok couvne.

,Vy jste … přece nejste slečna Dietzenhofová?’

,Ano,‘ odpoví zcela vyděšeně, jako kdyby ji obvinil z nějakého přečinu.

Kanitz dosud nikdy v životě nepoznal jedno: rozpaky. Ale v této chvíli, kdy jako slepý narazil na pověstnou slečnu Dietzenhofovou, dědičku Kekesfalvy, se dostal do pekelných rozpaků. Okamžitě změnil tón.

,Pardon,’ zajíkne se zaraženě a v největším spěchu smekne klobouk. ,Pardon, milostivá slečno … Ale nikdo mě nevyrozuměl, že milostivá slečna je již zde… Neměl jsem ani ponětí… Promiňte prosím … přišel jsem jen, abych…’

Zarazí se, neboť si honem musí vymyslit něco přijatelného.

,Bylo to jen kvůli pojištění … já jsem tu už totiž byl před lety vícekrát — za života nebožky paní kněžny. Bohužel se tehdy nenaskytla žádná příležitost, abych vás potkal … Přišel jsem jen kvůli pojištění … jen abych se podíval, zda je celý fundus ještě intaktní … To je přece naše povinnost. Ale tak příliš to zase nespěchá.’

,Prosím, prosím… ‘ řekne dívka úzkostlivě. ,Já se v takových věcech vůbec nevyznám. Snad byste si měl o tom promluvit s panem Peterwitzem.’

,Ovšem,’ odvětí náš Kanitz a stále ještě nenabyl své obvyklé duchapřítomnosti. , Počkám přirozeně na pana Peterwitze.’ (K čemu ji opravovat, pomyslí si.) ,Ale snad bych si mohl, nebude-li vás to, milostivá slečno, obtěžovat,

109$

zámek rychle prohlédnout, a celá věc by byla rázem vyřízena. Na inventáři se asi nic nezměnilo.

,Ne, ne, ‘ řekne spěšně ,,vůbec nic se nezměnilo. Chcete-li se přesvědčit… ‘

,Jste velmi laskavá, milostivá slečno,‘ ukloní se Kanitz a oba vejdou.

Jeho první pohled v salóně platí čtyřem Guardiům, které znáte, a vedle, v Editině budoáru, skleníku s čínským porcelánem, tapisériím a malým plastikám z nefritu. Oddychl si! Je tu ještě všechno. Petrovic nic neukradl, ten hlupák si shání svůj podíl raději na ovsu, na jeteli, na bramborách, na opravách. Slečna Dietzenhofová, zřejmě v rozpacích, že ruší toho cizího pána, který nervózně všechno obhlíží, vytáhne zatím stažené žaluzie.

Světlo proudí dovnitř, vysokými skleněnými dveřmi je vidět daleko do parku. Hovořit s ní, pomyslí si Kanitz. Nevynechat ji! Spřátelit se s ní!

,Máte tu krásný výhled do parku,‘ začne s hlubokým povzdechem. ,Musí tu být nádherné bydlení.‘

,Ano, velmi krásné, ‘ souhlasí poslušně, ale nezní to zcela přesvědčivě. Kanitz okamžitě vycítí, že je zastrašená, že se odnaučila otevřeně odporovat, a dívka také teprve po chvíli dodá:

,Ovšem paní kněžna se tu nikdy necítila dobře. Vždycky říkala, že ta rovina v ní budí melancholii. Měla vlastně ráda jen hory a moře. Tahle krajina byla pro ni příliš osamělá a lidé…

A již se zase zarazí. Ale — hovořit s ní, hovořit, připomíná si Kanitz. Udržet s ní kontakt!

,Ale doufejme, že vy teď u nás zůstanete, milostivá slečno?’

,Já?‘ — dívka bezděčně zvedla ruce, jako kdyby chtěla odstrčit něco, co si nepřeje. ,Já… Ne! Ach ne! Co bych si tu počala samotná, v takovém velkém domě?… Ne, ne, odjedu hned, jakmile se všechno uspořádá!“

Kanitz na ni opatrně pošilhává. Jak drobná vypadá ve veliké místnosti ta ubohá majitelka! Je trochu bledá a zastrašená, jinak by mohla být téměř hezká; její podlouhlý úzký obličej se sklopenými víčky působí jako deštivá

110$

krajina. Oči se lesknou něžnou chrpovou modří, měkké a teplé oči, ale neodvažují se zplna zazářit, neustále se plaše schovávají za víčky. A Kanitz jako zkušený pozorovatel okamžitě pozná: stvoření, jemuž zlomili páteř. Člověk bez vůle, kterého je možno si otočit kolem prstu. A tak tedy hovořit, hovořit! A s účastnými vráskami na čele vyzvídá dále:

,Ale co by pak bylo z toho krásného panství? Něco takového potřebuje pevné vedení!’

,Nevím, nevím.’ Říká to nervózně, celé její něžné tělo se zachvívá neklidem a v této jediné vteřině Kanitz pochopí, že ta dívka, která celá léta neznala, co je samostatnost, nebude mít nikdy odvahu k nějakému samostatnému rozhodnutí, že ji dědictví spíše vylekalo, než potěšilo, a je jí pouze obtížným břemenem. Rychle uvažuje. Nadarmo se nenaučil za těch dvacet let kupovat a prodávat, vnucovat a vymáhat. Kupci se musí domluvit, prodávajícímu vymluvit: to je hlavní zákon agenta, a Kanitz okamžitě vytáhne vymlouvací rejstřík svých varhan. ,Znechutit jí to,‘ pomyslí si. Nakonec by si to mohl od ní najmout celé najednou a přemluvit Petrovice; snad je to štěstí, že ten chlap je zrovna dnes ve Vídni. A tak se ihned zatváří, jako by ji pln účasti litoval.

,Ano, máte pravdu! Velký statek je zároveň velké soužení. Člověk si nikdy neoddychne. Denně se musí potýkat se správci a personálem a sousedy, a pak tu jsou ještě daně a advokáti! U koho lidé cítí jen trochu majetku a peněz, chtěli by ho připravit o poslední košili. Pak má člověk kolem sebe jen nepřátele, i když to myslí s každým dobře. Ale to nic nepomůže — každý se stává zlodějem, když cítí peníze. Bohužel, bohužel. Ale máte pravdu, na takový statek aby měl člověk železnou pěst, jinak neobstojí. K tomu se musí člověk narodit, a i pak mu nezbývá nic než boj.’

,Ano ano,’ vydechne ona zhluboka. Je vidět, že si vzpomíná na něco hrozného. ,Lidé jsou strašní, strašní, když jde o peníze! Nikdy jsem to nevěděla.’

Lidé? Co je Kanitzovi do lidí? Co je mu do toho, zda jsou dobří nebo špatní? Najmout celé panství a co nej-

111$

rychleji a co nejvýhodněji! Poslouchá a zdvořile pokyvuje, a jak naslouchá a odpovídá, v jiném koutě svého mozku počítá a počítá: jak by se ta věc dala sfouknout co nejrychleji? Založit konsorcium, které převezme celou Kekesfalvu do nájmu, hospodářství, cukrovar, hřebčinec. Pro mne za mne to pak celé pronajmout Petrovicovi a zajistit si jen zařízení. Hlavní věcí zůstává: okamžitě ji nabídnout nájem a vydatně krmit její úzkost; ta vezme všechno, co se jí nabídne. Nedovede počítat, nikdy si nevydělala peníze, a proto také nezaslouží, aby jich dostala tak mnoho. A zatímco jeho mozek pracuje na plné obrátky, z jeho rtů plynou zdánlivě účastná slova:

,Ale nejstrašnější jsou procesy, a ať je člověk sebemírumilovnější, z těch neustálých sporů nevychází. To mě také vždycky odradilo, abych si koupil nějaký statek. Věčné procesy, věčně advokáti, věčná jednání a stání a skandály… Ne, raději žít skromněji, mít své jisté a’ nemuset se rozčilovat. S takovým panstvím si člověk myslí, kdovíco nemá, a ve skutečnosti se stává jen štvancem a nikdy si skutečně neodpočine. Samo o sobě by to bylo nádherné, tento zámek, krásné staré panství… nádherné… ale k tomu aby měl člověk nervy jako provazy a železné pěsti, jinak je to jen věčné břemeno…

Naslouchá mu se svěšenou hlavou. Najednou se napřímí; z prsou jí vyrazí povzdech: ,Ano, strašlivé břemeno… kdybych to tak mohla prodat!“‘

Doktor Condor se náhle zarazil. „Musím teď odbočit, pane poručíku, abych vám objasnil, co tato krátká věta znamenala v životě našeho přítele. Už jsem vám řekl, že Kekesfalva mi tento příběh vypravoval v nejtěžší noci svého života, v noci, kdy mu umírala žena, tedy v jednom z oněch okamžiků, které každý člověk prodělává snad jen dvakrát nebo třikrát v životě — v jednom z oněch okamžiků, kdy i ten nejneupřímnější člověk cítí potřebu svěřit se upřímně jinému člověku a stát před ním nahý jako před Bohem. Ještě ho vidím živě před sebou, seděli jsme dole v čekárně sanatoria. Přisedl si těsně ke mně a vypravoval

112$

jedním dechem, tiše, prudce a rozčileně. Cítil jsem, že chce při tomto překotném vyprávění zapomenout, že nahoře umírá jeho žena, ohlušit se tím nepřetržitým proudem slov. Ale u tohoto místa své zprávy, totiž když mu slečna Dietzenhofová řekla: ,Kdybych to tak mohla prodat!’, se náhle zarazil. Pomyslete, pane poručíku — ještě po patnácti nebo šestnácti letech jej ten okamžik, kdy mu nic netušící stárnoucí dívka tak najednou doznala, že by chtěla co nejrychleji Kekesfalvu prodat, vzrušil natolik, že celý zbledl. Dvakrát třikrát mi opakoval tu větu, pravděpodobně přesně s týmž přízvukem:,Kdybych to tak mohla prodat! ‘ Neboť onen tehdejší Leopold Kanitz se svou schopností rychle vnímat okamžitě pochopil, že mu přímo do klína padl velký obchod jeho života a že nemusí učinit nic jiného než vztáhnout ruku, že může tento nádherný statek koupit sám, místo aby si ho jen pronajal. A zatímco skrýval své leknutí a klidně povídal dál, myšlenky mu v hlavě jen vířily. Samozřejmě koupit, uvažoval, dříve než na to skočí Petrovic nebo ředitel z Budapešti. Nesmím ji pustit. Musím jí uzavřít zpáteční cestu. Neodejdu, dokud nebudu pánem na Kekesfalvě. A s onou tajemnou dvojakostí, která je dána našemu intelektu v některých napjatých vteřinách, myslel současně na sebe, jen na sebe, a jí zároveň říkal s vypočítavou zdlouhavostí pravý opak:

,Prodat … ano, ovšem, milostivá slečno, prodat se může vždycky a všechno … prodat není nic těžkého… ale dobře prodat, to je umění… Dobře prodat, na tom záleží! Najít někoho poctivého, kdo už zná tenhle kraj, půdu a lidi … kdo má styky, jenom ne někoho z těch advokátů, kteří chtějí jen zbytečně štvát do procesů… a potom — právě v tomto případě je důležité: prodat hotově. Vypátrat někoho, kdo nedává směnky a dlužní úpisy, o něž se pak člověk musí rvát ještě léta … prodat jistě a za správnou cenu.‘ (A přitom počítal: mohu jít do čtyř set tisíc korun, nejvýš do čtyř set padesáti tisíc, jsou tu konečně ještě ty obrazy, které také mají cenu takových padesát tisíc, snad sto tisíc, dům, hřebčinec … bylo by třeba jen zjistit, zda je statek nějak zatížen, a vytáhnout z ní, zda už jí učinil nabídku někdo přede mnou…) A pak se náhle odhodlal:

113$

,Máte už, milostivá slečno — promiňte, že se ptám tak indiskrétně — máte přibližnou představu o ceně? Myslím tím, zda jste už pomýšlela na nějakou určitou cifru?’

,Ne,‘ odpověděla naprosto bezradně a dívala se na něho polekanýma očima.

Och běda! Špatné! — pomyslel Kanitz. Docela špatné! S těmi, kteří neříkají cenu, se obchoduje vždy nejobtížněji. Ti chodí od čerta k dáblu, aby si to zjistili, a každý oceňuje a žvaní a mluví do toho. Nechá-li se jí čas, aby se informovala, je všechno ztraceno. Kanitz měl v mozku úplnou vřavu, ale jeho ústa snaživě mluvila dál:

,Ale nějakou přibližnou představu jste si snad udělala, milostivá slečno — … přece by se také muselo vědět, zda jsou na majetku hypotéky a kolik jich je… ‘

,Hypo… hypotéky?’ opakovala. Kanitz okamžitě poznal, že to slovo slyšela poprvé v životě.

,Myslím… musí přece existovat nějaké přibližný odhad … už s ohledem na dědické poplatky… Neřekl vám váš právní zástupce… odpusťte, myslíte si možná, že jsem dotěrný, ale rád bych vám poctivě poradil — váš právní zástupce vám neřekl vůbec žádné cifry?’

,Právní zástupce?’ — zdálo se, že si pomalu na něco vzpomíná. ,Ano, ano… počkejte… ano, něco mi psal, něco kvůli odhadu… ale, máte pravdu, kvůli daním, ale… ale všechno to bylo sepsáno maďarsky, a já maďarsky neumím. Ano, už si vzpomínám, můj právní zástupce psal, abych si to dala přeložit, můj bože, a já jsem na to v tom zmatku úplně zapomněla. Mám všechny ty listiny určitě v aktovce, na druhé straně… ano, na druhé straně… bydlím ve správní budově, přece nemohu spát v pokoji, kde bydlela paní kněžna… ale kdybyste chtěl být skutečně tak laskav a šel se mnou na druhou stranu, ukážu vám to všechno… ovšem…’ — náhle se zarazila — ,ovšem jestli vás příliš neobtěžuji se svými záležitostmi…’

Kanitz se chvěl rozčilením. Všechno klape s rychlostí, jakou člověk zná jen ve snech — ona sama mu chce ukázat spisy, odhady; tím získal s konečnou platností předkupní právo. Pokorně se uklonil.

,Ale velectěná slečno, mě to přece jen těší, když vám

114$

mohu trochu poradit. A mohu bez nadsázky říci, že mám v těchto věcech jisté zkušenosti. Paní kněžna’ — odhodlaně lhal — ,se na mě vždy obracela, když potřebovala finanční informaci, věděla, že jsem osobně neměl jiný zájem, než jí co nejlépe poradit…’

Šli na druhou stranu do správní budovy. Skutečně, všechny papíry procesu byly ještě páté přes deváté nacpány v aktovce, veškerá korespondence s jejím advokátem, předpisy poplatků, kopie narovnání. Nervózně se probírala v dokumentech a Kanitzovi, který se na ni díval a těžce oddychoval, se třásly ruce. Konečně vzala jeden list.

,To je asi onen dopis.’

Kanitz vzal list, k němuž byla připevněna maďarská příloha. Bylo to krátké psaní vídeňského advokáta: ,Jak mi můj maďarský kolega právě sděluje, podařilo se mu na základě jeho styků dosáhnout obzvlášť nízkého ocenění pozůstalosti se zřetelem na dědickou daň. Podle mého mínění odpovídá tato nasazená odhadní cena asi třetině, u některých objektů dokonce jen čtvrtině skutečné hodnoty … ‘ Kanitz vzal odhadní listinu do chvějících se rukou. Jeho zajímalo jen jedno: statek Kekesfalva. Byl oceněn na sto devadesát tisíc korun.

Kanitz zbledl. Právě tak vysoko kalkuloval on, právě trojnásobek tohoto uměle sníženého odhadu, tedy šest set tisíc až sedm set tisíc korun, a přitom neměl advokát ani ponětí o čínských vázách. Kolik jí teď nabídnout? Cifry se mu míhaly a vířily před očima.

Avšak hlas vedle něho se úzkostlivě ptal: ,Je to ten správný papír? Rozumíte tomu?’

,Samozřejmě,’ ulekl se Kanitz.,Jistě… tedy … advokát vás vyrozumívá… že odhadní cena za Kekesfalvu činí sto devadesát tisíc korun. To je ovšem jen odhadní cena.’

,Odhadní cena?… Promiňte… ale co to znamená odhadní cena?’

Teď šlo o to, obratně přehodit karty, teď, nebo nikdy! Kanitz zatajil dech.,Odhadní cena… ano, odhadní cena, s níž… s níž je to vždycky nejisté… velmi pochybné… neboť… neboť… úřední odhadní cena neodpovídá plné prodejní ceně. Nikdy nelze počítat s tím, to znamená,

115$

určitě počítat s tím, že se docílí celá odhadní cena… v některých případech to ovšem je možné, v některých dokonce lze dosáhnout i víc… ale přece jen za jistých okolností … vždy to je hazardní hra jako každá licitace… Odhadní cena neznamená koneckonců nic než podklad, přirozeně docela vágní… například… člověk může například předpokládat’ — Kanitz se třásl: ne příliš málo a ne příliš mnoho! — ,když objekt jako tento zde je úředně odhadnut na sto devadesát tisíc korun… pak se může vždycky ještě předpokládat, že… že… že v případě prodeje lze v každém případě docílit sto padesát tisíc, v každém případě! S tím je možno počítat.’

,Kolik že myslíte?’

Kanitzovi zaduněla v uších náhle rozbouřená krev. Dívka se k němu obrátila s podivnou prudkostí a ptala se jako někdo, kdo jen s největší námahou krotí svůj hněv. Prohlédla snad lživou hru? Neměl bych jít ještě rychle o padesát tisíc korun výš? Ale uvnitř mu něco říkalo: Zkus to! A vsadil všechno na jednu kartu. Třebaže mu puls tepal ve spáncích jako paličky na buben, řekl skromně: ,Ano, to bych myslel v každém případě. Sto padesát tisíc korun bezpodmínečně!’

Ale v tom okamžiku mu ztuhlo srdce, a puls, dosud prudce bijící, se úplně zastavil. Neboť ta nic netušící dívka vedle něho se s nejpoctivějším úžasem podivila:

,Tolik? Skutečně myslíte… tolik?‘

Kanitzovi chvíli trvalo, než opět našel rovnováhu. Vší silou se musel snažit, aby stačil s dechem, než mohl tónem počestného přesvědčení odpovědět: ,Ano, milostivá slečno, za to se vám mohu naprosto zaručit. To se v každém případě prosadí.’ “

Doktor Condor se opět odmlčel. Nejprve jsem se domníval, že si chce jen zapálit doutník. Ale zpozoroval jsem, že najednou znervózněl. Sundal skřipec, znovu si jej nasadil, přihladil si dozadu prořídlé vlasy, jako by mu překážely, pohlédl na mě; byl to dlouhý, neklidně zkoumavý pohled. Pak se náhle opřel v židli.

116$

„Pane poručíku, snad jsem vám už svěřil příliš mnoho — rozhodně víc, než jsem původně chtěl. Ale doufám, že mi nerozumíte špatně. Jestli jsem vám poctivě vylíčil úskok, s nímž Kekesfalva tehdy přelstil tu dívku, která o tom neměla ani tušení, neudělal jsem to proto, abych vás proti němu popudil. Ten ubohý zničený starý muž s nemocným srdcem, u něhož jsme dnes večeřeli, člověk, který mi svěřil své dítě a který by obětoval poslední haléř svého majetku, aby se mu uzdravilo, tento muž už dávno není tím, kým býval, a já bych byl poslední, kdo by ho dnes obviňoval. Právě teď, kdy ve svém zoufalství skutečně potřebuje pomoc, je myslím důležité, abyste se dozvěděl pravdu ode mne, a ne z nějakých zlomyslných pomluv. Uvědomte si prosím toto: Kekesfalva (nebo lépe tehdy ještě Kanitz) nejel onoho dne na Kekesfalvu s úmyslem, aby té neobratné dívce panství lacino vyfoukl. Chtěl jenom en passant udělat jeden ze svých malých obchodů a nic víc. Ona nesmírná šance ho přímo přepadla, a nebyl by to právě on, kdyby jí co nejdůkladněji nevyužil. Ale uvidíte, že se list potom poněkud obrátil.

Nechci vykládat příliš zeširoka a raději zkrátím podrobnosti. Jen to vám chci prozradit, že tyto hodiny se staly nejnapjatějšími, nejvzrušenějšími hodinami jeho života. Představte si to sám: člověku, který až dosud byl jen prostředním agentem a obskurním obchodníkem, přiletí náhle jako meteor šance, že by se přes noc mohl stát skutečným boháčem. Mohl za čtyřiadvacet hodin vydělat víc než až dosud za čtyřiadvacet let nejobětavějšího, nejžalostnějšího čachrování a — co ho tak nesmírně vábilo — vůbec nemusel oběť stíhat, spoutávat ji, omračovat, naopak, oběť mu šla do smyčky dobrovolně, přímo lízala ruku, která již držela nůž. Jediné nebezpečí bylo v tom, že by se mu do toho připletl někdo jiný. Proto nesměl dědičku ani na okamžik pustit z očí, nesměl jí nechat čas. Musel ji odvléci z Kekesfalvy dřív, než se vrátí správce, a při všech těchto preventivných opatřeních nesměl ani zmínkou dát najevo, že na prodeji má sám zájem.

Byl to napoleonsky smělý a napoleonsky nebezpečný kousek, dobýt ztečí obleženou pevnost Kekesfalvu, než se

117$

přiblíží osvobozující vojsko; ale náhoda ráda pomáhá hazardérům. Kanitz vůbec netušil, co mu urovnalo cestu, byla to velice krutá, a přece přirozená skutečnost, že ubohá dědička musela už v prvních hodinách na svém zděděném zámku zakoušet tolik ponížení a záští, že si sama přála jen jediné: pryč, rychle pryč! Žádná závist si nepočíná sprostěji než závist podřízených povah, je-li jejich soused náhle vytržen z téže otupující roboty; malé duše spíš prominou nejšílenější bohatství knížeti než svému osudem stejně ujařmenému druhu nejskromnější svobodu. Zaměstnanci na Kekesfalvě nedokázali potlačit zuřivost, že právě tato Němka, které, jak si přesně připomínali, prchlivá kněžna často hodila při česání hřeben a kartáč na hlavu, má teď najednou být statkářkou na Kekesfalvě a jejich paní. Když se Petrovic dozvěděl, že dědička přijede, sedl na vlak, aby ji nemusel pozdravit, jeho žena, ordinérní osoba a bývalá služka v zámecké kuchyni, ji přivítala slovy: ,No, u nás beztak nebudete chtít bydlet, tedy vám to nebude dost nóbl.’ Sluha jí praštil s kufrem před dveře, musela jej sama vléci přes práh, a správcova žena ani nehnula prstem, aby jí pomohla. Oběd nebyl připraven, nikdo se o ni nestaral, a v noci mohla slyšet před svým oknem značně hlasité a zřetelné hovory o jisté ,podloudné dědičce a podvodnici‘.

Z tohoto prvního přijetí poznala ubohá nesmělá dědička, že by v tomto domě neměla jedinou klidnou hodinu. Jen proto — a to Kanitz netušil — přijala nadšeně jeho návrh, aby s ním odjela ještě týž den do Vídně, kde prý zná jistého kupce; jako posel z nebe se jí jevil tento vážný, vlídný, světa znalý muž s melancholickýma očima. A tak se už na nic neptala. Přenechala mu vděčně všechny papíry, tiše poslouchala, upírajíc na něho pozorné modré pohledy, jeho rady, jak by si měla uložit peníze. Že má vzít jen něco jistého, státní papíry, požívající sirotčí jistoty. Žádnému soukromníkovi že nemá svěřit ani nejmenší částečku svého majetku, všechno že musí do banky, a správu musí převzít notář, císařsko-královský notář. V žádném případě nemá smysl, aby teď přibírala ještě svého právního zástupce, vždyť co dělají advokáti jiného, než že jasné věci za-

118$

mlžují? Ovšemže by bylo možné docílit za tři, za pět let vyšší kupní ceny, vplétal do toho horlivě, ale jaké náklady mezitím a jaké nesnáze u soudu a úřadů; a protože na jejích opět polekaných očích poznal, jak se jí hnusí soudy a obchody, přehrával celou škálu argumentů vždy k témuž závěrečnému akordu: rychle! rychle! Ve čtyři hodiny odpoledne, dříve než se vrátil Petrovic, jeli už spolu rychlíkem do Vídně a byli zcela dohodnuti. Všechno se to přihnalo jako orkán, takže slečna Dietzenhofová neměla vůbec příležitost, aby se zeptala cizího pána, jemuž svěřila celé své dědictví k prodeji, jak se jmenuje.

Jeli v rychlíku první třídou — bylo to poprvé, že Kekesfalva seděl na těchto červených sametových polštářích; i ve Vídni ji ubytoval v dobrém hotelu na Korutanské třídě a vzal si tam také pokoj. Teď bylo nutné dát si ještě týž večer připravit od svého komplice, advokáta doktora Gollingera, kupní list, aby hned příštího dne mohl dát tomu krásnému lupu právně nenapadnutelnou formu, ale zároveň se zase neodvažoval nechat svou oběť ani na minutu samotnou. Tak připadl, musím to poctivě doznat, na geniální myšlenku. Navrhl slečně Dietzenhofové, že může využít volného večera k návštěvě Opery, kde byla na programu pozoruhodná pohostinská hra, zatímco on se vynasnaží sehnat ještě večer onoho pána, o němž ví, že se ohlíží po nějakém velkém panství. Slečna Dietzenhofová, dojatá tolikerou péčí, radostně souhlasila; uložil ji spolehlivě v Opeře, kde ji měl čtyři hodiny jistou, a mohl uhánět ve fiakru — rovněž poprvé v životě — ke svému kumpánu a přechovávači doktoru Gollingerovi. Nebyl doma. Kanitz ho vyslídil v jedné vinárně, slíbil mu dva tisíce korun, když ještě téže noci vypracuje kupní smlouvu se všemi podrobnostmi a na sedmou hodinu zítra večer objedná notáře.

Kanitz nechal — poprvé v životě byl marnotratný — čekat fiakr po celou dobu jednání před advokátovým domem; když udělil instrukce, poručil jet co nejrychleji zpátky k Opeře a přišel šťastně včas, aby zastihl nadšením zcela omámenou Dietzenhofovou ještě ve vestibulu a doprovodil ji domů. Tím pro něho začala druhá bezesná

119$

noc; čím více se blížil svému cíli, tím nervózněji na něho doléhala nedůvěra, že by se jeho dosud tak poslušná oběť mohla ještě vzepřít. Stále vstával z postele, vypracovával strategii pro příští den do všech podrobností. Především: ani na okamžik ji nenechávat samotnou. Najmout fiakr, všude ho nechat čekat, ani krok neudělat pěšky, aby nakonec náhodou nepotkala na ulici svého advokáta. Zabránit, aby četla nějaké noviny — snad by tam zase mohlo být něco o narovnání v procesu Orosvárová, a ona by mohla pojmout podezření, že bude napálena podruhé. Ale ve skutečnosti byly všechny tyto obavy i opatrnost zbytečné, neboť oběť nechtěla uniknout; jako ovečka na růžové pentli běžela poslušně za zlým pastýřem, a když náš přítel, unavený po probdělé noci, vešel do hotelové jídelny, kde se podávaly snídaně, seděla tam už ve stejných, vlastnoručně ušitých šatech a trpělivě čekala. A nyní začal neobvyklý kolotoč, v němž náš přítel zcela zbytečně vláčel ubohou slečnu Dietzenhofovou v kruhu od rána až do večera, aby v ní vyvolal klamnou představu o všech oněch umělých těžkostech, které si v bezesné noci pro ni s námahou vymudroval.

Vynechávám detaily; ale vlekl ji ke svému advokátovi a vedl odtud telefonické hovory v docela jiných záležitostech. Dovedl ji do banky a poslal pro prokuristu, aby se poradil o uložení peněz a otevřel jí konto, vláčel ji do dvou, tří hypotečních ústavů a do jedné obskurní realitní kanceláře, jako kdyby tam musel získat informace. A ona s ním chodila, tiše a trpělivě čekala v předpokojích, zatímco on vedl předstíraná jednání: po dvanáctileté porobě u kněžny jí bylo toto čekání venku dávno samozřejmým, nestísňovalo ji, neponižovalo ji, a ona čekala, čekala s klidně zkříženýma rukama, okamžitě klopíc modrý pohled, když někdo šel kolem. Trpělivě a poslušně jako dítě dělala, co jí Kanitz doporučil. Podepsala v bance formuláře, aniž se na ně podívala, částky, které ještě nedostala, bez váhání kvitovala, takže Kanitze začala trýznit myšlenka, zda by tak bláznivá ženská nebyla právě tak spokojena i se sto čtyřiceti nebo dokonce sto třiceti tisíci korunami. Řekla ,ano‘, když jí prokurista radil k železničním papírům,

120$

řekla ,ano‘, když jí navrhl akcie banky, a pokaždé úzkostlivě pohlédla ke svému orákulu Kanitzovi. Bylo zřejmé, že všechny tyto obchodní praktiky, tyto podpisy a formuláře, ba že i pouhý pohled na peníze v ní vyvolával uctivé a přece trapné znepokojení a že touží jen po tom, aby unikla z této nepochopitelné činnosti, aby zase tiše seděla v pokoji, četla, pletla nebo hrála na klavír, místo aby byla stavěna s nepoučenou myslí a nejistým srdcem před taková odpovědná rozhodnutí.

Ale Kanitz ji neúnavně hnal v tomto umělém kruhu, jednak aby jí skutečně, jak slíbil, dopomohl k nejjistějšímu uložení peněz, jednak aby ji zmátl; trvalo to od devíti hodin ráno do půl šesté večer. Nakonec byli oba tak vyčerpáni, že jí navrhl, aby si odpočinuli v kavárně. Všechno podstatné že je už vyřízeno, prodej skoro hotov; jen v sedm hodin má podepsat u notáře smlouvu a přijmout kupní cenu. Rázem se jí vyjasnil obličej.

,Ach, to bych nakonec mohla odjet už zítra ráno!‘ Obě chrpy jejích očí se na něho zasvítily.

,Ale samozřejmě,’ uklidňoval ji Kanitz. ,Za hodinu jste nejsvobodnější člověk na světě a nemusíte se už nikdy starat o peníze a majetek. Vašich šest tisíc korun renty je uloženo pupilárně. Můžete teď žít kdekoli na světě, jak se vám zlíbí.’

Ze zdvořilosti se zeptal, kam chce odjet; její vyjasněný obličej se opět zachmuřil.

,Myslela jsem, že bych nejdříve měla jít ke svým příbuzným ve Vestfálsku. Zítra ráno jede snad vlak přes Kolín.‘

Kanitz okamžitě vyvinul divokou horlivost. Objednal u vrchního číšníka jízdní řád, prohledal seznam, sestavil všechna spojení, rychlík Vídeň — Frankfurt — Kolín, pak přestoupit v Osnabrücku. Nejpohodlnější je ranní vlak v devět hodin dvacet, ten je večer ve Frankfurtu, a tam by snad měla přenocovat, aby se příliš neunavila. S nervózní horlivostí listoval hned dál a našel v seznamu inzerátů protestantský hospic. Pokud jde o jízdenku, nemusí si dělat starosti, tu obstará sám a také ji zítra spolehlivě doprovodí na dráhu. V takových úvahách uplynul čas rychleji, než

121$

Kanitz doufal; konečně mohl pohlédnout na hodiny a naléhat: ,Teď už ale musíme k notáři‘

Dlouho to netrvalo, a všechno bylo vyřízeno. Za necelou hodinu vytáhl náš přítel z dědičky tři čtvrtiny jejího jmění. Když jeho komplic viděl vepsané jméno zámku Kekesfalva a k tomu nepatrnou kupní cenu, přivřel jedno oko, aniž Dietzenhofová něco zpozorovala, a obdivné zamžoural na svého starého kumpána. Tento obdiv mezi kolegy znamenal, vyjádřen slovy, asi: ,Báječné, ty lumpe! To se ti ale podařilo!‘ Také notář pohlédl za svými brýlemi se zájmem na slečnu Dietzenhofovou; jako každý jiný i on sledoval boj o dědictví po kněžně Orosvárové, a muži práva byl tento rychlý další prodej hodně na pováženou. Chudáčku, pomyslel si, ty ses dostala do špatných rukou! Ale není povinností notáře, aby při kupní smlouvě varoval prodávající nebo kupující stranu. On má nalepit kolky, zapsat akt a nechat složit poplatky, a tak ten hodný muž jen svěsil hlavu — viděl už a musel císařským orlem zapečetit lecjaké pochybné věci — , rozložil pečlivě kupní smlouvu a zdvořile vyzval Dietzenhofovou, aby ji jako první podepsala.

Plachá dívka se ulekla. Nerozhodně pohlédla na svého mentora Kanitze, a teprve když na ni kývl a tím jí dodal odvahy, přistoupila ke stolu a napsala tam svým pečlivým, zřetelným, vzpřímeným německým písmem ,Annetta Beata Dietzenhofová“: po ní podepsal náš přítel. Tím bylo všechno vyřízeno, akt podepsán, kupní cena složena k rukám notáře, určeno bankovní konto, na něž měl být poukázán příštího dne šek. Tímto jediným tahem pera Leopold Kanitz zdvojnásobil nebo ztrojnásobil své jmění, nikdo jiný než on nebyl od této chvíle pánem a majitelem Kekesfalvy.

Notář pečlivě osušil vlhké podpisy, pak mu všichni tři potřásli rukou a sestupovali dolů po schodech, nejprve Dietzenhofová, za ní se zatajeným dechem Kanitz a po něm doktor Gollinger, přičemž Kanitze nanejvýš popudilo, že mu jeho komplic zezadu neustále ťukal holí do žeber a svým pivním hlasem pateticky mumlal (tak, aby tomu rozuměl jen on): ,Lumpus maximus, lumpus maximus!“

122$

Ale přesto bylo Kanitzovi nepříjemné, když se doktor Gollinger již u domovních vrat s ironicky hlubokou poklonou poroučel. Neboť teď zůstal se svou obětí sám, a to ho polekalo.

Ale musíte se, milý pane poručíku, snažit, abyste pochopil tuto náhlou změnu — nechtěl bych se vyjadřovat pateticky a vykládat, že se v našem příteli náhle hnulo svědomí. Avšak od onoho škrtu pera se vnější situace mezi oběma partnery zcela změnila. Považte: celé ty dva dny bojoval Kanitz jako kupující strana proti té ubohé dívce jako proti straně prodávající. Byla jeho protivnicí, kterou musel strategicky obklíčit, sevřít a přinutit ke kapitulaci; ale teď byla tato finančně vojenská operace u konce. Napoleon Kanitz zvítězil, naprosto zvítězil, a teď už tato ubohá tichá dívka, která v prostých šatech kráčela vedle něho po Velrybí ulici a na jejíž stín hleděl, nebyla jeho protivníkem, jeho nepřítelem. A i když to zní podivně, nic neskličovalo našeho přítele v tomto okamžiku jeho rychlého vítězství víc než fakt, že jeho oběť mu jeho vítězství udělala příliš lehkým. Neboť dopustí-li se člověk vůči někomu bezpráví, dělá mu vždy dobře, když objeví nebo si namlouvá, že ten, komu ublížil, jednal v nějaké maličkosti špatně nebo falešně; svědomí si vždycky uleví, když může podvodník podvedenému přičíst aspoň malou vinu. Ale této oběti nemohl Kanitz předhazovat nic, zhola nic; vydala se mu se svázanýma rukama a přitom se ještě na něho neustále dívala nic netušícíma vděčnýma chrpově modrýma očima. Co by jí teď měl ještě říci? Měl by jí blahopřát k prodeji, to znamená k ztrátě? Byl stále stísněnější. K hotelu ji ještě doprovodí, uvažoval rychle; pak bude všemu konec.

Avšak i na oběti bylo znát neklid. Také její chůze se změnila, šla zamyšleně, váhavě. Kanitzovi, ačkoliv svěsil hlavu, neušla tato změna; podle toho, jak váhavě vykračovala (do obličeje se jí neodvážil podívat), cítil, že o něčem usilovně uvažuje. Přepadla ho úzkost. Teď konečně pochopila, řekl si, že kupec jsem já. Pravděpodobně mi teď bude dělat výčitky, pravděpodobně už lituje svého hloupého spěchu a zítra možná poběží ke svému advokátovi.

123$

Ale vtom — mlčky přešli už vedle sebe celou Velrybí ulici, stín vedle stínu — si konečně dodala odvahy, odkašlala si a začala:

,Promiňte… ale protože zítra ráno odjíždím, ráda bych ještě všechno dala do pořádku.. . Chtěla bych vám především poděkovat za vaši velkou námahu a… a… poprosit vás, abyste mi raději řekl hned teď … kolik jsem vám ještě za vaši námahu dlužna. Ztratil jste tolik času, že jste ten prodej zprostředkoval, a… já odjíždím zítra ráno … a tak bych to ráda dala do pořádku. ‘

Našemu příteli uvázly nohy, srdce se zastavilo. To už bylo příliš! Na to nebyl připraven. Přepadl ho trapný pocit, jako když člověk uhodí ve zlosti psa, zpráskané zvíře přileze po břiše, dívá se snažně prosícíma očima a líže ukrutnou ruku.

,Ne, ne,‘ bránil se, zcela ohromený, ,nic, vůbec nic mi nejste dlužna,’ a zároveň cítil, jak mu na těle vyrazil pot. Jemu, který si všechno předem vypočítal, jenž se už dávno naučil prokalkulovat předem každou reakci, jemu se stalo něco, co dosud nepoznal. Ve svých trpkých agentských letech zažil, že se před ním přirážely dveře, že se mu neodpovídalo na pozdrav, a v jeho rajónu byly mnohé ulice, kam raději nevkročil. Ale aby mu někdo ještě poděkoval — to se mu dosud nikdy nestalo. A před tímto prvním člověkem, který mu přes všechno, přes všechno důvěřoval, se zastyděl. Proti své vůli cítil potřebu se omluvit.

,Ne,‘ koktal, ,proboha ne… nejste mi nic dlužna… nevezmu nic… doufám jen, že jsem udělal všechno dobře a jednal tak, jak jste si přála… Snad by bylo lépe počkat, ano, sám se bojím, snad by… snad by bylo možno docílit větší ceny, kdybyste neměla tak naspěch… Ale chtěla jste přece prodat rychle — a já myslím, že je to pro vás lepší. Opravdu věřím, že je to pro vás lepší.

Opět mohl dýchat, v tomto okamžiku to myslel téměř poctivě.

,člověk jako vy, který nemá ponětí o obchodech, udělá nejlépe, když dá od toho ruce pryč. Takový člověk… možná má raději méně, ale jeto jisté… Nedejte se‘ — prud-

124$

ce polkl — ,nedejte se, prosím vás o to snažně, nedejte se teď dodatečně zmást jinými lidmi, budou-li vám namlouvat, že jste prodala špatně nebo příliš lacino. Při každém prodeji přicházejí dodatečně jistí lidé a vytahují se a žvaní, že by dali mnohem víc… ale když pak k tomu dojde, pak neplatí; ti všichni by vám vnutili směnky nebo dlužní úpisy a podíly… To by pro vás nebylo nic, skutečně ne, přísahám vám to, jak tu před vámi stojím, banka je prvotřídní a peníze jsou zajištěné. Budete pravidelně, na den a hodinu dostávat rentu, tady se nemůže nic stát. Věřte mi … přísahám vám to… je to pro vás lepší.

Mezitím došli až před hotel. Kanitz váhal. Měl bych ji přece aspoň pozvat, pomyslel si. Pozvat na večeři nebo snad do divadla. Vtom mu již podávala ruku.

,Myslím, že už vás nesmím déle zdržovat… beztak si celou tu dobu vyčítám, že mi obětujete tolik času. Už dva dny jste se věnoval výhradně mým záležitostem, a já mám skutečně pocit, že bych nenašla nikoho, kdo by byl obětavější … Ještě jednou… já… já vám velice děkuji. Ještě nikdy — trochu se začervenala — Ještě nikdy ke mně nebyl žádný člověk tak hodný, ještě mi nikdo tolik nepomohl… nikdy bych nevěřila, že bych se toho tak rychle zbavila, že všechno pro mě dopadne tak dobře a že to půjde tak snadno … Velice vám děkuji.

Kanitz vzal její ruku a nemohl k ní nevzhlédnout. Vřelý cit zlomil něco z její obvyklé ustrašenosti. Jindy tak bledý a tak ulekaný obličej náhle oživeně zazářil, vypadala téměř dětsky se svýma modrýma, výraznýma očima a vděčným drobným úsměvem. Kanitz marně hledal, co by řekl. Ale ona už pozdravila a šla, lehká, štíhlá, jistá: to byla jiná chůze než předtím, chůze osvobozeného, břemene zproštěného člověka. Kanitz se za ní nejistě díval. Stále měl ten pocit: chtěl jsem jí ještě něco říci. Ale vrátný jí už podal klíč, aby ji odvedl ke zdviži. Bylo po všem.

To bylo rozloučení oběti s řezníkem. Ale Kanitzovi bylo, jako kdyby sekerou zasáhl svou vlastní hlavu; několik minut stál jako omráčený a upřeně hleděl do opuštěné hotelové haly. Konečně ho odtrhly valící se vlny ulice, nevěděl, kam jde. Tak se na něho ještě žádný člověk nepo-

125$

díval, tak lidsky, tak vděčně. Tak k němu ještě nikdy nikdo nepromluvil. Mimovolně mu doznívalo v uších to ,Velice vám děkuji‘; a on právě tohoto člověka oloupil, právě toho podvedl! Stále znova se zastavoval a utíral si pot z čela. A náhle, před velkým obchodem se skleněným zbožím v Korutanské třídě, po níž se potácel jako opilý, se stalo, že jak se tam nesmyslně motal, uviděl náhle proti sobě v zrcadle výlohy svůj vlastní obličej, a on na sebe zíral, jak se člověk dívá na fotografii zločince v novinách, aby vypátral, kde jsou vlastně ty zločinecké rysy, zda ve vysunuté bradě, ve zlých rtech, v tvrdých očích. Upřeně se na sebe díval, uvědomoval si své vlastní, úzkostně rozevřené oči za brýlemi a vzpomněl si náhle na ony jiné oči, které viděl před chvílí. Takové oči by měl člověk mít, modré, zářivé, oduševnělé vnitřní důvěřivostí (moje matka se tak někdy dívala, vzpomněl si, v pátek večer). Ano, takovým člověkem by měl být; raději se dát podvést než podvádět — slušným, bezelstným člověkem. Jenom takovým Bůh požehná. Všechna moje chytrost, mazanost, úspěch, pomyslel si, mě neudělaly šťastným, stále jsem poražený, neznám klid. A Leopold Kanitz šel dál po ulici, cizí sám sobě, a nikdy se necítil žalostněji než v onen den svého největšího triumfu.

Konečně se posadil do kavárny, protože se domníval, že má hlad. Ale každé sousto se mu protivilo. Prodám Kekesfalvu, dumal, hned ji prodám dál. Mám já, osamělý člověk, bydlet v osmnácti pokojích a rvát se s darebákem nájemcem? Byl to nesmysl, měl jsem to koupit pro hypotéční společnost, a ne pod svým jménem … neboť až se to doví, že já jsem ten kupec… ostatně, nechci na tom vůbec vydělat! Kdyby s tím souhlasila, zase jí to vrátím s dvaceti nebo i s desetiprocentním ziskem, jestli toho lituje, může si to zase kdykoli vzít zpátky.

Ta myšlenka mu ulevila. Zítra jí napíšu nebo ostatně — mohu jí to zítra ráno sám navrhnout, než odjede. Ano, to bude správné: dát jí’dobrovolně opci na odkup. Nyní se domníval, že bude moci klidně spát. Ale přestože probděl dvě předchozí noci, spal i této noci neklidně a špatně; stále mu ještě znělo v uších ono ,velice‘, ono ,Velice vám děkuji’,

126$

severoněmecky, cize, ale přece tak plné upřímnosti, že se mu rozčilením až chvěly nervy; za celých pětadvacet let nepřipravil žádný obchod našemu příteli takové starosti jako tento jeho největší, jeho nejšťastnější, jeho nejnesvědomitější.

V půl osmé stál už Kanitz na ulici. Věděl, že rychlík přes Pasov odjíždí v devět hodin dvacet minut. Tak chtěl ještě rychle koupit trochu čokolády nebo bonboniéru; potřeboval nějak projevit svou vděčnost a snad také v skrytu toužil slyšet ještě jednou ta nová slova , Velice vám děkuji’ s tím dojímavým, cizím přízvukem. Koupil velkou bonboniéru, tu nejkrásnější, nejdražší, a ani ta se mu ještě nezdála dost krásná jako dárek na rozloučenou. Tak opatřil v nejbližším obchodě ještě i květiny, velikou rudě planoucí kytici. S plnýma rukama se vrátil do hotelu a pověřil vrátného, aby obojí okamžitě poslal slečně Dietzenhofové do pokoje. Ale vrátný, povyšuje ho podle zvyku Vídeňáků hned předem do šlechtického stavu, odpověděl uctivě: ,Prosím pěkně, prosím pěkně, pane von Kanitz, milostivá slečna je již dole a snídá.’

Kanitz okamžik uvažoval. Včerejší rozloučení ho tak dojalo, že se obával, aby nové setkání tuto dobrou vzpomínku nezničilo, ale potom se přece jen odhodlal a vstoupil do jídelny, v jedné ruce bonboniéru, ve druhé květiny.

Seděla k němu zády; neviděl její obličej, ale z toho, jak skromně a tiše seděla útlá dívka u osamělého stolu, vycítil cosi, co ho zasáhlo, co ho proti jeho vůli uchvátilo. Plaše přistoupil a položil bonboniéru a květiny na stůl: ,Maličkost na cestu.’

Ulekla se a zrudla. Bylo to poprvé, kdy od někoho dostala květiny, nebo vlastně … jedenkrát jí poslal jeden z oněch příbuzných, toužících po dědictví, do pokoje pár ubohých růží a doufal, že si tak v ní získá spojence. Ale ta zuřivá bestie, kněžna, jí okamžitě poručila, aby je poslala zpět. A teď někdo přišel a přinesl jí květiny a nikdo jí to nemůže zakázat.

,Ach ne,‘ zajíkala se, Jak já k tomu přijdu? To je příliš… příliš krásné pro mě. ‘

Ale přece na něho vděčně pohlédla. Byl to odraz květin

127$

nebo hrnoucí se krev — nádech ruměnce na jejím rozpačitém obličeji růžověl stále víc; stárnoucí dívka vypadala v tomto okamžiku téměř krásná.

,Nechcete se posadit? ‘ řekla zmateně a Kanitz neobratně usedl proti ní.

,Vy tedy skutečně odjíždíte?’ zeptal se a v jeho slovech se nechtěně ozval tón upřímného politování.

,Ano,‘ řekla a sklopila hlavu. V tom ,Ano‘ nebyla radost, ale ani smutek. Nebyla v něm naděje a nebylo v něm zklamání. Bylo to řečeno tiše, rezignovaně a bez zvláštního důrazu.

Rozpačitý Kanitz jí chtěl být prospěšný, a tak se jí zeptal, zda už telegrafovala, že přijede. Ne, ne, to by její příbuzné polekalo, ti nedostali celá léta do domu telegram. Ale jsou to přece blízcí příbuzní, vyptával se Kanitz dále. Blízcí příbuzní — ne, vůbec ne. Neteř, dcera její zemřelé nevlastní sestry; muže vůbec nezná. Hospodaří na malém statku, mají tam včelařství, a oba psali velmi laskavě, že u nich může bydlet a zůstat, jak dlouho se jí bude líbit.

,Ale co tam v tom zapadlém hnízdě chcete dělat?’ zeptal se Kanitz.

,Nevím,‘ odpověděla se sklopenýma očima.

Našeho přítele to vzrušilo. Ta dívka byla tak sama, tak opuštěná, v bezradnosti, s jakou se podvolovala sama sobě a svému osudu, byla taková lhostejnost, že mu to připomnělo jeho samého, jeho nestálý život bez domova. V bezúčelnosti jejího života pocítil svou vlastní.

,To přece nemá smysl,‘ řekl téměř prudce. ,Člověk nemá bydlet u příbuzných, to nedělá nikdy dobře. A potom, vy to už přece nemáte zapotřebí, abyste se zahrabala v takovém zapadlém hnízdě.

Dívala se na něho vděčně a zároveň smutně. Ano povzdychla, ,sama se toho trochu bojím. Ale co mám dělat?’

Řekla to do prázdna a pak k němu pozdvihla modré oči, jako kdyby doufala, že jí poradí — takové oči by měl člověk mít, říkat si Kanitz včera — , a náhle pocítil, nevěděl ani, jak se mu to stalo, že se mu dere na rty myšlenka, přání.

128$

,Ale tak zůstaňte raději zde,‘ řekl. A aniž to chtěl, dodal tišeji: ,Zůstaňte u mne.’

Ulekla se a upřeně na něho hleděla. Teď teprve pochopil, že vyslovil něco, co vůbec vyslovit nechtěl. Ta slova mu přešla přes rty, aniž je jako jindy zvážil, vypočítal a přezkoušel. Přání, které si sám ani neobjasnil, ani nedoznal, stalo se náhle hlasem, záchvěvem, tónem. Teprve z toho, jak prudce se začervenala, pochopil, co řekl, a okamžitě dostal strach, že by mu mohla rozumět špatně. Pravděpodobně si myslela: jako moje milenka. A aby se nedomnívala něco, co by ji mohlo urazit, dodal spěšně:

,Myslím — jako moje žena. ‘

Prudce sebou trhla. Její ústa sebou škubala, nevěděl, zda se chystají vzlykat nebo k zlému slovu. Pak náhle vyskočila a vyběhla z místnosti.

To byl nejhroznější okamžik v životě našeho přítele. Teď teprve pochopil, jaké bláhovosti se dopustil. Ponížil laskavého člověka, jediného, který mu důvěřoval, urazil ho, pokořil, neboť jak se mohl on, téměř už starý muž, žid, lakotný, nehezký, cestující agent, spekulant, nabídnout vnitřně tak vznešené, tak něžné bytosti! Mimoděk jí dával za pravdu, že s takovým odporem utekla. Dobře, řekl si vztekle. Dobře se mi stalo. Konečně mě poznala, konečně dala najevo opovržení, které mi patří. Je to lepší, než aby mi děkovala za moji lumpárnu. Její útěk ho ani v nejmenším neurazil, naopak. Kanitz byl — sám mi to doznal — v tomto okamžiku přímo rád. Cítil, že obdržel svůj trest; bylo to spravedlivé, že od nynějška bude na něho myslet se stejným opovržením, jaké k sobě cítil sám.

Ale vtom se už zase objevila u dveří, měla vlhké oči a byla hrozně rozrušená. Ramena se jí chvěla. Zamířila ke stolu. Oběma rukama se musela pevně přidržovat opěradla, než se znovu posadila. Potom tiše, se sklopenýma očima vydechla:

, Odpusťte … odpusťte, že jsem se tak chovala… že jsem tak vyskočila. Ale strašně jsem se lekla … jak byste mohl? Vždyť mě přece vůbec neznáte… vždyť mě vůbec neznáte… ‘

Kanitz byl příliš ohromen, než aby mohl promluvit.

129$

Viděl jen s rozechvěním, že to nebyl hněv, nýbrž pouze úzkost. Že ji ta pošetilá náhlá nabídka vylekala právě tak jako jeho. Žádný z nich se neodvažoval pohlédnout na druhého. Ale toto dopoledne neodjela. Zůstali spolu od rána až do večera. Po třech dnech svou nabídku opakoval, a za dva měsíce se vzali.“

Doktor Condor chvíli mlčel. „Tak, a ještě poslední doušek — hned budu u konce. Jenom ještě tohle — tady v kraji se žvaní, že se náš přítel tehdy lstivě přilichotil k dědičce a nabídl jí sňatek jen proto, aby dostal panství. Ale opakuji: to není pravda, Kanitz tehdy, jak víte, zámek už měl, nemusel se už ženit, při jeho námluvách nehrála roli ani kapka vypočítavosti. On, malý agent, by nikdy nenašel odvahu, aby se ucházel o tu modrookou jemnou dívku z prohnanosti, ale proti jeho vůli ho přepadl cit, který byl poctivý a kupodivu také poctivým zůstal.

Netrpelivost_srdce-v1rmr

Neboť z těchto absurdních námluv bylo vzácně šťastné manželství. Právě z protikladů, pokud se správně doplňují, vzniká nejdokonalejší harmonie, a často se ukáže nejpřirozenějším to, co je zdánlivě nejpřekvapivější. První reakcí u tohoto nenadálého páru ovšem bylo, že se jeden druhého báli; Kanitz byl pln nedůvěry, že by jí někdo mohl donést historky o jeho temných obchodech a že by ho pak ještě v posledním okamžiku s opovržením zapudila; vyvinul obrovskou energii, aby svoji minulost učinil neviditelnou. Skončil se všemi pochybnými praktikami, se ztrátou prodal dlužní úpisy, přestal se stýkat se svými dřívějšími komplici. Dal se pokřtít, vybral si vlivného kmotra a značnými částkami prosadil, že směl ke jménu Kanitz připojit šlechtické „z Kekesfalvy“, při kteréžto změně, jak tomu bývá obvykle v takových případech, původní jméno z navštívenek brzy beze stopy zmizelo. Ale až do dne svatby žil v klamném domnění, že dnes, zítra, pozítří by se mohla polekat a ztratit svou důvěru k němu. Ona zase, které její dřívější paní, bestie, po dvanáct let den co den předhazovala neschopnost, hloupost, zlomyslnost, omezenost a s ďábelským tyranstvím lámala každé sebevědomí, očekávala,

130$

že i její nový velitel ji bude ustavičně hubovat, tupit, odstrkovat, nadávat jí: předem rezignovaně počítala s otroctvím jako s nevyhnutelným osudem. Ale náhle bylo vše, co činila, správné; muž, jemuž se svěřila, do jehož rukou dala svůj život, jí každý den znovu děkoval, neustále s ní zacházel s touž poníženou plachostí. Mladá paní žasla; tolik něžnosti ani nemohla pojmout. Téměř už uvadlá dívka začala rozkvétat. Zkrásněla, zaoblila se; ještě rok, dva roky to trvalo, nežli se odvážila skutečně věřit tomu, že i ona, které si nevšímali, kterou uráželi a utlačovali, může být vážena, může být milována jako všechny jiné ženy. Ale opravdové štěstí začalo pro oba, až když přišlo dítě.

V oněch letech se Kekesfalva ujal své obchodní činnosti s novou náruživostí. Malého agenta nechal za sebou, jeho práce dostala formát. Zmodernizoval cukrovar, podílel se na válcovně u Vídeňského Nového Města a provedl onu skvělou transakci v lihovém kartelu, o níž se tehdy mnoho mluvilo. Stal se boháčem, teď skutečným boháčem, ale nic to nezměnilo na skromném, šetrném životě obou manželů. Jako kdyby nechtěli, aby je lidé měli příliš na očích, zvali si zřídkakdy hosty, a dům, který znáte, vypadal tehdy nesrovnatelně prostěji a venkovštěji — ovšem oč byl také šťastnější než dnes.

Pak přišla na něho první zkouška. Jeho žena trpěla již delší dobu vnitřními bolestmi, jídlo se jí protivilo, chřadla, byla stále unavenější a vyčerpanější; ale ze strachu, aby velmi zaměstnaného muže nezneklidňovala svou nevýznamnou osobou, svírala rty, když přišel záchvat, a o svých bolestech se ani nezmínila. Když už je nakonec dál tajit nemohla, bylo už pozdě. Dovezli ji v sanitním autě do Vídně, aby domnělý žaludeční vřed — ve skutečnosti to byla rakovina — operovali. Při této příležitosi jsem se s Kekesfalvou seznámil, a v životě jsem u nikoho neviděl zuřivější, krutější zoufalství. On nemohl, on jednoduše nechtěl pochopit, že medicína už jeho ženu zachránit nemůže, měl to za netečnost, lhostejnost, neschopnost lékařů, že jsme neučinili víc, že jsme nemohli učinit víc. Padesát tisíc, sto tisíc korun nabídl profesorovi, jestli ji uzdraví. Telegraficky pozval ještě v den operace největší autority z Buda-

131$

pešti, z Mnichova, z Berlína, jen aby našel jednoho, který by řekl, že by ji snad bylo ještě možno uchránit před nožem. A nikdy v životě nezapomenu na jeho šílené oči, jak na nás křičel, že jsme všichni vrahové, když jeho žena, kterou už nebylo možno zachránit, při operaci, jak se dalo očekávat, zemřela.

Tím nastal obrat v jeho životě. Od toho dne se v tomto asketovi obchodu cosi změnilo. Zemřel mu bůh, jemuž sloužil od dětství: peníze. Teď pro něho na světě existovalo už jen jedno: jeho dítě. Přijal guvernantky a sluhy, dal přestavět dům, jemu, kdysi tak šetrnému, teď žádný přepych nestačil. Vozil devítiletou, desetiletou dívenku do Nizzy, do Paříže, do Vídně, rozmazloval a hýčkal ji opičí láskou, a s touž nespoutaností, s jakou už dosud peníze hrabal, je teď takřka opovržlivě rozhazoval — snad jste vůbec neměl nepravdu, když jste ho nazval štědrým a vznešeným, neboť časem se ho skutečně zmocnila neobvyklá lhostejnost vůči zisku a ztrátě; naučil se opovrhovat penězi, když si za všechny ty milióny nemohl koupit zpět svou ženu.

Nechci vám — už je pozdě — podrobně líčit, jak zbožňoval své dítě; dalo se to konečně pochopit, neboť dívenka dorůstala a byla okouzlující, vypadala v oněch letech jako malá víla, něžná, štíhlá, lehounká, s šedivýma očima, které jasně a laskavě zářily na každého; po matce zdědila plachou mírnost, po otci pronikavý rozum. Roztomilá a rozumná dívka rozkvetla do oné zázračné upřímnosti, jaká je vlastní dětem, jež nepoznaly, co je nepřátelství nebo tvrdost. A jen kdo znal okouzlení toho stárnoucího muže, který se nikdy neodvážil doufat, že by z jeho těžké tmavé krve mohlo vzniknout tak radostné, laskavé stvoření, jen ten dokáže pochopit velikost jeho zoufalství, když přišlo ono druhé neštěstí. Nemohl, nechtěl pochopit — a nedovede to ještě ani dnes — , že právě toto díté,jeho dítě by mělo zůstat tak postižené, tak zmrzačené, a já se opravdu bojím prozradit všechny ty bláhovosti, kterých se ve své fanatické desperaci dopouštěl. Že přivádí všechny lékaře světa svým naléháním k šílenství, že se nás snaží bláznivými částkami takřka přinutit, abychom ji dokázali okamžitě vyléčit, že

132$

mi každý druhý den telefonuje, zcela zbytečně, jen aby povolil své zběsilé netrpělivosti, o tom se už ani nechci zmiňovat; ale nedávno mi důvěrně vyprávěl jeden kolega, že ten starý muž sedává každý týden v univerzitní knihovně mezi studenty, neuměle si vypisuje všechna cizí slova z lexikonu a pak po celé hodiny hledá ve všech lékařských příručkách a zmateně doufá, že snad sám objeví něco, co jsme my lékaři přehlédli nebo zapomněli. Z jiné strany jsem se zase dověděl — možná že se tomu usmějete, ale teprve bláznivý čin dává tušit velikost vášně — , že jak synagóze, tak zdejšímu faráři přislíbil velké částky jako dar za uzdravení dítěte; nevěděl, na kterého Boha by se měl obrátit, zda na Boha svých otců, kterého opustil, nebo na toho nového, a štván úzkostí, aby si to nepokazil ani u jednoho, ani u druhého, zapřísáhl se oběma zároveň.

Ale — věřte mi, nevypravuji vám tyto téměř už směšné detaily proto, abych si potlachal. Chtěl bych jen, abyste pochopil, co pro toho vyřízeného, zpustošeného, zničeného člověka znamená někdo, kdo mu vůbec naslouchá, někdo, u něhož cítí, že chápe jeho starost nebo ji aspoň pochopit chce. Vím, ztěžuje to člověku svou zarputilostí, svou egocentrickou posedlostí, jež si počíná tak, jako kdyby v našem světě, který je neštěstím zahrnut až po okraj, existovalo jen jeho neštěstí, jen neštěstí jeho dítěte. Ale přece, právě teď ho nelze nechat na holičkách, protože z té zběsilé bezmocnosti sám onemocněl, a děláte skutečně — skutečně, milý pane poručíku — dobře, když přinášíte do toho tragického domu trochu svého mládí, své vitality, upřímnosti. Jen proto, jen ze starosti, že by vás jiní mohli zmást, jsem vám o jeho soukromém životě vypravoval snad víc, než bych vlastně měl; ale věřím, že mohu počítat s tím — že všechno, co jsem vám řekl, zůstane pouze mezi námi.“

„Samozřejmě,“ řekl jsem mechanicky, bylo to první slovo, které jsem během celého jeho vyprávění přenesl přes rty. Byl jsem omámen — a ne pouze překvapujícími odhaleními, která všechny moje představy o Kekesfalvovi obrátila vzhůru nohama; byl jsem současně i sklíčen svou vlastní tupostí a zpozdilostí. S tak nevidoucíma očima jsem tedy ještě v pětadvaceti chodil po světě! Týdny jsem byl v tomto do-

133$

mě denním hostem a nikdy jsem se v mrákotách svého soucitu z hloupé diskrétnosti neodvážil zeptat ani na Editinu chorobu, ani na její matku, nezeptal jsem se, odkud pochází bohatství toho zvláštního člověka. Jak jsem mohl přehlédnout, že ty zastřené, mandlové, melancholické oči nejsou očima uherského aristokrata, nýbrž tisíci lety tragického boje zostřený a zároveň unavený pohled židovské rasy? Jak jsem mohl nepoznat, že v Editě byly zase smíšeny jiné prvky, jak jsem mohl nevidět, že cosi v tomto domě musí být zatíženo přízračnou, zvláštní minulostí? S rychlostí blesku jsem si teď opožděně uvědomil řadu jednotlivostí: s jak chladným pohledem opětoval náš plukovník jednou při setkání Kekesfalvův pozdrav, sotva se dvěma prsty dotkl čapky, nebo jak ho kamarádi u kavárenského stolu nazvali „starým lichvářem“. Bylo mi, jako když se náhle v temném pokoji rozhrnou záclony a slunce vnikne člověku tak neočekávaně do očí, že se mu před nimi dělají nachové mžitky, a člověk oslněn nárazem tak nesmírně prudkého, až nesnesitelného světla začne vrávorat.

Ale jako kdyby Condor vytušil, co se ve mně děje, naklonil se ke mně; jeho malá, měkká ruka se dotkla mé, byla to uklidňující ruka lékaře.

„To jste ovšem nemohl tušit, pane poručíku, jak byste také mohl! Byl jste přece vychován v naprosto uzavřeném, naprosto odlehlém světě a nadto jste ve šťastném věku, kdy jste se ještě nenaučil dívat na všechno neobyčejné nejdřív s nedůvěrou. Věřte mi jako staršímu — není třeba se stydět, když nás někdy život napálí, je to spíš milost, nedívá-li se člověk ještě oním až příliš bystrým pohledem, který si všímá spíše zlého, a pohlíží-li raději na lidi a věci s důvěrou. Nikdy byste jinak nemohl tomu starému člověku a té ubohé nemocné dívce tak skvěle pomoci! Ne, nedivte se a především se nestyďte, vedl vás dobrý instinkt a vy jste udělal to, co bylo jedině správné!“

Odhodil nedopalek doutníku do kouta, protáhl se a odstrčil židli. „Ale teď už budu mít nejvyšší čas.“

Vstal jsem zároveň s ním, přestože mi připadalo, že mi nohy ještě příliš neslouží. Měl jsem zvláštní pocit. Byl jsem velice rozčilen a překvapen tím, co jsem se tu dověděl; ale

134$

zároveň jsem na docela určitém místě cítil tupý tlak. Připomněl jsem si, že uprostřed vyprávění jsem se chtěl Condora na něco zeptat a že jsem nebyl dost duchapřítomný, abych ho přerušil: v jedné chvíli jsem se chtěl zeptat na nějaký detail! A teď, když jsem si mohl dovolit onu otázku, teď jsem si už na ni nemohl vzpomenout; moje vzrušení ji muselo odplavit. Marně jsem tápal zpět po všech zákrutech rozhovoru — bylo to, jako když přesně cítíme v těle bolest, a přece ji nedokážeme lokalizovat.

V té minutě, kdy jsme procházeli vinárnou, teď už poloprázdnou, snažil jsem se jedině o to, abych si vzpomněl.

Vyšli jsme ze dveří. Condor vzhlédl. „Vida,“ usmál se s jistým uspokojením. „Cítil jsem to celou dobu; to měsíční světlo mi hned připadalo příliš jasné. Přijde bouřka, a určitě pořádná: to znamená, že bychom si měli pospíšit.“

Měl pravdu. Mezi spícími domy byl vzduch stále ještě nehybný a dusný, ale po obloze se od východu hnaly tmavé, těhotné mraky a jejich cáry zahalovaly žlutavý umdlévající měsíc. Polovina oblohy už byla zcela tmavá; černá jako obrovská želva sunula se kompaktní, kovová masa dopředu, někdy přes ni přeletěl vzdálený záblesk bouře a v pozadí při každém nárazu světla něco rozhořčeně bručelo jako podrážděné zvíře.

„Za půl hodiny to spadne,“ zněla Condorova diagnóza, „já přijdu v každém případě na dráhu ještě suchý, ale vy, pane poručíku, raději obraťte, nebo dostanete pořádnou sprchu.“

Ale mně utkvěla v hlavě myšlenka, že se ho musím na něco ještě zeptat, a stále jsem nevěděl, na co: vzpomínka utonula v černi jako nahoře měsíc v ženoucích se mračnech. Avšak stále ještě jsem cítil, jak mi ona neurčitá myšlenka buší v mozku, bylo to jako stále citelnější, neklidně vrzající bolest.

„Ne, já to risknu,“ odpověděl jsem.

„Tak ale rychle! Čím rychleji půjdeme, tím lépe; od toho dlouhého sedění člověku úplně ztuhnou nohy.“

Ztuhnou nohy — to je ono! Okamžitě se mi všechny vrstvy vědomí zcela vyjasnily. Rázem jsem věděl, na co jsem se chtěl předtím Condora zeptat, na co jsem se ho

135$

musel zeptat: úkol, o který mě požádal Kekesfalva. Pravděpodobně jsem celou dobu podvědomě myslel jen na Kekesfalvovu otázku, zda je ono ochrnutí vyléčitelné, či ne: teď jsem ji musel položit. A jak jsme kráčeli docela opuštěnými ulicemi, začal jsem opatrně:

„Promiňte, pane doktore… všechno, co jste mi vyprávěl, bylo přirozeně pro mě hrozně zajímavé…, myslím hrozně důležité… Ale pochopíte, že bych se vás proto chtěl ještě na něco zeptat… na něco, co mě už dlouho trápí a… jste přece její lékař, znáte ten případ jako nikdo jiný… já jsem laik, neumím si udělat správnou představu… a tak bych rád věděl, jaký je váš názor. Je Editino ochrnutí jen přechodné onemocnění, nebo je nevyléčitelné?“

Condor vzhlédl, ostře a náhle. Jeho brýle se zaleskly a upřely se na mě; vyhnul jsem se bezděčně úderné pádnosti tohoto pohledu, který mi vjel pod kůži jako jehla. Podezříval mě nakonec, že se ptám z Kekesfalvova příkazu? Ale už zase sklopil hlavu, a aniž zmírnil tempo, ba snad vykračuje ještě prudčeji, bručel:

„Ovšem! Na to jsem vlastně měl být připraven. Tím to vždycky končí. Vyléčitelné, nebo nevyléčitelné, černé, nebo bílé. Jako kdyby to bylo tak jednoduché! Již ,zdravý’ a ,nemocný’ jsou dvě slova, která by neměl řádný lékař s čistým svědomím vyslovit, neboť kde začíná nemoc a kde končí zdraví? A dokonce ,vyléčitelné’ a ,nevyléčitelné’! Ovšem, velmi se jich užívá, obou těchto výrazů, a v praxi se bez nich člověk sotva obejde. Ale mě nikdy nepřimějete, abych vyslovil slovo ,nevyléčitelné’. Mě nikdy! Já vím, nejchytřejší člověk posledního století, Nietzsche, napsal strašná slova: U nevyléčitelného nemá člověk chtít být lékařem. Ale ona je to asi nejnesprávnější věta mezi všemi těmi paradoxními a nebezpečnými větami, které nám dal k rozřešení. Přesně opak je správný, a já tvrdím: právě u nevyléčitelného má člověk chtít být lékařem, a ještě více: jen na takzvaném nevyléčitelném se lékař osvědčí. Lékař, který předem akceptuje pojem ,nevyléčitelný’, dezertuje před svým vlastním úkolem, kapituluje před bitvou. Samozřejmě vím, že je jednodušší a pohodlnější

136$

říci prostě v jistých případech ,nevyléčitelné’, zatvářit se rezignovaně, shrábnout honorář za konzultaci a obrátit se k odchodu — ano, ano, je to nanejvýš pohodlné a výnosné, zabývat se výhradně osvědčenými, vyzkoušeně vyléčitelnými případy, kdy si člověk může v příručce stránka ta a ta rovnou nalistovat celou terapii. No, koho to baví, ať si tak felčaří. Mně osobně připadá taková práce tak ubohá, jako kdyby básník chtěl ještě jednou říci jen vyslovené, místo aby se pokusil spoutat do slov nevyslovené, ba dokonce nevyslovitelné, jako kdyby filozof podevětadevadesáté vykládal dávno poznané, místo aby přemýšlel o nepoznaném, nepoznatelném. Nevyléčitelný — to je přece jen relativní pojem, nikoli absolutní; nevyléčitelné případy existují pro medicínu jako pro jedno z rozvíjejících se poznání pouze v současnosti, v prostoru našeho času, naší vědy, tedy uvnitř naší ohraničené, omezené žabí perspektivy! Ale na našem okamžiku přece nezáleží. Ve stu případech, kde dnes nevidíme žádnou možnost vyléčení, může být — naše věda jde přece kupředu šíleným tempem — již zítra, pozítří jedna nalezena, již vynalezena. Pro mě tudíž, pamatujte si to laskavě“ — řekl zlostně, jako kdybych ho byl urazil — „pro mě neexistují nevyléčitelné nemoci, já zásadně nedělám kříž nad ničím a nad nikým, a nikdo ze mne nikdy slovo ,nevyléčitelný’ nevynutí. To nejkrajnější, co bych tvrdil i v nejbeznadějnějším případě, by bylo, že bych nazval nemoc ještě nevyléčitelnou, rozumíte, co tím myslím: dosud nevyléčitelnou naší současnou vědou.“

Condor vykračoval tak prudce, že jsem měl co dělat, abych mu stačil. Náhle zabrzdil.

„Snad se vyjadřuji příliš komplikovaně, příliš abstraktně. Takové věci se přece nedají vysvětlovat mezi hostincem a nádražím. Ale snad vám příklad lépe znázorní, co myslím — ostatně je to velmi osobní a pro mě velmi bolestný případ. Před dvaadvaceti lety jsem byl mladý student medicíny, asi tak starý jako dnes vy, právě ve čtvrtém semestru. Tehdy onemocněl můj otec, až do té doby to byl silný, naprosto zdravý, neúnavně činný muž, jehož jsem vášnivě miloval a ctil. Diagnóza zněla diabetes, vy ji pravděpodobně znáte pod jménem cukrovka, je to jedna

137$

z nejkrutějších, nejpotměšilejších nemocí, jaká může člověka přepadnout. Bez jakékoli příčiny přestane organismus zpracovávat výživné látky, nepřivádí již tělu tuk a cukr, a tak pacient vlastně schází a umírá hladem — nechci vás trápit jednotlivostmi, mně samotnému zničily tři roky mládí.

A teď poslyšte: takzvaná věda tehdy vůbec nevěděla, jak léčit diabetes. Nemocní byli trápeni zvláštní dietou, každý gram byl odvážen, každý doušek změřen, ale lékaři věděli — a já jako medik jsem to věděl přirozeně také — , že se tím konec jen oddaluje, že tyto dva tři roky znamenají strašlivé umírání, ubohé vyhladovění ve světě, který oplývá jídly a nápoji. Můžete si pomyslet, jak jsem jako student, jako budoucí lékař běhal tenkrát od jedné autority ke druhé, jak jsem studoval všechny knihy a speciální díla. Ale všude mi ústně i písemně odpovídalo slovo, které od té doby nesnáším, slovo ,nevyléčitelný“. Od onoho dne to slovo nenávidím, neboť jsem musel vědomě a nečinně přihlížet, jak člověk, kterého jsem na světě nejvíc miloval, umírá bídněji než nějaké zvíře; zemřel tři měsíce před mou promocí.

A teď dobře poslouchejte: před několika dny jsme slyšeli v Lékařské společnosti přednášku jednoho z našich předních farmakologů, který nás informoval, že v Americe a v laboratořích několika jiných zemí se už téměř podařilo objevit extrakty žláz; je jisté, tvrdil, že diabetes se stane v jednom desetiletí ,vyřízenou nemocí’. A tak si můžete pomyslet, jak mě rozrušila myšlenka, že kdyby už tehdy bylo několik set gramů této substance, nejmilejší člověk, jakého jsem na světě měl, by se nemusel trápit, nebyl by zemřel nebo bychom byli mohli aspoň doufat, že ho vyléčíme, zachráníme. Chápete, jak mě tehdy verdikt ,nevyléčitelný’ popudil — snil jsem přece ve dne v noci, že může, má, musí být nalezen, vynalezen nějaký prostředek, že se to někomu podaří, snad mně. Syfilis, kterou nám studentům v době, kdy jsme se dali zapsat na univerzitu, výslovně líčili ve varovném letáku jako ,nevyléčitelnou’, lze teď přece také vyléčit. Nietzsche a Schumann a Schubert a nevím kdo ještě z jejích tragických obětí nezemřeli tedy nikterak na ,nevyléčitelnou’ nemoc, nýbrž na nemoc,

138$

která ještě tehdy nebyla vyléčitelná — ano, chcete-li, zemřeli příliš záhy, a to v dvojím smyslu. Každý den nám lékařům přináší něco nového, netušeného, fantastického, na co jsme se včera ještě neodvažovali pomyslit! Proto pokaždé, když stojím před případem, kde ostatní krčí rameny, bouří se mi srdce hněvem, že ještě neznám ten prostředek, který bude existovat zítra, pozítří, a chvěji se i nadějí: snad jej objevíš ty, snad jej někdo objeví ještě včas, v posledním okamžiku pro tohoto člověka. Všechno je možné, i nemožnost — neboť kde naše dnešní věda stojí před zatarasenými dveřmi, otevřely se už často vzadu zcela znenadání jiné. Kde naše metody selhávají, je třeba zkoušet, objevovat nové, a kde věda nepomáhá, zbývá vždycky ještě zázrak — ano, i dnes se dějí v medicíně ještě skutečné zázraky, zázraky při nejkrásnějším elektrickém světle, proti vší logice a zkušenosti, a někdy je člověk může dokonce vyprovokovat. Myslíte, že bych tu dívku trápil a dal se trápit, kdybych nedoufal, že jí nakonec pomohu, že ji zachráním? Je to těžký případ, přiznávám, vzdorovitý případ, celá léta se to nelepší tak rychle, jak bych chtěl. Ale přesto ji nepustím.“

Poslouchal jsem napjatě; bylo mi jasné všechno, co chtěl říci. Ale naléhající úzkost starého muže přešla bezděčně na mne. Chtěl jsem slyšet ještě víc, něco určitého, přesnějšího. A tak jsem se ptal dále:

„Věříte tedy, že se to zlepší — to znamená … určitého zlepšení jste přece již dosáhl?“

Doktor Condor zůstal němý. Zdálo se, že ho moje poznámka rozladila. Kráčel na svých krátkých nohou rychleji a rychleji.

„Jak můžete tvrdit, že jsem dosáhl jistého zlepšení? Konstatoval jste to vy? A co vy vlastně o celé té věci víte? Znáte nemocnou přece teprve několik týdnů, a já ji léčím pět let.“

A náhle zůstal stát. „Abyste to věděl, jednou provždy — ničeho podstatného jsem nedocílil, ničeho definitivního, a na tom přece záleží! Zkoušel jsem na ní a kurýroval ji jako felčar, bez cíle, bezúčelně. Vůbec ničeho jsem až do dneška nedosáhl.“

139$

Jeho prudkost mě polekala: zřejmě jsem se dotkl jeho lékařské cti. Tak jsem se ho pokusil uklidnit.

„Ale pan z Kekesfalvy mi vyprávěl, jak velice osvěžily Editu elektrické masáže, a zejména od té doby, co dostává injek.. . “

Ale Condor se naráz zastavil a přetrhl mi slovo v půli. „Nesmysl! Úplný nesmysl! Nedejte si od toho starého blázna nic namluvit! Skutečně věříte, že se taková paraplegie dá zahnat elektrickými masážemi a takovými hračičkami? Copak neznáte náš starý lékařský trik? Když sami nevíme, jak dál, snažíme se získat čas a zaměstnáváme pacienta vším možným, aby nezpozoroval naši bezradnost, a k našemu štěstí pak v nemocném většinou lže i přirozenost a stává se naším spojencem. Ovšem že se cítí lépe! Každé léčení, ať už jíte citróny nebo pijete mléko, ať dostáváte studenou vodu nebo horkou, způsobuje nejprve změnu v organismu a zároveň nové podráždění, které věčně optimističtí nemocní považují za zlepšení. Tento druh autosugesce je náš nejlepší pomocník, pomáhá i největším oslům mezi námi. Ale má to své potíže — jakmile se nové dráždidlo otupí, přijde reakce, a to potom znamená co nejrychleji vystřídat, předstírat zase novou terapii; v nevyléčitelných případech takhle švindlujeme tak dlouho, až se snad náhodou najde ta skutečná, správná metoda. Tak tedy žádné poklony, já sám vím nejlépe, jak málo z toho, co chci, jsem u Edity dosáhl! Všechno, co jsem dosud vyzkoušel — neklamte se v tom — , všechny ty kejkle jako elektrizování a masírování jí v pravém slova smyslu ještě na nohy nepomohly.“

Condor vybuchl sám proti sobě tak prudce, až jsem cítil, že ho musím hájit proti jeho vlastnímu svědomí. Tak jsem nesměle dodal:

„Ale… přece jsem sám viděl, jak chodí, jak jí ten aparát pomáhá… “

Ale teď už Condor nemluvil, teď na mě přímo křičel, a to tak zlostně, bez zábran a hlasitě, že se dva opozdilí chodci v prázdné ulici za námi zvědavě obrátili.

„Švindl, řekl jsem vám, podvod! Ty aparáty pomáhají mně, ne jí. Mají ji zaměstnat, rozumíte… to dítě je nepotřebuje, ale já je potřebuji, protože Kekesfalvovi ne-

140$

chtěli být déle trpěliví. Jen protože jsem už neodolal naléhání, musel jsem dát tomu starému člověku zase jednu kafrovou injekci naděje. Co mi zbývalo, než jí zavěsit na nohy ty centy, jako se připínají vzpurnému zajatci pouta na nohy — docela zbytečně… to znamená, snad ty aparáty posílí trochu šlachy.. . nemohl jsem si už jinak pomoci … musím získat čas … Ale já se za ty triky a atrapy nestydím, sám vidíte výsledek — Edita si namlouvá, že od té doby chodí mnohem lépe, otec triumfuje, že jsem jí pomohl, všichni jsou nadšeni velkolepým, geniálním divotvorcem, a vy sám se mě vyptáváte jako doktora Vševěda!“

Sundal si klobouk a přejel si rukou mokré čelo. Pak na mě ze strany zlomyslně pohlédl.

„Nějak zvlášť se vám to nezamlouvá, obávám se. Konec vašim iluzím o lékaři jako pomocníku a muži pravdy! Představoval jste si v mladistvém nadšení lékařskou morálku jinak a jste teď trochu, vždy to vidím … rozčarován nebo znechucen takovými praktikami! Ale lituji — medicína nemá s morálkou co dělat: každá nemoc je sama o sobě anarchický akt, revolta proti přírodě, proto se proti ní smějí nasadit všechny prostředky, všechny. Ne, žádný soucit s nemocnými — nemocný se sám staví mimo zákon, porušuje řád, a aby bylo možno řád, tedy jeho samého, obnovit, musí se, jako při každé revoltě, bezohledně ukázat silná ruka — všeho je třeba využít, neboť dobrota a pravda ještě nikdy lidstvo a ani jednotlivého člověka neuzdravily. Jestli podvod léčí, tak to už právě není ubohý podvod, nýbrž prvotřídní medikament, a pokud nemohu v nějakém případě pomoci fakticky, musím se snažit, abych pomohl aspoň morálně. Ani to není nic lehkého, pane poručíku, vymýšlet pořád něco nového, celých pět roků, zvláště když člověk není příliš nadšen vlastním uměním! Ale v každém případě vřelé díky za poklonu!“

Malý otylý muž stál proti mně a vypadal tak rozčileně, jako by se do mě chtěl pustit, kdybych mu jen slovem odporoval. V tom okamžiku vylétl na zatemnělém horizontu modrý blesk jako žíla, potom zaburácel hrom, dlouze a rachotivě. Condor se náhle zasmál.

„Vidíte — hněv nebes odpovídá. No, chudáčku — dnes

141$

jsem vás pořádně pocuchal, skalpel vyoperoval jednu iluzi po druhé, nejdřív tu o maďarském magnátovi, a pak tu o pečlivém, neomylném lékaři a pomocníku. Ale musíte pochopit, jak mě chvalozpěvy toho starého blázna rozčilují! Právě v Editině případě se mi obzvlášť příčí ta sentimentální hudlařina, mě samotného to žere, že to pokračuje tak pomalu a že jsem v jejím případě ještě nic pořádného nenalezl, to znamená nevynalezl.“

Šel několik kroků mlčky. Pak řekl srdečněji:

„Ostatně, nechtěl bych, abyste si myslel, že jsem ten případ ,vzdal‘, jak se u nás tak roztomile říká. Naopak, právě tady nezběhnu od praporu, i kdyby to mělo trvat ještě rok nebo pět let. Ostatně je to zvláštní náhoda — zrovna ten večer po oné přednášce, o níž jsem vám říkal, jsem našel v pařížském lékařském časopisu popsánu terapii jednoho ochrnutí, je to kuriózní případ čtyřicátníka, který plné dva roky ležel ochrnutý na posteli, nemohl hnout ani rukou, ani nohou, a u kterého profesor Viennot ve čtyřech měsících dokázal, že zase čile vyběhne do pátého poschodí. Pomyslete si: takové uzdravení za čtyři měsíce, v docela podobném případě, ve kterém já tu už pět roků smolařím — přímo mě to porazilo, když jsem to četl! Nebyla mi ovšem zcela jasná etiologie případu a ani metoda, zdá se, že profesor Viennot tu nějak spojil řadu léčebných způsobů, sluneční lázně v Cannes, aparaturu a jistou gymnastiku: příběh onoho pacienta byl ovšem vylíčen stručně a tak nemám přirozeně žádnou představu, zda a jak dalece může být něco z Viennotovy metody proveditelné v našem případě. Ale okamžitě jsem profesoru Viennotovi napsal a poprosil ho o bližší údaje, a jen proto jsem dnes Editu tak trápil novým podrobným vyšetřováním — potřebuji přece srovnávat. Vidíte tedy, že nikterak nekapituluji a naopak se chytám každého stébla. Snad existuje nějaká možnost v této nové metodě — říkám snad, neříkám víc, a vůbec jsem už moc žvanil. Už ani slovo o tom mém zatraceném povolání!“

Teď jsme už byli téměř u nádraží. Náš rozhovor musel brzo skončit; a tak jsem naléhal:

„Vy tedy myslíte, že…“

142$

Ale v tom okamžiku se malý obtloustlý muž zastavil.

„Vůbec nic nemyslím,“ vyprskl na mě. „A vůbec žádné ,tedy‘! Co vlastně všichni ode mne chcete? Nemám telefonní spojení k Pánubohu. Vůbec nic jsem neřekl. Vůbec nic určitého. Vůbec nic nemyslím a nic se nedomnívám a nic neslibuji. Stejně jsem už moc žvanil. A teď už dost! Děkuji vám za doprovod. Uděláte lépe, když poběžíte domů, jinak na vás nezůstane nitka suchá.“

A aniž mi podal ruku,utíkal zřejmě rozzloben (nechápal jsem proč) na svých krátkých, a jak se mi zdálo, trochu plochých nohou k nádraží.

Condor měl pravdu. Bouřka, kterou jsme už dlouho cítili v nervech, se zjevně blížila. Husté mraky, hřmotící jako těžké, černé vozy, se stahovaly nad neklidně se chvějícími korunami stromů a někdy se na nich zableskla bledá jiskřivá čára blýskavice. Vlhký vzduch, neustále otřásaný prudkými, bouřlivými nárazy větru, chutnal po spálenině. Jak jsem rychle běžel zpátky, vypadalo město zcela jinak, ulice působily jiným dojmem než před několika minutami, když tu ještě ležely se zatajeným dechem v bledém měsíčním světle. Teď štíty řinčely a rachotily jako vyděšené tísnivým snem, dveře neklidně hřmotily, komíny sténaly, v některých domech procitlo zvědavé světlo, a pak bylo vidět postavu v bílé košili, jak opatrně zavírá okna před přicházející bouřkou. Několik opozdilých chodců rychle utíkalo, jako by je poháněla úzkost, podél domů, i prostorné hlavní náměstí, jindy i v noci trochu oživené, bylo zcela opuštěné; hloupým bílým pohledem zíraly osvětlené radniční hodiny do neobvyklé prázdnoty. Ale co bylo hlavní: díky Condorovu varování jsem mohl přijít domů včas, dříve než se to strhne. Jen dvakrát ještě zahnout a pak přes městský parčík ke kasárnám; potom už budu moci ve svém pokoji domyslet všechny ty překvapující věci, které jsem se v posledních několika hodinách dozvěděl a zažil.

Malý parčík před našimi kasárnami ležel v naprosté tmě; těžký a hustý byl vzduch pod chvějícím se listím, v němž občas krátce zasyčel větrný had, a potom vzrušený

143$

zvuk zanikl v ještě nezvyklejším tichu. Šel jsem rychleji a rychleji. Byl jsem už téměř z parku venku, když se od jednoho stromu odlepila postava a vystoupila ze stínu. Trochu jsem se zarazil, ale nezastavil jsem se — je to asi jen nějaká děvka, číhající tady ve tmě na vojáky. Avšak pln zlosti jsem cítil, jak za mnou plíživě chvátají cizí kroky, a obrátil jsem se, abych se na tu nestydatou drzou mrchu hrubě obořil. A v záři blesku, který právě teď svým leskem prořízl temnotu, spatřil jsem k svému nesmírnému úleku za sebou starého, vrávorajícího, těžce oddychujícího muže s obnaženou hlavou, s kulatými třpytícími se brýlemi ve zlatých obroučkách — Kekesfalva!

V prvním úžasu jsem nevěřil vlastním očím. Kekesfalva v parčíku před našimi kasárnami — to je přece nemožné, opustili jsme ho s Condorem v jeho domě teprve před třemi hodinami a byl nesmírně unaven. Mám halucinace, nebo starý pán zešílel? Vstal v horečce a bloudí teď v tenkém kabátku, bez pláště a klobouku jako náměsíčník? Ale byl to on. Mezi statisíci bych poznal jeho kradmou, plíživou, sehnutou, znepokojenou chůzi.

„Proboha, pane z Kekesfalvy,“ podivil jsem se. „Jak sem přicházíte? Vy jste nešel spát?“

„Ne… nebo vlastně… nemohl jsem spát… chtěl jsem ještě…“

„Ale teď rychle domů! Vidíte přece, bouřka se musí strhnout každým okamžikem. Nemáte tu vůz?“

„Tam na druhé straně… čeká na mě vlevo od kasáren.“

„Výborně! Ale rychle! Jestli si pospíší, doveze vás domů ještě včas. Pojďte, pane z Kekesfalvy.“ A protože váhal, popadl jsem ho jednoduše pod paží, abych ho odtáhl. Avšak násilím se mi vytrhl.

„Hned, hned… Už pojedu, pane poručíku… ale… řekněte mi ještě: co říkal?“

„Kdo?“ Moje otázka, můj údiv byly opravdové. Nad námi fičel vítr stále divočeji, stromy sténaly a ohýbaly se, jako kdyby se chtěly vyvrátit z kořenů, každým okamžikem mohl zabubnovat déšť, a já jsem myslel samozřejmě jen na jedno, na to nejpřirozenější: jak starého, zřejmě nepří-

144$

četného muže, který, jak jsem viděl, vůbec nebral na vědomí blížící se bouřku, dostat domů. Ale on bezmála rozhořčeně koktal:

„Doktor Condor… Vy jste ho přece doprovázel…“ Teprve teď jsem pochopil. Ovšem, toto setkání ve tmě nebylo náhodné. Čekal tady v parku, přímo u vchodu do kasáren, čekal pln netrpělivosti, jen aby měl rychle jistotu, číhal tady na mě přímo u vchodu, kde mě nemohl propást. Dvě hodiny, tři hodiny přecházel v strašném neklidu sem a tam, ukrytý v hubeném stínu toho ubohého maloměstského parčíku, kde se v noci obvykle scházely služky se svými milenci. Pravděpodobně předpokládal, že doprovodím Condora jen tu krátkou cestu k nádraží a vrátím se hned do kasáren; ale já nic netuše jsem ho tu nechal čekat, čekat, čekat, dvě nebo tři hodiny, které jsem mezitím proseděl s doktorem ve vinárně, a starý nemocný muž čekal jako kdysi na své dlužníky, houževnatě, trpělivě, neústupně.

V této fanatické vytrvalosti bylo něco, co mě podráždilo, a přece zároveň dojalo.

„Všechno je v nejlepším pořádku,“ uklidňoval jsem ho. „Pevně věřím, že všechno bude dobré. Zítra odpoledne vám budu vypravovat víc, přesně vám zopakuji každé slovo. Ale teď už musíte k vozu. Vidíte přece, že nesmíme ztrácet čas.“

„Ano, už jdu.“ Proti své vůli se dal vést; odtáhl jsem ho šťastně deset, dvacet kroků. Potom jsem pocítil, že břemeno na mé paži je těžší.

„Okamžik,“ vykoktal. „Okamžik, tady na lavičku. Já nemohu … já už nemohu.“

Skutečně, starý pán se potácel jako opilý. Musel jsem vynaložit všechnu sílu, abych ho v té tmě dovlekl až k lavičce, zatímco hrom rachotil stále blíž a blíž. Klesl na ni a ztěžka dýchal. Bylo zřejmé, že čekání mu dodalo: tři hodiny chodil ten starý člověk s nemocným srdcem sem a tam, tři hodiny stál, vyhlížeje mě pln neklidu, a teprve teď, když se mě konečně dočkal, si uvědomil, jak ho to zdeptalo. Vyčerpán a jako ubitý seděl na lavičce chudých lidí, kde v poledne dělníci pojídali svačinu, kde odpoledne sedávali důchodci a těhotné ženy, kam si v noci chodily

145$

děvky pro vojáky, on, starý pán, nejbohatší z města, a čekal, čekal, čekal. A já jsem věděl, na co čeká, dobře jsem to věděl a okamžitě jsem pochopil, že toho tvrdohlavce jinak z této lavičky nedostanu (bylo by to mrzuté, kdyby mě tu s ním přistihl někdo z kamarádů!), než že ho povzbudím takříkajíc zevnitř. Napřed jsem ho musel uklidnit. A opět mě přepadl soucit, opět se mi v srdci vzedmula ta prokletá horká vlna, která mi pokaždé vzala sílu a rozhodnost; sklonil jsem se k němu a začal jsem mu domlouvat.

Kolem nás syčely a svištěly poryvy větru. Avšak starý pán si toho nevšímal. Pro něho neexistovalo nebe a neexistovaly mraky a neexistoval déšť, pro něho bylo na světě jen jeho dítě a jeho uzdravení; jak bych mohl přenést přes srdce, abych řekl tomu rozčilením a slabostí vrávorajícímu člověku stroze jen to, co byla skutečná pravda, totiž že si Condor ještě není zcela jist svou věcí? Potřeboval něco, čeho by se mohl přidržet, jako se přidržel před chvílí, když se mu nohy podlomily, mé nápomocné paže. Tak jsem v rychlosti dal dohromady tu trochu, jež ho mohla utěšit, to, co jsem na Condorovi pracně vymámil: vypravoval jsem mu, že se Condor doslechl o novém léčení, které vyzkoušel s velkým úspěchem ve Francii profesor Viennot. Okamžitě jsem cítil, že se vedle mne ve tmě něco hlučně pohnulo; jeho tělo, které se dosud ochable opíralo o lavičku, se přesunulo blíž ke mně, jako kdyby se chtělo u mne ohřát. Vlastně jsem si teď neměl dovolit slibovat víc, ale můj soucit mě strhl dále, než jsem chtěl. Ano, tato kúra měla mimořádné úspěchy, povzbuzoval jsem ho znovu a znovu, ve čtyřech měsících, ve třech měsících s ní bylo dosaženo zcela překvapujících uzdravení a pravděpodobně — ne: dokonce zcela jistě neselže ani u Edity. Pomalu mi toto přehánění působilo radost, neboť bylo podivuhodné, jak ono konejšení působilo. Pokaždé, když se mě dychtivě ptal: „Opravdu?“ nebo „Řekl to skutečně? Řekl to sám?“ a já ve své netrpělivosti a slabosti na všechno vášnivě přisvědčil, měl jsem dojem, jako by se ke mně tiskl slaběji. Cítil jsem, jak jeho jistota rostla mými slovy, a poprvé a naposledy ve svém životě jsem v této chvíli tušil něco z opojné rozkoše, která je obsažena ve všem tvořivém.

146$

Co všechno jsem tenkrát na oné lavičce chudých lidí Kekesfalvovi předpověděl a slíbil, již nevím a nebudu to nikdy vědět. Neboť tak jako on dychtivě naslouchal mým slovům, tak opájelo jeho blažené poslouchání moji touhu, abych mu sliboval víc a víc. Nevšímali jsme si blesků, které modře plály kolem nás, ani hromu, který hrozil stále naléhavěji. Zůstali jsme přitisknuti jeden ke druhému, já mluvil a on naslouchal, a znovu a znovu jsem ho v nejpoctivější víře ujišťoval: „Ano, uzdraví se, brzy se uzdraví, docela jistě se uzdraví,“ jen abych opět a opět slyšel to zajíkavé „Ach“ a „Bohudíky“, abych s ním cítil to omamné a omamující vytržení extáze. A kdoví jak dlouho bychom tak ještě seděli, kdyby se náhle nepřihnal onen rozhodující, poslední poryv větru, který pokaždé pospíchá před ženoucí se bouřkou a takřka jí razí cestu. Stromy se naráz prudce ohnuly, až dřevo skřípalo a praskalo, kaštany do nás bubnovaly svými prudkými střelami a obrovské vířící mračno prachu nás zahalilo.

„Domů, musíte domů,“ zvedal jsem ho. Nekladl už odpor. Dodal jsem mu odvahy a to ho posílilo, uzdravilo. Již nevrávoral jako předtím; v divokém, prudkém chvatu pospíchal se mnou k čekajícímu vozu. Šofér mu pomohl do kupé. Teprve teď mi bylo lehce. Věděl jsem, že je zachráněn. Dodal jsem mu útěchy. Teď by mohl konečně spát, ten starý, rozrušený muž, hluboce, pokojně a šťastně.

Ale v okamžiku, když jsem mu chtěl ještě rychle rozprostřít pokrývku přes nohy, aby se nenachladil, stalo se něco, co mě vyděsilo. Sáhl náhle po mých rukou, držel je, pravou i levou, pevně za zápěstí, a než jsem tomu mohl zabránit, strhl obě ke svým ústům a líbal pravou a levou a zase pravou a zase levou.

„Na shledanou zítra, na shledanou zítra,“ zakoktal ještě, a vůz uháněl pryč, jako by ho odnášel ledový vítr, který se teď přihnal. Stál jsem tu jako sloup. Ale vtom už začaly pleskat první kapky, dopadaly tvrdě jako kroupy, bubnovaly a šlehaly mi na čepici, a posledních čtyřicet padesát kroků jsem už běžel v bubnujícím lijáku. Právě když jsem mokrý jako myš dorazil k bráně kasáren, prudce se zablýsklo, blesk osvítil celou ulici v bouřlivé noci a pak zarachotil

147$

hrom, jako kdyby měl strhnout celou oblohu. Muselo uhodit docela blízko, neboť země se zakymácela a tabulky v oknech zařinčely, jako by byly rozbité. Ale přestože mi oči náhlým oslněním strnuly, přece jsem se nepolekal tak jako před minutou, když starý pán ve své šílené vděčnosti strhl k sobě moji ruku a líbal ji.

Po silných vzrušeních bývá i spánek tvrdý a hluboký. Teprve příštího rána, podle toho, jak jsem se probudil, jsem poznal, jak silně mě omámilo dusno před včerejší bouřkou i elektrické napětí nočního rozhovoru. Probral jsem se z téměř nesmírných hlubin, zíral jsem zprvu udiveně na svůj kasárenský pokoj a marně jsem se snažil vzpomenout, kdy a jak jsem upadl do tak propastného spánku. Ale neměl jsem čas, abych si mohl uspořádat vzpomínky; onou druhou pamětí, tou služební, která ve mně fungovala jako voják takřka odděleně od všeho osobního, vzpomněl jsem si okamžitě, že na dnešek je stanoveno zvláštní cvičení. Zdola jsem už slyšel signály, dusot koní, a podle toho, jak na mě můj sluha naléhal, jsem poznal, že je nejvyšší čas, abych se vypravil. V okamžiku jsem vklouzl do připravené uniformy, zapálil si cigaretu, seběhl jako střela po schodech na dvůr, švadrona stála připravena a už jsme vyrazili.

V jedoucím šiku přestává být člověk samostatnou osobností: v klapajícím tlukotu stovek podkov nelze ani jasně myslet, ani snít; v ostrém poklusu jsem vlastně necítil nic jiného, než že náš oddíl volně vyrazil do nejkrásnějšího letního dne, jaký je možno si představit, déšť smyl z oblohy poslední čmouhu a poslední obláček, slunce svítilo, a přece nebylo parno, všechny obrysy krajiny byly čisté a ostré. Široko daleko jsem každý dům, každý strom, každé pole viděl tak skutečné a jasné, jako kdybych je držel v ruce; každá kytice na okně, každý kroužek kouře nad střechou jako by byly zdůrazněny ostrými a jasnými barvami; téměř jsem nepoznával naši nudnou silnici, po níž jsme přece klusávali každý týden ve stejném tempu k stejnému cíli, o tolik zelenější a bohatší, jakoby čerstvě natřená byla její listnatá střecha, která se nám klenula nad hlavami.

148$

Seděl jsem v sedle nádherně lehce a uvolněně, pryč bylo všechno, co mě znepokojovalo a stísňovalo, pryč byly všechny problémy, jež mi v posledních dnech a týdnech doléhaly na nervy; myslím, že málokdy jsem konal službu lépe než onoho zářivého letního dopoledne. Všechno šlo lehce a samozřejmě, všechno se dařilo, všechno mě činilo šťastným, nebe i louky, dobří, ohniví koně, kteří poslušně reagovali na každé stisknutí stehen a trhnutí uzdou, a dokonce vlastní hlas, když jsem udílel rozkazy.

Silné pocity štěstí mají v sobě jako všechno opojné něco omamujícího; prožíváme-li intenzívně nějaký okamžik, zapomínáme na minulost. A tak když jsem po osvěžujících hodinách v sedle vyrazil zase odpoledne obvyklou cestou k zámku, zdálo se mi noční setkání jiné, než skutečně bylo; těšil jsem se jen z toho, jak je mi lehko u srdce, a na radost druhých; když je člověk šťastný, dovede si vymyslet, že i všichni ostatní nemohou být než šťastní.

A skutečně, sotvaže jsem zaklepal na dobře známé dveře zámečku, pozdravil mě sluha, jindy poníženě neosobní, se zvláštní živostí v hlase. Hned naléhal: „Smím pana poručíka odvést nahoru k věži? Milostivé slečny již čekají nahoře.“

Ale proč byly jeho ruce tak netrpělivé, proč tak zářil? Proč se hned tak přičinlivě vyřítil napřed? Co se to s ním děje, ptal jsem se mimovolně, když jsem došel k točitým schodům, vedoucím na terasu. Co se s ním děje, se starým Josefem? Vždyť hoří netrpělivostí, aby mě už měl co nejrychleji nahoře. Co je to s ním?

Ale bylo pěkné cítit tu radost a bylo také pěkné stoupat v tomto zářivém červnovém dnu na čerstvých mladých nohou po točitém schodišti a vidět z postranních okének hned na sever, hned na jih, hned na východ a hned na západ letní krajinu, rozprostřenou až do nedohledné dálky. Nakonec mi zbylo až k terase deset nebo dvanáct schodů, když mě zarazilo cosi, čeho jsem se nanadál. Neboť kupodivu — v zatáčce tmavého schodiště se náhle přízračné lehce vznášela taneční melodie, zpívaná houslemi, podbarvená celly a převýšená ostrými koloraturami propletených ženských hlasů. Podivil jsem se. Odkud přichází tato

149$

hudba, která je blízko a zároveň daleko, přízračná a přece pozemská, šlágr z operety, který jako by se snášel z nebe? Hraje to snad někde v nějaké zahradní restauraci kapela a vítr sem přináší poslední nejjemnější záchvěv melodie? Avšak v příštím okamžiku jsem už poznal, že tento vzdušný orchestr sem vane z terasy a nebylo to nic jiného než obyčejný gramofon. Jsem to hlupák, pomyslel jsem si, dnes mě všechno okouzluje a všude očekávám zázraky; přece se na tak úzké věžní terase nemůže instalovat celý orchestr! Ale jen jsem vystoupil po několika dalších schodech, byl jsem nanovo nejistý. Určitě to byl gamofon, který hrál nahoře, ale přece — ty zpívající hlasy, tyto hlasy zněly příliš nespoutané a příliš opravdově, než aby pocházely z té malé vrčící skříňky. To byly skutečné dívčí hlasy v přemíře dětinského veselí! Zastavil jsem se a naslouchal pozorněji. Ten sytý je Ilonin hlas, krásný, plný, silný, měkký jako její paže; avšak ten druhý hlas, který zpívá s ním, komu ten patří? Ten jsem neznal. Zřejmě si Edita pozvala přítelkyni, nějaké mladé, rozpustilé, veselé děvče a já jsem byl docela srdnatě zvědav na tuto šveholící vlaštovičku, která se tak nenadále usadila na naší věži. Oč větší bylo proto moje ohromení, když jsém vstoupil na terasu a viděl, že tam sedí jen dvě dívky, Edita a Ilona, a že to byla Edita, která se smála a trylkovala a jejíž hlas, nový, nespoutaný, stříbrolehce se vznášející hlas jsem nepoznal. Užasl jsem, protože se mi tato proměna z jednoho dne na druhý zdála jaksi nepřirozená; tak bezstarostně může zpívat jedině zdravý, jistý člověk z přemíry blaženosti; přece bylo vyloučeno, že by se to nemocné dítě mohlo uzdravit, že by bylo zdrávo, leda by se stal mezi večerem a ránem skutečný zázrak. Co ji, divil jsem se, tak opojilo, co ji natolik omámilo, že jí najednou tryská z hrdla, z duše tato blahá jistota? Svůj první pocit mohu těžko vylíčit, byla to vlastně stísněnost, jako kdybych dívky překvapil nahé, neboť buď mě nemocná až dosud klamala a skrývala mi svou pravou povahu, nebo se v ní — ale proč a jak to? — přes noc probudil nový člověk.

Ohromilo mě, že obě dívky nebyly ani v nejmenším na rozpacích, když mě spatřily.

150$

„Hned,“ volala na mě Edita a k Iloně: „Vypni ten gramofon.“ A již na mě zakývala.

„Konečně, konečně, čekám na vás celou dobu. Tak rychle! Vypravujte všechno, ale docela, docela přesně … Tatínek pletl páté přes deváté, že jsem z toho byla úplně zmatená… Víte přece, že když je rozčilený, nedokáže dobře vypravovat … Pomyslete, ještě v noci přišel ke mně nahoru, nemohla jsem spát při té strašné bouřce, byla mi hrozná zima, od okna táhlo a já jsem neměla sílu vstát, celou dobu jsem si přála, aby se někdo vzbudil a přišel a zavřel okno, a najenou slyším, jak se blíží kroky. Nejprve jsem se lekla, byly přece dvě hodiny nebo tři hodiny v noci, a v prvním údivu jsem tatínka vůbec nepoznala, vypadal úplně jinak. A hned byl u mne a nebyl k udržení… Měl byste ho vidět, smál se a vzlykal… ano, jen si to představte, slyšet jednou tatínka, jak se směje, nahlas a rozpustile se směje, a vidět ho, jak poskakuje z jedné nohy na druhou jako velký kluk! Ale jak začal vypravovat, úplně mě to porazilo a nejdřív jsem tomu nemohla věřit … Myslela jsem, že se to tatínkovi zdálo nebo že se to zdá mně. Ale pak přišla nahoru ještě Ilona a povídali jsme a smáli se až do rána… Ale teď už mluvte vy… řekněte… jak je to s tou novou kúrou?“

Jako když se proti člověku vrhne mohutná vlna a on se potácí a marně se namáhá, aby jí odolal, tak jsem se pokoušel nedat na sobě znát, jak strašně mě to poděsilo. Toto jediné slovo mi rázem všechno objasnilo. Já, jen já dal netušící dívce tento nový, tento zvonivý hlas, já, jen já jsem jí dal tu neblahou jistotu. Kekesfalva jí musel vypravovat, co mi svěřil Condor. Ale co mi vlastně Condor řekl?… A co já jsem z toho řekl dál Kekesfalvovi? Condor se přece vyjádřil jen docela opatrně, a já, co jsem musel já blázen svého soucitu k tomu vymyslet, že se celý dům rozjasnil? Co muselo…

„Co je… proč se k tomu nemáte?“ naléhala Edita. „Víte přece, jak je pro mě každé slovo důležité. Tak — co vám Condor řekl!“

„Co řekl?“ opakoval jsem, abych získal čas. „No… přece už víte… vždyť víte… samé příznivé věci…

151$

doktor Condor doufá časem v nejlepší výsledky… Jestli se nemýlím, chce zkusit nějaké nové léčení a už se informuje … prý je to velmi účinné léčení… jestli jsem správně rozuměl.. . já to přirozeně nemohu posoudit, ale v každém případě se můžete spolehnout, když on… věřím, že se mu to podaří“

Ale buď si nevšimla, jak uhýbám, nebo její netrpělivost porážela každý odpor.

„Ano, já to vždycky věděla, že se takhle daleko nedostaneme. Člověk se přece sám zná nejlépe … Vzpomeňte si, jak jsem vám říkala, že je to všechno k ničemu, to masírování a elektrizování, a ty aparáty?… To přece tak strašně dlouho trvá, jak to může člověk vydržet… Vidíte, ani jsem se ho neptala a hned jsem ty pitomé přístroje sundala… Nemáte tušení, jaké to bylo ulehčení… hned to šlo mnohem líp… myslím, že mě handicapovaly jen ty zatracené špalky. Ne, na to se musí jít úplně jinak, už dávno jsem to cítila… Ale… ale teď mi honem řekněte, jak je to s tou metodou toho francouzského profesora? Musím skutečně odjet? Nemohlo by se to udělat tady?… Víte, nenávidím ta sanatoria, jsou mi protivná… Nechci vidět kolem sebe nemocné! Mám dost sama sebe … Tak jak to je? … Tak už spusťte… A především, jak dlouho to má trvat? Jde to skutečně tak rychle? Za čtyři měsíce, říká tatínek, vyléčil svého pacienta, za čtyři měsíce, a on už může běhat po schodech, může se hýbat a chodit… To je… to by bylo neuvěřitelné!… Neseďte tu tak němý, vypravujte už!… Kdy chce začít a jak dlouho má celá ta věc trvat?“

Obrátit, řekl jsem si. Nesmím ji nechat zabřednout do tak šíleného bludu, že je už všechno zajištěné a jisté. Tak jsem řekl tlumeně:

„Určitý termín … ten přirozeně žádný lékař nemůže předem pevně stanovit, nemyslím, že by ho bylo možno už teď určit… ostatně… pan doktor Condor mluvil o té metodě jen všeobecně… údajně prý má výborné výsledky, řekl, ale zda je úplně spolehlivá… myslím, to se přece musí zkoušet jen od případu k případu.. . a rozhodně se musí vyčkat, až on… “

152$

Ale její vášnivé nadšení porazilo mou nejistou obranu. „Ale kdepak, vy ho neznáte! Z něho člověk nedostane nikdy nic určitého. Je strašně opatrný. Ale když on jednou něco slíbí jen tak napůl, pak se tomu dá věřit na sto procent. Na něho je spolehnutí, a vy vůbec nevíte, jak to už mám zapotřebí, konečně s tím jednou skoncovat nebo jen aspoň mít jistotu, že to skončí… Trpělivost, říkají mi pořád, trpělivost! Ale člověk přece musí vědět, kam až má být trpělivý a jak dlouho. Kdyby mi někdo řekl, že to potrvá ještě šest týdnů nebo že to potrvá rok — dobrá, řekla bych, vezmu to na sebe, a dělala bych, co by se ode mne požadovalo… Ale bohudíky, že už je to takhle! Neumíte si představit, jak je mi od včerejška lehko. Je mi, jako kdybych teprve začala žít. Dnes ráno jsme si už vyjely do města — to se divíte, že … ale teď, když vím, že mám to nejhorší za sebou, je mi lhostejné, co lidé povídají a co si myslí a jestli se za mnou dívají a mají se mnou soucit.. . Každý den chci teď jet ven, abych si sama dokázala, že už bude konec s tím hloupým čekáním a trpělivostí. A zítra, v neděli — máte přece volno — chceme provést něco ohromného. Tatínek mi slíbil, že si zajedeme k hřebčinci. Léta jsem tam už nebyla, čtyři nebo pět let … nechtěla jsem se už objevit na silnici. Ale zítra pojedeme, a vy přirozeně s námi. Budete se divit, vymyslely jsme si s Ilonou jedno překvapení. Nebo… “, — obrátila se s úsměvem k Iloně — „mám to velké tajemství vyzvonit už teď?“

„Ano,“ smála se Ilona, „už žádné tajemství!“

„Tak poslouchejte — tatínek chtěl, abychom tam jeli v autě. Ale to jede příliš rychle a je to nudné. A tak jsem si vzpomněla, že Josef vyprávěl o staré bláznivé kněžně — víte, dříve jí patřil tenhle zámek, protivná baba — , jak jezdívala vždycky ve čtyřpřeží, ve velké cestovní kolesce, pestře pomalované, která stojí v kůlně… Jen aby každý věděl, že je kněžnou, dala vždycky zapřáhnout čtyřspřeží, i když jela jenom na nádraží … Jen si pomyslete, jaká by to byla legrace, taky tak jednou jet jako kněžna, dej jí Pánbůh nebe! Je tu ještě starý kočí. Ach tak, vy ho neznáte, je to naše pravá ruka, a co máme auto, je na výměnku ; ale měl jste ho vidět, když mu řekli, že bychom si

153$

chtěli vyjet ve čtyřspřeží — okamžitě se přišoural nahoru a plakal radostí, že si ještě jednou vyjede… Všechno je už ujednáno, v osm hodin odjíždíme, bude se vstávat hodně brzy, a vy tu přirozeně zůstanete přes noc. Odříci nemůžete, to je vyloučeno. Budete spát dole v hezkém pokoji pro hosty, a co budete ještě potřebovat, přiveze vám Pišta z kasáren — ten bude zítra přestrojen za lokaje, jako u kněžny … Ne, žádné odmlouvání. Musíte nám udělat radost, bezpodmínečně, bezpodmínečně, zítra omluva neplatí … “

A povídala dál a dál, jako by spustilo natažené péro. Poslouchal jsem udiveně, a stále ještě jsem nemohl pochopit tu proměnu. Její hlas byl zcela jiný, její řeč, jindy nervózní a přerývaná, plynula lehce, obličej, který jsem tak dobře znal, byl jako vyměněný, chorobně žlutavou barvu její pleti projasnila čerstvá, zdravější, těkavost v jejích gestech zmizela. Seděla tu přede mnou s jiskřícími zornicemi a usměvavými ústy, jako by byla trochu opilá. Její opojení bezděky přecházelo na mne a uvolňovalo vnitřní odpor jako každá opilost. Snad, namlouval jsem si, snad je to přece pravda nebo bude to pravda. Snad jsem ji vůbec nezklamal, možná že se skutečně tak rychle vyléčí. Tak úplně jsem přece nelhal — nebo ne příliš mnoho — Condor přece opravdu o jednom pozoruhodném vyléčení něco četl, proč by tedy nemělo být možné zrovna u tohoto rozpáleného a dojemně věřícího dítěte, u této senzitivní bytosti, kterou už jen pouhá naděje na uzdravení činí tak šťastnou a nadšenou? Proč tedy brzdit tu přemíru štěstí, proč ji týrat malomyslností, natrápila se chudinka přece dost dlouho. A jako se stává řečníkovi, že nadšení, které vytvořil svými hladkými slovy, jej zpětně uchvátí jako skutečná síla, tak i mnou stále vítězněji pronikala důvěra, jež vznikla jedině tím, že jsem ze soucitu nadsazoval. A když se konečně objevil otec, našel nás všechny v nejbezstarostnější náladě; povídali jsme a plánovali, jako by Edita už byla zdravá. Kde by se zase mohla učit jezdit na koni, ptala se, a zda bychom my od pluku chtěli dohlížet na její lekce a pomáhat jí? Ano, a zda by otec už neměl dát faráři peníze na novou kostelní střechu, které mu slíbil?

Netrpelivost_srdce-v1rmr

154$

Všem těm troufalým řečem, které anticipovaly uzdravení už jako samozřejmost, se smála a žertovala tak bezstarostně, že ve mně utichl poslední odpor. A teprve když jsem se večer sám octl ve svém pokoji, zaklepala mi na srdce slabá připomínka, zda si Edita neslibuje příliš? Neměl by ses přece raději pokusit, aby vystřízlivěla z této nebezpečné naděje? Ale nepřipustil jsem si tu myšlenku. Proč si dělat starosti, zda jsem řekl příliš mnoho, nebo příliš málo? I kdybych přislíbil mnohem víc, než jsem poctivě směl — již tato soucitná lež ji učinila šťastnou; a učinit člověka šťastným, to přece nemůže být hřích nebo bezpráví.

Onen ohlášený výlet začal již časně ráno malou fanfárou veselí. První, co jsem postřehl, když jsem se probudil ve svém čistém pokoji, rozjasněném sluncem, byly smějící se hlasy. Přistoupil jsem k oknu a uviděl jsem mohutný cestovní vůz staré kněžny, který vytáhli z kůlny ještě asi v noci a nad kterým žaslo všechno služebnictvo, velkolepý antikvární muzeální kus, postavený před sto, snad již před sto padesáti lety vídeňským dvorním karosářem v Provaznické ulici pro nějakého prapředka. Vlastní skříň kočáru, chráněná proti nárazům mohutných kol uměleckým pérováním, byla na způsob starých tapet trochu naivně pomalována pastýřskými scénami a antickými alegoriemi, možná také že barvy, kdysi živější, vybledly. Uvnitř skrýval hedvábím vypolštářovaný kočár — měli jsme příležitost, abychom to při jízdě jedno po druhém vyzkoušeli — všelijaké rafinované vymoženosti jako rozkládací stolky, zrcátka a flakóny s voňavkou. Samozřejmě že ta obrovská hračka uplynulého století působila zprvu jako něco neskutečného, maškarního, ale právě proto se služebnictvo vesele, jako v karnevalové náladě snažilo, aby ten nemotorný koráb silnic učinilo pojízdným. S neobyčejnou horlivostí mazal strojník z cukrovaru kola olejem a klepal zkoumavě na železné kování, byli zapřaháni čtyři koně, ozdobení kyticemi jako k svatební jízdě, což dalo Jonakovi, starému kočímu, příležitost k hrdému ponaučování. Byl oblečen do vybledlé knížecí

155$

livreje, překvapivě rychle se pohyboval na svých dnou postižených nohou a vykládal těm mladším, kteří dovedou sice jezdit na kole a třeba už zacházet s motorem, ne však držet správně na uzdě čtyřspřeží, co všechno umí a zná. On to také byl, kdo ještě včera v noci vyložil kuchaři, jak velice a bezpodmínečně vyžaduje čest domu při honech na lišku a podobných radovánkách, aby i na nejodlehlejších místech, v lese a na louce, byla přesnídávka podávána právě tak pečlivě a právě tak skvěle jako v zámecké jídelně. A tak pod jeho dozorem posbíral sluha damaškové ubrusy, ubrousky a stříbrné nádobí, a všechno srovnal do erby ozdobených schránek bývalé knížecí komory na stříbro. Pak teprve směl kuchař s placatou bílou plátěnou čepicí nad rozpáleným obličejem přinést vlastní proviant, pečená kuřata, šunky a paštiky, čerstvě upečený bílý chléb a celé baterie lahví, z nichž každá byla obalená slámou, aby ve zdraví přestály jízdu po hrbolatých silnicích. Jako kuchařova zástupce vyslali s kočárem mladého chasníka, aby měl kdo servírovat, a jemu bylo vykázáno ono místo za vozem, kde v dřívějších dobách stával vedle lokaje v barevném klobouku s chocholem knížecí běžec.

Tak obřadné vystrojování dodávalo všem těmto přípravám vesele teatrální ráz, a protože se zpráva o naší neobyčejné vyjížďce rychle rozšířila, přišlo na tuto milou podívanou hodně diváků. Objevili se tu sedláci v pestrých venkovských nedělních oděvech, staré scvrklé ženy z blízkého chudobince a šediví staříci s nerozlučnými hliněnými fajfkami. Ale především to byly bosé děti zblízka i z okolí, které, ohromené úžasem, zíraly vzhůru na vyparáděné koně i na kočího, v jehož scvrklé, a přece ještě pevné ruce se tajemně sbíhaly zauzlené dlouhé opratě. O nic méně je nenadchl Pišta, kterého všechny znaly jen v modré šoférské uniformě a který tu teď v staré knížecí livreji už nedočkavě držel v ruce stříbrně zářící lovčí trubku, aby dal znamení k odjezdu. K tomu bylo ovšem třeba, abychom posnídali, a když jsme se konečně přiblížili k slavnostnímu povozu, nemohli jsme s potěšením nezjistit, že na nás byl značně méně slavnostní pohled než na pompézní kočár a zářící lokaje. Kekesfalva vypadal trochu komicky, když ve svém

156$

věčně upjatém kabátě, s neohebnýma nohama jako černý čáp nastoupil do kočáru, vyzdobeného cizími šlechtickými emblémy, dívky vlastně měly být v rokokových kostýmech, s bíle napudrovanými vlasy, s černým znamínkem krásy na tváři a s pestrým vějířem v ruce, a pro mne samého by se pravděpodobně byla spíše hodila běloskvoucí jezdecká uniforma z doby Marie Terezie než můj modrý hulánský stejnokroj. Ale i bez historických kostýmů se to zřejmě těm dobrým lidem zdálo až dost slavnostní, když jsme konečně usedali do veliké nemotorné skříně. Pišta zdvihl lovčí trubku, jasný tón zavřeštěl nad rozjařeným, mávajícím a zdravícím služebnictvem, kočí umělecky zakroužil bičem ve vzduchu, že to prásklo jako výstřel. Když koně poprvé zabrali, mohutným kočárem to prudce trhlo, takže jsme se smíchem popadali jeden na druhého, pak ale zdatný řidič velmi obratně projel se čtyřmi koňmi mřížovými vraty, která se nám z našeho břichatého kočáru jevila najednou znepokojivě úzká, a šťastně jsme dorazili na silnici.

Vlastně na tom nebylo nic divného, že jsme po celé naší cestě vzbudili mnoho pozornosti, ale zároveň také vážnosti. Po desetiletí se už v kraji neukázal knížecí kočár se čtyřspřežím, a když se teď náhle objevil, sedlákům to připadalo jako předzvěst nějaké veliké události. Mysleli možná, že jedeme ke dvoru nebo že přijel císař nebo že se vůbec přihodilo něco neobyčejného, neboť všude lítaly klobouky dolů, jako by je odsekl, stále za námi běžely nadšené bosé děti; potkal-li nás na cestě jiný vůz, naložený senem, nebo lehká venkovská bryčka, seskočil cizí kočí hbitě z kozlíku, strhl klobouk a zastavil své koně, aby nás pustil kolem. Byli jsme pány silnice, jako ve feudálních dobách nám patřila celá ta krásná bohatá krajina s vlnícími se poli, lidé i zvířata. Náš mohutný vehikl nejel ovšem příliš rychle, ale zato jízda poskytovala dvojnásobnou příležitost, abychom se mohli dívat a smát se, což se týkalo především obou dívek. Mládí je přece vždycky nadšeno vším novým, a všechny tyto neobvyklé věci, náš neobyčejný povoz, ponížená úcta lidí při té nedobové podívané a sto jiných drobných bezvýznamných příhod jim pozvedaly náladu, že byly jako opojené vzduchem a sluncem. Zvlášť

157$

Edita, která celé měsíce téměř nevyšla z domu, jiskřila nevázanou rozpustilostí.

První zastávku jsme udělali v malé vesnici, kde houpající se zvony svolávaly právě k nedělní cestě do kostela. Přes pole bylo vidět, jak poslední opozdilci spěchají po úzkých mezích k vesničce; mezi vysokými snopy letních lánů jsme mohli zahlédnout jen ploché hedvábné černé klobouky mužů a pestře vyšívané čepce žen. Jako tmavá housenka se sem odevšad táhla tato putující čára vlnícím se zlatem polí, a právě když jsme vjížděli hlavní — ne zrovna příliš čistou — ulicí a několik polekaných husí se s kejháním rozuteklo, zvon utichl. Nedělní bohoslužba začala. A kupodivu to byla Edita, která si bouřlivě přála, abychom všichni vystoupili a účastnili se pobožnosti.

Že na jejich skromné návsi zastavil tak neobvyklý kočár a majitel panství, kterého všichni znali z doslechu, se svou rodinou — neboť k ní mě zřejmě počítali — se chtěl účastnit mše zrovna v jejich kostelíku, to způsobilo mezi těmi venkovskými lidmi pořádný rozruch. Kostelník vyběhl, jako kdyby někdejší Kanitz byl ztělesněný kníže Orosvár, a horlivě oznamoval, že kněz na nás počká, než začne sloužit mši; lidé utvořili špalír a bylo vidět, že je dojalo, když viděli, jak Josef a Ilona musí podpírat a vést kymácející se Editu. Právě prosté lidi vždy dojme, když poznají, že neštěstí si nevybírá a může hrozně postihnout i „bohaté“. Začali si šuškat a šeptat, ale potom ženy účinlivě přinesly polštáře, aby chorá dívka mohla sedět — samozřejmě v první řadě lavic, která se rychle vyprázdnila — co nejpohodlněji; zdálo se téměř, jako by kněz sloužil mši zvlášť slavnostně kvůli nám. Já sám jsem byl velice pohnut dojímavou jednoduchostí kostelíka; připadalo mi, že jasný zpěv žen, chraptivý, trochu neohebný zpěv mužů, prosté hlasy dětí vyznávají čistší a bezprostřednější víru než ty mnohem okázalejší obřady, na jaké jsem byl zvyklý o nedělích doma ve Štěpánském dómu nebo v augustiniánském kostele. Avšak proti své vůli jsem se nemohl plně soustředit na pobožnost, protože jsem se náhodou podíval na Editu, která seděla vedle mne, a téměř mě polekala, s jakou planoucí horoucností se modlila. Nikdy jsem až dosud nemohl

158$

z žádného náznaku předpokládat, že je zbožně vychována nebo že tak smýšlí; teď jsem spatřil, že její modlitba nebyla naučenou zvyklostí jako u většiny lidí; bledý obličej měla schýlený jako někdo, kdo jde proti velké bouři, rukama svírala pult, a v naprostém soustředění a jen nevědomky mumlajíc slova pobožnosti dávala najevo napětí člověka, který sebral a napjal všechny síly a chce si vynutit to nejkrásnější. Občas se tmavá dřevěná kostelní lavice zachvěla až ke mně, tak vroucí byly otřesy a chvění té extatické modlitby, jež přecházely do nehybného dřeva. Okamžitě jsem pochopil, že se obrací k Bohu o něco určitého, že od něho něco chce. A po čem nemocná, ochrnutá dívka touží, to nebylo těžké vycítit.

Také když bohoslužba skončila a my jsme pomohli Editě opět do kočáru, zůstala ještě delší dobu pohřížená zcela do sebe. Nepromluvila ani slovo. Neobracela se již v rozpustilé zvědavosti na všechny strany: bylo to, jako kdyby ji ta půlhodina vroucího úsilí vyčerpala. Samozřejmě i my jsme zůstali zdrženliví. Byla to tichá a skoro ospalá jízda, až jsme těsně před polednem dorazili k hřebčinci.

Tam nás ovšem očekávalo zvláštní uvítání. Chlapci z nejbližšího okolí — zřejmě věděli o naší návštěvě — sehnali z hřebčince neochočené koně a hnali se nejostřejším cvalem proti nám jako v arabské fantazii. Byl na ně nádherný pohled, na ty opálené výskající chlapce v rozhalených košilích, s pestrými dlouhými stuhami vlajícími od nízkých klobouků, v bílých a širokých, u kotníků zavázaných kalhotách; podobni hordě beduínů se bouřlivě přihnali na neosedlaných koních, jako kdyby nás chtěli přepadnout. Naši koně už stříhali nepokojně ušima, starý Jonak se už musel vzepřít a vší silou držet otěže, když se náhle ozvalo zapísknutí a divoká smečka se obratně zformovala do sevřeného útvaru, v němž nás pak jako bujná družina doprovázela až k domu, kde bydlel správce hřebčince.

Tam se našlo pro kavaleristu z povolání leccos zajímavého. Dívkám přivedli hříbata, a obě byly téměř bez sebe nadšením nad ustrašeně zvědavými zvířaty s neohrabanýma nohama a hloupými hubami, které ještě ani neuměly

159$

chroustat nabízený cukr. Zatím přichystal kuchtík pod Jonakovým pečlivým vedením velkolepou hostinu pod širým nebem. Silné a dobré víno způsobilo, že naše tlumená veselost byla stále rozpustilejší. Všichni jsme povídali hovorněji, kamarádštěji, méně ostýchavě než jindy, a tak lehce, jako by nějaký mráček přelétl přes hedvábné modré nebe, přelétl i v mé duši za všechny tyto hodiny jen slabý stín, myšlenka, že jsem tuto štíhlou dívku, která se z nás všech smála nejsrdečněji, nejhlasitěji, nejšťastněji, znal vždy jen jako trpící, zoufalou, nešťastnou, nebo že ten starý pán, který se znalostí veterináře zkouší a poplácává koně, žertuje s každým mladíkem a podstrkuje mu spropitné, je týž člověk, který mě před dvěma dny ze šílené úzkosti přepadl v noci jako náměsíčník. I sebe samého jsem stěží poznával, tak jsem si připadal lehký a spokojený. Po jídle, když nechali Editu trochu odpočívat v pokoji paní správcové, jsem vyzkoušel několik koní. Hnal jsem se tryskem o závod s několika mladými chlapci přes louky a v tomto uvolnění uzdy i sebe samého jsem prožíval dosud nikdy nepoznaný pocit svobody. Moci tak zde zůstat, nikomu nepoddán, svobodný ve volných polích, svobodný jako pták! Bylo mi trochu těžko u srdce, když jsem už docela v dáli zaslechl volání lovčí trubky, která nabádala k návratu.

Pro zpáteční cestu vybral zkušený Jonak zase jinou silnici, bezpochyby také proto, že vedla delší dobu chladivým lesíkem. A jak se už celý ten den všechno tak šťastně dařilo, očekávalo nás ještě poslední, nejlepší překvapení; když jsme přijížděli do malé vesničky o dvaceti číslech, ukázalo se, že jediná silnice tohoto zapadlého kouta je téměř zcela uzavřená tuctem prázdných žebřiňáků. Kupodivu se tu nikdo neobjevil, aby udělal místo pro náš obrovský kočár, bylo to, jako kdyby zdejší lidi pohltila země. Ale brzy se tato nedělní prázdnota vysvětlila, když Jonakova zkušená ruka práskla obrovským bičem do vzduchu, jako by se ozval výstřel z pistole, neboť jakmile nějací lidé polekaně přiběhli, vzniklo veselé nedorozumění. Vyšlo totiž najevo, že syn nejbohatšího sedláka v kraji slaví právě svatbu s chudou příbuznou z jiné samoty; tam, kde byla silnice pro

160$

nás uzavřena, vyklidili k tanci stodolu, odkud se teď vyřítil ženichův otec, značně korpulentní a zrudlý horlivostí, aby nás uvítal. Možná se doopravdy domníval, že slavný majitel panství Kekesfalva dal schválně zapřáhnout čtyřspřeží, aby jemu a jeho synovi prokázal čest svou přítomností na svatební slavnosti, snad využil naší náhodné jízdy jen z ješitnosti, aby zvýšil svou vážnost ve vsi. V každém případě prosil s mnoha poklonami, aby pan z Kekesfalvy a jeho hosté laskavě vypili, než se vyklidí silnice, sklenici jeho domácího maďarského vína na zdraví mladého páru; byli jsme opět v příliš dobré náladě, abychom odmítli tak dobře míněné pozvání. Tak jsme opatrně vysadili Editu a širokou žasnoucí a šeptající uličkou bohabojných vesničanů jsme triumfálně vtáhli do venkovského tanečního sálu.

Ukázalo se, že tento taneční sál je vyklizená stodola, v níž po obou stranách bylo na prázdných pivních sudech postaveno z holých prken pódium. Vpravo trůnili u dlouhého, bílým lněným plátnem pokrytého a lahvemi a jídly co nejhojněji naloženého stolu kolem ženicha a nevěsty příslušníci rodiny a nepostradatelná honorace, pan farář a velitel četnictva. Na protějším pódiu se usadili muzikanti, dosti romanticky vyhlížející, kníratí cikáni, housle, basa a cimbál; na udusaném mlatě, který sloužil jako taneční parket, se tísnili hosté, zatímco děti, které se už do přeplněné stodoly nedostaly, jako čilí diváci za plotem buď nakukovaly ze dveří, nebo klátily nohama z krokve krovu.

Někteří méně vážení příbuzní přirozeně museli ihned ustoupit z čestného pódia, aby nám udělali místo, a když jsme se bez jakýchkoli rozpaků posadili mezi ty poctivé lidičky, zvedl se všeobecný údiv, jak je vznešené panstvo laskavé. Ženichův otec, trochu rozpačitý rozčilením, sám donesl mohutný džbán vína, naplnil sklenice a hlasitě zvolal: „Na zdraví milostivého pána,“ což okamžitě v nadšeném ohlasu zadunělo až ven na ulici. Pak přitáhl svého syna a jeho novou manželskou polovici, plaché, trochu širokoboké děvče, kterému dojímavě slušel slavnostní pestrý kroj a myrtový věnec; s ruměncem ve tvářích se neobratně uklonila před Kekesfalvou a uctivě políbila ruku Editě, na níž bylo znát náhlé pohnutí. Pohled na svatební

161$

obřad vždycky naplní duši mladé dívky zmatkem, protože v tomto okamžiku se jí zmocňuje tajemná solidarita pohlaví. Edita se zarděla, přitáhla dívku k sobě, objala ji a stáhla pak najednou prsten — byl to úzký, starobylý, nepříliš drahocenný prstýnek — s prstu a navlékla jej nevěstě, kterou tento nenadálý dar úplně omráčil. Ustrašeně pohlédla na tchána, zda smí tak velký dárek doopravdy přijmout, a jakmile on s pyšným souhlasem přikývl, rozplakala se radostí. A znovu se k nám valila vlna vděčnosti; ze všech stran se k nám tlačili prostí lidé, s kterými se život nemazlil; svými pohledy dávali najevo, že by rádi udělali něco neobyčejného, aby nám ukázali svou vděčnost, ale nikdo se neodvážil říci „panstvu“ jediné slovo. Mezi nimi klopýtala se slzami v očích selka, úplně oslněná tím, jaké cti se dostalo synově svatbě, zatímco nesmělý ženich upíral oči střídavě na nevěstu, na nás a na své těžké nablýskané holínky.

V tomto okamžiku učinil Kekesfalva to nejchytřejší, co mohl, aby udělal konec té poníženosti, která se už stávala trapnou. Potřásl otci, ženichovi a několika lidem z honorace srdečně rukou a prosil je, aby kvůli nám nepřerušovali krásnou slavnost. Mladí lidé by měli do sytosti tancovat dál; nemohli by nám udělat větší radost, než když budou bezstarostně pokračovat. Současně pokynul primášovi, který s houslemi pod pravou rukou, v takřka strnulé pokloně čekal před pódiem, hodil mu bankovku a naznačil mu, aby spustil. Ta bankovka musela být dost velká, neboť mladík sebou škubl jako zasažen elektrickým úderem, rozběhl se prudce ke svému pódiu, zamrkal na muzikanty, a chlapci rázem spustili, jak to skutečně dovedou jen Madaři a cikáni. Již první úder na cimbál rozbil strhující silou všechnu nesmělost. Okamžitě se našly páry a začaly tančit, divočeji a vášnivěji než předtím, neboť všichni ti chlapci a děvčata nám z neuvědomělé ctižádosti chtěli ukázat, jak praví Maďaři dovedou tancovat; až nahoře na pódiu řinčely sklenice při každém taktu, tak mohutně a divoce burácelo rozohněné mládí.

Edita hleděla do té vřavy a oči jí blýskaly. Náhle jsem cítil její ruku na paži. „Musíte také tancovat,“ poručila

162$

mi. Naštěstí nevěsta ještě nebyla v kole, stále si nadšeně prohlížela prstýnek na svém prstě. Když jsem se před ní uklonil, začervenala se nejprve nad tou velkou ctí, ale pak šla tančit ochotně. Náš příklad dodal zase odvahy ženichovi. Vydatně povzbuzován svým otcem, vyzval k tanci Ilonu, a teď tloukl cimbalista na svůj nástroj ještě posedleji, primáš hrál na housle jako černý kníratý ďábel; myslím, že se v této vesnici už dávno netancovalo tak divoce jako v onen svatební den.

Avšak stále ještě se roh překvapení nevyčerpal. Přivábena marnotratným dárkem nevěstě, vetřela se k pódiu jedna z oněch starých cikánek, které při takových slavnostech nikdy nechybějí, a velmi výmluvně domlouvala Editě, aby si dala hádat z ruky. Dívka se zřejmě ostýchala. Byla sice upřímně zvědavá, ale zároveň se v přítomnosti tolika diváků styděla svolit k takovým kejklům. Zařídil jsem to, jemně jsem vytlačil pana z Kekesfalvy a všechny ostatní z pódia, aby nikdo nemohl vyslechnout něco z tajemných proroctví, a zvědavcům nezbylo nic jiného než zpovzdálí s úsměvem přihlížet, jak stará cikánka poklekla, vzala a se zaříkáváním studovala Editinu ruku; přece každý v Uhrách dobře zná věčný trik těchto žen, že každému předpoví to nejradostnější, aby pak na dobré zprávě pořádně vydělaly. Avšak k mému úžasu Editu zřejmě všechno, co jí ta lstivá osoba chraptivě a rychle šeptala, podivuhodně vzrušovalo. Začalo se jí chvět chřípí, což u ní vždy provázelo prudké rozčilení. Nakláněla se stále hlouběji a naslouchala, občas se úzkostlivě ohlížejíc, zda někdo neposlouchá s ní; potom kývnutím přivolala svého otce, něco mu zašeptala, načež on, povolný jako vždy, sáhl do náprsní tašky a strčil cikánce několik bankovek. Částka musela být podle venkovských pojmů nesmírně veliká, neboť stará chtivá žena začala jako posedlá líbat Editě lem sukně a s nesrozumitelným zaříkáváním jí stále rychleji hladila chromé nohy. Potom naráz odskočila, jako kdyby měla strach, že by jí někdo mohl tolik peněz zase vzít.

„Pojďme už,“ zašeptal jsem rychle panu z Kekesfalvy, neboť jsem si všiml, jak Edita zbledla. Šel jsem pro Pištu; on a Ilona podpírali Editu, kymácející se na berlích,

163$

a pomáhali jí k vozu. Hudba okamžitě zmlkla, nikdo z těch dobrých lidí si nechtěl nechat vzít, aby nás nedoprovodil, nezamával nám a nezavolak Hudebníci obklopili vůz, aby spustili rychle poslední fanfáru, celá vesnice křičela a povykovala; starý Jonak měl co dělat, aby zkrotil koně, kteří už takovému válečnickému ryku odvykli.

Byl jsem trochu znepokojený kvůli Editě, proti níž jsem seděl ve voze. Stále ještě se celá chvěla, zdálo se, že ji něco velmi skličuje. A najednou se prudce rozvzlykala. Ale byl to vzlykot štěstí. Plakala a smála se, smála se a plakala. Mazaná cikánka jí nepochybně prorokovala, že se brzy uzdraví, a k tomu snad dokonce ještě něco jiného. ,

„Nechte mě, nechte mě přece,“ bránila se netrpělivě. Zdálo se, že toto rozechvění jí působí zcela novou a zvláštní rozkoš. „Nechte mě přece,“ opakovala stále. „Vždyť já vím, že je to stará podvodnice. Já to přece vím. Ale proč bych neměla být jednou hloupá! Proč se jednou nedat docela upřímně oklamat!“

Bylo už pozdě večer, když jsme opět vjížděli zámeckými vraty. Všichni na mě naléhali, abych zůstal ještě na večeři. Ale už jsem nechtěl. Cítil jsem, že toho bylo dost, příliš mnoho. Byl jsem celý ten zlatý letní den dokonale šťasten, každé více mohlo už jen znamenat méně. Raději jít teď domů známou alejí, s duší měkce vyhlazenou jako letní vzduch po rozpáleném dni. Jen už nic nepožadovat, pouze si vděčně připomínat a všechno promýšlet. A tak jsem se rozloučil předčasně. Hvězdy se třpytily a mně bylo, jako by se tak něžně třpytily pro mne. Vítr měkce hladil setmělá, horce vydechující pole, a mně se zdálo, že zpívá pro mne. Naplňovala mě ona čistá přemíra citů, kdy se všechno zdá dobré, všechno uchvacuje, svět i lidé, kdy se člověku chce obejmout každý strom a hladit jeho dřevo jako milovanou pleť. Kdy by člověk rád vešel do každého cizího domu, aby si sedl k neznámým lidem a všechno jim svěřil, kdy je vlastní hruď příliš těsná a cit překypuje, kdy by se člověk chtěl svěřit, vydat, obětovat — jen aby něco z té přemíry citů daroval a utratil!

164$

Když jsem konečně dorazil do kasáren, stál přede dveřmi pokoje můj sluha a čekal na mne. Poprvé jsem si všiml (všechno jsem dnes cítil jako poprvé), jak srdečný, červenolící obličej má ten rusínský chasník. Také bych mu mohl udělat radost, pomyslel jsem si. Něco mu dát, aby si koupil pár sklenic piva pro sebe a svoje děvče. Dát mu na dnešek volno a na zítřek také a na celý týden! Už jsem sahal do kapsy pro stříbrňák. Vtom se postavil do pozoru a s rukama na švech kalhot hlásil: „Přišel telegram pro pana poručíka.“

Telegram? Okamžitě jsem byl nesvůj. Kdo na světě mohl ode mne něco chtít? Jen zlá zpráva mě mohla tak spěšně hledat. Rychle jsem šel ke stolu. Tam ležel neobvyklý, uzavřený obdélník papíru. Prsty mě neposlouchaly, když jsem jej otvíral. Bylo to jen pár slov, která břitce a jasně oznamovala: „Povolán zítra do Kekesfalvy. Předtím s vámi musím bezpodmínečně mluvit. Očekávám vás v pět hodin v Tyrolské vinárně. Condor.“

Již jednou jsem zažil, že se vrávoravá opilost může v jediné minutě změnit v křišťálově jasnou bdělost. Bylo to minulého roku při večírku na rozloučenou s jedním kamarádem, který se ženil s dcerou zazobaného severočeského továrníka a předtím pro nás uspořádal okázalou hostinu. Ten dobrý hoch opravdu neskrblil, dal přinášet jednu baterii lahví za druhou, těžké, husté, krvavě červené bordeaux a nakonec potoky šampaňského, takže — podle temperamentu — začali někteří hlučet a někteří se rozcitlivěli. Objímali se, smáli se, vyváděli, hulákali a zpívali. Ozývaly se stále nové přípitky, všichni obraceli do sebe koňak a likéry, kouřili a bafali, hustá oblaka kouře zahalovala přetopený lokál jako modravá vlna, a tak si nakonec nikdo nevšiml, že za zamlženými okny se obloha už vyjasnila. Mohly být tři čtyři hodiny, většina z nás už nedokázala sedět rovně; všichni měli lokty na stole, a když byl pronesen další přípitek, obraceli vzhůru už jen zamžené skelné oči, kdo musel jít ven, potácel se a motal ke dveřím nebo klopýtal jako naplněný pytel. Nikdo už nemohl jasně mluvit ani myslet.

165$

Tu se náhle otevřely dveře, plukovník (později budu o něm mluvit víc) vrazil dovnitř, a protože ho v pusté vřavě zpozorovali nebo poznali jen někteří, přistoupil rázně ke stolu a praštil do něj pěstí, až talíře a sklenice zařinčely. Potom zavelel svým nejtvrdším, nejřezavějším hlasem: „Ticho!“

A okamžitě, rázem nastalo ticho, i ti nejopilejší zamžourali a probudili se. Plukovník krátce oznámil, že odpoledne je očekávána nenadálá inspekce divizionáře. Počítá s tím, že bude všechno bezvadně klapat a že nikdo neudělá pluku ostudu. A teď se stalo cosi neobyčejného: naráz jsme měli smysly pohromadě. Všechny alkoholické výpary vyprchaly, jako kdyby člověk otevřel uvnitř nějaké okno, opilostí zamlžené obličeje se změnily, pod výzvou povinnosti dostaly výraz, rázem se každý držel rovně a ve dvou minutách byla zpustošená tabule opuštěna, každý bděle a jasně věděl, co má dělat. Mužstvo bylo probuzeno, ordonance jen poletovaly, až do posledního knoflíku u sedla bylo ještě všechno rychle vyčištěno a vyhřebelcováno; za pár hodin pak našla obávaná inspekce všechno v nejlepším pořádku.

Přesně tak, přímo rychlostí výstřelu zmizela moje měkká, šťastná, zasněná nálada, jakmile jsem otevřel onen telegram. Ve vteřině jsem věděl, co jsem si celé ty hodiny nechtěl přiznat: všechno ono nadšení nebylo nic než opojení lží, ve své slabosti, ve svém neblahém soucitu jsem se dopustil podvodu. Okamžitě jsem tušil: přichází proto, abych se mu zodpovídal. Nyní bylo třeba platit za vlastní i cizí překypující srdce.

S dochvilnou netrpělivostí, a proto dokonce o čtvrt hodiny dřív, jsem stál v ujednanou dobu před vinárnou a přesně v ohlášený čas sem přijel Condor drožkou z nádraží. Bez zbytečných formalit ke mně přikročil.

„Báječné, že jste dochvilný. Hned jsem věděl, že se na vás mohu spolehnout. Nejlépe když zalezeme do stejného kouta. O čem si máme promluvit, to nesnáší posluchače.“

Připadalo mi, že se v jeho mdlém vystupování něco změnilo. Vzrušeně a zároveň s naprostým sebeovládáním těžce

166$

kráčel přede mnou do lokálu a téměř hrubě poručil přispěchavší číšnici: „Litr vína. Totéž jako předevčírem. A nechte nás pak o samotě. Potom vás zavolám.“

Posadili jsme se. Ještě dříve než nám číšnice postavila víno na stůl, začal.

„Tak stručně a jasně — musím si pospíšit, nebo budou na Kekesfalvě větřit nebezpečí a namlouvat si, že tu spolu konspirujeme. Už to byla pěkná fuška, že jsem odbyl- šoféra, který mě chtěl okamžitě dopravit na zámek coute que coute. Ale teď hned in médias res, abyste věděl, o co jde!

Tedy — předevčírem ráno dostanu telegram. ,Prosím vás, velectěný příteli, přijeďte k nám co nejdříve. Všichni vás nejnetrpělivěji očekáváme. S důvěrou váš vděčný Kekesfalva.“ Už ty nahromaděné superlativy, ,co nejdříve“ a ,nejnetrpělivěji‘, mě neuchvátily. Proč najednou tak netrpělivě? Editu jsem přece prohlédl teprve před několika dny. A potom: k čemu to telegrafické ujišťování o jeho důvěře, za co ta zvláštní vděčnost? Nu, myslel jsem si, že to nebude tak horké, a uložil jsem telegram ad acta; koneckonců starý mívá takové záchvaty častěji. Ale co se stalo včera ráno, to mě přece jen popohnalo. Přišel nekonečně dlouhý dopis od Edity, úplně bláznivý a extatický expresní dopis, že ona od počátku věděla, že jsem jediný člověk na světě, který ji zachrání, a že mně vůbec nedovede vylíčit, jak je šťastná, že jsme se už konečně dostali tak daleko. Chce mě prý ujistit, že se na ni mohu naprosto spolehnout. Udělá všechno, co nařídím, podrobí se s důvěrou i největším obtížím. Ale že mám začít s novým léčením brzy, okamžitě, že jen hoří netrpělivostí. A ještě jednou: mohu od ní vyžadovat všechno, ale že mám začít s léčením co nejrychleji. Atakdále atakdále.

No — a po těch slovech o novém léčení se mi v hlavě rozsvítilo. Okamžitě jsem pochopil, že někdo musel buď starému, nebo dceři žvanit o nové kúře profesora Viennota; něco takového se přece nedověděli ze vzduchu, a ten někdo nemohl být samozřejmě nikdo jiný než vy, pane poručíku.“

Musel jsem sebou bezděky trhnout, neboť trefil do černého.

167$

„Prosím žádné diskuse! Já jsem se nikomu jinému o oné metodě profesora Viennota nezmínil ani slovem. Jen vy máte na svědomí, jestli teď na Kekesfalvě všichni věří, že v několika měsících bude všechno v pořádku. Ale už jsem řekl, ušetřme si všechny rekriminace — žvanili jsme oba, já vám a vy zase co nejdůkladněji druhým. Mou povinností bylo, abych se před vámi vyjadřoval opatrněji — koneckonců léčení nemocných není vaše povolání — , odkud byste měl vědět, že nemocní a jejich příbuzní mají jiný slovník než normální lidé, že každé ,snad‘ se u nich okamžitě promění v , jistě’ a že jim člověk smí podávat naději jen po opatrně destilovaných kapkách, jinak jim stoupne optimismus do hlavy a oni pak nevědí, kdy přestat.

Ale teď toho nechme — co se stalo, stalo se! Udělejme čáru pod téma odpovědnost. Nezval jsem vás sem proto, abych k vám měl řeč. Ale protože jste zasáhl do mé věci, cítím se povinen poučit vás, jak celá ta věc vypadá. Proto jsem vás sem pozval.“

Condor teď poprvé zdvihl hlavu a podíval se přímo na mě. Ale v jeho pohledu nebyla přísnost. Naopak, zdálo se mi, jako kdyby měl se mnou soucit. I jeho hlas byl teď mírnější:

„Vím, milý pane poručíku, že se vás dotkne velmi bolestně, co vám teď musím sdělit. Ale jak jsem řekl: na city a sentimentalitu nemáme čas. Vypravoval jsem vám, že když jsem si přečetl onu zprávu v lékařském časopisu, napsal jsem okamžitě profesoru Viennotovi o bližší údaje — domnívám se, že jsem víc neřekl. A včera ráno došla jeho odpověď, stejnou poštou jako Editin překypující dopis. Jeho informace vypadá na první pohled pozitivně. Viennot skutečně dosáhl u onoho pacienta a u několika jiných úžasných výsledků. Ale bohužel — a to je velmi trapná věc — jeho metoda se v našem případě nedá použít. Při jeho léčeních se jednalo o onemocnění míchy na tuberkulózním základě, kde — ušetřím vás odborných podrobností — změnou vnitřního tlaku mohou být motorické nervy opět zapojeny do plné funkce. V našem případě, kdy je zasažen centrální nervový systém, nepřicházejí apriorně všechny ty procedury profesora Viennota, nehybné ležení v korzetu,

168$

sluneční lázně, jeho zvláštní druh gymnastiky, v úvahu. Jeho metody nelze — bohužel, bohužel! — v našem případě vůbec použít. Podrobit to ubohé dítě všem těm nepohodlným procedurám by pravděpodobně znamenalo, že bych ji trápil úplně zbytečně. Tak — to jsem vám musel sdělit. Teď víte, jak ten případ ve skutečnosti vypadá a jak lehkovážně jste tu ubohou dívku pomátl nadějí, že bude moci v několika měsících zase tančit a skákat! Ode mne by nikdo nic tak pitomého neuslyšel. Ale na vás, který jste unáhleně slíbil modré z nebe, se teď budou všichni odvolávat, a právem. Konečně jste to vy a jedině vy, kdo popadl celou tu věc za nepravý konec.“

Cítil jsem, jak mi tuhnou prsty. To všechno jsem podvědomě předem tušil od okamžiku, kdy jsem spatřil na stole onen telegram; a přesto mi bylo, když Condor s neúprosnou věcností objasnil situaci, jako kdyby mě praštili do čela tupou sekerou. Instinktivně jsem cítil, že se musím bránit. Nechtěl jsem, aby celá odpovědnost ležela na mně. Ale co jsem nakonec ze sebe dostal, znělo jako koktání přistiženého školáka.

„Ale jak?… Chtěl jsem jen to nejlepší … Jestli jsem Kekesfalvovi něco vyprávěl, bylo to jen ze… ze…“ „Vím, vím,“ přerušil Condor — „samozřejmě že to na vás vynutil, vymačkal, tím svým zoufalým naléháním dokáže, že je člověk proti němu skutečně bezbranný. Ano, vím to, že jste mu podlehl jen ze soucitu, že vaše motivy byly tudíž ty nejslušnější, nejlepší. Ale — domnívám se, že jsem vás už jednou varoval — se soucitem je to zatraceně dvojsečná věc; kdo s ním neumí zacházet, ať dá od něho ruce a především srdce pryč. Jen zpočátku je soucit — zrovna jako morfium — pro nemocného dobrodiním, léčivým prostředkem, pomocným prostředkem, ale když ho člověk neumí správně dávkovat a zastavit, stává se vražedným jedem. Prvními několika injekcemi prokazuje člověk dobrodiní, ty uklidňují, ty ochromují bolest. Avšak naneštěstí má organismus, tělo jako duše, nebezpečnou přizpůsobivost; tak jako nervy potřebují stále více morfia, potřebuje cit stále více soucitu, a nakonec víc, než člověk může dát. Jednou musí přijít okamžik, kdy člověk musí

169$

říci ,Ne‘ a nesmí se starat, zda ho ten druhý pro toto poslední nevyhovění nenávidí víc, než kdyby mu nikdy nebyl pomohl. Ano, milý pane poručíku, člověk musí svůj soucit držet pěkně na uzdě, jinak nadělá víc škody než všechna lhostejnost — to víme my lékaři a vědí to soudci a soudní vykonavatelé a v zastavárnách; kdyby se ti všichni chtěli vždycky poddávat svému soucitu, zůstal by svět stát — nebezpečná věc, ten soucit, nebezpečná věc! Sám vidíte, co způsobila vaše slabost v tomto případě.“

„Ano… ale člověk nemůže… přece není možno nechat člověka jen tak, když je zoufalý … konečně na tom nic nebylo, když jsem se pokoušel. .

Ale Condor náhle vyjel.

„Bylo — velmi mnoho na tom bylo! Velmi mnoho odpovědnosti, zatraceně mnoho odpovědnosti, když člověk poblázní druhého svým soucitem! Dospělý člověk si musí rozvážit, jak daleko je odhodlán jít, než zasáhne do věci — s cizími city si nelze zahrávat! Dobrá — vy jste ty dobré lidi oklamal z nejlepších, nejslušnějších pohnutek, ale v našem světě nezáleží na tom, zda člověk jedná tvrdě nebo váhavě, nýbrž jedině na tom, co nakonec dokáže nebo způsobí. Soucit — krásné! Ale je dvojí soucit. Jeden, ten zbabělý a sentimentální, který je vlastně jen netrpělivostí srdce, aby se co nejrychleji zbavilo trapného dojetí cizím neštěstím, soucit, který vůbec není soucítěním, nýbrž jen instinktivním odvrácením cizího utrpení od vlastní duše. A ten druhý, který jediný má smysl — ten nesentimentální, avšak tvořivý soucit, který ví, co chce, a je odhodlán trpělivě a s účastenstvím vydržet až do konce svých sil a ještě za něj. Člověk může člověku pomoci, jen když jde až na konec, až na nejzazší trpký konec, jen když má velikou trpělivost. Jen když se přitom obětuje sám, jen potom!“

V jeho hlase se zachvěl trpký tón. Mimoděk mi napadlo, co vyprávěl Kekesfalva — že se Condor takřka jako za pokání oženil se slepou ženou, kterou nedokázal vyléčit, a tato slepá ho ještě trápí, místo aby mu byla vděčná. Ale již položil vřele a téměř něžně ruku na mou paži.

„No, nemyslím to tak zle. Váš cit vás přemohl, to se může přihodit každému. Ale teď k věci — k mé a vaší. Konec-

170$

konců jsem vás sem nevytáhl, abych si s vámi vykládal o psychologii. Musíme přejít k praktickým věcem. Je samozřejmě nutné, abychom v této věci táhli za jeden provaz. Nesmí se už stát, abyste mi můj koncept naboural. Tak poslyšte! Po onom Editině dopisu musím bohužel předpokládat, že naši přátelé už úplně zabředli do bludu, že onou kúrou, které teď ovšem nemohu užít, je možno celé komplikované onemocnění hravě sprovodit ze světa. Ale i když je ten nerozum už nebezpečně hluboko, nezbývá nic jiného, než ho ihned zase vyoperovat — čím dřív, tím líp pro nás pro všechny. Bude to přirozeně tvrdý šok, pravda je vždycky krutá medicína, ale takový blud se nesmí nechat dále bujet. Provedu to co nejšetrněji, to nechte na mně.

A teď k vám! Pro mě by bylo přirozeně nejpohodlnější, kdybych celou vinu svalil na vás. Kdybych řekl, že jste mi špatně rozuměl, že jste přeháněl nebo fantazíroval. Ale já to neudělám, vezmu to všechno na sebe. Ale — říkám vám to rovnou — docela vás vynechat nemohu. Znáte toho starého člověka a jeho strašnou houževnatost. Kdybych mu to i stokrát vysvětlil a ukázal dopis, vždycky znovu začne naříkat: ,Ale přece jste panu poručíkovi slíbil…’ a ,Pan poručík přece řekl … ‘ — Neustále by se na vás odvolával, aby sobě i mně předstíral, že přece ještě existuje nějaká naděje. Musím vás mít jako svědka, jinak se mi to nepodaří. Iluze není možno setřást tak lehce jako rtuť v teploměru. Ukáže-li člověk jednomu z oněch pacientů, které tak krutě nazývá nevyléčitelnými, stéblo naděje, pacient si z něho okamžitě vybuduje trám a z trámu celý dům. Ale takové vzdušné zámky jsou pro pacienty nanejvýš nezdravé, a je mou lékařskou povinností, abych ten vzdušný zámek co nejrychleji rozbil, dokud se v něm exaltované naděje docela nezabydlí. Teď na to musíme ostře a nesmíme ztrácet čas.“

Condor se odmlčel. Čekal zřejmě na můj souhlas. Avšak neodvážil jsem se mu pohlédnout do očí; v hlavě se mi honily, poháněny prudkým bušením srdce, obrazy včerejšího dne. Jak jsme vesele jeli letní krajinou a Editin obličej zářil sluncem a štěstím. Jak hladila hříbata, jak seděla jako krá-

171$

lovná při slavnosti, jak jejímu otci každou chvíli stékaly slzy do smějících se a chvějících se úst. To všechno naráz zničit! Ji, která se tak proměnila, zase vrhnout zpět, ji, jež se tak nádherně vytrhla ze svého zoufalství, jediným slovem opět uvrhnout do pekla netrpělivosti! Ne, věděl jsem, že bych to nikdy nemohl udělat. A tak jsem váhavě řekl:

„Ale nemohlo by se raději..a pod jeho zkoumavým pohledem jsem zase uvázl.

„Co?“ zeptal se ostře.

„Myslel jsem jen, zda by se… zda by se s tím nemělo raději počkat… aspoň několik dnů, protože… protože … měl jsem včera dojem, jako kdyby se už úplně tomuto léčení přizpůsobila… myslím, vnitřně přizpůsobila… a měla by teď, jak jste tehdy řekl, ty … ty psychické síly… myslím, že by nyní dokázala sebrat mnohem více sil, kdyby… se jen ještě nějaký čas ponechala ve víře, že ji to nové léčení, od něhož všechno očekává, konečně uzdraví.. . Vy… vy jste ji neviděl, vy … si nedovedete vůbec představit, jak na ni zapůsobila pouhá zpráva … měl jsem skutečně dojem, že se okamžitě mohla pohybovat mnohem lépe… a myslím, zda by se to nemělo nechat projevit … Přirozeně… “ — přitlumil jsem, jelikož jsem cítil, jak překvapeně ke mně vzhlédl — „přirozeně tomu vůbec nerozumím… “

Condor se na mě stále ještě díval. Potom zabručel:

„Vida — Saul mezi proroky! Zdá se, že jste se do toho pořádně zabral — dokonce jste si pamatoval to o psychických silách! A k tomu ještě vaše klinická zjištění — aniž jsem o tom věděl, získal jsem tu ve vší tichosti asistenta a konziliáře! Ostatně“ — poškrábal se nervózní rukou zamyšleně ve vlasech, „co jste tu přednesl, nebylo by samo o sobě vůbec tak hloupé — promiňte, myslím přirozeně: v lékařském smyslu hloupé. Zvláštní, skutečně zvláštní — když jsem dostal ten exaltovaný Editin dopis, ptal jsem se v jednom okamžiku sám sebe, zda by se, když už jste jí jednou namluvil, že se uzdravení teď blíží sedmimílovými kroky, nemělo tohoto nového vášnivého chtění využít … Nevymyslel jste si to špatně, pane kolego! Inscenovat tu věc by bylo velmi lehké — pošlu ji do Engadinu, kde mám známého lékaře, necháme ji v blažené víře, že je to nové

172$

léčení, zatímco ve skutečnosti by to bylo staré. Počáteční výsledky by byly pravděpodobně znamenité a my bychom dostali kopy nadšených, vděčných dopisů. Iluze, změna vzduchu, změna místa, zesílené nasazení energie, to všechno by skutečně notně pomáhalo — i podvádělo; koneckonců čtrnáct dní v Engadinu by překvapivě vzpružilo i vás i mne. Jenže, milý pane poručíku, jako lékař musím myslet nejen na začátek, nýbrž také na pokračování a především na konec. Musím zaúčtovat zvrat, který by při tak šíleně přepjatých nadějích nevyhnutelně — ovšemže nevyhnutelně! — nastal; i jako lékař zůstávám šachovým hráčem, hráčem trpělivosti, a nesmím se stát hazardérem a už vůbec ne, když vklad musí zaplatit někdo jiný.“

„Ale… ale vy jste přece sám toho názoru, že by se mohlo dosáhnout podstatného zlepšení… “

„Jistě — v první fázi by se to mohlo podstatně zlepšit, ženy přece podivuhodně reagují na city, na iluze. Avšak domyslete si sám, jaká by byla situace za několik měsíců; takzvané psychické síly, o nichž jsme mluvili, jsou vyčerpány, vybičovaná vůle spotřebována, náruživost strávena, a po týdnech a týdnech nanejvýš vyčerpávajícího vypětí není uzdravena, není naprosto uzdravena, a s tím teď přece počítá jako s jistotou. Prosím, představte si ten katastrofální účinek na citlivé stvoření, které je už beztak zcela vyčerpané netrpělivostí! Tady se přece nejedná o nějaké malé zlepšení, nýbrž o cosi základního, o přestavbu pomalé a jisté metody trpělivosti na odvážnou a nebezpečnou metodu netrpělivosti! Jak by ještě někdy mohla mít důvěru ke mně, k jinému lékaři, k nějakému člověku, pozná-li, že byla záměrně klamána? Raději tedy pravdu, třebaže se zdá krutá: v medicíně je nůž často tou mírnější metodou. Jenom nic neoddalovat! Za takovou neupřímnost bych nemohl s dobrým svědomím zodpovídat. Uvažte sám! Měl byste na mém místě tu odvahu vy?“

„Ano,“ odpověděl jsem bez rozpaků a již v témž okamžiku jsem se toho rychlého slova polekal. „To znamená.. dodal jsem opatrně, „já bych jí to vfechno upřímně přiznal teprve tehdy, až by se to aspoň trochu zlepšilo… Promiňte, pane doktore… zní to dosti neskromně… ale vy jste

173$

v poslední době nemohl pozorovat jako já, jak nutně tito lidé potřebují něco, aby mohli dál a… jistě, musí se jí říci pravda.. . ale až ji bude moci snést… ne teď, pane doktore, zapřísahám vás… jen ne teď … jen ne okamžitě.“ Zaváhal. Zvědavý údiv jeho pohledu mě zmátl.

„Ale kdy?…“ rozvažoval. „A především: kdo to má riskovat? Jednou se jí to bude muset vysvětlit, a zklamání pak bude stokrát nebezpečnější, dokonce životu nebezpečné. Převzal byste skutečně takovou odpovědnost?“

„Ano,“ řekl jsem pevně (byl to, myslím, jedině strach, že s ním jinak budu muset okamžitě jet, který mi dal toto náhlé odhodlání). „Beru tuto odpovědnost plně na sebe. Vím určitě, že by to teď Editě velice pomohlo, kdyby se jí zatím ponechala naděje, že se úplně, definitivně uzdraví. Bude-li pak nutné vysvětlit, že jsme … že já jsem snad sliboval příliš mnoho, pak se k tomu poctivě přiznám, a jsem přesvědčen, že to pochopí.“

Condor na mne upřeně hleděl. „Hrome,“ zabručel konečně, „vy máte odvahu! A nejpodivuhodnější je, že jste nás ostatní tou svou vírou infikoval — napřed všechny na zámku a teď, obávám se, pomalu i mě! Nu, jestli na sebe skutečně berete tuto odpovědnost, že přivedete Editu zase do rovnováhy, kdyby nastala krize, pak … pak vypadá věc přirozeně jinak … pak by se snad skutečně mohlo riskovat, počkat ještě několik dní, až bude mít nervy v lepším pořádku … Ale při takových závazcích nelze couvnout, pane poručíku! Je mou povinností, abych vás předem důkladně varoval. My lékaři jsme před každou operací povinni upozornit zúčastněné na všechna možná nebezpečí — a slíbit dívce, která je už tak dlouho ochrnutá, že bude v nejkratší době úplně vyléčena, to není o nic méně odpovědný zásah než zákrok se skalpelem. Rozvažte si tedy pořádně, co na sebe berete — je třeba nesmírné síly k tomu, abychom dokázali znovu povzbudit člověka, jehož jsme jednou oklamali! Nemám rád nejasnosti. Dříve než ustoupím od svého vlastního úmyslu, že totiž Kekesfalvům okamžitě a poctivě vyložím, že oné metody se v našem případě nedá použít a že od nich bohužel musím vyžadovat ještě mnoho trpělivosti, musím vědět, zda se na vás mohu spolehnout. Mohu

174$

naprosto jistě počítat s tím, že mě pak nenecháte na holičkách?“

„Naprosto.“

„Dobře.“ Condor prudce odstrčil sklenici. Nevypili jsme žádný ani kapku. „Nebo spíš: doufejme, že to dobře dopadne. Přece jen mi to oddalování působí starosti. Řeknu vám teď přesně, jak daleko půjdu — a nepřekročím pravdu. Doporučím léčení v Engadinu, ale prohlásím, že Viennotova metoda není nikterak vyzkoušena, a výslovně zdůrazním, že zázraky očekávat nemohou. Jestli se v důvěře ve vás přesto budou opájet nesmyslnými nadějemi, pak bude na vás — mám váš slib — , abyste tu věc, vaši věc, včas objasnil. Snad je to odvážné, že vám důvěřuji víc než svému lékařskému svědomí — nu, to chci vzít na sebe. Vždyť to konečně oba myslíme s tou ubohou nemocnou stejně dobře.“ Condor se zdvihl. „Tak dobrá, počítám s vámi, kdyby mělo dojít k nějaké krizi ze zklamání; doufejme, že vaše netrpělivost bude úspěšnější než moje trpělivost. Ponechme tedy tomu dítěti ještě pár týdnů důvěry! A jestli se její stav opravdu podstatně zlepší, pak jste jí pomohl vy a ne já. Hotovo! Už musím jít. Očekávají mě.“

Opustili jsme lokál. Před domem na něho čekal vůz.

V posledním okamžiku, když Condor již nastoupil, pohnuly se mi rty, jako kdyby ho chtěly ještě přivolat. Ale koně už zabrali. Vůz se rozjel a s ním i to, co se už nedalo změnit.

Za tři hodiny jsem našel na svém stole v kasárnách v rychlosti napsaný lístek. Přinesl jej šofér. „Přijďte zítra co nejdříve. Mám mnoho co vyprávět. Právě zde byl doktor Condor. Za deset dnů odjíždíme. Tsem hrozně šťastná. Edita.“

Zvláštní, že právě této noci se mi ona kniha dostala do ruky. Byl jsem dost chabý čtenář a na vratké poličce v mém erárním kvartýru stálo všehovšudy šest nebo osm vojenských svazků, jako Služební řád a Armádní osobní věstník, které jsou pro našince alfou a omegou, vedle nich asi dva tucty klasiků, které jsem od časů kadetky s sebou vláčel do každé posádky — aniž jsem je kdy otevřel — snad

175$

jen proto, abych těm holým cizím pokojům, ve kterých jsem byl nucen bydlet, dodal zdání něčeho osobního. Mezi nimi se povalovalo ještě pár napůl rozřezaných, špatně vytištěných, špatně sešitých knížek, k nimž jsem se dostal zvláštním způsobem. Někdy se totiž v naší kavárně objevil malý hrbatý podomní obchodník s neobyčejně žalostnýma plačtivýma očima, který nám s neodolatelnou dotěrností nabízel dopisní papír, tužky a laciné škváry, většinou takové, u nichž očekával v kavaleristických kruzích nejlepší odbyt: takzvanou galantní literaturu, paměti nějaké zpěvačky nebo veselé příběhy z posádek. Ze soucitu — zase ze soucitu! — a snad také proto, abych se zbavil jeho melancholické dotěrnosti, odkoupil jsem od něho časem tři nebo čtyři z těch špinavých, špatně vytištěných sešitů a pak jsem je nechal povalovat na polici.

Ale onoho večera, jak jsem byl unavený a přitom nervově předrážděný, jsem nemohl spát a nebyl jsem ani schopen myslet na něco rozumného, a tak jsem pátral po nějaké četbě, abych se rozptýlil a abych přivolal spánek. Doufal jsem, že naivní barvitá vypravování, na něž jsem se nejasně pamatoval ještě z dětství, vyvolají nejlepší narkotický účinek, a sáhl jsem po svazku Tisíce a jedné noci. Ulehl jsem a začal číst v onom stavu ospalosti, kdy je člověk už příliš lenivý, aby obracel stránky, a z pohodlnosti raději přeskočí ty, které náhodou nejsou rozřezané. Ne příliš pozorně jsem četl počáteční příběh o Šeherezádě a králi a pak dál a dál. Ale náhle jsem se ulekl. Narazil jsem na neobyčejnou pohádku o mladém muži, který spatří u cesty ležet chromého starce, a při slově „chromý“ ve mně něco škublo jako ostrá bolest; náhlá asociace zasáhla nějaký nerv jako ohnivým paprskem. Ochrnutý stařec v oné pohádce volá zoufale na onoho mladíka, že nemůže chodit a zda by si ho nechtěl posadit na ramena a nést dál. A ten mladík má soucit — soucit, ty blázne, proč ty máš soucit? pomyslel jsem si — , skutečně se shýbne, aby mu pomohl, a posadí si starce na záda.

Ale tento zdánlivě bezmocný stařec je džin, zlý duch, bídný čaroděj, a jakmile sedí mladíkovi na ramenou, sevře silně svými chlupatými nahými stehny hrdlo svého dobro-

176$

dince a nedá se už setřást. Bez milosti učiní toho, kdo mu pomohl, svým jezdeckým zvířetem, bez ohledu, bez soucitu mrská a pohání soucitného dál a dál, aniž mu dopřeje oddechu. A nešťastník ho musí nosit, kam si čaroděj žádá, od této chvíle nemá už vlastní vůli. Stal se jezdeckým zvířetem, otrokem bídáka, a i když mu kolena klesají a rty prahnou, musí, blázen svého soucitu, bez přestání klusat a na zádech vléci zlého, hanebného, lstivého starce jako svůj osud.

Zarazil jsem se. Srdce mi tlouklo, jako kdyby chtělo vyskočit z hrudi. Neboť ještě když jsem četl, viděl jsem náhle v nesnesitelné vizi toho prohnaného cizího starce, jak nejprve leží na zemi a se slzami otvírá oči, aby si vyprosil pomoc od soucitného člověka, viděl jsem ho, jak potom sedí tomu mladíkovi na zádech. Onen džin měl bílé, pěšinkou rozdělené vlasy a zlaté brýle. Bleskově, jak jen sny dovedou přivolat a smíchat obrazy a obličeje, propůčil jsem pohádkovému starci instinktivně podobu Kekesfalvovu, a já sám jsem se stal oním neblahým jezdeckým zvířetem, které on mrskal a poháněl kupředu, ano, cítil jsem kolem hrdla ten tlak tak tělesně, že mi uvázl dech. Kniha mi vypadla z rukou, zůstal jsem ležet, chvěl jsem se zimou a slyšel jsem, jak mi srdce buší do žeber jako do tvrdého dřeva; ještě ve spánku mě hnal tento zuřivý lovec dál a dál, nevěděl jsem kam. Když jsem ráno procitl, měl jsem vlasy mokré a byl jsem vyčerpán a zemdlen jako po nejnamáhavější cestě.

Nic nepomohlo, že jsem si dopoledne vyjel s kamarády, že mi ve službě klapalo všechno podle předpisu; jakmile jsem odpoledne vykročil po neodvratné cestě k zámku, znovu jsem cítil příšerné břemeno na ramenou, protože jsem s otřeseným svědomím tušil, že odpovědnost, která teď pro mě začala, bude zcela nová a nesmírně těžká. Tehdy v noci, na oné lavičce v parku, když jsem starému muži přislíbil, že se jeho dítě brzy uzdraví, bylo moje přehánění pouze soucitným neříkáním pravdy, stalo se bez mé vůle a dokonce proti mé vůli, ale ještě to nebylo vědomé klamání, nebyl to hrubý podvod. Ale od nynějška, protože jsem věděl, že rychlé uzdravení se nedá očekávat, jsem se měl

177$

chladně, neústupně, vypočítavě, vytrvale přetvařovat, musel jsem s neproniknutelným obličejem, s přesvědčeným hlasem lhát jako vychytralý zločinec, který si týdny a měsíce předem rafinovaně vymýšlí každou jednotlivost svého činu a své obrany. Poprvé jsem začínal chápat, že nejhorší na tomto světě nezaviňuje zloba a brutálnost, nýbrž téměř vždy jen slabost.

U Kekesfalvů vypadalo všechno přesně tak, jak jsem se obával; sotva jsem vystoupil na věžní terasu, pozdravilo mě nadšené uvítání. Úmyslně jsem přinesl několik květin, abych odvrátil první pohled od sebe. Avšak po neočekávaném „Proboha, proč mi nesete květiny? Copak jsem nějaká primadona!“ musel jsem se hned vedle ní posadit, hořela netrpělivostí a hned začala bez oddechu vyprávět. S jakýmsi blouznivým tónem v hlase povídala a povídala, že doktor Condor — „To je báječný, jedinečný člověk!“ — jí zase dodal odvahy. Za deset dní odcestují do švýcarského sanatoria, do Engadinu — každého dne je škoda, když se teď na to má jít ostře. Vždycky věděla, že ji až dosud neléčili správně a že to s tím elektrizováním a masírováním a všemi těmi hloupými aparáty nikam nevede. Bůh ví, že už byl nejvyšší čas, dvakrát — jinak by se mi s tím nikdy nepřiznala — , dvakrát se už pokusila udělat konec, dvakrát a pokaždé marně. Tak jako ona nemůže člověk natrvalo existovat, ani chvíli nebýt skutečně sám, neustále být s každou maličkostí, s každým krokem odkázán na jiné, pořád pozorován, pořád pod dohledem, a k tomu ještě zdrcující pocit, že je všem ostatním jen na obtíž, nesnesitelným břemenem. Ano, už byl čas, nejvyšší čas, ale budu koukat, jak se teď rychle začne uzdravovat, když se to vezme za správný konec. Nač jsou ta všechna hloupá malá zlepšení, která vlastně nic nezlepšila! Člověk se musí uzdravit celý, jinak to nic neznamená. Ach, a už jen ta předtucha, jak by to bylo nádherné, nádherné…

A tak to pokračovalo, neklidný, tryskající, sršící potok extáze. Bylo mi jako lékaři, který naslouchá horečnatým fantaziím blouznící dívky a přitom nedůvěřivě na neúplatné hodinové ručičce počítá bušící tep, neboť znepokojeně hodnotí její horečku jako nejpádnější klinický důkaz roz-

178$

rušení. Pokaždé, když veselý smích jako lehká pěna vyskočil nad kvapící příval jejích slov, jsem se zachvěl, neboť jsem věděl, co ona nevěděla — věděl jsem, že se klame, že jsme ji oklamali. Když se konečně zarazila, bylo mi, jako když se člověk v noci poleká v jedoucím vlaku, protože se kola náhle zastaví. Ale už se mě zeptala:

„Tak co tomu říkáte? Proč tu sedíte tak hloupě — pardon, tak polekaně? Proč neřeknete ani slovo? Vy se neradujete se mnou?“

Cítil jsem se přistižen. Teď, nebo nikdy bylo třeba najít srdečný, náležitě nadšený tón. Avšak byl jsem ve lhaní teprve žalostným nováčkem, neosvojil jsem si ještě umění vědomě podvádět. A tak jsem s námahou dal dohromady pár slov.

Netrpelivost_srdce-v1rmr

„Jak můžete říci něco takového? Mě to jen úplně překvapilo … tomu musíte přece rozumět …a u nás ve Vídni se říká o velké radosti, že člověku ,vezme řeč‘… Přirozeně že z vás mám hroznou radost.“

Mně samotnému se protivilo, jak uměle a chladně to znělo. I ona si musela okamžitě všimnout, jak se držím zpátky, neboť její chování se náhle změnilo. Něco z mrzutosti člověka, kterého vyburcují ze sna, zachmuřilo její vytržení; oči, dosud ještě zářící nadšením, náhle ztvrdly, oblouky očí se napjaly.

„No — ani jsem si nevšimla, že byste měl tak velkou radost!“

Cítil jsem přesně, že mě chce urazit, a pokoušel jsem se ji uchlácholit.

„Ale dítě… “

Vtom už vybuchla. „Neříkejte mi pořád ,dítě‘! Dobře víte, že to nesnáším. O kolik jste starší než já? Snad si smím ještě dovolit vyjádřit podivení, že vás to příliš nepřekvapilo a především že jste neprojevil moc … moc… účasti. Ale vlastně, proč byste neměl mít radost? Konečně dostanete i vy dovolenou, když to tady na pár měsíců zavřeme. Budete moci zase klidně sedět s kamarády v kavárně a hrát taroky a budete zproštěn nudné samaritánské služby. No ano, vždyť já vám to věřím, že máte radost. Zase budete mít dobré časy.“

179$

V jejím tónu bylo cosi tak surového, že jsem ten úder pocítil až v hloubi svého špatného svědomí. Musel jsem se bezpochyby prozradit. Abych odbočil — protože jsem už dobře věděl, jak je v takových okamžicích popudlivá — , snažil jsem se spor posunout do lehkomyslného žertování.

„Dobré časy — vy máte ale představy! Dobré časy pro kavaleristu, červenec, srpen, září! Nevíte, že to je vysoká konjunktura všech rasovin a důtek? Nejdřív přípravy na manévry, pak do Bosny nebo do Haliče a zase zpátky, potom samotné manévry a slavnostní přehlídky. Rozčilení důstojníci, uštvaná mužstva, služba jako řemen od rána do večera. Tenhle tanec trvá až do konce září.“

„Do konce září?…“ Najednou se zamyslela. Zdálo se, že o něčem přemýšlí. „Ale kdy…“ řekla konečně, „kdy potom přijedete?“

Nerozuměl jsem. Skutečně, nechápal jsem, co tím myslela, a s nelíčenou naivností jsem se zeptal:

„A kam?“

Její obočí se zase napjalo. „Co se ptáte tak hloupě? Navštívit nás! Mě!“

„V Engadinu?“

„A kde jinde? Ve Zlámané Lhotě?“

Teď jsem teprve pochopil, co myslela; ale pro mě to byla skutečně absurdní představa, že já, který jsem právě vydal svých posledních sedm korun za květiny a pro něhož byla i každá zajížďka do Vídně přepychem, přestože jsem měl poloviční jízdenku, že já bych si jakoby nic mohl dopřát cestu do Engadinu.

„Z toho je zase jednou vidět,“ smál jsem se naprosto upřímně, „jak si vy civilisti představujete vojsko. Kavárna a kulečník, procházky po korze, a když se člověku zrovna zachce, oblékne civil a toulá se pár týdnů po světě. Taková vyjížďka je ohromně jednoduchá. Stačí zvednout dva prsty k čepici a říci: ,Sbohem, pane plukovníku, už se mi nechce hrát si na vojáky! Na shledanou, až se mi to zase bude hodit!’ Vy máte ale představy, jak to u nás nahoře chodí! Jestlipak víte, že když chce našinec dostat jednu jedinou hodinu volna navíc, musí si připnout služební pás, při raportu pěkně srazit podpatky a ,nejposlušněji‘ přednést

180$

svou prosbu? Ano, takové ciráty pro jedinou hodinu. A kdyby chtěl celý den, potřebuje přinejmenším mrtvou tetičku nebo nějaký jiný pohřeb v rodině. Chtěl bych vidět, jak by se tvářil můj plukovník, kdybych mu kolem manévrů co nejponíženěji sdělil, že bych měl chuť- zajet si na osm dní na dovolenou do Švýcarska. To byste mohla slyšet pěkných pár výrazů, které nenajdete ve slovníku. Ne, moje milá slečno Edito, vy si to představujete přece jen příliš snadné.“

„Ale co, všechno je snadné, co člověk skutečně chce! Jen se nedělejte, jako kdybyste zrovna vy byl nepostradatelný. Zatím by ty vaše rusínské balíky cvičil někdo jiný. Ostatně, tu dovolenou vám zařídí tatínek za půl hodiny. Zná na ministerstvu války dost lidí, a přijde-li slovo shora, dají vám, co budete chtít — ostatně by vám to vůbec neškodilo, kdybyste jednou viděl ze světa něco jiného než vaši jízdárnu a execírák. Tak žádné výmluvy — to je vyřízeno. To vám tatínek zařídí.“

Bylo to ode mne hloupé, ale tenhle povrchní tón mě rozzlobil. Nakonec jsem už sloužil několik let, která do mne přece jen vtloukla jisté stavovské uvědomění; cítil jsem v tom jakési znevažování, že takové mladičké, nezkušené děvče povýšeně disponovalo generály na ministerstvu — pro nás to byli bohové — , jako kdyby byli soukromými zaměstnanci jejího otce. Ale přes všechnu zlost jsem ještě zachovával nedbalý tón.

„Tak dobrá: Švýcarsko, dovolená, Engadin — vůbec to není špatné! Dokonce skvělé, když mi to, jak vy si představujete, přinesou pěkně na podnose a já nebudu muset panáčkovat ,prosím, prosím’. Avšak kromě toho by váš pan otec musel z pánů na ministerstvu vytáhnout k té dovolené ještě zvláštní cestovní stipendium pro pana poručíka Hofmillera.“

Teď se zase zarazila ona. Cítila za mými slovy něco, co nechápala. Obočí nad netrpělivýma očima se povytáhlo. Viděl jsem, že musím mluvit srozumitelněji.

„Mějte rozum, dítě… pardon, mluvme rozumně, slečno Edito. Ono to není tak jednoduché, jak si myslíte. Řekněte, uvážila jste někdy, co taková legrace stojí?“

181$

„Ach, to myslíte?“ řekla bez jakýchkoli rozpaků. „To přece nemůže být tak zlé. Nanejvýš pár stovek. To přece není problém.“

Teď jsem už nemohl déle potlačovat svou rozmrzelost. Neboť zde bylo mé nejcitlivější místo. Myslím, že jsem už řekl, jak mě velice trápilo, že patřím v našem pluku k těm důstojníkům, kteří nemají ani haléř vlastního majetku, a že jsem byl odkázán pouze na gáži a velmi skrovný tetin příspěvek; už mezi kamarády mě to vždycky pořádně žralo, když se v mé přítomnosti mluvilo opovržlivě o penězích, jako kdyby rostly na stromech. Zde bylo moje bolavé místo. Zde jsem byl já chromý, zde jsem já nosil berly. A rozčilil jsem se tak nepřiměřeně proto, že to zhýčkané, rozmazlené stvoření, které samo strašně trpělo svou vyřazeností, nechápalo tu moji. Proti své vůli jsem byl téměř hrubý.

„Nanejvýš pár stovek? Maličkost, že ano? Úplná maličkost pro důstojníka! A vy to přirozeně považujete za špinavost, že se o takové maličkosti vůbec zmiňuji? Že ano, špinavost, malichernost, lakota? Ale napadlo vás už někdy, z čeho se našinec musí protloukat? S čím musí vystačit, jak se musí uskrovňovat?“

A protože na mě stále ještě upřeně hleděla oním posměšným, a jak jsem se zpozdile domníval, opovržlivým pohledem, zatoužil jsem pojednou odhalit jí, jak jsem chudý. Tak jak se ona tehdy před námi, zdravými, belhala pokojem, aby nás trápila a aby se touto vyzývavou podívanou pomstila na našem bezstarostném zdraví, tak mně činilo jakousi hněvivou radost, když jsem jí exhibicionisticky odkryl, jak omezená a závislá je moje existence.

„Jestlipak vůbec víte, jaká je gáže poručíka?“ pustil jsem se do ní. „Přemýšlela jste už někdy o tom? Tedy, abyste to věděla: dvě stovky každého prvního, to má na třicet nebo jedenatřicet dnů, a k tomu je povinen žít, přiměřeně stavu! Z té žebroty má hradit stravu, byt, krejčího, ševče a svůj , stavu odpovídající přepych. Vůbec nemluvím o tom, kdyby se, bůh uchovej, někdy stalo něco s koněm. A když s tou veleslavnou sumou dobře hospodaří, zbude mu tak právě těch pár haléřů, aby hýřil v onom kavárenském ráji, s nímž si mě vždycky dobíráte: jestli skutečně

182$

škudlil jako nádeník, může si tam při jedné kávě koupit všechnu nádheru světa.“

Dnes vím, že to bylo ode mne hloupé, že to bylo zločinné, dát se tak příliš strhnout svou trpkostí. Jak mohlo sedmnáctileté dítě, zhýčkané a neprakticky vychované, jak mohla tato ochrnutá dívenka, neustále připoutaná ke svému pokoji, tušit něco o ceně peněz a gáži a naší lesklé bídě? Ale téměř zákeřně mě posedla touha pomstít se někomu za nesčetná drobná ponížení, a já jsem udeřil, naslepo, nerozvážně, jako člověk vždycky přidává v hněvu, kdy vlastní ruka necítí, jak pádný je úder.

Ale jen jsem vzhlédl, pochopil jsem, jak surově jsem uhodil. S jemnocitností, kterou mají nemocní, okamžitě vycítila, že mě nevědomky zasáhla na nejcitlivějším místě. Začervenala se — viděl jsem, že se tomu bránila — a zdvihla rychle ruku před obličej, zřejmě jí určitá myšlenka vehnala krev do tváří.

„A to… a to mi ještě kupujete tak drahé květiny?“

Teď nastal trapný okamžik, a trval dlouho. Styděl jsem se před ní, a ona se styděla -přede mnou. Oba jsme jeden druhého nechtěně zranili a báli jsme se každého nového slova. Najednou bylo slyšet vítr, který teple vanul mezi stromy, dole ve dvoře kdákaly slepice a zdáli se občas ozval slabý rachot vozu jedoucího po silnici. Ale vtom se už zase vzchopila.

„A já jsem tak hloupá a beru ten nesmysl vážně! Opravdu jsem hloupá a ještě se rozčiluji. Co vám je vůbec po tom, co taková cesta stojí? Když k nám přijedete, budete samozřejmě naším hostem. Myslíte, že by tatínek připustil, když už budete tak milý, že nás navštívíte … abyste s tím měl ještě výlohy? Takový nesmysl! Musíte mě považovat za blázna… tak už o tom ani slovo — ne, ani slovo, už jsem řekla!“

Ale tady jsem nemohl ustoupit. Neboť nic pro mě nebylo — řekl jsem to už dříve — tolik nesnesitelné jako pomyšlení, že bych byl pokládán za příživníka.

„Ne! Ještě slovo! Nechceme přece žádné nedorozumění! Aby bylo jasno: nedám se vyprosit od pluku, nedám se vydržovat. Mně to není vhod, abych požadoval výjimky

183$

a výhody. Chci být jako ostatní, nechci nic mimořádného a nechci žádnou protekci. Vím, že to myslíte dobře a že to váš pan otec myslí také dobře. Ale někteří lidé nemohou dostávat všechno dobré v životě na podnose … A teď už o tom nemluvme.“

„Vy tedy nechcete přijet?“

„Neřekl jsem, že nechci. Vyložil jsem vám, proč nemohu.“

„Ani když vás o to požádá můj otec?“

„Ani tehdy.“

„A ani… ani když já vás poprosím? … Když vás srdečně, když vás přátelsky poprosím?“

„Nedělejte to. Nemělo by to smysl.“

Sklopila hlavu. Ale už jsem viděl, jak jí to prudce škube kolem chvějících se úst, což bylo neklamné znamení, že je nebezpečně podrážděna. To ubohé zhýčkané dítě, podle jehož kývnutí a přání se točilo všechno v celém domě, zažilo něco nového: narazilo na odpor. Někdo jí řekl „ne“, a to ji roztrpčilo. Rázem popadla moje květiny ze stolu a hodila je vztekle obloukem daleko přes balustrádu.

„Dobrá,“ vyrazila pak mezi zuby. „Teď aspoň vím, kam až sahá vaše přátelství. Dobře, že se to jednou vyzkoušelo! Jen protože by mohlo několik kamarádů v kavárně žvanit, chytáte se výmluv! Jen protože máte strach, že dostanete u pluku špatnou známku z mravů, zkazíte radost přátelům! … Ale dobrá! Nebudu už žebrat. Nechce se vám — dobrá!“

Cítil jsem, že její rozčilení ještě nepominulo, neboť opět a opět, s jistou houževnatou tvrdošíjností opakovala toto „dobrá“; současně se opřela rukama vší silou o opěradla, aby se vytáhla výš, jako kdyby chtěla vyrazit k útoku. Náhle ostře řekla:

„Dobrá. Naše nejponíženější žádost je zamítnuta. Vy nás nenavštívíte, vy nás nechcete navštívit. Nehodí se vám to. Dobrá! Překonáme to. Konečně jsme se i dříve obešli bez vás … Ale ještě bych chtěla něco vědět — chcete mi teď odpovědět upřímně?“

„Samozřejmě.“

„Ale určitě! Čestné slovo! Dejte mi čestné slovo.“

184$

„Jestli na tom trváte — čestné slovo.“

„Dobrá. Dobrá.“ Stále opakovala toto tvrdé, řezavé „dobrá“, jako kdyby jím jak nožem něco odřezávala. „Dobrá. Nebojte se, nebudu už naléhat, aby nás Jejich Osvícenost přijela navštívit. Jen jedno bych ráda věděla — dal jste mi slovo. Jen to jedno. Tedy — nehodí se vám to, abyste k nám přijel, protože je vám to nepříjemné, protože se ostýcháte … nebo z nějakých jiných důvodů — co mi je konečně do toho. Dobrá … dobrá. Ale teď poctivě a jasně: proč k nám vůbec chodíte?“

Byl jsem připraven na všechno, jen na tuto otázku nikoli. Ohromeně jsem koktal, abych získal čas:

„Ale… ale to je přece docela prosté… na to jste přece nepotřebovala čestné slovo…“

„Tak? … prosté? Dobrá! tak do toho!“

Teď už jsem se nemohl vytáčet. Nejjednodušším se mi zdálo, když řeknu pravdu, ale bylo mi už jasné, že bych ji musel stylizovat co nejopatrněji. Tak jsem spustil zdánlivě nenuceně:

„Ale milá slečno Edito — nehledejte u mě tajemné pohnutky. Znáte mě konečně dost, abyste věděla, že jsem člověk, který o sobě mnoho nepřemýšlí. Ještě nikdy mě nenapadlo, to vám přísahám, abych se zkoušel, proč chodím k tomu a k onomu, proč některé lidi mám rád a jiné ne. Čestné slovo — nemohu vám skutečně říci nic chytřejšího a nic hloupějšího, než že k vám chodím, protože k vám chodím rád a protože je mi tu stokrát lépe než kde jinde. Myslím, že si představujete kavalerii příliš operetně, vždycky švarnou, vždycky veselou, cosi jako neustálé posvícení. Ale zevnitř to tak skvěle nevypadá, a s tím slavným kamarádstvím je to taky leckdy dost pochybné. Kde je zapřaženo hodně lidí před stejnou káru, vždycky zabírá jeden ostřeji než druhý, a kde existuje povyšování a hodnostní výkazy, šlápne člověk snadno na paty tomu, kdo je před ním. Při každém slově, které člověk řekne, se musí mít na pozoru, nikdy si není zcela jist, zda nevzbudí nelibost těch nahoře; pořád visí někde ve vzduchu bouřka. Služba pochází od sloužení, a sloužení znamená být závislý. A potom, v kasárnách a u stolu v hostinci, se člověk nikdy necítí

185$

opravdu doma, nikdo vás tam nepotřebuje a nikomu tam na vás nezáleží. Ano, ano, někdy je to s kamarády docela veselé, ale nikdy si není člověk docela jist. Když přijdu k vám, odložím se šavlí i všechny pochybnosti, a když si tu pak spolu pěkně povídáme… “

„Nu… co je pak?“ vyrazila netrpělivě.

„Pak… no, snad se vám to bude zdát trochu drzé, že to tak poctivě řeknu… pak si namlouvám, že mě tu rádi vidíte, že sem trochu patřím, že tu jsem stokrát více doma než kde jinde. Vždycky, když se na vás dívám, mám pocit… “

Mimoděk jsem uvázl. Ale okamžitě a stejně prudce opakovala: „Nu, co je se mnou …“ že je tu někdo, pro koho nejsem tak strašně zbytečný jako u našich… Přirozeně, dobře vím, že toho na mně moc není, někdy se sám divím, že už vás dávno nenudím … často… vy to nevíte, jak často jsem měl strach, že už mě máte dost… ale pak si vždycky vzpomenu, jak tu sedíte sama ve velkém prázdném domě, a že vám to může udělat radost, když k vám někdo přijde. A to mi vždycky znovu dodá odvahu … pokaždé když vás najdu na vaší věži nebo ve vašem pokoji, namlouvám si, že jsem dobře udělal, když jsem přišel. Copak to skutečně nemůžete pochopit?“

Ale teď se stalo něco, co jsem neočekával. Šedé oči znehybněly, jako kdyby něco v mých slovech proměnilo jejich zornice v kámen. Zato prsty znenáhla zneklidněly, tápaly po opěradle nahoru dolů, začaly nejprve slabě a pak stále prudčeji bubnovat do holého dřeva. Ústa se lehce zkřivila a náhle Edita úsečným tónem řekla:

„Ano, chápu. Naprosto chápu, co myslíte… Vy jste… vy jste teď, myslím, skutečně řekl pravdu. Vyjádřil jste se velmi zdvořile a velmi strojeně. Ale já jsem to stejně pochopila. Docela přesně… Vy přicházíte, řekl jste, protože jsem tak ,sama‘ — to se dá přeložit: protože jsem přibitá na tohle zatracené lehátko. Jen proto sem tedy klušete každý den, jen jako milosrdný samaritán přicházíte k ubohému, nemocnému dítěti“ — tak mě asi nazýváte všichni, když u toho nejsem, vždyť já to vím. Jen ze soucitu přichá-

186$

zíte, ano, ano, já vám to věřím — proč to chcete zase zapírat? Vy jste přece takzvaný ,dobrý člověk’, otec to o vás říká a vám to dělá dobře. Takoví ,dobří lidé’ mají často soucit s každým zpráskaným psem a s každou prašivou kočkou — proč by ho neměli mít i s mrzákem?”

A náhle se narovnala, její neohebné tělo se zachvělo v křeči.

„Ale pěkně děkuju! Kašlu na takové přátelství, které platí jen tomu, že jsem mrzák… Ano, nekoukejte tak zkroušeně! Ovšem, teď vás mrzí, že vám vyklouzla pravda, že jste se přiznal, že přicházíte jen, protože je vám mě líto, jak to řekla ta služka — jenže ta to řekla poctivě a bez obalu. Ale vy se jako ,dobrý člověk’ vyjadřujete mnohem šetrněji, mnohem ,útlocitněji’, vy říkáte zaobaleně: protože tu celý den dřepím tak sama. Jen ze soucitu, já to stejně dávno cítím, jen ze soucitu přicházíte a chtěl byste, abych vás ještě obdivovala, jakou obětavost mi milostivě ráčíte přinášet — ale je mi líto, nechci žádné oběti! Nestrpím to od nikoho a nejméně od vás … Zakazuji vám to, slyšíte, zakazuji vám to … Myslíte, že jsem skutečně odkázána na to, abyste tu seděli a obraceli ke mně ,účastné‘ pohledy, vlhké jako houba, nebo na vaše ,šetrné‘ žvanění … Já bohudík nepotřebuji nikoho z vás… Já se už se sebou vypořádám, já to překonám sama. A když to nepůjde, tak vím, jak od vás odejdu … Koukněte se!” natáhla ke mně náhle obrácenou dlaň. „Vidíte tu jizvu! Jednou jsem to už zkusila, ale byla jsem nešikovná, měla jsem tupé nůžky a nenašla jsem hned tepnu; bylo to hloupé, přišli ještě včas a mohli mě obvázat, jinak bych už měla pokoj od vás ode všech a od vašeho podlého soucitu! Ale příště to udělám líp, spolehněte se! Jen si nemyslete, že jsem proti vám už docela bezbranná! Raději pojít než se nechat litovat! Vidíte?“ dala se náhle do smíchu, smích řezal ostře jako pila. „Sem se podívejte, na to můj starostlivý pan otec zapomněl, když dal pro mě upravit věž … Myslel jen na to, abych mohla mít krásnou vyhlídku … Hodně slunce, hodně slunce a čerstvý vzduch, řekl přece lékař. Ale jak dobře mi ta terasa může jednou posloužit, to nikomu z nich nenapadlo, ani otci, ani lékaři, ani architektovi … Podívejte se tady

187$

dolů … “ — náhle se vzepřela a prudkým trhnutím se vrávoravě vymrštila až k zábradlí, které teď vztekle sevřela oběma rukama — „čtyři pět poschodí to je dolů a tam dole je tvrdý kámen … to stačí … a tolik síly v rukou chválabohu mám, abych se dostala přes zábradlí — ano, od chození s berlemi má člověk pořádné svaly. Jen jednou se vyšvihnout a navždy budu mít pokoj od vašeho zatraceného litování, a vám všem pak bude dobře, otci a Iloně a vám — já nestvůra vás stejně tížím jako můra — vidíte, půjde to docela snadno, stačí se trochu nahnout dolů a pak…“

Nesmírně znepokojen jsem vyskočil, když se s blýskajícíma očima nebezpečně hluboko naklonila přes balustrádu, a uchopil jsem ji rychle za paži. Ale jako kdyby se jí dotkl oheň, škubla sebou a křičela na mne:

„Pryč!… Jak se opovažujete se mě dotýkat!… Pryč … Mám právo dělat, co chci… Okamžitě mě pusťte!“

A protože jsem neposlechl, protože jsem se pokoušel zatlačit ji násilím od zábradlí, obrátila se prudce hořejší částí těla ke mně a udeřila mě do prsou. A teď se stalo to strašné. Tím úderem ztratila oporu a současně i rovnováhu. Vratká kolena zcela povolila jako přeseknuta kosou. Naráz se zhroutila, a jak se chtěla při pádu přidržet stolu, strhla všechno, co na něm stálo. Přes ni i přes mě, když jsem ji chtěl ještě v posledním okamžiku zachytit, jak se nemotorně zapotácela, řinčela teď rozbitá váza, s třeskem dopadaly talíře a šálky, rachotily lžičky; velký bronzový zvonek udeřil hlučně o zem a kutálel se s rámusem podél celé terasy.

Edita se mezitím uboze zhroutila, ležela bezbranná na zemi, škubající se uzlík hněvu, a vzlykala roztrpčením a studem. Pokoušel jsem se zvednout její lehké tělo, ale bránila se a ječela na mě:

„Pryč… pryč… pryč, vy sprostý, surový člověče…“ A přitom tloukla kolem sebe, neustále se pokoušejíc, aby se narovnala bez mé pomoci. Pokaždé, když jsem se k ní přiblížil, abych jí pomohl, zkroutila se v odporu a ve svém šíleném bezbranném hněvu na mne křičela: „Jděte pryč… nedotýkejte se mě… jděte pryč!“ Nikdy jsem nezažil nic’ hroznějšího.

188$

V tom okamžiku za námi něco tiše zabzučelo. Byla to zdviž, která vyjela nahoru; kutálející se zvonek zřejmě nadělal dost hluku, aby zavolal sluhu, který byl na to neustále připraven. Rychle přistoupil, ihned diskrétně sklopil polekané oči, jemně zdvihl, aniž na mě pohlédl, škubající se tělo — musel být na to zvyklý — a odnesl vzlykající Editu k pojízdnému křeslu. Uplynula minuta, a zdviž už zase tiše bzučela dolů; zůstal jsem sám u převrhnutého stolu, mezi rozbitými šálky a rozházenými věcmi, které tu ležely v tak divoké směsici, jako kdyby sjel z jasného nebe blesk a rozprášil je třaskavým úderem na všechny strany.

Nevím, jak dlouho jsem stál na terase mezi rozbitými talíři a šálky, úplně popletený tímto živelným výbuchem, který jsem si nedovedl vysvětlit. Co jsem řekl bláhového? Čím jsem vyvolal ten nepochopitelný hněv? Ale vtom se už zezadu znovu ozval dobře známý šumot jako od větráku; zdviž opět vyjela nahoru, opět se přiblížil Josef, sluha, a v obličeji, dokonale oholeném jako vždy, měl stín zvláštního smutku. Myslel jsem, že přišel jen, aby uklidil, a ostýchal jsem se, že mu v té hromadě trosek překážím. Ale přiblížil se ke mně nenápadně, se sklopenýma očima, zvedaje zároveň se země ubrousek.

„Pan poručík promine,“ řekl diskrétně tlumeným hlasem, který vždy zněl takříkajíc s úklonou (ano, byl to sluha starého rakouského ražení). „Dovolí pan poručík, abych ho trochu osušil?“

Teprve nyní, když jsem sledoval jeho obratné prsty, jsem si všiml, že mám na blůze i světlých pejačevičkách velké mokré skvrny. Jak jsem se sehnul, abych jí pomohl vstát, když upadla, vylil se na mě zřejmě jeden z převrhnutých čajových šálků, a tak sluha vkleče ubrouskem pečlivě utíral a osušoval mokrá místa… Ale já jsem hleděl shora na jeho dobrou šedivou hlavu s dokonalou pěšinkou a nemohl jsem se zbavit podezření, že se ten starý člověk úmyslně sklání tak hluboce, abych neviděl jeho tvář a jeho rozrušený pohled.

„Ne, nepůjde to,“ prohlásil nakonec zarmouceně, aniž

189$

zvedl hlavu. „Nejlepší bude, pane poručíku, když pošlu šoféra do kasáren a dám přinést jiný kabát. Ale pan poručík se může spolehnout, že za hodinu bude všechno suché a já kalhoty hned pěkně vyžehlím.“

Konstatoval všechno tak, jako by jen horlivě plnil svou povinnost. Ale účastný a trochu zaražený tón ho prozrazoval. A když jsem mu naznačil, že to není vůbec nutné, raději ať zatelefonuje pro vůz, že chci beztoho hned domů, tu si znenadání odkašlal a zvedl ke mně dobré, trochu unavené oči.

„Prosím, kdyby pan poručík ráčil ještě chvíli zůstat. Bylo by strašné, kdyby pan poručík teď odešel. Vím určitě, že milostivou slečnu by to hrozně rozčililo, kdyby pan poručík už nepočkal. Teď je u ní slečna Ilona… a… uložila ji do postele. Ale slečna Ilona mi přikázala, abych řekl, že hned přijde, že pan poručík má na ni určitě počkat.“

Proti své vůli jsem byl pohnut. Jak měli všichni tu nemocnou dívku rádi! Jak ji každý rozmazloval a omlouval! Zatoužil jsem říci tomuto laskavému muži, který zaražen svou vlastní odvahou znova nápadně snaživě čistil mou blůzu, něco srdečného; poklepal jsem mu lehce na rameno.

„Nechte to být, milý Josefe, to nestojí za to! Na slunci to rychle uschne, a doufám, že váš čaj není tak silný, aby udělal pořádnou skvrnu. Jen to nechte, Josefe, seberte raději nádobí. Počkám, až přijde slečna Ilona.“

„To je dobře, že pan poručík počká!“ Zhluboka si oddychl. „A pan z Kekesfalvy bude také brzy zpátky a jistě bude mít radost, že bude moci pana poručíka pozdravit. Výslovně mi uložil …“

Avšak tu již zapraskaly schody pod lehkými kroky. Byla to Ilona. I ona, právě tak jako předtím sluha, měla sklopené oči, když ke mně přistoupila.

„Edita vás prosí, abyste k ní na okamžik přišel do ložnice. Jen na okamžik! Vzkazuje vám, že vás o to prosí z celého srdce.“

Šli jsme spolu dolů po točitých schodech a nepromluvili jsme ani slovo, i když jsme už prošli přijímacím pokojem a pak ještě dalším do dlouhé chodby, která zřejmě vedla

190$

k ložnicím. Občas jsme se v této tmavé soutěsce náhodou dotkli rameny, možná také proto, že jsem byl tak rozrušený a neklidný. U druhých postranních dveří se Ilona zastavila a naléhavě zašeptala:

„Musíte k ní být teď hodný. Nevím, co se tam nahoře přihodilo, ale znám ty její náhlé záchvaty. Všichni je známe. Ale člověk jí to nesmí mít za zlé, skutečně ne. My si to vůbec neumíme představit, co to znamená, ležet tak bezmocně od rána do večera. Pak se musí neklid nahromadit v nervech, a najednou vyrazí, a ona si to ani neuvědomí. Věřte mi, nikdo není potom nešťastnější než ona. Právě když se tak stydí a souží, musí k ní být člověk dvojnásob hodný.“

Neodpověděl jsem. Bylo to také zbytečné. Ilona musela beztak postřehnout, jak to mnou otřáslo. Teď zaklepala opatrně na dveře, a sotva se zevnitř ozvala odpověď, slabé „Dále“, napomínala ještě rychle:

„Nezůstávejte tam příliš dlouho. Jen okamžik!“

Dveře se neslyšně otevřely a já jsem vešel. Na první pohled jsem v prostorném pokoji, v němž byly oranžové záclony na oknech do zahrady zcela zatažené, nepostřehl nic než červenavé šero; pak jsem teprve vzadu rozeznal světlejší obdélník postele, odkud se ozval nesmělý, dobře známý hlas:

„Prosím, posaďte se sem na taburet. Zdržím vás jen chviličku.“

Přistoupil jsem blíž. Z polštářů se odrážel úzký obličej ve stínu vlasů. Pestrá přikrývka ji zahalovala svými vyšívanými květinami až k hubenýmu dětskému krku. S jakousi úzkostlivostí Edita čekala, než jsem se posadil. Teprve potom se ozval nesmělý hlásek:

„Promiňte, že vás přijímám zde, ale už jsem měla skoro závrať… neměla jsem ležet tak dlouho na prudkém slunci, vždycky mi to poplete hlavu… Skutečně věřím, že jsem nebyla při zdravém rozumu, když jsem … Ale … ale… že na to zapomenete? Že se už na mě nezlobíte pro mou nevychovanost?“

V jejím hlase bylo tolik strachu, tolik žadonění, že jsem ji rychle přerušil. „Ale co si myslíte… To přece byla jen

191$

moje vina… neměl jsem vás nechat sedět tak dlouho v tom vedru.“

„Určitě tedy… se nezlobíte… určitě ne?“

„Ani trochu.“

„A přijdete zase… jako jindy?“

„Přijdu. Ale jen pod jednou podmínkou.“

Neklidně vzhlédla. „Jakou podmínkou?“

„Že budete mít ke mně trochu víc důvěry a nebudete si vždycky hned dělat starosti, že jste mi ublížila nebo mě urazila! Na takové nesmysly se mezi přáteli nekouká. Kdybyste věděla, jak jinak vypadáte, když se snažíte, abyste měla dobrou náladu, a jak nás tím všechny děláte šťastnými, otce a Ilonu a mě a celý dům! Přál bych vám, abyste se mohla sama vidět předevčírem při našem výletě, jak jste byla veselá a my všichni s vámi — ještě celý večer jsem na to myslel.“

„Celý večer jste na mě myslel?“ Pohlédla na mě trochu nejistě. „Skutečně?“

„Celý večer. Vždyť to také byl den, nikdy na něj nezapomenu. Celá ta vyjížďka byla zázračná!“

„Ano,“ opakovala snivě. „Zázračné to bylo… zá-zračné… nejdřív ta jízda do polí a pak ta hříbátka a slavnost ve vesnici … všechno bylo zázračné od začátku do konce! Ach, měla bych jezdit ven častěji! Snad mám ztrhané nervy skutečně jen proto, že jsem tak hloupě dřepěla doma, že jsem se tak pitomě zavřela. Ale máte pravdu, jsem vždycky hrozně nedůvěřivá … to znamená, jsem nedůvěřivá teprve od té doby, co se mi to stalo. Dříve, můj bože, nemohu si vzpomenout, že bych se někdy někoho bála … teprve od té doby jsem tak strašně nejistá… vždycky si namlouvám, že se každý dívá na moje berle, že mě každý lituje … Vím přece, jak to je hloupé a že tím vzdoruji jenom proti sobě, je to hloupá a dětská pýcha, vím, že se to vymstí, jedině to ničí nervy. Ale jak nemám mít nedůvěru, když to trvá takovou věčnost! Ach, kdyby už ta hrůza konečně skončila, jedině ta mě dělá tak špatnou, tak zlou a vzteklou!“

„Ale vždyť to brzy skončí. Jen musíte mít odvahu, ještě trochu odvahy a trpělivost.“

192$

Lehce se vzpřímila. „Věříte vy… věříte upřímně, že to nové léčení… že to opravdu skončí?… Víte, předevčírem, jak tatínek přišel nahoru, jsem si byla už úplně jistá… Ale dnes v noci, nevím jak, jsem dostala náhle strach, že se doktor mýlil a řekl mi něco, co není pravda, protože … protože jsem si na něco vzpomněla. Dříve jsem doktorovi, doktoru Condorovi, věřila jako Pánubohu. Ale tak to bývá… nejdřív pozoruje lékař pacienta, ale když to trvá dlouho, naučí se i pacient pozorovat lékaře, a včera — ale to říkám jen vám — , včera, když mě prohlížel, připadalo mi to tak.. . nevím, jak to mám vysvětlit … tak… jako kdyby mi chtěl hrát komedii… Připadal mi nejistý, neopravdový, ne tak otevřený, ne tak srdečný jako jindy … Nevím proč, ale bylo mi, jako kdyby se z nějakého důvodu přede mnou styděl … Přirozeně, pak jsem byla strašně šťastná, když jsem slyšela, že mě chce hned poslat do Švýcarska … a přece … někde uvnitř … to říkám jenom vám … se pořád ozývala ta nesmyslná úzkost … ale to mu neříkejte, proboha ne! … že s tím novým léčením není všechno tak jasné… jako kdyby mě tím chtěl jen balamutit … nebo snad jen uklidnit tatínka … Vidíte, pořád se jí nemohu zbavit, té strašné nedůvěry. Ale copak za to můžu? Jak nemám podezřívat i sebe, všechny, když mi už tolikrát namluvili, že to skončí, a pak se to zase tak protahovalo, tak strašně se to protahovalo. Ne, nemohu, nemohu už snášet to věčné čekání!“

Vzrušeně se vzpřímila, její ruce se začaly třást. Rychle jsem se k ní naklonil.

„Ne! Ne… nerozčilujte se zase! Vzpomeňte si, právě jste mi slíbila …“

„Ano, ano, máte pravdu! Nic to nepomůže, když se trápím, trápím tím jen druhé. A copak ti za to mohou! Stejně jsem jim jen na obtíž.. . Ale ne, o tom jsem nechtěla mluvit, skutečně, nechtěla jsem… Chtěla jsem vám jen poděkovat, že se už na mě nezlobíte pro tu mou hloupou popudlivost a… že vůbec jste vždycky na mě tak hodný, tak … tak dojemně hodný … že si to vůbec nezasloužím … a že já právě vás.. . ale… že už o tom nebudeme mluvit?“

193$

„Ne. Spolehněte se na to. A teď si pořádně odpočiňte.“ Vstal jsem, abych jí podal ruku. Vypadala dojemně, jak se napůl ještě úzkostlivě, napůl již uklidněna na mne usmívala z polštářů, dítě, dítě, když jde spát. Všechno bylo dobré, ovzduší se vyjasnilo jako obloha po bouřce. Zcela bez ostychu a téměř vesele jsem k ní přistoupil. Ale náhle se vylekala.

„Proboha, co je to? Vaše uniforma…“

Všimla se velkých mokrých skvrn na mém kabátě; provinile si musela vzpomenout, že tu malou nehodu mohly způsobit jen ty šálky, které strhla. Oči se jí okamžitě schovaly za víčka, ruka, již mi podávala, se znepokojeně odtáhla. Ale právě to mě dojímalo, že brala tuto dětinskou maličkost tak vážně; abych ji uklidnil, uchýlil jsem se ke kamarádskému tónu.

„To nic není,“ žertoval jsem, „nehodné dítě mě polilo.“ Stále ještě hleděla polekaně. Ale přešla vděčně do žertování.

„A nasekal jste pořádně tomu nehodnému dítěti?“

„Ne,“ odpověděl jsem, už docela jako při hře. „To už nebylo třeba. Dítě je už zase hodné.“

„A už se na ně skutečně nezlobíte?“

„Vůbec ne. Musela byste slyšet, jak krásně poprosilo za odpuštění!“

„Už jste mu tedy úplně odpustil?“

„Ano, už jsem mu odpustil a zapomněl jsem na to. Ale teď musí být pořádně hodné a dělat všechno, co se od něho žádá.“

„A co má to dítě dělat?“

„Pořád být trpělivé, přívětivé, veselé. Nesmí sedět příliš dlouho na sluníčku, musí hodně jezdit na procházky a dělat přesně všechno, co mu pan doktor poručí. Teď ale už musí spát a nesmí už mluvit a přemýšlet. Dobrou noc.“

Podal jsem jí ruku. Byla okouzlující, tak pěkně vypadala, jak tu ležela a s třpytivými zorničkami se na mě šťastně usmívala. Pět tenkých prstů se položilo do mé ruky vřele a zkonejšeně.

Potom jsem šel a bylo mi lehko u srdce. Už jsem se dotýkal kliky, když se vzadu ještě zaperlil lehký smích.

194$

„Bylo dítě teď hodné?“

„Naprosto. Dostane podtrženou jedničku. Ale teď bude spát a spát a nebude už myslet na nic zlého!“

Napůl jsem už otevřel dveře a vtom ke mně dolétl ten smích ještě jednou, dětinský a zchytralý. A opět se z polštářů ozvalo:

„Vyjste zapomněl, co dostane hodné dítě, když jde spát?“

„Copak?“

„Hodné dítě dostane na dobrou noc pusu.“

Jaksi mi to nebylo docela vhod. V jejím hlase se třepetal povážlivý tón, který se mi nelíbil; už předtím se mi její oči zdály příliš jiskřivé, příliš horečnaté. Ale nechtěl jsem tu popudlivou dívku rozladit.

„Ale ano, ovšem,“ řekl jsem zdánlivě nedbale. „Skoro bych na to zapomněl.“

Šel jsem těch několik kroků zpátky až k její posteli a z náhlého ticha jsem cítil, že zatajila dech. Upírala na mne oči, které mě bez ustání sledovaly, zatímco hlava ležela bez hnutí v polštářích. Ani rukou, ani prstem nepohnula, jen pozorující oči šly se mnou a nepropouštěly mě.

Rychle, rychle, myslel jsem si s rostoucí nevolí: co nejkvapněji jsem se shýbl a rty jsem se lehce a prchavě dotkl jejího čela. Úmyslně jsem se jí sotva dotkl a cítil jsem jen zblízka neurčitou vůni jejích vlasů.

Avšak vtom se její ruce, které zřejmě v očekávání ležely na přikrývce, náhle vymrštily. Dříve než jsem mohl odvrátit hlavu, sevřely jako kleště moje spánky a strhly mi ústa z jejího čela na její rty. Přitiskly se k nim tak vřele, tak žíznivě a žádostivě, že se zuby dotkly zubů, a její hruď se dmula a zvedala, aby se dotkla mého sehnutého těla, aby je cítila. Nikdy v životě jsem už nedostal tak divoký, tak zoufalý, tak žíznivý polibek jako od toho zmrzačeného dítěte.

A stále, stále! S vášnivou silou mě k sobě tiskla, až jí vypověděl dech. Pak stisk povolil, její ruce začaly vzrušeně putovat ze spánků a zajely mi do vlasů. Ale nepustila mě. Jen na okamžik povolila, aby se zase opřela do polštářů a jako očarovaná mi pohleděla do očí, pak mě zase na sebe strhla a líbala mě žhavě na tváře, na čelo, na oči, na rty

195$

s divokou a zároveň bezmocnou dychtivostí. Pokaždé přerývaně zasténala: „Hlupáku… hlupáku… ty hlupáku…“ Stále dychtivější, stále vášnivější bylo toto přepadení, stále prudčeji, stále křečovitěji mě držela a líbala. A náhle, jako když se roztrhne sukno, se prudce zachvěla… Pustila mě, její hlava se zvrátila do polštářů a jen její triumfující oči na mne ještě zajiskřily.

Spěšně se ode mne odvrátila a potom zašeptala, vyčerpána a již zahanbená: „Teď jdi, ty hlupáku.. . jdi!“

Šel jsem, ne, vypotácel jsem se.\Už v tmavé chodbě mě opustily poslední síly. Musel jsem se přidržovat stěny, hlava se mi točila závratí. To tedy bylo ono! To bylo ono příliš pozdě odhalené tajemství jejího nepokoje, její agresivity, kterou jsem si dosud neuměl vysvětlit. Moje hrůza byla nevýslovná. Bylo mi jako člověku, který se bezelstně skloní nad květinou, a vstříc mu vyskočí zmije. Kdyby mě byla uhodila, spílala mi, poplivala mě — všechno by mě méně zarazilo, neboť při její citlivosti, při jejích napjatých nervech jsem byl připraven téměř na vše — jen na to jedno ne, na to, že ona, nemocná, postižená, by mohla milovat a chtěla by být milována. Že se toto dítě, tato poloviční bytost, toto nehotové a bezmocné stvoření odvážilo (nedovedu to jinak říci) milovat a toužit vědoucí a smyslnou láskou skutečné ženy. Na všechno jsem myslel, jen na to jedno ne, že zmrzačená dívka, která nemá dost síly unést vlastní tělo, si mohla vysnít někoho jiného jako milujícího, jako milovaného, že mně, jenž jsem přece přicházel a stále znovu přicházel jedině ze soucitu, tak hrozně špatně rozuměla. Ale v další vteřině jsem už pochopil s novým zděšením: jedině můj vlastní vášnivý soucit nese největší vinu, že tato dívka, opuštěná a odtržená od světa, očekávala ode mne, jediného muže, který ji denně v jejím vězení účastně navštěvoval, od tohoto blázna soucitu jiný, něžný cit. Ale já, já hlupák jsem ve své nevyléčitelné prostoduchosti nic netušil, viděl jsem v ní jen trpící, ochrnuté dítě, a nikoli ženu. Ani na okamžik, ani na nejprchavější okamžik mě nenapadlo představit si, že pod tou zahalující

196$

přikrývkou dýchalo, cítilo, čekalo nahé télo, tělo ženy, jež jako všechna ostatní žádalo a chtělo být žádáno — ve svých pětadvaceti letech jsem se nikdy ani ve snu neodvážil pomyslet na to, že i nemocné, zmrzačené, nedospělé, přestárlé, vyobcované, poznamenané mezi ženami se odvažují milovat. Neboť mladý nezkušený člověk, než začne skutečně žít a prožívat, představuje a vytváří si svět takřka vždy jen podle odlesku vyprávění, četby, a ještě než získá vlastní zkušenosti, vysnívá si nutně cizí představy a vzory. Ale v oněch knihách, v oněch divadelních kusech nebo v kinech (jež zplošťují a zjednodušují skutečnost) to byli vždy výhradně mladí, krásní, vyvolení lidé, kteří po sobě toužili, a tak jsem byl přesvědčen — proto jsem také nevyhledával žádná dobrodružství — , že člověk musí být zvlášť přitažlivý, zvlášť obdařený přízní, že musí být zvláštním miláčkem osudu, aby si získal náklonnost ženy. Vždyť jen proto jsem zůstal ve styku s těmito oběma dívkami tak bezelstný, tak prostý, protože jsem erotiku v našem vztahu předem považoval za vyloučenou a nikdy mi nenapadlo, že by ve mně mohly vidět víc než milého mladíka, dobrého přítele, kamaráda. I když jsem si leckdy uvědomil přitažlivost Iloninu — na Editu jsem nikdy nemyslel jako na bytost jiného pohlaví; určitě se mi v mysli nikdy neobjevil ani stín myšlenky, že v jejím churavém těle a v její duši naléhá stejná touha jako u jiných žen. Teprve od tohoto okamžiku jsem začal pomalu chápat (co básníci většinou zamlčují), že právě vyřazení, poznamenaní, oškliví, zestárlí, sešlí, odstrkovaní touží s mnohem vášnivější, mnohem nebezpečnější dychtivostí než šťastní a zdraví, že milují fanatickou, temnou, černou láskou a že žádná vášeň na světě se nevzpíná dychtivěji, zoufaleji než právě ona beznadějná, nešťastná vášeň nevlastních dítek božích, která jen v lásce a v opětované lásce mohou cítit ospravedlnění své pozemské existence. Že právě z nejčernější propasti zoufalství nejzuřivěji zaúpí panický výkřik žízně po životě — toto hrozné tajemství jsem se já, nezkušený, nezralý, nikdy neodvážil tušit! Teprve v této vteřině mnou projelo toto poznání jako rozžhavený nůž.

Hlupáku! — i tomu jsem teď porozuměl, proč jí v panice

197$

citů, když tiskla svou ještě nevyvinutou hruď na mou, vyklouzlo ze rtů právě toto slovo. Hlupák! — ano, měla pravdu, že mě tak nazvala! Od prvního okamžiku to museli všichni vědět, otec a Ilona a sluha i ostatní služebnictvo. Všichni museli dávno vědět o její lásce, o její vášni, polekáni a pravděpodobně se zlou předtuchou — jen já, blázen svého soucitu, jsem nic netušil a hrál jsem dobrého, hodného, pitomého kamaráda, který měl plnou hubu žertů a nepozoroval, že jí moje nechápavé, nepochopitelné nepochopení drásá horoucí duši. Jako když se ve špatné komedii smutný hrdina dostane do nějaké intriky, každý divák v hledišti již dávno ví, že je zapleten do osidel, a jen on, pitomec, hraje smrtelně vážně, bezstarostně dál a dál a stále ještě nechápe, do jaké pasti se dostal (a ostatní už znají od začátku každou nitku a každou smyčku zápletky) — tak museli v domě všichni přihlížet, jak jsem tu tápal jako při hře na slepou bábu, až mi Edita konečně strhla pásku z očí. Ale jako stačí jediné rozžaté světlo, aby osvětlilo v pokoji tucet předmětů najednou, tak jsem teď dodatečně — příliš pozdě, příliš pozdě! — zahanbeně porozuměl bezpočtu jednotlivostí všech těch týdnů. Teprve teď se mi rozbřesklo, proč jsem ji pokaždé roztrpčil, když jsem ji rozpustile nazval „dítětem“, ji, která přece právě ode mne nechtěla být pokládána za dítě, nýbrž za vytouženou ženu, za vytouženou milenku. Teprve teď jsem pochopil, proč se jí někdy neklidně chvěly rty, když mě příliš zřejmě rozrušilo její neštěstí, proč vztekle nenáviděla můj soucit — její ženský instinkt vytušil, že soucit je příliš vlažný sesterský cit a jenom smutná náhražka skutečné lásky. Jak musela nebohá čekat na slovo, na známku pochopení, která stále a stále nepřicházela, jak musela trpět, když jsem bezostyšné žvanil a ona zatím ležela na řeřavém rožni netrpělivosti a s rozechvělou duší čekala, čekala na první něžné gesto nebo čekala alespoň na to, že její vášeň konečně postřehnu. A já, já jsem nic neřekl, nic jsem neudělal, a přece jsem nepřestal přicházet, abych ji posiloval svými každodenními návštěvami a současně rozrušoval svou duševní nedoslýchavostí — jak pochopitelné, že její nervy nevydržely a vzala si mě jako svou kořist!

198$

To všechno, byly to stovky obrazů, se teď do mne nahrnulo, když jsem se jako odhozený explozí opíral, sotva dýchaje, v tmavé chodbě o stěnu a cítil jsem, že mám nohy téměř zrovna tak ochrnuté jako Edita. Dvakrát jsem se pokusil dohmatat se při zdi dál, teprve potřetí jsem se dopotácel až ke klice. Tudy sejde do salónu, uvědomil jsem si rychle, hned vlevo jsou dveře do haly, tam leží moje šavle a čepice. Rychle tedy projít pokojem a pryč, jen pryč, než přijde sluha. Seběhnout po schodech a pryč, pryč, pryč! Zachránit se z toho domu, dříve než člověk potká někoho, s kým by musel hovořit. Jen teď pryč, jen nepřijít do cesty ani otci, ani Iloně, ani Josefovi, nikomu z nich, kteří mě nechali, abych se do toho tak bláznivě zapletl! Pryč, jen rychle pryč!

Pozdě! V salóně čekala — zřejmě mě už slyšela přicházet — Ilona. Jakmile na mě pohlédla, její obličej se změnil.

„Proboha, co je? Vždyť jste úplně bledý… Stalo… stalo se zase něco s Editou?“

„Nic, nic,“ dokázal jsem ještě vykoktat a chtěl jsem jít dál. „Myslím, že teď spí. Promiňte, musím domů.“

Mé příkré chování ji muselo polekat, neboť mě rezolutně popadla za ruku a tlačila mě, ba strčila mě do křesla.

„Napřed se posaďte. Musíte se vzpamatovat.. . A vaše vlasy… Vždyť jste úplně rozcuchaný… Ne, seďte“ — chtěl jsem vyskočit — „dojdu pro koňak.“

Běžela k sekretáři, naplnila sklenku, a já jsem ji rychle obrátil do sebe. Znepokojeně na mne hleděla, jak jsem ji třesoucí se rukou zase postavil (nikdy v životě jsem se necítil tak slabý, tak vyčerpaný). Pak si ke mně tiše sedla, beze slova čekala a jen chvílemi ke mně opatrně, po očku pozdvihla znepokojený pohled, jako když se pozoruje nemocný. Konečně se zeptala:

„Řekla vám Edita … řekla něco… myslím, něco, co … co se týká vás?“

Z jejího účastného chování jsem cítil, že všechno vytušila. A já jsem byl příliš slabý, abych se bránil. Tiše jsem zamumlal: „Ano.“

Nepohnula se. Neodpověděla. Všiml jsem si jen, že najednou dýchá rychleji. Opatrně se ke mně naklonila.

199$

„A vy… vy jste to skutečné poznal teprve teď?“

„Jak jsem mohl tušit něco takového … takový nesmysl! Takové šílenství!… Jak ji to mohlo napadnout … mě… proč zrovna mě?…“

Ilona vzdychla. „A ona si vždycky myslela, že přicházíte jen kvůli ní… že jen proto k nám chodíte. Já … já jsem tomu nikdy nevěřila, protože jste byl tak … tak přímý a tak … tak srdečný, ale jinak srdečný. Od začátku jsem se obávala, že je to u vás jen soucit. Ale jak jsem mohla to ubohé dítě varovat, jak jsem mohla být tak krutá a vymlouvat jí klam, který ji činil šťastnou … Už týdny žije jedině myšlenkou, že vy… A když se mě pak vždycky vyptávala, zda věřím, že ji máte skutečně rád, nemohla jsem k ní být surová… Musela jsem ji přece uklidnit a posílit.“ Nedovedl jsem se už ovládnout. „Ne, naopak, musíte jí to vymluvit, bezpodmínečně vymluvit. To je přece šílenství, horečka, dětinský rozmar… nic než obvyklé žabské pobláznění do uniformy, a když zítra přijde někdo jiný, tak to bude zase on. Musíte jí to vysvětlit… musíte jí to včas rozmluvit. Je to jen náhoda, že to jsem já, že jsem to byl já, kdo sem chodil, a ne někdo z mých kamarádů, někdo lepší. Něco takového v jejím věku zase rychle přejde … “ Ale Ilona smutně zavrtěla hlavou. „Ba ne, příteli, nic si nepředstírejte. U Edity je to vážné, hrozně vážné, a je to dokonce den ode dne nebezpečnější… Ne, nemohu vám to ulehčit. Kdybyste tušil, co se tu děje … Třikrát, čtyřikrát zařinčí v noci zvonek, všechny nás bezohledně vzbudí, a když běžíme k její posteli plni strachu, že se něco stalo, sedí tam celá rozrušená, hledí upřeně před sebe a ptá se nás vždycky na totéž, pokaždé na totéž: ,Myslíš, že mě může mít aspoň trochu rád, jen docela, docela málo? Vždyť nejsem tak ošklivá.’ A pak chce zrcadlo, ale okamžitě je zas odhodí, a hned potom už sama poznává, že je to šílenství, co provádí, a za dvě hodiny to začne znovu. Je tak zoufalá, že se ptá otce a Josefa a služebných; dokonce tu cikánku z předvčerejška — vzpomínáte? — si včera ještě znovu tajně pozvala a dala si od ní předpovídat totéž ještě jednou … Pětkrát už vám psala dopis, byly to dlouhé dopisy, a pak je zase roztrhala. Od rána do večera, od rána

200$

do noci na nic jiného nemyslí a o ničem jiném nemluví. Najednou si vzpomene, abych šla k vám a vyzvěděla, zda ji máte rád, alespoň trochu rád, nebo zda… zda je vám na obtíž, protože tak mlčíte a uhýbáte. Abych jela okamžitě, okamžitě, chytla vás na cestě, a už musí šofér vyskočit a jít pro vůz. Třikrát, čtyřikrát, pětkrát mě učí každé slovo, které mám říci, na které se vás mám zeptat. A v posledním okamžiku, když už stojím venku v průjezdu, zařinčí zase zvonek, musím v klobouku a plášti zpátky a musím jí přísahat při životě své matky, že neudělám ani tu nejmenší narážku. Ach, co vy víte! Pro vás to končí, když za sebou zavřete dveře. Ale jen jste pryč, už mi opakuje každé slovo,. které jste jí řekl, ptá se, jestli věřím a jestli myslím — . Když jí pak řeknu: ,Vidíš přece, jak tě má rád,‘ křičí na mě: ,Lžeš! To není pravda! Ani jedno hezké slovo mi dnes neřekl,“ ale přitom to chce slyšet ještě jednou, třikrát to musím opakovat a zapřísahat se …A pak ještě ten starý člověk! Vždyť je od té doby úplně zděšený, a přitom vás má rád a zbožňuje vás zrovna jako ji. Musel byste ho vidět, jak sedí celé hodiny u její postele a hladí ji a uklidňuje, až konečně usne. A pak sám prochodí celou noc ve svém pokoji … A vy — vy jste z toho všeho skutečně nic nezpozoroval?“

„Ne!“ vykřikl jsem nahlas, protože jsem nemohl ovládnout své zoufalství. „Ne, přísahám vám, nic! Ani to nejmenší! Myslíte, že bych sem ještě přicházel, že bych si mohl s vámi sednout a hrát šachy a domino nebo poslouchat gramofonové desky, kdybych měl tušení, co se děje?… Ale jak mohla propadnout takovému klamu, že já… že právě já… jak může požadovat, abych přistoupil na takový nesmysl, na takové dětinství?… Ne, ne, ne!“

Chtěl jsem vyskočit, tak mě trýznila myšlenka, že jsem milován proti své vůli, ale Ilona mě popadla energicky za zápěstí.

„Klid! Zapřísahám vás, milý příteli — nerozčilujte se, a především, prosím vás, trochu tišeji! Ona snad slyší i přes zdi. A prosím, nebuďte nespravedlivý. Považovala to za znamení, že ona zpráva přišla právě od vás, že vy jste to byl, právě vy, kdo první řekl jejímu otci o tom novém

201$

léčení. Tehdy v noci se k ní přihnal nahoru a probudil ji. To si skutečně nedokážete představit, jak ti dva plakali a děkovali Bohu, že je ta strašlivá doba u konce, a oba jsou přesvědčeni, že jakmile se Edita uzdraví a bude jako jiní lidé, že byste … nemusím vám to vykládat. Právě proto ji nesmíte rozrušit zrovna teď, kdy potřebuje mít nervy v pořádku pro tu novou kúru. Musíme být nesmírně opatrní a nedovolit, aby tušila, že je to pro vás tak… tak hrozné.“ Ale moje zoufalství mě učinilo bezohledným. ,,Ne, ne, ne,“ bušil jsem prudce rukou do opěradla. „Ne, nemohu… nechci být milován, nechci být tak milován … A teď už nemohu předstírat, že jsem nic nepoznal, nemohu už bez rozpaků sedět a říkat lichotky … nemohu! Vždyť vy nevíte, co se přihodilo … tam, tam naproti a… ona mi rozumí úplné špatně. Měl jsem s ní přece jen soucit. Jen soucit, jinak nic a vůbec nic!“

Ilona mlčela a dívala se před sebe. Potom vzdychla. „Ano, toho jsem se obávala od počátku! Celý čas to cítím … Ale co se teď stane? Jak se jí to má povědět?“ Seděli jsme beze slova. Všechno bylo řečeno. Oba jsme věděli, že tu není žádná cesta, žádné východisko. Náhle se Ilona napřímila a napjatě naslouchala a téměř současně jsem slyšel od vchodu hluk přijíždějícího automobilu. To musel být Kekesfalva. Rychle vyskočila.

„Bude lepší, když ho teď nepotkáte… Jste příliš rozrušen, abyste s ním mohl normálně mluvit … Počkejte, doběhnu vám pro čapku a šavli, zmizíte prostě zadními dveřmi do parku. Já už si něco vymyslím, proč jste tu večer nemohl zůstat.“

Rychle mi donesla moje věci. Naštěstí sluha spěchal k vozu; tak jsem mohl nepozorovaně odejít kolem budov ve dvoře a v parku mi zrychlila krok šílená úzkost, že bych musel s někým mluvit. Podruhé jsem prchal, skrčený a bázlivý jako zloděj, z toho neblahého domu.

Jako mladý a málo zkušený člověk jsem až dosud považoval touhu a milostné soužení za nejhorší utrpení srdce.

V této chvíli jsem však začínal tušit, že je ještě jiná a snad

202$

hroznější trýzeň než toužit a žádat, totiž být milován proti své vůli a nemoci se bránit této naléhající vášni. Vidět vedle sebe člověka, jak se spaluje žárem touhy, být přitom bezmocný a nenalézt v sobě ani moc, ani schopnost, ani sílu vyrvat jej těmto plamenům. Kdo sám nešťastně miluje, dokáže časem svoji vášeň ovládat, protože není jen plodem, nýbrž zároveň tvůrcem svého soužení; nedovede-li milující svou vášeň krotit, pak trpí přinejmenším z vlastní viny. Nadobro je však ztracen ten, kdo je milován, aniž sám miluje, neboť pak už míra a hranice oné vášně nejsou v něm, nýbrž mimo jeho sílu, a každá vlastní vůle je bezmocná, když chce člověka někdo druhý. Snad jen muž dovede zcela procítit bezvýchodnost takového vztahu, jen jemu se stává vnucená nezbytnost vzpírání současně mukou i vinou. Neboť brání-li se žena nežádané vášni, poslouchá pudově zákon svého pohlaví; takřka odpradávna je každé ženě vrozeno gesto počátečního zdráhání, a i když odmítá nejžhavější žádost, nelze ji nazvat nelidskou. Avšak běda, jakmile osud přemístí váhy, jakmile žena natolik přemůže stud, že vyjeví muži svou vášeň, když bez jistoty, že její láska bude opětována, již lásku nabízí a ten, o něhož se uchází, zůstává odmítavý a chladný! Zde není východiska, neboť neopětovat žádost ženy znamená urazit její hrdost, její stud; kdo odpírá ženě, musí ji vždy zranit v tom, co má nejušlechtilejšího. Marný je pak všechen útlocit, nesmyslná jsou všechna zdvořile vyhýbavá slova, urážlivá je každá nabídka pouhého přátelství, když žena už jednou prozradila svoji slabost — každý mužův odpor je teď krutostí, muž se vždy bez viny proviní, nepřijme-li lásku. Je to strašné, nerozpojitelné pouto — právě ses cítil ještě volným, patřil jsi sobě samému a nebyl jsi nikomu zavázán, a náhle jsi štván a obklíčen, jsi kořistí a cílem nevolané, cizí vášně. Teď víš, zasažen do hloubi duše: ve dne v noci na tebe někdo čeká, myslí na tebe, touží po tobě, žena, někdo cizí! Chce, žádá si tě každým pórem své bytosti, svým tělem, svou krví. Tvoje ruce chce, tvoje vlasy, tvoje rty, tvé tělo, tvoji noc a tvůj den, tvůj cit, tvoje pohlaví a všechny tvoje myšlenky a sny. O všechno se chce s tebou dělit, všechno ti chce vzít a vpít svým dechem. Stále, ve dne

203$

v noci, ať bdíš nebo spíš, je teď někde ve světě horoucí a bdělá bytost a čeká na tebe, někdo tě hlídá a sní o tobě. Je marné, že se snažíš uprchnout, neboť nejsi již v sobě, nýbrž v ní. Cizí člověk tě náhle nosí v sobě, podoben putujícímu zrcadlu, ne, zrcadlu ne, neboť to přece přijímá tvůj obraz, jen když se mu nabídneš — ona však, cizí člověk, žena, která tě miluje, ta tě už přijala do své krve. Stále tě má a nosí s sebou, ať utíkáš kamkoli. Stále jsi zajat v jiném člověku, už to nejsi ty, už nejsi svobodný a upřímný a bez viny, stal ses štvancem, jsi zavázán; stále cítíš, jak na tebe nepřestává myslet. Pln nenávisti, pln strachu musíš snášet tuto cizí touhu, která trpí pro tebe, a já teď vím: je to nejnesmyslnější tíseň, z níž nelze uniknout, je-li muž milován proti své vůli; trýzeň všech trýzní, a přece vina bez viny.

Ani v nejprchavějším denním snu mi nikdy nepřišlo na mysl, že by i mě mohla žena tak nesmírně milovat. Slýchal jsem sice, že se kamarádi vychloubali, jak jim ta nebo ona dívka „nadbíhá“; snad jsem se při indiskrétním vyprávění s nimi i smál, neboť tehdy jsem ještě netušil, že každá forma lásky, i ta nejsměšnější a nejabsurdnější, je osudem člověka a že i lhostejnost je proviněním vůči lásce. Ale všechno, co člověk slyší vyprávět nebo čte, dotkne se ho jen slabě; jen z vlastního zážitku se může srdce naučit, co je skutečný cit. Nejprve jsem musel sám zakusit soužení, kterým cizí nesmyslná láska obtíží svědomí, abych cítil soucit s jedním i s druhým, s tím, který se násilně vnucuje, i s oním, který se násilně brání.

Ale jak nepředstavitelně vystupňovaná byla odpovědnost, jež byla přisouzena právě mně! Neboť jestli zklamat ženu v její náklonnosti je už samo o sobě bezmála surové a ukrutné, oč hroznější je pak to „Ne“, to „Nechci“, které jsem měl říci tomu vášnivému dítěti! Musel jsem ublížit nemocné, kterou život bolestně ranil, a poranit ji ještě hlouběji; člověku, který ztratil jistotu, vytrhnout ještě poslední berlu naděje, o kterou se podpírá. Věděl jsem, jak jsem tu dívku, která rozechvěla pouze můj soucit, ohrozil a snad zničil, když jsem utekl před její láskou; jasně jsem si předem uvědomil nesmírné provinění, jehož jsem

Netrpelivost_srdce-v1rmr

204$

se proti své vůli dopustil, když jsem, neschopen přijmout její lásku, aspoň nepředstíral, že ji opětuji.

Ale nemohl jsem volit. Ještě než si duše uvědomila nebezpečí, tělo už odmítalo to neočekávané objetí. Instinkty vždy vědí víc než naše bdělé myšlenky; již v této první vteřině uleknutí, když jsem se odtrhl od její násilné něžnosti, tušil jsem už všechno předem. Věděl jsem, že bych nikdy nedokázal milovat tu zmrzačenou dívku tak, jak ona milovala mě, a pravděpodobně bych neměl ani dost soucitu, abych její vášeň jen snášel. V tom prvním okamžiku jsem už tušil: tady není východisko, tady není žádná střední cesta. Pro tu nesmyslnou lásku se jeden nebo druhý musel stát nešťastným, a možná oba.

Nikdy si nebudu umět vysvětlit, jak jsem se tehdy dostal zpátky do města. Vím jen, že jsem šel velmi rychle, a jen jedna myšlenka se opakovala s každým úderem pulsu: pryč! pryč! Pryč z toho domu, vyplést se z toho, utéci, prchnout, zmizet! Už nikdy nevstoupit do té vily, už nikdy nevidět ty lidi, vůbec žádné lidi! Schovat se, udělat se neviditelným, nikomu už nebýt zavázán, do ničeho nebýt zapleten! Vím, že jsem se pokoušel myslet ještě dál: vzdát se služby, sehnat někde peníze a uprchnout do světa, tak daleko, že by mě tato šílená touha už nemohla dostihnout; ale to vše jsem víc snil, než jasně promýšlel, neboť ve spáncích mi stále bušilo to jedno slovo: pryč, pryč, pryč, jen pryč!

Podle zaprášených bot a kalhot potrhaných od bodláků jsem později zjistil, že jsem musel uhánět přes louky, pole i silnice; když jsem se konečně octl na hlavní ulici, stálo slunce již za střechami. A skutečně jsem se ulekl jako náměsíčník, když mi znenadání někdo zezadu poklepal na rameno.

„Haló, Toni, tady jsi! Nejvyšší čas, že jsme tě našli! Proštárali jsme každý kout, zrovna jsme chtěli telefonovat na tvůj rytířský hrad.“

Obklopili mě čtyři kamarádi, přirozeně tam byl Ferenz, Jóži a rytmistr hrabě Steinhübel.

205$

„Ale teď sebou hni! Představ si, Balinkay se tu objevil, přijel z Holandska nebo z Ameriky nebo bůhvíodkud. A dnes pořádá večírek pro všechny důstojníky a jednoročáky. Přijde plukovník a major, velká tabule u Červeného lva, v půl deváté. Ještě dobře, že jsme tě našli, starý by pěkně bručel, kdyby ses z toho vyzul! Víš přece, že byl do Balinkaye zblázněný; když Balinkay přijde, musí všechno napochodovat v plné parádě.“

Stále ještě jsem neměl myšlenky pohromadě. Zaraženě jsem se ptal:

„Kdože přišel?“

„Balinkay! Co čumíš tak pitomě! Nakonec neznáš Balinkaye?“

Balinkay? Balinkay? V hlavě mi všechno zmateně vířilo páté přes deváté, jako ze zaprášeného haraburdí jsem si musel vyhrabat to jméno. Ach ano, Balinkay — ten byl přece kdysi „mauvais sujet“ pluku. Ještě dávno, než jsem se tu objevil, sloužil zde jako poručík a pak jako nadporučík, byl to nejlepší jezdec, nejztřeštěnější mládenec v celém pluku, náruživý hráč a svůdník. Ale pak se přihodilo něco trapného, nikdy jsem se na to neptal, v každém případě pověsil během čtyřiadvaceti hodin uniformu na hřebík a potom se potloukal po celém světě křížem krážem, šuškaly se o tom neobyčejné historky. Nakonec se zase umírnil, když ulovil v Shepherdově hotelu v Káhiře bohatou Holanďanku, milionářku, majitelku nějaké „maatschappy“ se sedmnácti loděmi a mnohých plantáží někde na Jávě a Borneu: od té doby byl naším neviditelným patronem.

Tomuhle Balinkayovi musel tehdy pomoci z nepříjemné šlamastiky náš plukovník Bubenčič, neboť Balinkay zůstal až dojemně věrný jemu i pluku. Pokaždé, když se dostal do Rakouska, přijel schválně do posádky a rozhazoval peníze tak ztřeštěně, že se o tom ve městě vypravovalo ještě celé týdny. Bylo to pro něho cosi jako potřeba srdce, obléci na jeden večer starou uniformu a být zase mezi kamarády. Když seděl u svého starého důstojnického stolu, lehkomyslný a bezstarostný, bylo znát, že je v tomto špatně vybíleném a zakouřeném sále u Červeného lva stokrát víc doma než ve svém feudálním paláci na amsterodamském grach-

206$

tu: byli a zůstali jsme jeho dětmi, jeho bratry, jeho pravou rodinou. Každoročně zakládal ceny pro naši steeple chase, k vánocům pravidelně přicházely dvě nebo tři bedny nejrůznějších kořalek a koše šampaňského, a plukovník se mohl absolutně spolehnout na to, že ke každému Novému roku vyinkasuje v bance šťavnatý šek pro důstojnickou pokladnu. Kdo nosil hulánku a na límci naše výložky, mohl se na Balinkaye spolehnout, když se někdy dostal do svízelné situace: stačil dopis, a všechno se dalo do pořádku.

V každé jiné době bych měl upřímnou radost, že se s ním sejdu. Avšak pomyšlení na veselost, hlasité povykování, přípitky a řeči u tabule mi v mém rozrušení připadalo téměř tím nejnesnesitelnějším na světě. Tak jsem se pokusil vycouvat co nejrychleji: není mi nějak dobře. Ale Ferenz mě již s drastickým „Vyloučeno! Dneska neupláchneš“ popadl pod paží a musel jsem se proti své vůli podrobit. Když mě táhli dál, slyšel jsem ho, celý zmatený, vyprávět, jak a komu Balinkay už pomohl z nesnází, že okamžitě opatřil místo jeho švagrovi a zda by našinec nemohl udělat rychleji kariéru, kdyby šel k němu na loď nebo do Indie. Jóži, ten hubený, zarytý mládenec, nakapával občas ocet do vděčného nadšení, které dobrák Ferenz projevoval. Jestlipak by plukovník svého „mazlíčka“ přijímal tak láskyplně, posmíval se, kdyby Balinkay neulovil tu tlustou holandskou tresku; ostatně je prý o dvanáct roků starší než on, a „Když se už člověk prodává, má se prodat aspoň draho,“ smál se hrabě Steinhübel.

Nyní je mi dodatečně divné, že ačkoliv jsem téměř nevnímal, zůstalo mi v paměti každé slovo tohoto rozhovoru. S otupěním bdělého myšlení bývá přece spojeno nervové rozrušení, a tak když jsme přišli do velkého sálu Červeného lva, dělal jsem díky hypnóze diciplíny práci, kterou mi přidělili, téměř dobře. A bylo co dělat. Přinesli celou zásobu transparentů, vlajek a emblémů, které se jinak zaskvěly jen na plukovním plese, několik ordonancí bušilo hlasitě a vesele do stěn. Steinhübel vedle cepoval trubače, kdy a jak má zatroubit fanfáru. Jóži, jelikož měl nejhezčí rukopis, dostal příkaz, aby napsal jídelní lístek, v němž všechna jídla obdržela humorně jízlivá jména, mně hodili na krk

207$

zasedací pořádek. Mezitím podomek již rozestavil správně židle a stoly, číšníci donesli řinčící baterie vína a sektu, které sem Balinkay dopravil ve svém autě od Sachra z Vídně. Kupodivu mi tento shon dělal dobře, neboť jeho rámus přehlušoval tupé bušení a tísnivé otázky mezi spánky.

V osm hodin bylo konečně všechno připraveno. Teď ještě honem do kasáren, rychle se upravit a převléci. Můj sluha o všem věděl. Vojenský kabát a lakové střevíce byly připraveny. Rychle hlavu do studené vody a pohled na hodinky: zbývá ještě deset minut; náš plukovník si zatraceně potrpěl na přesnost. Tak se hbitě svlékám, odhodím zaprášené boty, ale právě když stojím ve spodním prádle před zrcadlem, abych si učesal rozcuchané vlasy, zaklepe někdo na dveře.

„Nejsem doma,“ poručím sluhovi. Ten poslušně odběhne, okamžik je slyšet z předsíně šeptání. Pak se Kuzma opět vrátí, v ruce dopis.

Dopis pro mne? V košili a spodkách, jak právě stojím, beru modrý obdélník obálky; je tlustá a těžká, téměř malý balíček, a okamžitě cítím v ruce oheň. Vůbec se nemusím dívat na písmo, abych věděl, kdo mi píše.

Později, později — říká mi rychlý instinkt. Nečíst, teď nečíst! Avšak už jsem proti své nejvnitřnější vůli obálku roztrhl a čtu, čtu dopis, který mi šustí v rukou stále prudčeji.

Byl to dopis o šestnácti stránkách, napsaný v letu rozechvělou rukou, dopis, jaký člověk v životě napíše jen jednou a jen jednou v životě takový dostane. Věty se řinuly jako krev z otevřené rány, nezadržitelně, bez odstavců, bez interpunkce, jedno slovo předhánělo, předbíhalo, poráželo druhé. Ještě dnes, po tolika letech, vidím před sebou každou řádku, každé písmeno, ještě nyní bych si mohl v každou denní a noční hodinu přeříkávat tento dopis zpaměti od začátku do konce, stránku za stránkou, tak často jsem jej četl. Ještě měsíce a měsíce po onom dni jsem nosil tento složený modrý svazeček papíru v kapse, stále znovu jsem jej vytahoval, doma, za války v barácích a v zákopech i u ohňů v ležení; teprve při ústupu ve Volyni, když naše

208$

divize byla již na obou bocích obklíčena nepřítelem a já jsem se obával, že by se toto doznání jednoho okamžiku vytržení mohlo dostat do cizích rukou, jsem jej zničil.

„Šestkrát,“ začínal, „jsem Ti již psala a pokaždé jsem to roztrhala. Neboť jsem se nechtěla prozradit, nechtěla jsem. Byla jsem zdrženlivá, dokud jsem to dokázala. Týdny a týdny jsem se sebou zápasila, abych se mohla před Tebou přetvařovat. Pokaždé, když jsi k nám přišel, laskavý a nic netušící, poručila jsem svým rukám, aby se uklidnily, svým pohledům, aby byly lhostejné. Bála jsem se Tě vyděsit; často jsem dokonce byla vůči Tobě úmyslně tvrdá a pohrdavá, jen abych Ti nedala tušit, jak moje srdce po Tobě prahne — všechno jsem zkoušela, co bylo v silách i nad síly člověka. Ale dnes se to stalo a já Ti přísahám, přepadlo mě to proti mé vůli, zákeřně. Sama již nechápu, jak se mi to mohlo stát; nejraději bych si byla potom natloukla, tak strašně jsem se styděla. Neboť vím, jaké by to bylo šílenství, kdybych se Ti vnucovala. Chromé stvoření, mrzák nemá právo milovat — jak bych Ti neměla být břemenem, když si přece sama sebe ošklivím, hnusím? Bytost jako já nemá právo milovat, a už vůbec ne být milována. Má zalézt do kouta a pojít, a ne ještě jiným svou přítomností kazit život — ano, všechno to vím, vím to a hynu, že to vím. Nikdy bych se nebyla odvážila toho, co jsem udělala, ale kdo jiný než Ty mi dal důvěru, že nezůstanu už dlouho tím žalostným nestvůrným zjevem, jakým jsem? Že se budu pohybovat, budu se moci pohybovat jako ostatní lidé, jako všechny ty milióny lhostejných lidí, kteří vůbec nevědí, že každý svobodný krok je milostí a něčím nádherným. Pevně jsem si umínila, že nedám nic najevo, dokud bych se skutečně nestala člověkem, ženou jako ostatní a snad — snad!!! — Tebe hodnou, milovaný. Ale moje netrpělivost, moje dychtivost uzdravit se byla tak šílená, že jsem v té vteřině, kdy ses nade mnou sklonil, již věřila, poctivě, upřímně a bláznivě věřila, že jsem už jiná, nová, uzdravená! Tak dlouho jsem to chtěla a snila o tom a Ty jsi byl u mne tak blízko — a já jsem na okamžik zapomněla na svoje podlé nohy, viděla jsem jenom Tebe a cítila jako ta, kterou jsem chtěla pro Tebe být. Ty to nechápeš, že člověk

209$

i ve dne může na kratičký okamžik snít, když sní stále týž jediný sen celé roky, ve dne v noci? Věř mi — jen tento nesmyslný klam, že jsem už vysvobozena, že se už nebelhám, mě tak popletl; jen netrpělivost, abych už nebyla vyobcovaná, abych už nebyla mrzák, způsobila, že moje srdce tak bláznivě vybuchlo. Pochop to přece: tak dlouho a tak nekonečně jsem po Tobě toužila.

Ale nyní víš, co jsi nikdy neměl vědět, dokud skutečně nevstanu z mrtvých, a víš také, pro koho se chci uzdravit, pro koho jediného na světě — jen pro Tebe! Jen pro Tebe! Odpusť mi, můj drahý, tuto lásku, a především Tě snažně prosím o jedno — nestrachuj a neděs se mne! Nedomnívej se, že když jsem byla jednou dotěrná, budu Tě dále rozrušovat, že já, nemocná a sama sobě odporná, Tě chci držet. Ne, přísahám Ti to — nikdy ode mne neuslyšíš žádné naléhání. Jen čekat chci, trpělivě čekat, až se Bůh nade mnou smiluje a uzdraví mě. Prosím, snažně Tě prosím — neboj se, nejmilejší, mé lásky, uvaž přece, vždyť jsi měl se mnou soucit jako žádný jiný, uvaž, jak strašně jsem bezmocná, přibitá ke své židli, neschopná udělat jediný vlastní krok, nemohu jít za Tebou, spěchat Ti vstříc. Uvaž přece, uvaž, že jsem zajatec, který musí čekat ve vězení, jen trpělivě čekat a čekat, až přijdeš a daruješ mu hodinu; až mi dovolíš, abych se na Tebe dívala, slyšela Tvůj hlas, abych v témž pokoji cítila Tvůj dech, vnímala Tvou přítomnost, toto jediné, toto první štěstí, které mi bylo po letech dopřáno. Uvaž to přece, představ si to: ležím tu a ležím a čekám ve dne v noci, a každá hodina se protahuje, a napětí je téměř nesnesitelné. A pak přijdeš Ty, a já nemohu vyskočit jako jiná, nemohu Ti běžet vstříc, obejmout Tě, držet Tě. Musím sedět a krotit se, nesmím dát nic najevo, musím dávat pozor na každé slovo, na každý pohled, na každý zachvěv hlasu, jen aby ses nemohl domnívat, že se Tě odvažuji milovat. Ale přece, věř mi, i toto strastiplné štěstí bylo pro mě dosud štěstím, a chválila jsem, milovala jsem sama sebe pokaždé, když se mi ještě jednou podařilo se přemoci a Ty jsi odešel, nic netuše, volný a neobtížený, nevědoucí o mé lásce; jen mně pak zůstala trýzeň vědět, jak jsem Ti propadla, a že pro mne není záchrany.

210$

Ale teď se to stalo. A teď, milovaný, protože už nemohu zapírat a nepřiznat, co pro Tebe cítím, teď Tě snažně prosím, nebuď ke mně krutý; i ta nejubožejší, nejžalostnější bytost má ještě svou hrdost, a já bych nesnesla, abys mnou opovrhoval, protože jsem nedovedla potlačit své srdce! Nemusíš opětovat moji lásku — ne, při Bohu, který mě uzdraví a zachrání, takové opovážlivosti se neodvažuji. Ani ve snu se neodvažuji doufat, že bys mě, takovou, jaká dnes jsem, mohl již milovat — nechci od Tebe žádnou oběť, žádný soucit! Ale snad bys mohl jen snášet, abych čekala, beze slova čekala, až konečně přijde čas! Vím, už to je mnoho, čeho se od Tebe doprošuji. Ale je to skutečně příliš mnoho, dopřát člověku to nejubožejší, to nejmenší štěstí, které se přece dopřává každému psu, štěstí, aby se někdy podíval němým pohledem na svého pána? Musí jej člověk hned násilně odstrčit, musí jej s opovržením bít? Neboť jen jedno, věř mi, jen jedno bych nesnesla: že bych se Ti stala protivnou, protože jsem se prozradila. Kdybys mě ještě trestal Ty, když už mě trestá můj vlastní stud a zoufalství. Pak bych měla jen jednu cestu a Ty ji znáš. Ukázala jsem Ti ji.

Ale ne, nelekej se, vždyť já nechci hrozit! Nechci Tě polekat, nechci vymáhat místo Tvé lásky soucit, to jediné, co mi Tvoje srdce dosud dalo. Chci, aby ses cítil zcela svobodný a bezstarostný — nechci Tě obtížit svým břemenem, zatěžovat vinou, na níž jsi bez viny — , jen jedno chci: abys odpustil a naprosto zapomněl, co se přihodilo, zapomněl, co jsem řekla, co jsem prozradila. Jen toto uklidnění mi dej, jen tuto malou ubohou jistotu! Řekni mi hned, mně stačí přece jediné slovo, že jsem se Ti nezprotivila, že k nám zase přijdeš, jako by se nic nestalo: vždyť Ty si neumíš představit můj strach, že Tě ztratím. Od té chvíle, co za Tebou zapadly dveře, mě mučí, nevím proč, smrtelná úzkost, že to bylo naposledy. Byl jsi tak bledý, měl jsi v pohledu takové zděšení, když jsem Tě pustila, že jsem se v horečce zachvěla chladem. A vím — sluha mi to vypravoval — , že jsi hned utekl z domu; najednou jsi byl pryč a s Tebou Tvá šavle, Tvoje čapka. Marně Tě hledal, v mém pokoji a všude, a tak to vím, že jsi přede mnou uprchl jako před malomocenstvím, jako před morem. — Ale ne, můj

211$

drahý, nevyčítám Ti to, chápu Tě přece! Právě já, která se děsím sebe samé, když vidím ty klády na svých nohou, jen já, která vím, jak zlá, jak rozmarná, jak na obtíž, jak nesnesitelná jsem ve své netrpělivosti, právě já mohu nejlépe pochopit, že se mne člověk poleká — strašně dobře tomu rozumím, že člověk přede mnou prchá, že se hrozí, když na něho naléhá takový netvor. A přece Tě snažně prosím, abys mi odpustil, neboť bez Tebe není den a není noc, jen zoufalství. Jen lístek, lísteček mi rychle pošli nebo prázdný list, květinu, alespoň nějaké znamení! Jen něco, z čeho poznám, že mě nezavrhuješ, že jsem se Ti nezprotivila. Uvaž ještě, že za několik dní budu pryč, na měsíce pryč, že za osm, za deset dní Tvoje trápení skončí. A i když pak nastane to moje, tisíckrát horší trápení, že Tě budu muset postrádat celé týdny, celé měsíce, nemysli na to, mysli jen na sebe, jako já myslím stále na Tebe, jen na Tebe! — Za osm dní budeš vysvobozen — tak přijd ještě jednou a zatím mi pošli slovo, dej mi znamení! Nemohu myslet, dýchat, cítit, dokud nebudu vědět, že jsi mi odpustil; nechci, nemohu déle žít, jestli mně odepřeš právo Tě milovat.“

četl jsem a četl. Začínal jsem stále znovu. Ruce se mi třásly a ve spáncích mi bušilo stále prudčeji. Byl jsem zdrcen hrůzou, že jsem tak zoufale milován.

„No ne. Ty tu ještě stojíš ve spodkách a naproti na tebe čekají jako četníci. Celá banda už sedí a čeká, až to spustí, taky Balinkay, každou chvíli musí přitáhnout plukovník a víš, jaký tanec ten bubřina udělá, když našinec přijde pozdě. Ferda mě sem ještě honem poslal, abych se podíval, jestli se ti něco nestalo, a ty tu stojíš a čteš si sladká psaníčka… Tak hni sebou,tempo tempo, nebo to schytáme oba.“

Je to Ferenz, který se přihnal do mého pokoje. Vůbec jsem ho nezpozoroval, dokud mě nepraštil svou těžkou prackou bratrsky na rameno. V prvním okamžiku ničemu nerozumím. Plukovník? Kdo ho poslal? Balinkay? Ach tak, ach tak, vzpomínám si: večírek s Balinkayem! Sáhnu po kalhotách a kabátu, a s rychlostí naučenou v kadetkách

212$

házím všechno mechanicky na sebe, aniž dobře vím, jak to dělám. Ferenz se na mě zvláštně dívá:

„Co je to s tebou? Vypadáš jako praštěný. Nedostals nakonec špatné zprávy?“

Ale rychle odmítám: „Kdepak. Už jdu.“ Tři skoky a jsme u schodů. Tady se ještě jednou rychle otočím.

„Fixlaudon, co už zase máš?“ řve za mnou Ferenz hněvivě. Ale vzal jsem si jen rychle dopis, který jsem zapomněl na stole, a strčil jej do náprsní tašky. Přicházíme do sálu skutečně v posledním okamžiku. Kolem dlouhé tabule tvaru podkovy se seskupuje celá pestrá společnost, ale žádný se neodvažuje rozvázat, dokud nezasednou představení; jako školáci, když už zvonek zazvonil a učitel musí vejít každým okamžikem.

A už ordonance otvírají dveře, už vcházejí s řinčícími ostruhami štábní důstojníci. Hlučně vyskočíme všichni ze židlí a stojíme v pozoru. Plukovník se posadil po pravici, hodnostně nejstarší major po levici Balinkaye, a tabule se okamžitě rozjaří, talíře řinčí, lžíce klapají, všichni žvaní a srkají jeden přes druhého. Jenom já sedím jako nepřítomný mezi veselými kamarády a sahám stále znovu na kabát, na místo, kde něco buší a tluče jako druhé srdce. Pokaždé, když tam sáhnu, cítím přes měkké, poddajné sukno, jak dopis šustí jako rozdmýchaný oheň; ano, je tady, hýbá se, pohybuje se zcela blízko na mých prsou jako něco živoucího, a zatímco ostatní spokojeně žvaní a mlaskají, nedovedu myslet na nic než na tento dopis a zoufalou tíseň člověka, který jej psal.

Marně mi číšník podává. Ničeho se ani nedotknu, to naslouchání do sebe mě ochromuje, jako bych spal s otevřenýma očima. Zprava i zleva slyším zastřená slova, a nerozumím jim; jako kdyby mluvili všichni cizí řečí. Vidím před sebou, vedle sebe obličeje, kníry, oči, nosy, rty, uniformy, ale vnímám je s onou tupou nevšímavostí, s níž člověk vnímá přes skleněnou tabuli ve výloze. Jsem tu, ale nezúčastňuji se, sedím nehybně, a přece jsem zaměstnán, neboť stále ještě mumlám němými rty jednotlivá slova dopisu a někdy, když nevím dál nebo se spletu, škubne mi ruka, abych potajmu sáhl do kapsy, jako se

213$

v kadetce při hodině taktiky vytahovaly zakázané knihy.

Vtom se ozve energické zařinčení nože o sklenici; jako kdyby hlukem projela ostrá ocel, v okamžiku je ticho. Plukovník povstal a zahajuje proslov. Přidržuje se oběma rukama pevně stolu a komíhá zavalitým tělem dopředu a dozadu, jako by seděl na koni. Zahajuje tvrdým skřípavým zvoláním „Kamarádi!“, pronáší svou dobře připravenou řeč, ostře skanduje a všechna jeho „r“ rachotí, jako když se bubnuje k útoku. Snažím se poslouchat, ale mozek mi vypovídá službu. Jenom jednotlivá slova slyším ráčkovat a burácet, „…čest arrmády… rrakouský jezdecký duch … věrrnost pluku — starrý kamarrád … “ — ale mezi tím mi v duchu šelestí jiná slova, tichá, úpěnlivá, něžná jako z jiného světa. Zevnitř slyším slova dopisu. „Můj drahý… neboj se… nemohu déle žít, jestli mi odepřeš právo Tě milovat. a do toho opět ta rachotící r „… nikdy nezapomněl v dáli na své kamarrády… na vlast … na svoje Rrakousko …“ a zase pak jiný hlas jako vzlykot, jako přidušený výkřik. „Jen mi dovol, abych Tě milovala … jen znamení mi dej…“

A už to hřmotí a rachotí jako salva. „Sláva, sláva, sláva.“ Všichni, jakoby strženi pozvednutou plukovníkovou sklenicí, rázně vyskočili, z vedlejší místnosti zatřeskne smluvená fanfára „Ať slavně žije“. Všichni si přiťukávají a připíjejí Balinkayovi, který jen vyčkává, až rámus utichne, a pak volně, lehce, vtipně odpoví. Že chce říci jen několik skromných slov, jen to, že se přes všechno nikde na světě necítí tak dobře jako mezi starými kamarády, a již končí s voláním: „Ať žije pluk! Ať žije Jeho Veličenstvo, náš nejmilostivější vojenský velitel, císař!“ Steinhübel dá trubači druhý pokyn, spustí nová fanfára, sborem vyvře hymna a pak zahřmí nezbytná píseň všech rakouských pluků, v níž se každý se stejnou pýchou jmenuje svým jménem:

Jsme od c. a k.

hulánského pluku…

Potom putuje Balinkay kolem stolu, sklenici v ruce, aby si s každým připil jednotlivě. Najednou cítím, jak mě sou-

214$

sed energicky postrčil, a proti sobě mám pár živě zdravících očí: „Servus, kamaráde.“ Malátně na něho kývám; teprve když se Balinkay už zastaví u dalšího, zpozoruji, že jsem si s ním zapomněl přiťuknout. Ale už mi zase všechno mizí v pestré mlze, v níž mi podivně splývají do jediné směsice obličeje a uniformy. Hrome — kde se mi vzal najednou před očima ten modrý kouř? Něco pít, rychle pít! Převrhnu do sebe jednu, dvě, tři sklenice, aniž vím, co piji. Jen se zbavit té hořkosti, toho nepříjemného pocitu v hrdle! A sám rychle kouřit! Ale jak sahám do kapsy po tabatěrce, cítím opět pod kabátem šustění: dopis! Ruka mi ucukne. Znovu slyším pustou vřavou vzlykající, úpěnlivě prosící slova: „Jen mi dovol, abych Tě milovala… vím, je to šílenství, že se Ti vnucuji… “

Ale vtom znovu zařinčí o sklenici vidlička a přikazuje ticho. Je to major Wondraczek, který využije každého podnětu, aby ukojil svou poetickou slabost pro žertovné verše a škádlivé popěvky. Všichni víme: jakmile Wondraczek vstane, opře si své úctyhodné bříško o stůl a pokouší se tvářit lišácky a pomrkávat, začne nezadržitelně „veselá část“ kamarádského večera.

A už zaujal pózu, nasadil si skřipec před trochu dalekozraké oči a rozvinuje obřadně svůj arch papíru. Je to obligátní příležitostná báseň, o níž se domnívá, že každé slavnosti dodá lesku, a která se tentokrát snaží ozdobit Balinkayův životní příběh „strhujícími“ vtipy. Ze subalterní zdvořilosti nebo snad proto, že už mají v hlavě, smějí se někteří sousedi ochotně při každé narážce. Konečně se major přece jen dostane k pointě, a celá společnost hlučí rachotícím „bravo, bravo“.

Avšak mě pojme najednou hrůza. Jako dráp mi drásá srdce tento hrubý smích. Neboť jak se může někdo smát, když jiný sténá a tak nezměrně trpí? Jak si může žertovat a dělat pitomé vtipy a posmívat se, zatímco někdo hyne? Teď, vím to, když Wondraczek skončil svůj žvást, začnou všichni povykovat, hulákat a vyvádět. Bude se zpívat, budou se zpívat nejnovější sloky o „hostinské u Lahnu“, budou se vypravovat vtipy, bude smích, smích a smích. Najednou už nemohu ty dobromyslné zářící obličeje ani vidět.

215$

Nepsala, že mám poslat jen lístek, jen jediné slovo? Nemám jít přece jen k telefonu a zavolat? Člověk přece nemůže nechat člověka tak čekat! Člověk mu musí přece něco říci, musí…

„Bravo, bravissimo!“ Všichni tleskají, židle rachotí, podlaha duní a práší se z ní, jak čtyřicet nebo padesát veselých a trochu podnapilých mužů náhle vyskočí. Major stojí pyšně, sundává si skřipec a skládá list, dobrácky a trochu domýšlivě přikyvuje důstojníkům, kteří se k němu tlačí ze všech stran a blahopřejí. Já však využívám vřavy a bez rozloučení vyběhnu ven. Snad si toho nevšimnou. A jestli si všimnou — mně je už všechno lhostejné, už to prostě nesnesu, ten smích, tu bezstarostnou, takřka za břicho se popadající veselost. Nemohu, nemohu!

„Pan poručík už odchází?“ ptá se u šatny užasle ordonance. Čert tě vem, bručím v duchu a beze slova se ženu kolem něho. Rychle na druhou stranu ulice, rychle za roh a po kasárenských schodech nahoru do svého poschodí: sám, být sám!

Chodby zejí prázdnotou, někde přechází stráž, z kohoutku šumí voda, někde spadne bota, jen z jedné světnice mužstva, kde je už podle předpisu zhasnuto, něco měkce a cize zní. Mimovolně naslouchám: několik rusínských chlapců tiše zpívá či bzučí melancholickou píseň. Vždycky než jdou spát, když si svléknou cizí pestrý oděv s mosaznými knoflíky a stávají se opět tím, čím byli doma, když spali na slámě, vzpomínají na domov, na pole nebo snad na děvče, které měli rádi, a pak zpívají tyto melancholické písně, aby zapomněli, že jsou tak daleko. Jindy jsem si jejich tichého zpěvu nevšímal, protože nerozumím slovům, tentokrát však mě cizí smutek bratrsky dojímá. Kdybych si tak mohl k jednomu z nich sednout, mluvit s ním, asi by tomu nerozuměl, ale možná že by soucitným pohledem dobrých velikých očí pochopil všechno lépe než ti tam naproti, ti veselí u prostřené tabule. Mít někoho, kdo by mi pomohl uniknout z toho, do čeho jsem se tak beznadějně zapletl.

Po špičkách, abych neprobudil Kuzmu, svého sluhu, který těžce chrápe v předsíni, plížím se do svého pokoje, odkládám ve tmě čapku, strhávám šavli a odhazuji ná-

216$

krčník, který mě už dlouho škrtí a tlačí. Pak rozsvítím lampu a přistoupím ke stolu, abych si teď konečně v klidu přečetl dopis, první dopis od ženy, který mnou, mladým a naivním, doopravdy otřásl.

Avšak hned nato se polekám. Neboť dopis leží už tady na stole, ve svědě lampy — jak je to možné? — dopis, o kterém jsem se domníval, že jej mám schovaný v náprsní kapse — ano, tady leží, modrá obálka, dobře známé písmo.

Zapotácím se. Jsem opilý? Sním s otevřenýma očima? Nejsem už při smyslech! Přece jsem právě teď, když jsem si rozepínal kabát, zřetelně cítil, jak dopis šustí v náprsní kapse. Jsem už tak rozčilený, že jsem jej vytáhl, aniž bych o tom za minutu věděl? Sáhnu do kapsy. Ne — nebylo to přece jinak možné — dopis tu ještě je. A teprve teď chápu, co se děje. Teprve teď docela procitám. Tento dopis na stole musí být nový, druhý, jiný, který přišel později a dobrák Kuzma mi jej z opatrnosti položil vedle termosky, abych jej našel hned, jakmile se vrátím domů.

Ještě jeden dopis! Ještě druhý, během dvou hodin! Okamžitě se mi hrdlo sevře hněvem a zlostí! Tak to teď bude pokračovat každý den, každý den, každou noc, dopis za dopisem, jeden za druhým. Když jí napíšu, bude mi znovu psát, když neodpovím, bude požadovat odpověď. Stále bude něco ode mne chtít, každý den, každý den! Pošle za mnou posla a bude mi telefonovat, bude mě špehovat a dá mě špehovat na každém kroku, bude chtít vědět, kdy vycházím a kdy se vracím, s kým jsem a co říkám a co dělám. Vidím už, že jsem ztracen — ti mě už nepustí — , ano, džin, džin, ten chromý stařec — nikdy už nebudu volný, nikdy mě už tito žádostiví, tito zoufalí lidé nepropustí, dokud ta nesmyslná, neblahá vášeň někoho z nás nezničí, ji nebo mě.

Nečíst, říkám si. V žádném případě dnes ještě nečíst. Vůbec na to nepřistoupit! Nemáš dost síly, aby ses bránil proti tomuto přitahování a škubání uzdy, ztrhá tě to. Lépe dopis jednoduše zničit nebo neotevřený poslat zpět! Vůbec si nedat vnutit do vědomí ani do svědomí, že tě nějaká úplně cizí bytost miluje! Ať vezme všechny Kekesfalvy čert! Neznal jsem je dříve a nechci je už znát. Ale pak mě náhle posedne hrozná myšlenka: co když si něco udělala,

217$

protože jsem neodpověděl? Co když si něco udělá! Člověk nesmí nechat zoufalého člověka zcela bez odpovědi! Neměl bych přece jen vzbudit Kuzmu a poslat jí rychle to slovo, o které prosila a které by ji uklidnilo? Jen nebrat na sebe žádnou vinu, žádnou vinu! Tak otvírám obálku. Chválabohu, je to krátký dopis! Jen jediná strana, jen deset řádek bez nadpisu:

„Zničte okamžitě můj první dopis! Byla jsem pomatená, docela pomatená! Nic, co jsem psala, není pravda. A zítra k nám nechoďte! Prosím, určitě nechoďte! Musím se potrestat za to, že jsem se před Vámi tak žalostně ponížila. V žádném případě zítra nechoďte, nechci, zakazuji Vám to! A žádnou odpověď! V žádném případě odpověď! Zničte spolehlivě můj předchozí dopis, zapomeňte každé slovo! A už na to nemyslete!“

Nemyslete na to — dětinský rozkaz, jako kdyby se nervy v rozrušení mohly podrobit uzdě a otěži vůle! Nemyslete na to, když se myšlenky jako splašení, utržení koně s bolestivě bušícími kopyty honí v těsném prostoru mezi spánky! Nemyslete na to, když vzpomínka neustále horečnatě rýsuje obraz za obrazem, když nervy se chvějí a všechny smysly se napínají k obraně a k odporu. Nemyslet na to, když mě dopis svými žhoucími slovy pálí ještě do ruky, dopis, ten první a druhý, který zvedám a opět odkládám a znovu čtu a srovnávám, ten první a ten druhý, až mám každé slovo vpálené do mozku jako Kainovo znamení! Nemyslet na to, když nedokážu myslet na nic jiného než: jak vyváznout, jak se bránit? Jak se zachránit před tímto vášnivým nátlakem, před touto nevítanou přemírou citů?

Nemyslet na to — chci to přece sám a zhasínám světlo, protože světlo činí myšlenky příliš bdělými, příliš skutečnými. Snažím se zalézt, schovat se ve tmě, strhávám šaty z těla, abych mohl volněji dýchat, vrhám se na postel, abych ztratil cit. Ale myšlenky neodpočívají, jako netopýři se divoce a strašidelně třepetají kolem ochablých smyslů, chtivě jako krysy hryžou a jitří olověnou únavu. Čím klidněji člověk leží, tím neklidnějším se stává vzpomínání, tím

218$

rozrušeněji se míhají obrazy v temnotě; a tak zase vstanu a znovu rozsvítím, abych zahnal strašidla. Ale první věc, kterou nepřátelská lampa ozáří, je světlý čtyřúhelník dopisu; a na židli visí ta politá blůza a všechno připomíná a varuje. Nemyslet na to — chci to přece sám a žádná vůle to nesvede. Tak bloudím v pokoji tam a sem a sem a tam, otevírám skříň a ve skříni přihrádky, jednu po druhé, až najdu malou skleněnou trubičku s uspávacím práškem a dopotácím se k posteli. Ale není úniku. I do snu se prohrabou, prohlodávajíce černou slupku spánku, neúnavné krysy černých myšlenek, stále tytéž, stále tytéž, a když ráno procitnu, cítím se jak vyhlodán a vysát upíry.

Dobrodiním je proto budíček, dobrodiním je služba, to lepší, to mírnější zajetí! Dobrodiním je vyšvihnout se na svého koně a pustit se poklusem kupředu s ostatními, neustále muset dávat pozor a být ve střehu! Je třeba poslouchat, je třeba udílet rozkazy! Tři hodiny cvičení, snad na čtyři hodiny uniknu, ujedu sám sobě.

Zprvu jde všechno dobře. Máme — bohudíky — ostrý den, cvičení na manévry, velkou závěrečnou defilírku, kdy každá eskadrona jede v rozvinuté linii kolem velitele, každá koňská hlava, každá špička šavle musí být přesně vyrovnaná. Při takových parádních kusech je zatraceně co dělat, desetkrát, dvacetkrát je nařízeno začít znova, každého jednotlivého hulána je třeba mít na očích, a cvičení vyžaduje od každého z nás důstojníků tolik nejnapjatější pozornosti, že se musí naprosto soustředit a na všechno ostatní zapomenout. Chvála bohu!

Ale když máme desetiminutovou přestávku, aby se koně vydýchali, zavadí můj těkající pohled náhodou o horizont.

V ocelové modři do daleka svítí pole se snopy a ženci, plochá linie se kulatě a čistě pozvedá do oblohy — jen za příjezdovou cestou se rýsuje jako párátko úzký, podivný obrys věže. Vždyť to je, polekám st, její věž s terasou — opět se mi vnutí ta myšlenka, opět mě to přinutí, že tam musím upřeně hledět a vzpomínat si: osm hodin, teď je už dávno vzhůru a myslí na mě. Snad přistoupí otec k její posteli a ona mluví o mně, honí Ilonu a vyptává se jí nebo sluhy, zda nepřišel dopis, toužebně očekávaná zpráva

219$

(přece bych jí měl napsat!) — nebo snad se už dala vyvézt na věž a odtud číhá a hledí, přimknutá k zábradlí, sem ke mně, stejně jako já teď upřeně zírám tam. A jakmile si připomenu, že někdo jiný tam po mně touží, cítím, jak mi v prsou horce škube a trhá ten dobře známý prokletý dráp soucitu, a ačkoli teď cvičení zase začíná, ze všech stran přicházejí velitelské povely a různé skupiny se cvalem a tryskem formují a zase rozdělují do předepsaných formací a já sám křičím do vřavy své „zatočit vpravo“ a „zatočit vlevo“, jsem duší nepřítomen; v nejspodnější a nejvlastnější vrstvě svého vědomí myslím stále jen na to jedno, na co myslet nechci, na co myslet nemám.

„Himlhergotkrucilaudon, co je to za svinstvo! Zpátky! Od sebe, vy holoto!“ Je to náš plukovník Bubenčič, který sem uhání a řve přes celé cvičiště, v obličeji rudý jako krocan. A nemá nepravdu, ten náš plukovník. Nějaký povel musel být špatný, neboť dvě čety, mezi nimi moje, které se měly zatočit vedle sebe, dostaly se v plném trysku do sebe a nebezpečně se promíchaly. Několik koní ve vřavě poplašeně vyrazí, jiní se vzpínají, jeden hulán spadl a dostal se pod kopyta, do toho křičí a vztekají se šarže. Řinčí to, řehtá, duní a dusá jako při skutečné bitvě. Teprve ponenáhlu uvolňují klející důstojníci hlučící klubko jakžtakž od sebe, ozve se pronikavé zatroubení a nově zformované švadrony, sevřené zase jako předtím, se řadí do jediného šiku. Ale teď nastane strašlivé ticho; každý ví, že přijde zúčtování. Koně, ještě zpěnění rozčilením, jak do sebe vjeli a snad také že cítí potlačovanou nervozitu jezdců, se chvějí a trhají sebou, dlouhá čára přílbic se tím slabě komíhá jako ocelový, napjatý telegrafní drát ve větru. Do tohoto znepokojivého ticha teď předjíždí plukovník. Již podle toho, jak sedí v sedle, napjatý ve třmenech, a jak rozčileně švihá jezdeckým bičíkem do vlastních shrnovaček, tušíme blížící se bouřku. Lehce trhne uzdou. Jeho kůň stojí tiše. Pak to ostře zasviští přes celé prostranství (je to, jako kdyby spadl sekáček): „Poručík Hofmiller!“

Teprve teď chápu, jak se to všechno stalo. Bezpochyby

220$

jsem to byl já, kdo dal špatný povel. Asi jsem neměl myšlenky pohromadě. Opět jsem myslel na tu strašnou věc, která mě tak děsí. Já jsem to zavinil. Jen já jsem za to odpovědný. Lehký stisk stehna, a můj valach kluše kolem kamarádů, kterým je to trapné a dívají se jinam, k plukovníkovi, jenž bez hnutí čeká asi třicet kroků před šikem.

V předepsané vzdálenosti před ním zastavím; zatím ztichlo i to nejslabší klapání a chřestění. Nastalo ono poslední, nejněmější, ono opravdu smrtelné ticho jako při popravě těsně před povelem „Pal!“ Každý, i ten poslední rusínský chlapec tam vzadu ví, co mě teď čeká.

Na to, co teď přišlo, se mi nechce vzpomínat. Plukovník sice úmyslně tlumí svůj suchý, skřípavý hlas, aby mužstvo nemohlo vyslechnout pusté hrubosti, jimiž mě obdařuje, ale někdy mu přece vyjede z hrdla nějaké šťavnaté vzteklé slovo jako „oslovství“ nebo „prasácké velení“ a pronikavě zarachotí do ticha. A už jen podle toho, jak na mě červený jako rak soptí a každé staccato doprovází hlučným plesknutím do jezdeckých bot, musí všichni i v poslední řadě poznat, že jsem plísněn hůř než školák; cítím, jak mě píchá do zad sto zvědavých a snad ironických pohledů, zatímco mě cholerický troupier zahrnuje mluvenou močůvkou. Celé měsíce se nad žádným z nás nespustilo podobné krupobití jako nade mnou onoho červnového, ocelovou modří zářícího dne, v němž se míhaly nic netušící vlaštovky.

Ruce se mi na uzdě třesou netrpělivostí a zlostí. Nejraději bych dal koni jednu přes zadek a odcválal. Ale musím strpět, bez hnutí a se ztuhlým obličejem, neboť tak zní předpis, aby mi Bubenčič ještě závěrem vynadal, že si nedá od takového mizerného packala zprasit celé cvičení. Zítra že uslyším další,- dnes už si nepřeje vidět mou vizáž. Pak následuje tvrdě a ostře jako kopanec opovržlivé „Odchod“, přičemž plukovník jako na zakončení uhodí jezdeckým bičíkem do vlastní holínky.

Já však musím jet poslušně, s rukou na přílbě, než se smím obrátit čelem vzad a vrátit se k šiku; ani jediný kamarád na mě nepohlédne, všichni z rozpaků ukrývají oči hluboko do stínu přílb. Všichni se za mě stydí, nebo já to tak aspoň cítím. Naštěstí se ozve povel, který zkrátí mou

221$

trapnou jízdu uličkou. Slyším zatroubení, cvičení začíná znova; šik se rozbije a rozdělí se v jednotlivé čety. A tohoto okamžiku využije Ferenz — proč jsou ti nejhloupější vždycky zároveň největší dobráci? — , aby jakoby náhodou zatlačil svého koně blíž a zašeptal mi: „Nic si z toho nedělej ! To se může stát každému.“

Ale pořídí špatně, ten dobrák. Neboť se na něho zhurta obořím: „Starej se laskavě o vlastní záležitosti,“ a prudce otáčím. V této vteřině jsem poprvé a ve vlastním srdci poznal, jak neobratně může člověk zranit soucitem. Poprvé a příliš pozdě.

Poslat všechno k čertu! myslím si, když jedeme zase zpátky do města. Pryč, jen pryč, pryč někam, kde člověka nikdo nezná, kde má člověk pokoj od každého a od všeho! Pryč, jen pryč, uniknout, vyváznout! Nikoho už nevidět, nedat se už zbožňovat, nedat se už ponižovat! Pryč, jen pryč — a to slovo nevědomky přechází do rytmu klusu. V kasárnách hodím otěže rychle jednomu hulánovi a okamžitě opustím dvůr. Nechci dnes sedět v důstojnické jídelně, nechci, aby se mi vysmívali nebo mě dokonce litovali.

Ale kam bych měl jít? Nemám žádné předsevzetí, žádný cíl: v obou svých světech jsem se znemožnil, tam venku i zde. Jen pryč, jen pryč, buší mi tep, jen pryč, jen pryč, duní to ve spáncích. Jen ven, někam, pryč z těch prokletých kasáren, pryč z města! Ještě po té protivné hlavní ulici a dál, jen dál! Ale náhle na mě někdo zavolá docela zblízka srdečné „Servus“. Mimoděk tam pohlédnu. Kdo mě to tak důvěrně zdraví — vysoký pán v civilu, jezdecké kalhoty, šedivý dres a skotská čepice? Nikdy jsem ho neviděl, nevzpomínám si. Cizí pán stojí vedle automobilu, do něhož buší dva mechanikové v modrých halenách. A zřejmě vůbec nepozoruje můj zmatek a přistoupí ke mně. Je to Balinkay, kterého jsem vždy viděl jen v uniformě.

„Zase má katar měchýře,“ směje se na mě a ukazuje na auto, „tak je to při každé jízdě. Myslím, že to potrvá ještě dobrých dvacet let, než se bude s těmihle automobily jezdit skutečně spolehlivě. Přece jen to bylo jednodušší

222$

s našimi dobrými starými kobylami, tam člověk aspoň něčemu rozumí.“

Mimovolně cítím, že je mi tento cizí člověk velmi sympatický. V každém jeho pohybu je jistota, má jasný teplý pohled lehkomyslných a bezstarostných lidí. A jak na mě tak znanedání zavolal, bleskne mi náhle myšlenka: tomu by ses mohl svěřit. A prudkou rychlostí, s níž náš mozek funguje v napjatých okamžicích, v nepatrném prostoru jedné vteřiny naváže na onu první myšlenku již celý řetěz. Je v civilu, je svým vlastním pánem. Sám prodělal něco podobného. Pomohl Ferenzovu švagrovi, pomůže rád každému, proč by neměl pomoci i mně? Ještě než jsem nabral dech, svařil se mi celý tento letící, kmitající se řetěz bleskurychlých úvah do náhlého rozhodnutí. Seberu odvahu a přistoupím k Balinkayovi.

„Promiň,“ říkám a sám se divím své neostýchavosti. „Ale měl bys pro mě pět minut času?“

Trochu se zarazí, pak se jeho zuby jasně zalesknou.

„S radostí, milý Hoff … Hoff.. .“

„Hofmiller,“ doplňuji.

„Jsem ti k službám. To by tak scházelo, aby člověk neměl čas pro kamaráda. Chceš si sednout dolů do restaurace, nebo půjdeme nahoru do mého pokoje?“

„Raději nahoru, je-li ti to jedno, a skutečně jen pět minut. Nezdržím tě.“

„Ale jak dlouho budeš chtít. Než tady tu kraksnu spraví, potrvá to stejně ještě půl hodiny. Jenomže u mne nahoře se ti to nebude zdát moc pohodlné. Hostinský mi chce dát vždycky nóbl pokoj v prvním poschodí, ale já z jisté sentimentality si vezmu pokaždé ten, který jsem měl tenkrát. Já jsem tady jednou… no, nemluvme o tom.“

Jdeme nahoru. Skutečně, ten pokoj je nápadně skromný pro takového bohatého chlapíka. Jednolůžkový, žádná skříň, žádná lenoška, jen dvě chatrné proutěné židle mezi oknem a postelí. Balinkay vytáhne zlatou tabatěrku, nabídne mi cigaretu a utěšeně mi celou věc usnadní, neboť rovnou začne:

„Tak, milý Hofmillere, čím ti mohu posloužit?“

Žádné dlouhé okolky, pomyslím si, a tak řeknu přímo:

223$

„Rád bych tě poprosil o radu. Chci se vzdát služby a pryč z Rakouska. Snad bys pro mě o něčem věděl.“

Balinkay najednou zvážní. Jeho obličej se napne. Odhodí cigaretu.

„Nesmysl — chlapec jako ty! Co tě to napadá!“

Ale do mne náhle vjela houževnatá tvrdohlavost. Cítím, jak se rozhodnutí, na něž jsem před deseti minutami ještě ani nepomyslel, upevňuje a zesiluje jako ocel.

„Milý kamaráde,“ říkám oním stručným způsobem, který zabraňuje každě diskusi, „buď tak laskav a odpusť mi vysvětlování. Každý ví, co chce a co musí. Něco takového nepochopí nikdo, koho se to přímo netýká. Věř mi, musím to tu skoncovat.“

Balinkay na mne hledí zkoumavě. Musel poznat, že to myslím vážně.

„Nechci se ti do toho plést, ale věř mi, Hofmillere, je to nesmysl. Ty nevíš, co děláš. Dnes ti je, řekl bych, tak kolem pětadvaceti nebo šestadvaceti a nemáš daleko do nadporučíka. A to už něco je, buďjak buď. Tady máš svou hodnost, tady něco znamenáš. Ale v okamžiku, kdy chceš začít něco jiného, znovu, je ten poslední šupák a ten nejšpinavější příručí nad tebou už jen proto, že si nevleče na hřbetě jako tornistru všechny naše hloupé předsudky. Věř mi, když našinec svlékne uniformu, pak už nezbývá moc z toho, čím člověk dříve byl, a já tě prosím jen o tohle: neklam se, protože zrovna mně se podařilo, že jsem se z té bryndy zase dostal. To byla čistá náhoda, jaká se přihodí jednou v tisíci případech, a radši nechci vědět, co je dnes s těmi, kterým Pánbůh nepodržel tak laskavě třmeny jako mně.“

Je něco přesvědčujícího v jeho rozhodnosti. Avšak cítím, že nesmím povolit.

„Vím,“ potvrzuji, „že to je cesta dolů. Ale já musím pryč, a tak mi nic jiného nezbývá. Buď tak laskav a nepřemlouvej mě. Nejsem nic zvláštního, to vím, a ani nic zvláštního jsem se nenaučil, ale jestli mě chceš skutečně někde doporučit, mohu slíbit, že ti ostudu neudělám. Vím, že nebudu první, vždyť jsi už pomohl Ferenzovu švagrovi.“ „Jonášovi,“ mávne Balinkay opovržlivě rukou, „ale prosím tě, čím ten byl? Malý úředník na venkově. Takové-

224$

mu je lehko pomoci. Toho stačí posadit jen z jedné židle na jinou, trochu lepší, a už si připadá jako Pánbůh. Co jemu záleží na tom, kde si prošoupe kalhoty, ten nebyl zvyklý na nic lepšího. Ale vymudrovat něco pro člověka, který měl už jednou hvězdu na límci, to je něco jiného. Ne, milý Hofmillere, hořejší poschodí jsou už vždycky obsazená. Kdo chce začít u civilu, musí pěkně dolů a třeba i do sklepa, kde to zrovna nevoní po růžích.“

„Na tom mi nezáleží.“

Musel jsem to říci velmi prudce, neboť Balinkay se na mě nejprve zvědavě podíval a pak na mě upřel podivně strnulý pohled, který jako by přicházel odněkud z dálky. Konečně si přisunul židli a položil mi ruku na rameno.

„Ty, Hofmillere, nejsem tvůj poručník a nemám právo ti udílet lekce. Ale věř kamarádovi, který to prodělal: na tom velmi mnoho záleží, jestli člověk sklouzne jedním rázem shora dolů, ze svého důstojnického koně rovnou do bláta … to ti říká člověk, který v tomhle špinavém malém pokoji seděl od dvanácti hodin v poledne až do tmy a namlouval si právě totéž, totiž že mu na tom nezáleží. Těsně před půl dvanáctou jsem se odhlásil při raportu. Do důstojnické jídelny k ostatním jsem si už sednout nechtěl a chodit za bílého dne po ulicích v civilu taky ne. Tak jsem si vzal tenhle pokoj — teď taky víš, proč chci pokaždé právě tenhle — a tady jsem čekal, až se setmí, aby nikdo nemohl soucitně pomrkávat, jak Balinkay odchází ve zchátralém šedivém saku a s tvrdákem na hlavě. Stál jsem tady u okna, zrovna u tohoto okna, a díval jsem se ještě dolů na promenádu. Tam šli kamarádi, všichni v uniformě, zpříma a rovně a volně, a každý věděl, kdo je a kam patří. A teprve teď jsem pocítil, že v tomhle světě znamenám leda hovno; bylo mi, jako kdybych si byl s uniformou strhal kůži z těla. Přirozeně že si teď pomyslíš: Nesmysl — sukno je modré a to druhé je černé nebo šedivé, a je to fuk, jestli jde člověk na procházku se šavlí nebo s parapletem. Ale dodnes ještě cítím v kostech, jak to se mnou trhlo, když jsem se pak v noci plížil na nádraží a na rohu šli kolem mě dva huláni a žádný z nich nezasalutoval. A jak jsem potom sám vlekl svůj malý kufr do třetí třídy a seděl mezi zpocenými selkami a dělní-

225$

ky — dobře vím, že je to všechno hloupost a že je to nespravedlivé a že naše takzvaná stavovská čest je jenom pozlátko — , ale po osmi letech služby a čtyřech letech kadetky to má našinec v krvi! Připadal jsem si nejdřív jako mrzák nebo jako někdo, kdo má v obličeji bolák. Bůh tě chraň, abys to musel taky prodělat! Za nic na světě bych ten večer nechtěl prožít ještě jednou, jak jsem se tehdy odtud plížil a vyhýbal se každé lucerně až k nádraží. A to byl teprve začátek.“

„Ale právě proto chci někam daleko, kde tohle všechno neexistuje a kde o člověku nikdo nic neví.“

„Právě tak, Hofmillere, právě tak jsem mluvil, právě to jsem si myslel! Jen pryč, někam daleko, tím je všechno smazáno, tabula rasa! Raději čistit boty nebo umývat nádobí někde v Americe, jak se to píše v novinových příbězích o velkých milionářích! Ale, Hofmillere, napřed musíš mít pěkné peníze, aby ses tam dostal, a ty ještě nevíš, co pro našince znamená, když má hrbit hřbet! Jak už starý hulán necítí na krku límec s hvězdami, neumí se už ani pohybovat, ani mluvit, jak byl dřív zvyklý. Pitomě a v rozpacích sedí mezi svými nejlepšími přáteli a zrovna když má o něco poprosit, praští ho hrdost přes hubu. Ano, můj milý, tehdy jsem všelicos zažil, na co raději nevzpomínám — blamáže a ponižování, o kterých jsem ještě nikdy nikomu neříkal.“

Vstal a prudce pohnul pažemi, jako kdyby mu byl kabát najednou příliš těsný. Náhle se obrátil.

„Ostatně, tobě to mohu klidně vyprávět! Protože dnes se už nestydím, a tobě to možná udělá dobře, když ti někdo včas trochu pocuchá romantické představy.“

Opět se posadil a přisunul se blíž.

„Nepochybuji o tom, že i tobě pravděpodobně vypravovali celý příběh o slavném úlovku, tedy jak jsem se seznámil se svou ženou v Shepherdově hotelu? Vím, že to vybubnovávají ve všech regimentech a nejraději by to dali tisknout do čítanky jako hrdinský čin jednoho c. k. důstojníka. Tedy, tak slavné to nebylo; jen něco je na tom příběhu pravdivé, totiž že jsem ji skutečně poznal v tom hotelu. Ale jak jsem se s ní seznámil, to vím jen já a ona, a ona to

226$

nikomu nevypravovala a já ještě taky ne. A tobě to povím jen proto, abys pochopil, že našinci pečení holubi do huby nelítají… Tak abych to zkrátil: jak jsem se s ní seznámil v tom hotelu — byl jsem tam — nelekej se — byl jsem tam pokojovým číšníkem — ano, můj milý, docela obyčejným ošumělým číšníkem. Z legrace jsem se jím přirozeně nestal, nýbrž z hlouposti, z naší žalostné nezkušenosti. Ve Vídni bydlel v mém špinavém penziónu jeden Egypťan, a ten chlap mi namluvil, že jeho švagr je správcem Royal Poloklubu v Káhiře, a kdybych mu dal dvě stě korun provize, že by mi tam mohl opatřit místo trenéra; že bych tam našel vybranou společnost; no, v pólovém turnaji jsem býval vždycky první, gáže, kterou mi jmenoval, byla skvělá — ve třech letech bych si mohl nahrabat dost, abych potom mohl pořádně odstartovat. A kromě toho — Káhira je přece daleko a pólo se hraje jen v lepších kruzích, říkal jsem si. Tak jsem nadšeně souhlasil. Nechci tě nudit tím, kolik tuctů klik jsem musel stisknout a kolik rozpačitých výmluv vyslechnout od takzvaných starých přátel, než jsem sehnal těch pár stovek na přeplavbu a výstroj — pro tak vznešený klub člověk přece musí mít jezdecký oděv a frak a musí slušně vystupovat. Přestože jsem cestoval v mezipalubí, vyšlo mi to jen tak tak. V Káhiře mi cinkalo v kapse všehovšudy ještě sedm piastrů, a když zazvoním u Royal Poloklubu, vyvalí na mě oči jeden černošský chlapík a řekne, že žádného pana Efdopulose nezná, že neví o žádném švagrovi a že žádného trenéra nepotřebují a vůbec že se Poloklub asi rozpustí — chápeš už, že ten Egypťan byl přirozeně bídný ničema, který na mně blbci vymámil dvě stovky, a já jsem nebyl dost zkušený, abych si dal ukázat údajné dopisy a telegramy. Ano, milý Hofmillere, na takovou holotu my nestačíme, a přitom to nebylo poprvé, že jsem tak naletěl, když jsem hledal místo. Ale tentokrát to byl úder přímo do žaludku. Neboť teď jsem tu stál, neznal jsem živou duši, v kapse celkem sedm piastrů, a v Káhiře není jen horká, nýbrž i zatraceně drahá dlažba. Jak jsem tam bydlel a co jsem žral prvních šest dní, toho tě ušetřím; sám se divím, že jsem to překonal. A vidíš, někdo jiný jde v takovém případě na konzulát a žebrá, aby

227$

ho poslali postrkem zpátky. Ale to je právě ono — našinec něco takového nedovede, našinec by si nemohl sednout v předpokoji na jednu lavici s přístavními dělníky a propuštěnými kuchařkami, našinec by nemohl snést pohled, kterým by se na něj podívala taková nějaká konzulární dušička, až by v pase přeslabikovala ,baron Balinkay’. Našinec raději zchátrá; a tak si představ, co to bylo při té smůle ještě za štěstí, když jsem se náhodou dozvěděl, že v Shepherdově hotelu potřebují výpomocného číšníka. A protože jsem měl frak a dokonce nový (z jezdeckého obleku jsem žil první dny) a uměl jsem francouzsky, tak mě milostivě vzali na zkoušku. No — na pohled to vypadá ještě snesitelně; člověk má sněhobílou náprsenku, uklání se a servíruje, dobře se prezentuje; ale že potom spí po třech někde v mansardě pod rozžhavenou střechou se sedmi milióny blech a štěnic a ráno se všichni tři myjí ve stejném lavóru a že to našince pálí v ruce jako oheň, když dostane spropitné — no, nemluvme o tom! Dost na tom, že jsem to zažil a přestál.

A pak přišla ta historka s mou ženou. Krátce předtím ovdověla a jela se svou sestrou a švagrem do Káhiry. A ten švagr byl asi tak nejsprostší chlap, jakého si můžeš představit, nařvaný, tlustý, houbovitý, nadutý, a něco se mu na mně nelíbilo. Snad jsem mu byl příliš elegantní, snad jsem před ,mynheerem‘ dostatečně neohýbal hřbet, a tak se jednou stalo, když jsem mu nepřinesl snídani nachlup přesně, že na mě vyjel: ,Vy hlupáku!’… Vidíš, a to má člověk v krvi, když byl jednou důstojníkem — mimoděk jsem sebou trhl jako kůň, kterému škubneš uzdou, rozlítil jsem se — skutečně chyběl jen vlásek a byl bych mu vrazil pěst do obličeje. V posledním okamžiku jsem se ještě ovládl, víš, beztak mi ta celá věc s tím číšnictvím v tu chvíli připadala jen jako maškaráda, a dokonce jsem z toho měl — nevím, zda tomu rozumíš — něco jako sadistické potěšení, že já, Balinkay, si musím teď nechat něco takového líbit od špinavého obchodníka se sýrem. Tak jsem jen stál bez pohnutí a trochu jsem se na něho usmíval — ale tak shora, jakoby pro sebe, že chlap zezelenal vzteky, neboť vycítil, že mám nad ním vrch. Potom jsem úplně chladně

228$

odešel z místnosti a ještě jsem se ironicky obzvlášť zdvořile uklonil — skoro pukl vztekem. A moje žena, to znamená moje nynější žena, byla u toho, i ona musela pochopit něco z toho, co se tu mezi námi dvěma odehrálo, a jak jsem předtím sebou škubl, vycítila nějak — později mi to přiznala — , že si ke mně ještě nikdy v životě nikdo nic takového nedovolil. Tak přišla za mnou na chodbu, že se jako její švagr trochu rozčilil, abych mu to neměl za zlé — no, a abys znal celou pravdu, můj milý — , pokusila se mi dokonce strčit bankovku, aby dala všechno do pořádku.

Když jsem pak tu bankovku odmítl, muselo jí podruhé napadnout, že tady prostě něco nesouhlasí. Ale tím by bylo všechno odbyto, neboť jsem si v několika týdnech nahrabal dost, abych se mohl zase vrátit domů a nemusel žebrat na konzulátě. Šel jsem tam jen, abych se informoval. A tady mi pomohla náhoda, právě taková náhoda, jaká se vyskytne jen jednou mezi sto tisíci losy — konzul šel zrovna předpokojem, a on to není nikdojiný než Elemér z Juhácze, se kterým jsem sedával v jezdeckém klubu. A hned mě objal a okamžitě mě pozval do svého klubu — a zase náhodou — tedy náhoda plus náhoda, vypravuji ti to všechno jen proto, abys pochopil, kolik bláznivých náhod si musí dát rande, aby našince vytáhly z bláta — tam byla moje nynější žena. Když mě Elemér představil jako svého přítele, barona Balinkaye, zrudla jako pivoňka. Přirozeně mě okamžitě poznala a teď jí to bylo s tím spropitným moc trapné. Ale hned jsem poznal, že je to skutečně vznešená, slušná osoba, protože se neupejpala, jako kdyby o ničem nevěděla, nýbrž otevřeně a poctivě hned přiznala barvu. Všechno ostatní pak už šlo rychle a sem to nepatří. Ale věř mi, taková souhra náhod se neopakuje každý den, a i když mám teď spoustu peněz a ženu, za kterou každé ráno a večer děkuju Pánubohu, nerad bych to prožil znova. “

Netrpelivost_srdce-v1rmr

Mimoděk jsem podal Balinkayovi ruku.

„Upřímně ti děkuju, že jsi mě varoval. Teď aspoň vím, co mě čeká. Ale dávám ti slovo — nic jiného mi nezbývá. Nevíš skutečně o něčem pro mne? Měli jste prý velké obchody.“

Balinkay okamžik mlčel, potom účastně povzdechl.

229$

„Chudáku, tebe museli ale pořádně pocuchat — žádný strach, nevyptávám se tě, vidím sám dost. Když už ses jednou rozhodl, nepomůže žádná domluva a žádné rozmlouvání. To víš, že ti jako kamarád pomohu, a nemusím snad zvlášť vykládat, že ti špatně nebude. Jen jedno, Hofmillere, tak rozumný přece budeš, aby sis nenamlouval, že bych tě mohl u nás hned posadit na výsluní. Něco takového není možné v žádném pořádném podniku, nadělalo by to jen zlou krev u ostatních, kdybys jim skákal přes záda. Musíš začít dole, snad několik měsíců sedět v kanceláři u pitomé písařiny, než tě budou moci poslat někam do plantáží nebo vyčarovat něco jiného. Zařídím to v každém případě. Zítra odjíždíme, moje žena a já, osm nebo deset dní se budeme toulat v Paříži, pak pojedeme na pár dní do Le Havru a Antverp, inspekce v jednatelstvích. Ale asi tak za tři týdny jsme zpátky, a hned z Rotterdamu ti napíšu. Žádný strach — nezapomenu! Na Balinkaye se můžeš spolehnout.“

„Vím,“ řekl jsem, „a děkuju ti.“

Ale Balinkay musel vycítit za mými slovy lehké zklamání (pravděpodobně sám zažil podobné, neboť jen kdo prožil něco takového, slyší tyto nuance).

„Nebo… nebo je to pro tebe pozdě?“

„Ne,“ řekl jsem váhavě, „jakmile to budu vědět jednou jistě, pak přirozeně ne. Ale.. . ale milejší by mi bylo, kdyby …“

Balinkay krátce přemýšlel. „Dnes například bys neměl čas? … Víš, žena je dnes ještě ve Vídni, a protože obchod patří jí a ne mně, má do toho víc co mluvit.“

„Ale — samozřejmě jsem volný,“ řekl jsem rychle. Okamžitě jsem si vzpomněl, že plukovník se dnes už nechtěl potkat s mou „vizáží“.

„Bravo! Znamenitě! Pak bude nejmoudřejší, když jednoduše pojedeš v té kraksně se mnou! Vpředu u šoféra je jedno místo. Vzadu sedět nemůžeš, pozval jsem už barona Lájoše, svého starého zdejšího přítele s drahou polovicí.

V pět hodin jsme v Bristolu, okamžitě promluvím se ženou, a tím je to vyřízeno; ona ještě nikdy neodmítla, když jsem ji poprosil o něco pro kamaráda.“

230$

Stiskl jsem mu ruku. Sešli jsme po schodech. Mechanikové již svlékli modré haleny, automobil stál připraven; za dvě minuty jsme rachotili s vozem ven na silnici.

Rychlost opájí i omamuje jak tělo, tak duši. Sotva vůz hlučně vyrazil z ulic do polí, podivuhodně se mi ulevilo. Šofér jel rychle; stromy a telegrafní tyče se řítily šikmo dozadu, jako by se kácely, domy ve vesnicích vrávoravě splývaly jako v rozmazaném obrazu, bílé milníky vyskakovaly a už zase mizely, dříve než bylo možno postřehnout jejich číslice, a podle toho, jak prudce mi vítr šlehal do obličeje, jsem cítil, v jakém smělém tempu jsme se hnali. Ale ještě silnější snad byl údiv nad rychlostí, s níž právě ubíhal můj vlastní život: jaká rozhodnutí se uskutečnila v těchto několika hodinách! Jindy se nejasné pocity v nesčetných nuancích vznášejí a těkají mezi neurčitým přáním, rozbřeskujícím se úmyslem a konečným provedením, a pohrávat si napřed s rozhodnutími, než je vědomě uskutečníme, patří k nejskrytější rozkoši srdce. Tentokrát se však na mě všechno sesypalo rychle jako ve snu, a jak se za rachotícím vozem potácely do nicoty vesnice a stromy a louky, s konečnou platností a nenávratně, právě tak uhánělo pryč všechno, co bylo dosud mým každodenním životem, kasárny, kariéra, kamarádi, Kekesfalvovi, zámek, můj pokoj, jízdárna, moje celá, zdánlivě tak zajištěná a uspořádaná existence. Jediná hodina změnila můj vnitřní svět.

V půl šesté jsme zastavili před hotelem Bristol, pořádně roztřeseni, zaprášeni, a přece zázračně osvěženi rychlou jízdou.

„Tak nemůžeš jít nahoru,“ zasmál se na mě Balinkay. „Vždyť vypadáš, jako kdyby na tebe vysypali pytel mouky. A snad by bylo vůbec lepší, kdybych si s ní pohovořil sám; mohl bych mluvit otevřeně a ty by ses nemusel ostýchat. Měl bys teď jít do šatny, pořádně se umýt a pak si sednout do baru. Za pár minut přijdu a dám ti zprávu. A nedělej si starosti. Provedu to tak, jak chceš.“

Skutečně: nenechal mě dlouho čekat. Po pěti minutách už vstoupil a usmíval se.

231$

„No, neříkal jsem to — všechno v pořádku, to znamená, jestli ti to bude vhod. Čas na rozmyšlenou neomezený a výpověď kdykoli. Moje žena — je to skutečně chytrá žena — zase jednou vymudrovala to nejsprávnější. Tedy: půjdeš hned na loď, hlavně aby ses naučil řečem a mohl se podívat, jak to tam na druhé straně vypadá. Budeš přidělen pokladníkovi jako pomocník, dostaneš uniformu, budeš jíst u důstojnického stolu, pojedeš několikrát sem a tam do Holandské Indie a pomůžeš při písaření. Pak už tě někde usadíme, buď tam, nebo tady, jak budeš chtít, dala mi na to ruku.“ „Děk…“

„Nemáš co děkovat. To je přece samozřejmé, že tě nenechám v rejži. Ale ještě jednou, Hofmillere, nech si to projít hlavou! Pro mě za mě můžeš jet už pozítří a ohlásit se tam, v každém případě zatelegrafuji řediteli, aby si poznamenal tvoje jméno; ale ještě by ses na to měl pořádně vyspat; viděl bych tě radši u pluku, ale chacun á son goůt. Tedy, když přijedeš, tak přijedeš, a když ne, žalovat tě nebudeme… Takže“ — podal mi ruku — „ať tak, či tak, záleží to na tobě, upřímně mě těšilo. Servus.“

Hleděl jsem na toho člověka, kterého mi osud poslal, a byl jsem skutečně dojat. S neobyčejnou lehkostí, jak on to uměl, mě ušetřil toho nejtěžšího, nemusel jsem prosit a váhat, nemusel jsem prožívat trýznivé napětí před rozhodnutím, takže mně samému už nezbývalo nic jiného než jediná malá formalita: napsat žádost o propuštění. Pak budu volný a zachráněn.

Takzvaný „kancelářský papír“, podle předpisu na milimetr vyměřený fóliový arch přesně stanoveného formátu, byl snad tou nejnepostradatelnější rekvizitou rakouské civilní i vojenské správy. Každou žádost, každý doklad, každé hlášení bylo třeba podávat na tomto čistě seříznutém papíru, který jedinečností svého tvaru viditelně odlišoval všechno úřední od soukromého; snad jen z miliónů a miliard těchto listů, navrstvených v kancelářích, bude možno jednou spolehlivě vyčíst celé dějiny života a bídy habsburské monarchie. Žádné oznámení nebylo pokládáno

232$

za náležité, nebylo-li vyhotoveno na tomto bílém obdélníku, a tak jsem tedy hned zašel do nejbližší trafiky a koupil dva takové archy, k nim takzvaný lenoch — linkovanou podložku — , jakož i příslušnou obálku. Pak ještě naproti do kavárny, kde se ve Vídni vyřídí všechno, nejvážnější věci i nejrozpustilejší legrace. Za dvacet minut, v šest hodin, může být žádost napsána; pak budu opět patřit sobě samému a jen sobě samému.

Nezvykle zřetelně — vždyť to přece bylo nejdůležitější rozhodnutí v mém dosavadním životě — si vzpomínám na každou jednotlivost tohoto vzrušujícího úkonu, na kulatý mramorový stolek u rohového okna v kavárně na Okružní třídě, na desky, na nichž jsem list rozložil, a jak jsem ho pak uprostřed opatrně přehnul a přejel nožem, aby byl papír přeložen ostře a naprosto bezvadně. Zřetelně jako na fotografii vidím ještě před sebou modročerný, trochu vodový inkoust a cítím malý pohyb, s nímž jsem se rozmáchl, aby první písmeno mělo patřičný kulatý tvar a patetický rozlet. Neboť jsem chtěl provést svůj poslední vojenský čin obzvlášť korektně; a protože formule obsahu byla dána, mohl jsem slavnostní ráz aktu projevit jen obzvlášť zřetelným a krásným rukopisem.

Ale už při prvních řádkách mě přerušilo podivné snění. Přestal jsem psát a začal jsem si vymýšlet, jak to bude zítra vypadat, až ta žádost dojde do plukovní kanceláře. Pravděpodobně nejdřív vytřeští oči kancelářský šikovatel, pak přijde užaslé šeptání mezi subalterními písaři — nestává se přece každý den, aby poručík jednoduše praštil s šarží. Pak půjde list služební cestou z místnosti do místnosti až k plukovníkovi osobně; náhle ho vidím před sebou jako živého, jak si nasadí skřipec před své dalekozraké oči, při prvních slovech se zarazí a pak jako známý cholerik třískne pěstí do stolu; ten neotesaný chlap si už příliš navykl, že jeho podřízení, kterým házel svinstvo kolem uší, honem zase šťastně vrtěli zadkem, když jim příštího dne dal buršikózním slovem na srozuměnou, že se hromobití definitivně přehnalo. Tentokrát ale pozná, že narazil na jinou tvrdou lebku, totiž na jistého poručíka Hofmillera, který na sebe hulákat nenechá. A až se to později rozhlásí, že se

233$

Hofmiller odporoučel, trhne sebou v bezděčném údivu dvacet, čtyřicet hlav. Všichni kamarádi si pomyslí: U sta hromů, to je ale chlapík! Ten si nedá nic líbit. Může to být zatraceně nepříjemné dokonce pro pana plukovníka Bubenčiče — v každém případě dosud nikdo neodešel z pluku čestněji, ještě nikdo nevyklouzl z uniformy slušněji, pokud si vzpomínám.

Nestydím se doznat, že když jsem si to všechno vymýšlel, pocítil jsem podivnou samolibost. Ješitnost je přece jedním z nejsilnějších popudů všeho našeho jednání, a zejména slabé povahy podléhají pokušení učinit něco, co navenek působí jako silné, jako odvážné a rozhodné. Poprvé jsem teď měl příležitost dokázat kamarádům, že jsem člověk, který si sám sebe váží, že jsem celý chlap! Stále rychleji, a jak se domnívám, stále energičtějšími tahy jsem dopsal těch dvacet řádek do konce; co bylo zpočátku jen mrzutou povinností, stalo se mi náhle potěšením.

Teď ještě podpis — a tím bylo všechno vyřízeno. Pohled na hodiny: půl sedmé. Teď zavolat číšníka a zaplatit. Pak ještě jednou, naposledy, předvést uniformu na Okružní třídě a potom nočním vlakem domů. Zítra ráno odevzdat ten cár papíru, pak bude mé rozhodnutí neodvolatelné — a začne nová existence.

Vzal jsem tedy fóliový arch a složil jej nejprve po délce, potom po šířce, abych onen osudný dokument pečlivě uložil v náprsní kapse. V tom okamžiku se stalo něco, co jsem neočekával.

Stalo se toto: V oné polovině vteřiny, kdy jsem jistě, sebevědomě, ba dokonce s radostí (pokaždé máme radost, když něco vyřídíme) strkal onu dosti objemnou obálku do náprsní kapsy, ucítil jsem, že tam cosi překáží, šustí. Co to tam vězí, pomyslel jsem bezděky a sáhl do kapsy. Ale dříve než jsem se vzpamatoval sám, prsty už uškubly, jako kdyby pochopily, co jsem tam zapomněl. Byl to Editin dopis, oba její dopisy ze včerejška, první i druhý.

Nedovedu přesně popsat pocit, který mě zaplavil při této náhlé vzpomínce. Myslím, že jsem se ani tak neulekl,

234$

spíše jsem se nevýslovně zastyděl. Neboť v tom okamžiku se mlha, nebo spíše zamlžené opojení sebou samým, protrhla. Jako blesk mnou projelo poznání, že všechno, co jsem v posledních hodinách dělal a myslel, bylo naprosto nepravdivé: hněv nad tím, že jsem se blamoval, a právě tak pýcha, jak hrdinsky jsem se vzdal služby. Když jsem náhle vzal do zaječích, nebylo to přece proto, že mi plukovník vynadal (to se konečně stávalo každý týden); ve skutečnosti jsem prchal před Kekesfalvovými, před svým podvodem, před odpovědností, utíkal jsem, protože jsem nemohl snést, abych byl milován proti své vůli. Právě tak jako smrtelně nemocný člověk zapomíná, bolí-li ho náhodou zuby, na svou skutečně mučivou, smrtelnou chorobu, tak jsem zapomněl (nebo chtěl zapomenout) na to, co mě doopravdy trápilo, co ze mne udělalo zbabělce, co mě donutilo k útěku, a místo toho jsem si namlouval, že chci pryč pro onu malou a v podstatě bezvýznamnou nehodu na cvičišti. Ale teď jsem viděl: nebyl to heroický odchod, jehož důvodem byla uražená čest. Pouze zbabělý, žalostný útěk.

Ale člověk se nikdy nechce vzdát toho, co už jednou učinil. Teď, když jsem měl žádost o propuštění napsanou, nechtěl jsem se už vracet k dřívějším pochybám. K čertu, řekl jsem si zlostně, co je mi do toho, jestli ona tam venku čeká a brečí! Dost se mě nazlobili, dost mi popletli hlavu. Co je mi do toho, že mě cizí člověk miluje? Se svými milióny si najde jiného, a jestli ne, není to moje věc. Dost na tom, že jsem se vším praštil, že svlékám uniformu! Co je mi po celé té hysterické záležitosti, co je mi po tom, zda se uzdraví, nebo ne? Nejsem přece lékař …

Ale při myšleném slově „lékař“ se náhle zastavily všechny moje myšlenky jako prudce rotující stroj na jediný signál. Při slově „lékař“ jsem si vzpomněl na Condora. Je to jeho věc, je to jeho záležitost! řekl jsem si okamžitě. Jeho platí za to, aby léčil nemocné. Ona je jeho pacientkou, a nikoliv mou. Jen ať si to všechno sní, jak si to nadrobil. Měl bych jít okamžitě k němu a vyložit mu, že vystupuji ze hry.

Podívám se na hodiny. Tři čtvrtě na sedm, a rychlík mi jede teprve po desáté. Mám tedy spoustu času, nemusím

235$

mu toho moc vykládat: jen to, že pokud mé se týče, hodlám s tou věcí skoncovat. Ale kde vlastně bydlí? Řekl mi to, nebo jsem to zapomněl? Ostatně — jako praktický lékař musí být v telefonním seznamu, tak rychle naproti do telefonní budky a zalistovat v něm! Be… Bi… Ca… Co… tady jsou všichni Condorové, Condor Antonín, obchodník … Condor dr. Emmerich, praktický lékař, VIII, Florianova ulice 97, a na celé straně není jiný lékař — to musí být on. Ještě když vybíhám z budky, opakuji si adresu dvakrát, třikrát — nemám u sebe ani tužku, všechno jsem zapomněl, tak strašně jsem spěchal — a hned ji křiknu na nejbližšího fiakristu, a jak vůz na gumových kolech rychle a měkce ujíždí, připravuji si svůj plán. Musím spustit stručně, energicky. V žádném případě nesmím mluvit tak, jako kdybych se ještě rozpakoval. Vůbec ho nesmím přivést na domněnku, že snad beru do zaječích kvůli Kekesfalvům, nýbrž hned předem prohlásím svůj odchod za fait accompli. Že to všechno začalo už před měsíci, ale teprve dnes že jsem dostal toto znamenité místo v Holandsku. A jestli se i přesto bude ještě vyptávat, musím to odmítnout a už nic neříkat! On mi konečně také neřekl všechno. Musím už konečně přestat brát věčně ohled na druhé.

Vůz zastaví. Nezmýlil se kočí, nebo jsem udal ve spěchu špatnou adresu? Že by ten Condor skutečně bydlel tak uboze? Vždyť jen u Kekesfalvy musí vydělat ohromné peníze, a v takovémhle baráku přece nebydlí žádný významný lékař. Ale ne, bydlí zde, tady v průjezdu visí štítek: „Dr. Emmerich Condor, druhý dvůr, třetí poschodí, ordinace od dvou do čtyř“. Od dvou do čtyř, a za chvíli bude sedm. Ale co, pro mne si musí najít čas. Rychle odbavím fiakristu a jdu přes špatně dlážděný dvůr. Jak zchátralé je točité schodiště, vyšlapané schody, oprýskané, počmárané zdi, zápach z chudých kuchyní a špatně uzavřených záchodů, ženy ve špinavých županech, povídající si na chodbách a nedůvěřivě pokukující po důstojníkovi kavalerie, který tu v šeru kráčí trochu rozpačitě a hřmotně kolem nich!

Konečně třetí poschodí, znovu dlouhá chodba, jedny dveře vpravo, jedny vlevo a jedny uprostřed. Chci sáhnout do kapsy, abych rozžehl zápalku a zjistil, které jsou ty

236$

správné, když ze dveří nalevo vyjde dost nepořádně ustrojená služka a v ruce má prázdný džbán, pravděpodobně jde pro pivo k večeři. Ptám se po doktoru Condorovi.

„Ano, ten tu bydlí,“ odpoví s českou výslovností. „Ale není ještě doma. Jel do Meidlingu, ale musí být brzo zpátky. Říkal milostivý paní, že určitě přijde k večeři. Poďte dál a počkejte na něj!“

Ještě než jsem si to mohl rozmyslet, zavede mě do předsíně.

„Odložte si“ — ukáže na starou předsíňovou skříň z měkkého dřeva, snad jediný kus nábytku v malé tmavé místnosti. Pak otevře čekárnu, která vypadá trochu honosněji: kolem stolu stojí čtyři, pět židlí a levá stěna je plná knih.

„Tak, tady se můžete posadit,“ ukáže děvče s jistou vlídností na jednu židli. A okamžitě chápu: Condor musí mít praxi pro chudé. Bohatí pacienti jsou přijímáni jinak. Neobyčejný člověk, neobyčejný člověk, pomyslím si znovu. Kdyby chtěl, mohl by přece zbohatnout jen na Kekesfalvovi.

A tak tedy čekám. Je to obvyklé nervózní čekání v čekárně u lékaře, kdy člověk, aniž chce doopravdy číst, znovu a znovu začíná listovat v ohmataných a dávno starých časopisech, aby zdáním zaměstnání oklamal vlastní neklid. Kdy člověk vstává a zase si sedá a neustále pohlíží na hodiny v koutě, jejichž kyvadlo ospale tiká: sedm hodin dvanáct minut, sedm hodin čtrnáct minut, sedm hodin patnáct minut, sedm hodin šestnáct minut, a zírá strnule na kliku k ordinaci. Konečně — je sedm hodin dvacet minut — to už nemohu déle vydržet. Ohřál jsem už dvě židle, teď se zdvihnu a přistoupím k oknu. Dole ve dvoře maže olejem starý kulhavý muž — zřejmě posluha — kola svého ručního vozíku, za osvětlenými kuchyňskými okny jedna žena žehlí, druhá myje, jak se domnívám, ve škopku dítě. Kdesi, nedovedu určit, v kterém poschodí, ale musí to být těsně nade mnou nebo pode mnou, cvičí někdo stupnice, stále tytéž, stále tytéž. Znovu pohlédnu na hodiny: sedm hodin pětadvacet minut, sedm hodin třicet minut. Proč nepřichází? Nemohu, nechci už dlouho čekat! Cítím, jak mi to čekání bere jistotu, jak mě činí neobratným.

237$

Konečně — oddechnu si — slyším, jak se vedle zavírají dveře. Okamžitě si sednu a napřímím se. Teď se musíš držet, chovat se před ním naprosto volně, opakuji si. Nenuceně, ležérně vyprávět, že jsem přišel jen en passant, abych se rozloučil, a jen tak mimochodem ho poprosit, aby brzy zajel ke Kekesfalvům, a kdyby snad měli nějaké podezření, aby jim vysvětlil, že jsem musel do Holandska a ze služby. K čertu, zatraceně, proč mě nechává pořád ještě čekat! Zcela jasně slyším, jak se vedle už posunuje židle. Že by mě nakonec ta hloupá nemotora neohlásila?

Už chci vyběhnout a připomenout děvčeti, že tu čekám. Ale náhle se zarazím. Neboť to nemůže být Condor, kdo tam vedle chodí. Znám jeho krok. Vím přesně — od oné noci, kdy jsem ho doprovázel — jak chodí: kolébá se těžce na krátkých nohou, těžko dýchá, neohrabaně dupe ve svých vrzajících botách; ale ty kroky vedle, které se opět a opět přibližují a opět a opět vzdalují, to jsou docela jiné, váhavé, nejisté, šoupavé kroky. Ani nevím, proč ty cizí kroky poslouchám tak rozčileně, tak napjatě. Ale mám pocit, jako kdyby ten druhý člověk vedle naslouchal a slídil po mně zrovna tak nejistě a neklidně. Najednou zaslechnu lehounký šramot na dveřích, jako kdyby tam někdo stiskl kliku nebo se jí dotýkal; a skutečně, klika se už pohybuje.

V šeru vidím, jak se tenký pruh mosazi pohne, a dveře se nepatrně pomalu pootevřou. Snad je to jen průvan, snad jen vítr, říkám si, neboť tak plíživě neotvírá dveře žádný normální člověk, leda zloděj v noci. Ale ne, škvíra se rozšíří. Nějaká ruka musí z druhé strany velmi opatrně posunovat křídlo dveří, a teď už zahlédnu v temnotě lidský stín. Zírám tam jako přimražen. Vtom se za škvírou nesměle zeptá ženský hlas:

„Je…je tu někdo?“

Odpověď mi uvázne v hrdle. Okamžitě vím: ze všech lidí dovede tak mluvit a ptát se jen jeden — slepý. Jen slepci chodí a šátrají a tápají tak tiše, jen oni mají tento nejistý tón v hlase. A v témž okamžiku si vzpomenu. Nezmínil se Kekesfalva, že se Condor oženil se slepou? To musí být ona, jen ona to může být, která tam stojí za škvírou dveří a ptá se a přitom mě nevidí. Napjatě, upřeně tam

238$

hledím, abych v tom stínu postřehl její stín, a konečně poznávám hubenou ženu v širokém županu, s šedivými, trochu rozcuchanými vlasy. Můj bože, tato nepůvabná žena je jeho manželka! Je hrozné cítit, jak se na mě upírají mrtvé zornice, a vědět, že mě nevidí; a jak teď naslouchajíc naklání hlavu dopředu, poznávám, jak namáhavě se snaží všemi smysly postřehnout cizího člověka v prostoru, který je pro ni nepochopitelný; toto napětí znetvořuje její těžká, velká ústa, že jsou už téměř ošklivá.

Okamžik zůstávám němý. Pak vstanu a ukloním se — ano, ukloním se, ačkoliv je to naprosto nesmyslné, uklánět se před slepou — a koktám:

„Já… já zde čekám na pana doktora.“

Teď otevřela dveře docela. Levou rukou se ještě přidržuje kliky, jako kdyby hledala oporu v černém prostoru. Pak jde tápavě dopředu, obočí nad vyhaslýma očima se ostřeji vyklene a jiný, tvrdý hlas se na mě rozkřikne:

„Ordinace už dávno skončila. Když můj muž přijde domů, musí se napřed najíst a odpočinout si. Nemůžete přijít zítra?“

Její obličej je při každém slově stále neklidnější, je vidět, že se sotva ovládá. Hysterka, pomyslím si okamžitě. Jen ji nedráždit. A tak mumlám — a jako pitomec se znovu ukláním do prázdna:

„Promiňte, milostivá paní … ovšemže nemám v úmyslu radit se ještě tak pozdě s panem doktorem. Chtěl jsem mu jen něco sdělit… jedná se o jednu jeho pacientku.“

„Jeho pacienti! Pořád jeho pacienti!“ — a její roztrpčení přejde do plačtivého tónu. „Dnes v noci o půl druhé pro něho přišli, ráno v sedm hodin byl už pryč a od ordinace se ještě nevrátil. Sám onemocní, jestli mu nedají pokoj ! Ale teď dost! Už neordinuje, řekla jsem vám to. Ordinace končí ve čtyři hodiny. Napište mu, co si přejete, nebo je-li to naléhavé, jděte k jinému lékaři. Je tady ve městě dost lékařů, na každém rohuje najdete!“

Přitápe blíž, a jako bych si byl vědom viny, couvám před jejím rozhněvaným, rozčileným obličejem, v němž se rozevřené oči náhle lesknou jako ozářené bílé koule.

„Jděte, už jsem vám řekla. Jděte! Nechte ho přece najíst

239$

a vyspat jako jiné lidi! Přestaňte ho všichni týrat! V noci a ráno, celý den, pořád jen pacienti, pro všechny se má mořit a pro všechny zadarmo! Protože cítíte, že je slabý, věšíte se všichni na něho a jen na něho… ach, všichni jste surovci! Myslíte jen na svou nemoc, jen na své starosti, nic jiného neznáte. Ale já to nestrpím, já to nedovolím. Jděte už! Nechte ho na pokoji, nechte mu tu jedinou volnou chvíli večer!“

Dohmatala se až ke stolu. Nějakým instinktem musela vycítit, kde asi stojím, neboť její oči zírají přímo na mne, jako kdyby mě mohly vidět. V jejím hněvu je tolik upřímného a zároveň tolik chorobného zoufalství, že se bezděky zastydím.

„Samozřejmě, milostivá paní,“ omlouvám se. „Máte pravdu, pan doktor musí mít svůj klid… nechci už déle obtěžovat. Dovolte jen, abych mu zanechal vzkaz nebo mu snad za půl hodiny zatelefonoval.“

„Ne!“ odpoví mi zoufalým výkřikem. „Ne! Ne! Netelefonujte! Celý den se tu telefonuje, všichni od něho něco chtějí, všichni se ho na něco ptají a naříkají! Ještě ani nevezme do úst a už musí běžet k telefonu. Přijďte zítra do ordinace, ono to asi tak příliš nespěchá. Jednou si musí odpočinout. A teď už jděte pryč!“

A slepá nejistě tápe a se zaťatými pěstmi míří přímo ke mně. Je to strašné. Má ruce natažené dopředu a mně se zdá, že mě už v příštím okamžiku popadne. Ale vtom venku klapnou předsíňové dveře a je slyšet, jak s řinčením zapadly do zámku. To musí být Condor. Ona se začne chvět na celém těle, ruce, ty zaťaté ruce se náhle úpěnlivě sepnou.

„Nezdržujte ho,“ šeptá. „Neříkejte mu nic! Je jistě unavený, celý den se nezastavil. Prosím vás, mějte ohled! Mějte přece sou…“

V tom okamžiku se otevřely dveře a Condor vstoupil do pokoje.

Nepochybně odhadl situaci na první pohled. Ale ani na vteřinu ho to nevyvedlo z rovnováhy.

„Ach, ty jsi zatím bavila pana poručíka,“ řekl žoviálně,

240$

což byl jeho způsob, jak nedat najevo silné napětí — to jsem už věděl. „To jsi hodná, Kláro.“

Přitom k ní přikročil a pohladil ji něžně po šedivých rozcuchaných vlasech. Celý její výraz se okamžitě změnil. Úzkost, která dosud stahovala její velká, těžká ústa, se ztišila pod jeho dotekem, a žena, sotvaže ucítila jeho blízkost, obrátila se k němu s bezmocně stydlivým úsměvem nevěsty; její trochu hranaté čelo se zalesklo v odrazu světla, čisté a jasné. Nepopsatelný byl tento výraz náhlého uklidnění a bezpečí po onom prudkém výbuchu. Šťastna, že cítí jeho přítomnost, zřejmě zcela zapomněla na moji. Jako přitahována tápala mu její ruka prázdnem vstříc, a jakmile se její měkce hledající prsty dotkly jeho kabátu, hladily ho znovu a znovu lehce po paži. Věděl, že celé její tělo hledá jeho blízkost, přistoupil k ní, a nyní se o něho opřela, jako když zcela vyčerpaný člověk klesne k odpočinku. Usmíval se, položil jí ruku kolem ramen a opakoval, aniž se na mě podíval:

„To jsi hodná, Kláro,“ a jeho hlas ji takřka také hladil. „Odpusť mi,“ začala se omlouvat, „ale musela jsem přece pánovi vysvětlit, že by ses měl napřed najíst, musíš mít strašný hlad. Celý den jsi pryč, dvanáctkrát, patnáctkrát pro tebe telefonovali… Promiň, že jsem pánovi řekla, aby přišel raději zítra, ale..

„Tentokrát,“ smál se a přitom ji znovu pohladil po vlasech (pochopil jsem, že to udělal proto, aby ji jeho smích neurazil), „ses ale důkladně zmýlila, když jsi ho chtěla vystrnadit. Tento pán, pan poručík Hofmiller, není naštěstí pacient, ale přítel, který mi už dávno slíbil, že mě navštíví, když se dostane do města. Může se uvolnit jen večer, ve dne kroutí službu. Teď zbývá jen hlavní otázka: máš něco dobrého k večeři i pro něho?“

V jejím obličeji se opět objevilo úzkostné napětí, a podle toho, jak se polekala, jsem pochopil, že s ním teď chce být sama, když ho musela celý den postrádat.

„Ne, ne, děkuji,“ odmítl jsem rychle. „Nemohu se zdržet. Nesmím zmeškat noční vlak. Chtěl jsem skutečně vyřídit jen pozdravy, a k tomu stačí několik minut.“

„Je tam venku všechno v pořádku?“ ptal se Condor,

241$

dívaje se mi pronikavě do očí. A nějak musel poznat, že něco v pořádku není, neboť rychle dodal: „Tak poslyšte, milý příteli, moje žena vždycky ví, jak to se mnou vypadá, ví to většinou lépe než já sám. Mám skutečně děsný hlad, a dokud něco nesním a nedostanu se k doutníku, nejsem k ničemu. Nemáš-li nic proti tomu, Kláro, my dva teď půjdeme naproti a klidně se najíme a necháme pana poručíka trochu čekat. Dám mu zatím nějakou knížku, nebo si může odpočinout — máte asi také za sebou perný den,“ obrátil se ke mně, „já k vám potom přijdu s doutníkem, ovšem v pantoflích a domácím kabátě — že ano, pane poručíku, nebudete ode mne vyžadovat večerní úbor… “ „A já se zdržím skutečně jen deset minut, milostivá paní… musím pak co nejrychleji na nádraží.“

Po těchto slovech se její obličej úplně rozjasnil. Obrátila se ke mně téměř přívětivě.

„Škoda, že s námi nechcete pojíst, pane poručíku. Ale doufám, že přijdete někdy jindy.“

Zvedla ke mně ruku, velmi něžnou, útlou, již trochu povadlou a vrásčitou ruku. Uctivě jsem ji políbil. A se stejnou úctou jsem se díval, jak ji Condor opatrně a obratně vede dveřmi, aby o ně ani nezavadila: jako kdyby držel v rukou něco nevýslovně křehkého a drahocenného.

Dvě tři minuty zůstaly dveře otevřeny, slyšel jsem, jak se tiché, tápavé kroky vzdalují. Pak se Condor ještě vrátil. Měl jinou tvář než předtím, byla to ona bdělá, přísná tvář, kterou jsem na něm poznal v okamžicích vnitřního napětí. Bezpochyby pochopil, že mám vážný důvod, proč jsem mu bez ohlášení vpadl do domu.

„Přijdu za dvacet minut. Pak to všechno probereme. Měl byste se zatím natáhnout na pohovku, nebo si udělejte pohodlí v křesle. Nelíbíte se mi, mládenče, vypadáte strašně unavený. A musíme být přece oba svěží a soustředění.“

A hlasitě dodal, aby to bylo slyšet až do třetího pokoje: „Ano, Klárko, už jsem tu. Dal jsem tam panu poručíkovi knížku, aby se zatím nenudil.“

242$

Condorův zkušený pohled viděl správně. Teprve teď, když to vyslovil, uvědomil jsem si, jak hrozně jsem unaven po rozrušené noci a po celém tom pohnutém dni. Poslechl jsem ho — už jsem cítil, že jsem zcela podlehl jeho vůli, — a natáhl jsem se do křesla v jeho ordinaci, hlavu zvrácenou hluboko dozadu, ruce opřené o měkká opěradla. Jak jsem tu sklíčeně čekal, musel se venku už snést soumrak; rozeznával jsem v místnosti jenom stříbrný třpyt nástrojů ve vysoké zasklené skříni, a vzadu ve výklenku za křeslem, v němž jsem odpočíval, klenula se nade mnou úplná noc. Bezděky jsem zavřel oči, a jako v laterně magice se mi okamžitě zjevil obličej slepé ženy; nikdy nezapomenu, jak jeho vyděšený výraz přešel do náhlé blaženosti, sotva se jí dotkla Condorova ruka, sotva ji objala jeho paže. Podivuhodný lékař, pomyslel jsem si, kdybys jen mohl také mně pomoci, a ještě jsem zmateně cítil, že jsem chtěl myslet dále, na někoho jiného, kdo je právě tak neklidný a rozervaný a má také tak úzkostlivý pohled, na něco určitého, kvůli čemu jsem přišel. Ale to se mi už nepodařilo.

Vtom jsem ucítil na rameni něčí ruku. Condor musel vstoupit do místnosti, teď už zcela setmělé, téměř po špičkách, nebo jsem snad skutečně usnul. Chtěl jsem vstát, ale zatlačil mě mírně a zároveň energicky zpátky do křesla.

„Zůstaňte tak. Sednu si k vám. Potmě se lépe mluví. Jen o jedno vás prosím: mluvte tiše! Docela tiše! Vždyť víte, jak vyvinutý sluch mají slepí — a k tomu ještě tajemným instinktem všechno uhodnou. Tak“ — a přitom mi přejel dlaní po paži, od ramene až k ruce, jako by mě hypnotizoval — „vypravujte a neostýchejte se. Hned jsem viděl, že se s vámi něco děje.“

Kupodivu — v té vteřině mi to napadlo. Měl jsem v kadetce kamaráda, jmenoval se Ervín, byl jemný a plavý jako děvče; myslím, že jsem byl dokonce nevědomky do něho trochu zamilován. Ve dne jsme spolu téměř nikdy nemluvili nebo jen o lhostejných věcech; pravděpodobně jsme se oba styděli za svou tajnou a nepřiznanou náklonnost. Jen v noci, když zhasla světla v ložnici, jsme našli někdy odvahu; zatímco všichni ostatní spali, vyprávěli jsme si, chráněni tmou a opřeni lokty o postele, jež spolu souse-

243$

dily, své dětinské myšlenky a zkušenosti, abychom se pak ráno se stejnou nesmělostí zcela jistě jeden druhému opět vyhýbali. Po léta jsem si na tyto důvěrné chvilky, které byly štěstím a tajemstvím mých chlapeckých let, už nevzpomněl. Ale teď, když jsem tu ležel ukryt ve tmě, zcela jsem zapomněl na své předsevzetí, že jsem se chtěl před Condorem přetvařovat. Aniž jsem chtěl, mluvil jsem naprosto upřímně; a jako jsem se tenkrát svěřoval kamarádovi z kadetky s malými hořkostmi a s velkými, divokými sny našeho dětinského mládí, vyprávěl jsem nyní Condorovi — a byla v tom skrytá slast doznání — o nenadálém Editině záchvatu, o svém Zděšení, o své úzkosti, o svém rozrušení. Všechno jsem vypracoval do té mlčenlivé temnoty, ve které se nic nehýbalo než obě skla brýlí, jež se někdy nepatrně zablýskla, když pohnul hlavou.

Nastalo mlčení. Potom se ozval podivný zvuk. Condor zřejmě stiskl prsty proti sobě, až mu zapraskaly klouby.

„Tak to tedy bylo,“ bručel rozhořčeně. „A já hlupák jsem mohl něco takového přehlédnout! Je to pořád totéž, člověk už za nemocí necítí pacienta. Tím důkladným vyšetřováním a proklepáváním a vyhledáváním všech symptomů sáhne přesně vedle — podstatné je, co se děje v pacientovi. Totiž — hned jsem u toho děvčete něco větřil; vzpomínáte si, jak jsem se po prohlídce ptal starého, zda do léčení nezasáhl někdo jiný — hned mě zarazila ta náhlá a vášnivá vůle uzdravit se co nejrychleji. Tipoval jsem vlastně docela správně, že v tom byl někdo cizí. Ale já omezenec myslel jen na lazebníka nebo magnetizéra; myslel jsem, že jí popletl hlavu nějaký hokuspokus. Jen na to nejjednodušší jsem nemyslel, na to logické, co se dalo čekat. Zamilovanost přece patří v určitém věku k děvčeti přímo organicky. Ale sakra, že se to taky muselo přihodit zrovna teď a tak prudce — proboha, to ubohé dítě!“

Vstal. Slyšel jsem, jak svými krátkými kroky přechází sem a tam, a potom povzdechl:

„Strašné, zrovna teď se to musí stát, když jsme upekli tu záležitost s její cestou. A ani Pánbůh ji od ní neodvrátí, protože ona si vsugeruje, že se musí uzdravit kvůli vám, ne kvůli sobě. Bude to hrozné, až potom přijde obrat. Teď,

244$

když doufá a žádá všechno, nespokojí se už s žádným malým zlepšením, s pouhým pokrokem! Můj bože, převzali jsme strašnou odpovědnost!“

Ve mně náhle vzkypěl odpor. Zlobilo mě, že mě do toho zahrnul. Přišel jsem přece, abych se osvobodil. A tak jsem ho rozhodně přerušil:

„Sdílím vaše mínění. Následky budou strašné. Ten nesmyslný klam se musí včas zarazit. Musíte energicky zakročit. Musíte jí říci … “

„Co říci?“

„Nu… že tato zamilovanost je prostě dětinství, nesmysl. Musíte jí to vymluvit.“

„Vymluvit? Co vymluvit? Ženě vymluvit její vášeň? Říci jí, že nemá cítit, jak cítí? Že nemá milovat, když miluje? To by bylo tak zrovna to nejnesprávnější, co by se dalo udělat, a zároveň to nejhloupější. Už jste někdy slyšel, že se dá vášni čelit logikou? Že je možno domluvit horečce: ,Horečko, nestoupej!’ nebo ohni: ,Ohni, nehoř!’ Krásná, opravdu lidumilná myšlenka, zvolat nemocnému, ochrnutému děvčeti do tváře: ,Jen si proboha nenamlouvej, že i ty smíš milovat! Právě u tebe se nehodí, abys dávala najevo cit a očekávala ho — ty máš mlčet, protože jsi mrzák! Klid se do kouta! Zřekni se ho, upusť od něho! Zřekni se sebe samé!’ — Zřejmě si přejete, abych s tou ubohou dívkou tak mluvil. Ale uvědomte si také laskavě, jaký to bude mít účinek!“

„Ale právě vy musíte…“

„Proč já? Vy jste přece výslovně vzal na sebe všechnu odpovědnost! Proč tedy zrovna já?“

„Nemohu jí přece sám přiznat, že… “

„Taky nemůžete! Taky vůbec nesmíte! Nejdřív jí poplést hlavu a pak najednou požadovat rozum!… To by tak ještě scházelo! Samozřejmě že nesmíte ani náznakem, ani tónem dát tomu nebohému dítěti najevo, že její náklonnost je vám trapná — to by téměř znamenalo udeřit člověka sekerou do hlavy!“

„Ale. . — hlas mi selhal — „ někdo jí přece musí vysvětlit … “

„Co vysvětlit? Vyjadřujte se laskavě přesněji!“

245$

„Myslím… že… že to je úplně beznadějné, úplně absurdní… aby si pak ne … když já.. . když já … “ Uvázl jsem. Také Condor mlčel. Zřejmě čekal. Pak náhle udělal dva rázné kroky ke dveřím a sáhl po vypínači. Pronikavě a nelítostně (oslňující úder světla mě donutil, že jsem bezděčně zavřel oči) vjely do žárovek tři bílé plameny. Okamžitě byl pokoj jasný jako ve dne.

„Tak!“ spustil Condor prudce. „Tak, pane poručíku! Vidím už, že vám to nesmím usnadňovat. Ve tmě se člověk schová příliš snadno, a při jistých věcech je lepší dívat se pěkně zpříma do očí. Tak konec všem vytáčkám, pane poručíku — tady něco nehraje. Mně nenamluvíte, že jste přišel jen proto, abyste mi ukázal ten dopis. Za tím něco vězí. Vy máte něco v úmyslu. Buď mi tu budete mluvit upřímně, nebo bych vám musel poděkovat za návštěvu.“ Jeho brýle na mě ostře zablýskaly; měl jsem strach z jejich zrcadlících oválů a hleděl jsem do země.

„Vaše mlčení není příliš impozantní, pane poručíku. Neukazuje zrovna na čisté svědomí. Ale začínám přibližně tušit, oč tu jde. Prosím — odpovězte přímo: máte nakonec v úmyslu udělat po tomto dopisu … nebo po tom ostatním, co se přihodilo, rychlý konec s tím vaším takzvaným přátelstvím?“

Cekal. Nevzhlédl jsem. V jeho hlase se ozval vyzývavý tón examinátora.

„Víte, co by to bylo, kdybyste teď vzal do zaječích? Teď, když jste svým znamenitým soucitem tomu děvčeti popletl hlavu?“

Mlčel jsem.

„Nu, pak si vám dovolím sdělit, jak já kvalifikuji takové jednání — kdybyste upláchl, byla by to žalostná zbabělost … jen sebou hned vojensky neškubejte! To nemá co dělat s panem důstojníkem a kodexem cti! Tady jde o víc než o tyhle kejkle. Tady jde o žijícího, vzácného člověka, za kterého jsem odpovědný — za takových okolností nemám chuť ani náladu se vyjadřovat zdvořile. V každém případě, abyste se neoddával klamu, řeknu vám teď nanaprosto zřetelně, co si tím útěkem berete na svědomí: Vaše upláchnutí v tak kritickém okamžiku — prosím, poslou-

246$

chejte dobře! — by bylo podlým zločinem na nevinné bytosti, a obávám se, že dokonce ještě víc — byla by to vražda!“

Malý obtloustlý muž, pěsti sevřené jako boxer, šel ke mně. Snad by jinak ve svém flaušovém domácím kabátu a rozšmaťchaných pantoflích vypadal směšně. Ale z jeho upřímného hněvu vycházelo něco mohutného, když na mě znovu křičel:

„Vražda! vražda! vražda! Ano, a vy to sám víte! Nebo se snad domníváte, že by to vznětlivé, hrdé stvoření přestálo, když se poprvé vyznalo muži, že jí tento čestný muž odpoví panickým útěkem, jako kdyby uviděl ďábla? Trochu víc fantazie, smím-li prosit! Nečetl jste ten dopis, nebo vám osleplo srdce? Ani normální, zdravá žena by takové pohrdání nesnesla! I jí by taková rána rozrušila na léta vnitřní rovnováhu! A tato dívka, kterou přece drží jen nesmyslná naděje na vyléčení, a tou jste ji obalamutil vy — tento rozrušený, zrazený člověk že by to přežil? Nezničí-li ji ten otřes, pak se zničí sama! Ano, udělá to sama — takové ponížení zoufalý člověk nesnese — , jsem přesvědčen, že ona by takovou surovost nepřekonala, a vy, pane poručíku, to víte stejně tak dobře jako já. A protože to víte, nebyla by to jen slabost a zbabělost, kdybyste upláchl, nýbrž sprostá, dobře uvážená vražda!“

Bezděky jsem se skrčil. V té jedné vteřině, kdy vyslovil slovo „vražda“, viděl jsem všechno v bleskové vizi: zábradlí věžní terasy a jak se ho křečovitě chytila oběma rukama! Jak jsem ji musel zadržet a násilím ji v posledním okamžiku strhnout zpátky! Věděl jsem, že Condor nepřehání; právě tak by to učinila, vrhla by se tam dolů — viděl jsem před sebou kvádry kamenů v hloubce, viděl jsem v této vteřině všechno, jako kdyby se to právě dělo, jako kdyby se to už stalo, a v uších mi hučelo, jako kdybych já sám padal dolů kolem těch čtyř pěti poschodí.

Ale Condor ještě pořád naléhal. „Tak co? Můžete to popřít! Ukažte konečně něco z odvahy, která je vaší profesionální povinností!“

„Ale pane doktore … co tedy mám dělat … Nemohu se přece nechat nutit.. . nemohu říkat něco, co říci ne-

247$

chci!… Jak k tomu přijdu, abych předstíral, že souhlasím s tím jejím šíleným bludem … “ A už jsem se nemohl ovládnout a vybuchl jsem: „Ne, nesnesu to, nemohu to snést! … Nemohu, nechci a nemohu!“

Musel jsem nahlas křičet, neboť jsem ucítil železný stisk jeho prstů kolem své paže.

„Tiše, proboha!“ Skočil rychle k vypínači a opět zhasl. Jen lampa na psacím stole vrhala pod žlutavým stínítkem mdlý kužel světla.

„Hrome! — S vámi musí člověk skutečně mluvit jako s pacientem. Tedy — napřed se zase klidně posaďte; na téhle židli se už probíraly těžší věci.“

Přisunul se blíž.

„Tak teď bez rozčilování, a prosím klidně, pomalu — jedno po druhém! Vy mi tu naříkáte ,Nesnesu to!‘ Ale to mi nestačí. Já musím vědět, co nesnesete? Co vás vlastně tak moc děsí na skutečnosti, že se to ubohé dítě do vás vášnivě zbláznilo?“

Zhluboka jsem se nadechl, abych odpověděl, ale Condor už spěšně spustil:

„Neukvapujte se! A především: nestyďte se! Dovedu to pochopit, že se člověk v prvním okamžiku poleká, když je přepaden tak vášnivým vyznáním. Takzvaný úspěch u žen udělá šťastným jen toho, kdo má prázdnou palici, jen hlupák se nafoukne. Opravdového člověka spíše poděsí, když pozná, že se do něho žena zamilovala a on že nemůže její cit opětovat. To všechno chápu. Ale protože vy jste tak neobyčejně, tak zcela neobyčejně rozrušen, musím se přece jen zeptat: Nepůsobí ve vašem případě něco zvláštního, myslím zvláštní okolnosti.. . “

„Jaké okolnosti?“

„No… že Edita … je to těžké, formulovat takové věci … myslím … vyvolává ve vás její … její tělesný defekt cosi jako nepřekonatelný odpor … fyziologickou ošklivost?“

„Ne … vůbec ne,“ protestoval jsem prudce. Právě její bezmocnost, bezbrannost mě k ní tak neodolatelně přitahovala, a jestli jsem k ní v některých okamžicích pocítil něco, co se tajemně blížilo onomu něžnému citu milující-

248$

ho, tak to bylo přece jen proto, že mé tak dojímalo její utrpení, její osamocenost a zmrzačení. „Ne! Nikdy,“ opakoval jsem přesvědčeně a téměř rozhořčeně. „Jak si můžete myslet něco takového!“

„Tím lépe. To mě trochu uklidňuje. Nu, často se mi naskytne příležitost pozorovat takové psychické zábrany u zdánlivě nejnormálnějších lidí. Ovšem nikdy jsem nechápal muže, kterým sebemenší vada u ženy působí téměř idiosynkrasii, ale skutečně je spousta mužů, u nichž je okamžitě vyloučena možnost erotického spojení, jakmile z těch miliónů a miliard buněk, které vytvářejí tělo, vytvářejí člověka, je porušen jen kousíček pigmentu. Takové zábrany ovšem jsou jako všechny instinkty bohužel — vždycky nepřekonatelné, proto jsem dvojnásob rád, že to není váš případ, že to tedy není její ochrnutí, které vás tak leká. Pak ovšem mohu jen předpokládat, že … smím mluvit upřímně?“

„Jistě.“

„Že vaše leknutí vůbec neplatilo skutečnosti samé, nýbrž následkům … myslím, že se vůbec tak moc neděsíte toho, že se to dítě do vás zamilovalo, ale spíše se obáváte, že se o tom dozvědí jiní a budou se posmívat.. . podle mého mínění není tedy vaše přepjaté rozrušení nic jiného než něco jako strach — promiňte — , že se zesměšníte před ostatními, před svými kamarády.“

Bylo mi, jako kdyby mi Condor vrazil do srdce jemnou špičatou jehlu. Neboť to, co vyslovil, cítil jsem dávno v podvědomí a jen jsem se neodvážil na to pomyslit. Už od prvního dne jsem se obával, že by se kamarádi mohli posmívat mému podivnému vztahu k chromé dívce, že bych mohl být námětem jejich dobromyslného a přece duši vraždícího rakouského „popichování“; příliš dobře jsem věděl, jak se vysmívali každému, koho jednou nachytali s „ošklivkou“ nebo s ženou, která nebyla elegantní. Jen proto jsem instinktivně postavil onu dvojitou přepážku mezi svými dvěma světy, mezi plukem a Kekesfalvovými. Skutečně — Condor to uhodl: od prvního okamžiku, když jsem postřehl její vášeň, styděl jsem se hlavně před ostatními, před jejím otcem, před Ilonou, před sluhou, před kamarády.

249$

Dokonce před sebou samým jsem se styděl za svůj neblahý soucit.

Ale vtom jsem už cítil, jak mě Condorova ruka magneticky hladí po koleně.

„Ne, nestyďte se! Jestli někdo, tak jsem to já, kdo rozumí, že je možno mít strach před lidmi, jakmile je něco v rozporu s jejich navyklými představami. Viděl jste přece mou ženu. Nikdo nechápal, proč jsem se s ní oženil, a na všechno, co se vychyluje z úzké a abych tak řekl normální linie, jsou lidé napřed zvědaví a pak jsou zlomyslní. Moji páni kolegové si šuškali, že jsem zpackal něco při jejím léčení a oženil jsem se s ní jen ze strachu; moje přátelé zas, ti takzvaní, rozhlásili, že má spoustu peněz nebo že očekává dědictví. Moje matka, moje vlastní matka ji dva roky odmítala přijmout, neboť měla už pro mě v záloze jinou partii, dceru profesora — tehdy nejproslulejšího internisty na univerzitě — , a kdybych se s ní oženil, byl bych za tři týdny docentem, stal se profesorem a po celý život seděl pěkně v teple. Ale já věděl, že tato žena by zahynula, kdybych ji nechal na holičkách. Věřila jen mně, a kdybych jí tuto víru vzal, nebyla by schopna žít dál. No, a přiznám vám otevřeně, že jsem své volby nelitoval. Neboť věřte mi, jako lékař a právě jako lékař má člověk zřídka docela čisté svědomí. Ví, jak málo může opravdově pomoci, člověk jako jednotlivec je bezmocný proti nesmírnosti každodenní bídy. Jen náprstkem odčerpává pár kapek z toho bezedného moře, a ti, o kterých se dnes domnívá, že je uzdravil, mají už zítra zase novou nemoc. Stále má člověk pocit, že byl příliš liknavý, příliš nedbalý, k tomu přijdou omyly, chyby, kterých se nutně dopouští — a tak zbývá vždycky ještě dobré vědomí, že jsem zachránil aspoň jednoho člověka, nezklamal jednu důvěru, udělal správně jednu věc. Člověk nakonec musí vědět, zda trávil život jen tupě a hloupě, nebo zda pro něco žil. Věřte mi“ — a mně bylo náhle dobře v jeho blízkosti — „stojí to za námahu, vzít na sebe něco těžkého, když tím člověk někomu jinému ulehčí.“

Hluboký záchvěv v jeho hlase mě dojal. Najednou jsem cítil slabé pálení v prsou, onen dobře známý tlak, jako kdyby se srdce rozšiřovalo nebo napínalo; věděl jsem, že

250$

vzpomínka na to, jak zoufale opuštěné je ono neštastné dítě, probudila ve mně znovu soucit. A věděl jsem také, že by v srdci hned začalo ono vřelé proudění, jemuž jsem se nedovedl bránit. Ale — nepovolit! řekl jsem si. Nedat se znova zaplést, stáhnout zpátky. Tak jsem odhodlané vzhlédl.

„Pane doktore — každý zná až do jisté míry meze své síly. Proto vás musím varovat: prosím, nepočítejte se mnou! Na vás je a ne na mně, jak teď pomoci Editě. Já jsem šel už mnohem dál, než jsem původně chtěl, a říkám vám poctivě — nejsem vůbec tak dobrý nebo tak obětavý, jak myslíte. Dál už nemohu! Nesnesu to už, dát se zbožňovat, milovat a přitom předstírat, že o to stojím nebo že to trpím. Lépe když pochopí situaci teď, než aby byla později zklamána. Dávám vám své čestné slovo vojáka, že jsem vás varoval upřímně, když vám teď opakuji: nepočítejte se mnou, nepřeceňujte mě!“

Musel jsem mluvit velmi rozhodně, protože Condor na mě hleděl trochu zaraženě.

„To zní téměř tak, jako kdybyste se k něčemu určitému rozhodl.“

Náhle vstal.

„Celou pravdu, prosím, a ne poloviční! Udělal jste už něco — něco, co se nedá odvolat?“

Vstal jsem rovněž.

„Ano,“ řekl jsem a vytáhl z kapsy svou žádost o propuštění. „Zde. Prosím, čtěte sám.“

Condor vzal váhavě list a vrhl na mě znepokojený pohled, než přešel ke světlu, četl beze slova a pomalu. Pak list složil a pronesl zcela klidně, co nejvěcnějším oznamovacím tónem:

„Předpokládám, že jste si po tom, co jsem vám před chvílí vyložil, plně vědom důsledků — zjistili jsme, jak víte, že důsledky musí být vražedné … vražedné nebo sebevražedné … Vy jste si tedy, jak se domnívám, naprosto jasně vědom skutečnosti, že tento list papíru představuje nejen žádost o propuštění pro vás, nýbrž roz … rozsudek smrti pro to ubohé dítě.“

Neodpověděl jsem.

251$

„Na něco jsem se vás ptal, pane poručíku! A opakuji to: jste si vědom těch důsledků? Berete si na svědomí plnou odpovědnost?“

Znova jsem mlčel. Přistoupil blíž, složený list v ruce, a podával mi jej.

„Děkuji! Nechci s tím mít nic společného. Tady — vezměte si to!“

Ale moje paže byla ochromená. Neměl jsem sílu, abych ji pozvedl. A neměl jsem odvahu vydržet jeho zkoumavý pohled.

„Vy tedy máte v úmyslu.. . ten rozsudek smrti nepodat?“

Odvrátil jsem se a dal ruce za záda. Porozuměl.

„Smím jej tedy roztrhat?“

„Ano,“ odpověděl jsem, „prosím vás o to.“

Šel zpět k psacímu stolu. Slyšel jsem, aniž jsem se tam podíval, ostrý zvuk roztrženého papíru, jednou, dvakrát, třikrát, a jak potom chrastící roztrhané kusy padaly do koše. Kupodivu se mi ulevilo. Znovu — podruhé toho osudného dne — padlo o mně rozhodnutí. Já jsem je činit nemusel. Učinilo se za mne samo.

Condor ke mně přistoupil a mírně mě opět zatlačil do křesla.

„Tak — myslím, že jsme teď zabránili velkému neštěstí … skutečně velkému neštěstí! A nyní k věci! Buď jak buď vděčím této příležitosti, že jsem vás poněkud poznal — ne, nebraňte se. Nepřeceňuji vás, vůbec vás nepovažuji za onoho ,neobyčejného, dobrého člověka’, jak vás velebí Kekesfalva, nýbrž za hodně nespolehlivého partnera, nespolehlivého nejistotou citu a zvláštní netrpělivostí srdce; jakkoli jsem velmi rád, že jsem zabránil vašemu nesmyslnému útěku, nelíbí se mi rychlost, s níž se rozhodujete a opět od svých úmyslů upouštíte. Lidem, kteří tak podléhají náladám, nemá člověk ukládat vážnou odpovědnost. Vy byste byl poslední, jehož bych zavázal k něčemu, co vyžaduje trpělivost a vytrvalost.

Tak poslouchejte! Nechci od vás mnoho. Jen to nejnutnější, to bezpodmínečně nejnutnější. Přiměli jsme přece Editu, aby začala nové léčení — nebo spíše to, které považuje za nové. Kvůli vám se rozhodla, že odjede, odjede na

252$

celé měsíce, a jak víte, mají odcestovat za osm dní. Nuže — těchto osm dní potřebuji vaši pomoc, a abych vás uklidnil: jen těchto osm dní! Nechci od vás víc než slib, že v tomto jednom týdnu, dokud neodjedou, neuděláte nic nerozvážného, nic nenadálého, a především že ani slovem, ani gestem neprozradíte, že náklonnost toho ubohého dítěte vás tak děsí. Víc od vás nechci — domnívám se, že to je to nejskromnější, co je možno žádat: abyste se osm dní dokázal ovládnout, když jde o život jiného člověka.“

„Ano … ale potom?“

„Na potom prozatím nemysleme. Taky se nesmím dlouho ptát, když mám operovat nádor, jestli se za několik měsíců znovu neobjeví. Jsem-li zavolán, abych pomohl, mohu učinit jen jedno: zakročit rázně, bez váhání. To je v každém případě jedině správné, protože jedině lidské. Všechno ostatní spočívá na náhodě nebo, jak by řekli zbožnější, na Bohu! Co všechno se může stát za pár měsíců? Snad se její stav zlepší skutečně rychleji, než jsem se domníval, snad její vášeň vzdáleností ochabne — nemohu předvídat všechny možnosti, a vy už vůbec ne! Soustřeďte všechnu svou sílu jedině na to, abyste jí v této rozhodující době neprozradil, že její láska je pro vás tak — tak strašná. Říkejte si opět a opět: osm dní, sedm dní, šest dní, a zachráním člověka, neublížím mu, neurazím ho, nezničím, nezbavím ho odvahy. Osm dní mužného, odhodlaného chování — myslíte, že byste to opravdu nemohl dokázat?“

„Mohl bych,“ řekl jsem spontánně. A dodal jsem ještě odhodlaněji: „Určitě! Zcela určitě!“ Co jsem znal přesně svůj úkol, cítil jsem cosi jako novou sílu.

Slyšel jsem, že si Condor hlasitě oddychl.

„Bohudíky! Teď se vám také mohu přiznat, jak mě to polekalo. Věřte mi — Edita by to skutečně nepřežila, kdybyste jí na ten její dopis, na její doznání odpověděl tím, že byste upláchl. Právě příští dny jsou proto rozhodující. Všechno ostatní se upraví později. Nechme nejdřív to ubohé dítě, aby bylo trochu šťastné — osm dní bez nejmenšího tušení šťastné; za tento týden se přece můžete zaručit, že ano?“

253$

Místo slova jsem mu podal ruku.

„Pak myslím, že je všechno zase v pořádku, a můžeme jít směle na druhou stranu k mé ženě.“

Ale nezdvihl se. Cítil jsem, že začal váhat.

„Ještě jedno,“ dodal tiše. „Lékař musí myslet vždy i na to, s čím se předem nepočítá, musí být připraven na každou možnost. Kdyby se snad — volím ireální případ — měla přihodit nějaká nehoda … třeba kdyby vám došly síly nebo kdyby Editina nedůvěra vedla k nějaké krizi… pak mi okamžitě dejte vědět. Za žádnou cenu se nesmí během této krátké, ale nebezpečné fáze stát něco vážného. Kdybyste měl dojem, že na to nestačíte, nebo byste v těchto osmi dnech nevědomky selhal, pak se nestyďte — nestyďte se přede mnou, viděl jsem dost obnažených lidí a dost křehkých duší! Můžete přijít nebo zatelefonovat v kteroukoliv denní nebo noční hodinu; jsem vždy ochoten pomoci, protože vím, o co jde. A teď“ — židle vedle mne se posunula, Condor vstal — „bude lépe, když přesídlíme na druhou stranu. Mluvili jsme trochu dlouho a má žena se snadno znepokojí. I já se musím mít ještě po letech pořád na pozoru, abych ji nerozčilil. Koho osud jednou tvrdě poranil, ten zůstává zranitelný navždy.“

Udělal opět dva kroky k vypínači, žárovky zaplály. Když se teď ke mně obrátil, připadal mi jeho obličej jiný; snad jen ostré světlo vymodelovalo kontury tak ostře, neboť jsem poprvé zpozoroval, jak hluboké vrásky má na čele a jak je unavený, vyčerpaný. Stále se rozdává jiným, pomyslel jsem si. Jak ubohé se mi náhle zdálo, že jsem chtěl utéci před první nepříjemností, a díval jsem se na něho s vděčným vzrušením.

Zdálo se, že to zpozoroval, a usmál se.

„Dobře jste udělal,“ poklepal mi rukou na rameno, „že jste ke mně přišel a že jsme se domluvili. Pomyslete si, že byste byl bez rozmýšlení jednoduše utekl! Celý život by vás to tížilo, neboť člověk může uniknout všemu, jen ne sobě samému. A teď pojďme na druhou stranu, milý příteli.“

Slovo „přítel“, kterým mě teď tento muž obdaroval, mě dojalo. Věděl, jak jsem byl slabý, jak zbabělý, a přece

254$

mnou nepohrdal. Tímto jedním slovem mi opět věnoval, starší mladšímu, zkušený nejistě začínajícímu, svou důvěru. S úlevou jsem ho následoval.

Prošli jsme nejprve čekárnou, potom Condor otevřel dveře do vedlejší místnosti. U jídelního stolu, dosud nesklizeného, seděla jeho žena a pletla. Pletla hbitě a vytrvale a z ničeho se nedalo usuzovat, že to jsou ruce slepé, jež si tak lehce a jistě pohrávají jehlicemi; košíček s vlnou a nůžky měla pečlivě srovnané před sebou. Teprve když k nám pozdvihla prázdné zornice a na jejich hladkém zaokrouhleném povrchu se objevil miniaturní odraz lampy, teprve pak bylo zřejmé, že její oči nevidí.

„Tak co, Kláro, dodrželi jsme slovo?“ řekl Condor oním měkce chvějivým tónem, s jakým s ní vždy hovořil, a zlehka k ní přistoupil. „Pravda, netrvalo to dlouho! A kdybys věděla, jak jsem rád, že mě pan poručík vyhledal! Musíš totiž vědět — ale posaďte se alespoň na chvíli, příteli — , že jeho posádka je v témž městě, kde bydlí Kekesfalvovi, vzpomínáš si přece na mou malou pacientku.“

„Ach, to ubohé chromé dítě, že ano?“

Netrpelivost_srdce-v1rmr

„A teď také pochopíš: prostřednictvím pana poručíka se občas dozvím, co je tam nového, a nemusím tam kvůli tomu jezdit. On k nim chodí každý den, aby se jí trochu ujal, a dělá jí společnost.“

Slepá obrátila hlavu tam, kde mě tušila. Něco měkkého náhle uhladilo její tvrdé rysy.

„Jste hodný, pane poručíku! Dovedu si představit, jak je ráda!“ přikývla a mimoděk přisunula ruku na stole blíž ke mně.

„Ano, i pro mě je to dobře,“ pokračoval Condor, „jinak bych tam musel jezdit mnohem častěji, abych ji povzbudil, když je teď tak nervózní. Je to pro mě velká úleva, že právě v tomto posledním týdnu na ni dá poručík Hofmiller trochu pozor, než ta dívka odjede na zotavenou do Švýcarska. Není to s ní vždycky lehké, ale on se jí ujímá opravdu podivuhodně, vím, že mě nenechá na holičkách. Mohu se na něho lépe spolehnout než na své asistenty a kolegy.“

255$

Pochopil jsem okamžité, že mě chce Condor spoutat ještě pevněji, když mě zavazoval v přítomnosti této jiné bezmocné; ale vzal jsem ten slib na sebe rád.

„Samozřejmě že se na mě můžete spolehnout, pane doktore. Těchto posledních osm dní, od prvního do posledního, tam budu zcela určitě chodit a okamžitě bych vám zatelefonoval, kdyby došlo k sebemenší nehodě. Ale“ — významně jsem na něho přes slepou pohlédl — „žádná nehoda a žádné těžkosti nebudou. Jsem si tím skoro jist.“ „Já také,“ kývl a usmál se. Naprosto jsme si rozuměli. Ale náhle bylo vidět z lehkého napětí kolem ženiných úst, že chce promluvit a že ji něco trápí.

„Ještě jsem se vám ani neomluvila, pane poručíku. Obávám se, že jsem k vám byla před chvílí trochu … trochu nevlídná. Ale ta hloupá holka nikoho neohlásila, neměla jsem ani potuchy, kdo tam vedle čeká, a Emmerich mně ještě nikdy o vás nevypravoval. A tak jsem si myslela, že to je někdo cizí, kdo ho chce zdržovat, a on je pokaždé k smrti unavený, když přijde domů.“

„Měla jste docela pravdu, milostivá paní, a měla jste být ještě přísnější. Obávám se — odpusťte, že jsem tak opovážlivý — , že se váš pan manžel příliš obětuje a nešetří se.“

„Ano,“ přerušila mě vášnivě a prudce si přisunula blíž židli. „Všechno, říkám vám, obětuje, čas, nervy, peníze. Nejí, nespí kvůli svým nemocným. Každý ho vykořisťuje, a já mu se svýma slepýma očima nemohu s ničím pomoci, nic mu nemohu usnadnit. Kdybyste věděl, jakou mám o něho starost! Celý den myslím: teď ještě nic nejedl, teď už zase sedí ve vlaku, v tramvaji, a v noci ho budou zase budit. Pro všechny má čas, jen pro sebe ne. A můj bože, kdo mu za to poděkuje? Nikdo! Nikdo!“

„Opravdu nikdo?“ naklonil se Condor s úsměvem nad svou rozčilenou ženou.

„Ovšem,“ začervenala se. „Ale já přece pro něho nemohu udělat vůbec nic! Když přijde domů z práce, jsem pokaždé usoužená strachem. Ach, kdybyste jen mohl mít na něho vliv! Potřeboval by někoho, kdo by ho trochu držel zpátky, člověk přece nemůže pomoci všem.. . “

256$

„Ale pokusit se o to musí,“ řekl a hleděl přitom na mne. „Proto přece žije. Jen pro to.“ Cítil jsem, že mi jeho napomenutí proniklo až do srdce. Avšak v této chvíli, kdy jsem věděl, že jsem se rozhodl, jsem ten pohled snesl.

Zdvihl jsem se. V tomto okamžiku jsem složil slib. Jakmile slepá zaslechla, že jsem odsunul židli, pozdvihla oči.

„Skutečně už musíte jít?“ zeptala se s upřímnou lítostí. „To je opravdu škoda! Ale přijdete zase, že ano?“

Bylo mi podivně. Co je to se mnou, divil jsem se, že všichni mají ke mně důvěru, že tato slepá ke mně pozvedá zářící prázdné oči, že tento téměř cizí člověk mi teď přátelsky klade ruku kolem ramen? Už když jsem šel ze schodů, nechápal jsem, co mě sem před hodinou hnalo. Proč jsem vlastně chtěl utéci? Protože mi vynadal nějaký bručoun velitel? Protože člověk, ubohý zmrzačený člověk hynul láskou ke mně? Protože se někdo chtěl o mne opřít, vzchopit se? Pomáhat je přece zázračné, to jediné má skutečně smysl a hodnotu, která je odměnou. A toto poznání mě přimělo, abych nyní ze svobodné vůle dokázal, co jsem ještě včera pociťoval jako nesnesitelnou oběť: být vděčný člověku za jeho velkou, žhavou lásku.

Osm dní! — od té chvíle, co mi Condor určil lhůtu pro můj úkol, cítil jsem se zase jist sám sebou. Jen jedna chvíle mi ještě naháněla strach, nebo spíše ona jediná minuta, kdy jsem se měl s Editou opět setkat, poprvé po jejím vyznání. Věděl jsem, že po tak divoké důvěrnosti už nemohu být zcela nenucený — po onom palčivém polibku musí být v prvním pohledu otázka: odpustil jsi mi? — a snad ještě nebezpečnější: snášíš moji lásku a opětuješ ji? Toto první uzardění plné potlačované, a přece nepotlačitelné netrpělivosti mohlo být nejnebezpečnější a zároveň rozhodující. Jediné neobratné slovo, nesprávné gesto, a už by bylo krutě prozrazeno, co jsem vyzradit nesměl, a už by to neodvolatelně znamenalo ono tvrdé, ono urážlivé odmítnutí, před kterým mě Condor tak naléhavě varoval. Vydržím-li však tento pohled, pak budu zachráněn a zachráním snad navždy i ji.

257$

Ale jakmile jsem příštího dne vstoupil do domu, zjistil jsem, že Edita měla tytéž obavy a předvídavě už učinila opatření, aby se se mnou nepotkala samotná. Již v předsíni jsem zaslechl hlasitě hovořící ženské hlasy; v tuto nezvyklou dobu, kdy nás jindy nerušili žádní hosté, si pozvala známé, aby jí pomohli překonat první kritický okamžik.

Ještě než jsem vstoupil do salónu, přispěchala mi nápadně rychle vstříc — buď instruována Editou, nebo z vlastního popudu — Ilona, vedla mě dál a představila mě ženě okresního hejtmana a její dceři, bledničkovitému, pihovatému, uštěpačnému stvoření, o níž jsem ostatně věděl, že ji Edita nemůže vystát; tím se onen první pohled jakoby zaclonil, a už mě Ilona postrkovala ke stolu. Pil se čaj a povídalo se. Hovořil jsem horlivě s prostořekou pihovatou venkovskou husičkou, zatímco Edita rozmlouvala s matkou. Toto rozdělení nebylo nikterak náhodné a zapojilo do kontaktu, kmitajícího se pod povrchem mezi ní a mnou, několik utěsňujících článků; mohl jsem se vyhnout pohledu na Editu, třebaže jsem cítil, že ona se na mě občas neklidně podívala. I potom, když se obě dámy konečně zdvihly, urovnala bystrá Ilona situaci obratem ruky.

„Já jen doprovodím dámy. Zatím byste si mohli zahrát šachy. Mám pak ještě trochu práce s přípravami na cestu, ale za hodinu jsem zpátky.“

„Chcete si zahrát partii?“ mohl jsem se teď Edity bez ostychu zeptat.

„Ráda,“ sklopila Edita oči, když ty tři odešly z pokoje.

Stále je měla sklopené, a já jsem zatím rozložil šachovnici a obřadně, abych získal čas, stavěl figury. Jindy jsme ukrývali za zády v sevřených pěstích jednu bílou a jednu černou figuru, abychom podle starého šachového pravidla rozhodli o útoku nebo o obraně. Ale tato volba by už vyžadovala oslovení, jedno slovo „pravá“ nebo „levá“; i tomu jsme se vyhnuli, jako bychom se smluvili, a já jsem postavil figury bez této ceremonie. Jen nemluvit! Všechny myšlenky uzavřít do čtverce čtyřiašedesáti polí! Upřeně hledět na figury, ani jednou nepohlédnout na cizí prsty, které jimi pohybují! A tak jsme hráli a předstírali onu pohrouženost, jakou prožívají jen naprosto zarytí šachoví mistři,

258$

kteří zapomenou na všechno kolem sebe a celou svou pozornost soustřeďují výlučně na partii.

Ale sama hra už brzy prozradila, jak se obelháváme. Ve třetí partii Edita naprosto selhala. Dělala nesprávné tahy a podle toho, jak jí škubalo v prstech, jsem jasně poznal, že už toto neupřímné mlčení déle nesnese. Uprostřed hry odstrčila šachovnici.

„Dost! Dejte mi cigaretu!“

Vytáhl jsem cigaretu z tepané stříbrné krabičky a horlivě škrtl zápalkou. Když světlo vzplanulo, nemohl jsem už uhnout jejím očím. Hleděly upřeně, zcela nepohnutě, nedívaly se na mne a ani žádným určitým směrem; byly takřka zamrzlé v ledovém hněvu, nehybné a cizí, avšak nad nimi se cukaly chvějící se, vytažené oblouky obočí. Okamžitě jsem věděl, co to znamená; tyto příznaky u ní vždy ohlašovaly nervový záchvat.

„Ne!“ napomínal jsem ji, upřímně polekán. „Prosím, ne!“

Ale zvrátila se do lenošky. Viděl jsem, jak se celé její tělo začíná zachvívat a jak se její prsty hlouběji zatínají do opěradla.

„Ne! Ne!“ prosil jsem znovu, nenapadlo mě nic jiného než toto jediné zapřísahavé slovo. Ale nakupený pláč již propukl. Nebylo to divoké, hlasité štkaní, nýbrž — ještě hroznější — zdrcující tichý pláč se zarytými ústy, pláč, který se za sebe styděl a který přece neuměla ovládnout.

„Ne! Prosím vás, ne!“ řekl jsem, naklonil jsem se k ní a položil jí ruku na paži, abych ji uklidnil. Jako elektrická rána jí to proběhlo po ramenou a pak sebou její schoulené tělo prudce trhlo.

A náhle se přestala třást, strnula, už se nepohnula. Jako kdyby celé její tělo čekalo, jako kdyby naslouchalo, aby porozumělo, co ten cizí dotek zamýšlí. Zda znamená něžnost nebo lásku nebo jen soucit. Hrozné bylo toto čekání se zatajeným dechem, toto čekání nehybně naslouchajícího těla. Nenašel jsem odvahu odtáhnout ruku, která tak podivuhodně rychle ukonejšila hrnoucí se pláč, a na druhé straně jsem nedokázal přinutit své prsty k něžnosti, na niž Editino tělo a její horoucí pleť — cítil jsem to — tak tou-

259$

žebně čekaly. Moje ruka ležela na její paži, jako by mi nepatřila, a měl jsem pocit, že mi na tom místě vřele buší vstříc všechna její krev.

Moje ruka zůstala nerozhodně na její paži, ani nevím, jak dlouho, neboť čas stál v těchto minutách tak nehybně jako vzduch v pokoji. Pak jsem ale cítil, že se lehce pohnula. S odvráceným pohledem, aniž se na mě podívala, posunula jemně pravicí mou ruku ze své paže blíž k sobě, pomalu ji přitahovala k srdci, a nyní se nesměle a něžně připojila i její levice. Obě ruce držely velmi jemně a pevně mou velkou, těžkou mužskou ruku a začaly ji ostýchavě laskat. Něžné prsty nejprve putovaly jen jakoby zvědavě po mé bezbranné, nehybné dlani, tak jemně, že se sotva dotýkaly kůže. Pak jsem cítil, jak se ty lehké dětské dotyky tápavě odvažují výš, opatrně pátrajíce od zápěstí až ke špičkám prstů, jak z obou stran, z dlaně i z hřbetu, hladí a zkoumají jejich tvar, jak se zprvu polekaně zarazily u tvrdých nehtů, ale pak je také ohledaly a opět sklouzly po žílách až dolů k zápěstí a znovu nahoru a dolů — bylo to něžné vyzvídání, které se nikdy neosmělilo, aby mou ruku opravdu pevně uchopilo, tisklo, drželo. Jako dotek vlažné vody bylo toto hravé laskání, uctivé i dětské, žasnoucí a cudné. Bezděky zabořila hlavu hlouběji do lenošky, aby s ještě větší rozkoší prožívala toto tiché dotýkání; ležela tu, jako by spala, jako by snila, se zavřenýma očima, s měkkými pootevřenými rty, a naprostý klid zkonejšil a zároveň ozářil její tvář, zatímco něžné prsty znovu a znovu, se stále obnovovanou blažeností přejížděly po mé ruce od zápěstí až do špiček prstů. V těch vroucích dotecích nebyla žádost, jen tiché žasnoucí štěstí, že konečně smí mít na chviličku něco z mého těla a dát mu najevo svou nesmírnou lásku; v žádném objetí, ani v tom nejžhavějším, jsem už nikdy nepoznal dojímavější něhu jako při této jemné, bezmála snové hře.

Nevím, jak dlouho to trvalo. Takové zážitky se vymykají času; z těch plachých doteků a hlazení vycházelo něco omamného, okouzlujícího, co mě vzrušovalo silněji než tehdy ono náhlé, vášnivé políbení. Stále jsem neměl dost síly, abych ruku odtáhl — „jen snášet bys mohl mou lásku!“

260$

vzpomněl jsem si — , v hlubokém zasnění jsem až v nervech prociťoval ty nekončící lehké doteky a připustil jsem je, bezmocný, bezbranný, a přece zároveň podvědomě zahanbený, že jsem tak nesmírně milován a sám necítím nic než zmatený ostych, rozpačitou a strašnou úzkost.

Ponenáhlu se mi však stala moje strnulost nesnesitelnou — neunavovalo mě laskání, ani putování teplých něžných prstů, lehké a plaché dotýkání, ale trýznilo mě, že moje ruka tam leží tak mrtvá, jako kdyby mi nepatřila, a jako by ta, která ji laskala, nepatřila k mému životu. Věděl jsem — jako člověk v polospánku slyší zvony z věže — , že musím nějak odpovědět, buď se tomuto laskání bránit, nebo je opětovat. Ale nedokázal jsem ani jedno, ani druhé: toužil jsem jen skončit tuto nebezpečnou hru. Pomalu, pomalu, docela pomalu jsem začal uvolňovat ruku z lehkého sevření — nepozorovatelně, jak jsem doufal. Ale ona to okamžitě zpozorovala, ještě dříve, než jsem si sám uvědomil, že jí začínám ruku brát; rychle, téměř polekaně ji pustila. Její prsty jako by zvadly, povolily. Chvějivé teplo na mé kůži náhle zmizelo. Trochu v rozpacích jsem si opuštěnou ruku zase přisvojil. Neboť Editin obličej se teď zachmuřil, opět jí to začalo dětinsky durdivě škubat kolem koutků úst.

„Ne! Ne!“ šeptal jsem jí, nenacházel jsem jiné slovo. „Ilona přijde každou chvíli.“ A protože jsem viděl, že se začala při těchto prázdných, nepřesvědčivých slovech třást ještě prudčeji, zaplavil mě opět onen náhle vzplanuvší soucit. Sehnul jsem se k ní a políbil ji lehce na čelo.

Ale její šedé oči na mě hleděly přísně, odmítavě, dívaly se takřka skrze mne, jako kdyby uměly uhodnout myšlenky za mým čelem. Nedokázal jsem oklamat její jasnozřivý cit. Poznala, že to nebyla jen moje ruka, že jsem to byl já sám, kdo se vyvinul její něžnosti, a že tento spěšný polibek nebyl z opravdové lásky, nýbrž pouze z rozpaků a ze soucitu.

To byla moje chyba v těchto dnech, moje nenapravitelná, neodpustitelná chyba, že jsem přes všechnu vášnivou snahu nenašel tu nejkrajnější trpělivost, že jsem se prostě

261$

nedokázal přetvařovat. Marné bylo moje předsevzetí, že jí ani slovem, ani gestem nedám najevo, jak mě její něžnost skličuje. Opět a opět jsem si uvědomoval Condorovu výstrahu, jaké nebezpečí, jakou odpovědnost bych měl na svědomí, kdybych té snadno zranitelné dívce ublížil. Dej se milovat, říkal jsem si pokaždé, neprozraď se, přetvařuj se těch osm dní, abys šetřil její hrdost. Nedej jí tušit, že ji podvádíš, dvojnásobně podvádíš, když s veselou jistotou mluvíš o jejím brzkém uzdravení a zároveň se uvnitř třeseš bázní a hanbou. Tvař se nenuceně, úplně nenuceně, napomínal jsem se znovu a znovu, snaž se dát svému hlasu srdečnost, svým rukám něžnost a útlocit.

Ale mezi ženou, která jednou prozradila svou náklonnost k muži, a tímto mužem se chvěje ohnivý, tajemný, nebezpečný vzduch. Milující vždy jasnozřivě vytuší skutečný cit milovaného, a protože láska už samou svou podstatou požaduje vždycky víc než vše, musí jí být každá umírněnost, každá přiměřenost protivná, nesnesitelná. Jakmile postřehne u toho druhého jakoukoli zábranu, tuší v ní odpor, v každém neúplném vzdání právem spatřuje skrytou obranu. A zřejmě muselo být tehdy v mém chování něco rozpačitého a zmateného, v mých slovech něco neupřímného a neobratného, neboť všechno moje úsilí neodolalo jejímu ostražitému čekání. Nedokázal jsem to, nepodařilo se mi ji přesvědčit a její nedůvěra tušila se stále větším znepokojením, že jsem nedal to podstatné, to jediné, co ode mne žádala: neopětoval jsem její lásku. Když jsme spolu hovořili — a právě tehdy, když jsem se nejhorlivěji ucházel o její důvěru, o její srdečnost — , pozdvihla ke mně někdy šedivý, pronikavý pohled; pokaždé jsem musel sklopit oči. Bylo mi, jako kdyby to byla sonda, jíž chce vypátrat nejspodnější hlubinu mého srdce.

Tak to šlo tři dny, trýzeň pro mě, trýzeň pro ni; v jejích pohledech, v jejím mlčení jsem neustále cítil toto němé dychtivé čekání. Potom — myslím, že to bylo čtvrtého dne — počalo ono podivné nepřátelství, které jsem zprvu nechápal. Přišel jsem jako obvykle už brzy odpoledne a přinesl jsem jí květiny. Vzala je, ani se na ně pořádně nepodívala a nedbale je odložila; touto zdůrazňovanou lhostej-

262$

ností mi chtěla dát najevo, abych nedoufal, že se vykoupím dárky. Po téměř opovržlivém „Ach, k čemu ty krásné květiny!“ se okamžitě zase ohradila demonstrativním a nepřátelským mlčením. Snažil jsem se hovořit nenuceně. Ale v nejlepším případě odpovídala stručným „ach“ nebo „ano“ nebo „vida, vida“, stále však s urážlivou zřetelností naznačovala, že ji mé povídání ani v nejmenším nezajímá. Úmyslně dávala najevo, jak je jí to všechno lhostejné: hrála si s knihou, listovala v ní, odložila ji, pohrávala si s rozličnými věcmi, jednou dvakrát ostentativně zívla, pak si během mého vyprávění zavolala sluhu a zeptala se ho, zda zabalil činčilový kožich, a teprve když přisvědčil, obrátila se opět ke mně s chladným „Jen vypravujte dál,“ v čemž bylo až příliš zřetelně znát nevyslovený dodatek „vždyť je to přece zcela lhostejné, co mi tu vykládáte.“

Nakonec jsem cítil, že mi docházejí síly. Často a stále častěji jsem se díval ke dveřím, zda konečně někdo nepřijde, aby mě vysvobodil z tohoto zoufalého monologu, Ilona nebo Kekesfalva. Ale ani tento pohled jí neušel. Se skrytým výsměchem se zdánlivě účastně zeptala: „Hledáte něco? Chcete něco?“, a já jsem k svému zahanbení neuměl odvětit nic jiného než hloupé: „Nic, vůbec ne.“ Nejrozumnéjší by pravděpodobně bylo, kdybych boj rovnou přijal a obořil se na ni: „Co vlastně ode mne chcete? Proč mě trápíte? Je-li vám to milejší, mohu přece odejít.“ Ale slíbil jsem Condorovi, že se vystříhám všeho, co by ji mohlo popudit nebo rozčilit; místo abych rázem odhodil břímě tohoto zlomyslného mlčení, vlekl jsem pošetile hovor celé dvě hodiny jako po horké, němé poušti, až se konečně objevil Kekesfalva, plachý jako vždy v poslední době a snad ještě rozpačitější: „Nepůjdeme ke stolu?“

A pak jsme seděli kolem stolu, Edita naproti mně. Ani jednou nepozvedla oči, na nikoho nepromluvila. Všichni tři jsme cítili, jak zarputilé, jak agresivně urážlivé je její zaryté mlčení. S tím větším úsilím jsem se snažil budit náladu. Vyprávěl jsem o našem plukovníkovi, který — podoben kvartálnímu alkoholikovi — dostával pravidelně v červnu a červenci takzvanou manévrovou nemoc, a jak se termín velkého cvičení přibližoval, propadal stále větší-

263$

mu rozčilení i služební horlivostí; abych tu hloupou historku roztáhl, přikrašloval jsem ji stále pošetilejšími detaily, ačkoliv jsem se téměř dusil, jak mě límec škrtil kolem krku. Avšak smáli se jen ti druzí a i jejich smích byl nucený a snažili se, seč byli, aby kryli Editino mlčení; ta už teď provokativně zívla potřetí. Ale jen mluvit dál, řekl jsem si, a tak jsem vypravoval, jak nás teď štvou, že už nikdo neví, čí je. Ačkoliv včera spadli dva huláni s úžehem s koně, dává nám ten neurvalý vydřiduch každý den víc a víc do těla. Kdy se dostaneme ze sedla, to už teď nikdo netuší, dvacetkrát, třicetkrát nás nechává ve svém manévrovém šílenství opakovat to nejhloupější cvičení. Taktak se mi dnes podařilo, že jsem včas zmizel, ale zda budu moci zítra přijít přesně, ví jen milý Pánbůh a pan plukovník, který se teď považuje za jeho zástupce na zemi.

To tedy bylo jistě nevinné konstatování, které nemohlo nikoho urazit nebo rozčilit; s klidem, vesele jsem to řekl Kekesfalvovi, na Editu jsem se vůbec nepodíval (dávno jsem nemohl snést její strnulý, do prázdna upřený pohled). Vtom něco zařinčelo. Hodila nůž, se kterým si celou dobu nervózně pohrávala, na talíř a ostře vyjela:

„No, když vám to dělá takové potíže, tak si zůstaňte v kasárnách nebo v kavárně. My to už vydržíme.“

Jako kdyby někdo prostřelil okno, všichni jsme bez dechu strnuli.

„Ale Edito,“ zakoktal Kekesfalva zcela vyschlými rty.

Ale ona se opřela do křesla a posmívala se: „No, přece mám soucit s tak strašně umořeným člověkem! Proč by si pan poručík neměl udělat jeden den služebního volna a mít od nás pokoj! Co mne se týče, ráda mu povolím den odpočinku.“

Kekesfalva a Ilona na sebe zděšeně pohlédli. Oba okamžitě pochopili, že nakupené rozčilení na mě zaútočilo zcela nesmyslně; podle toho, jak úzkostlivě se ke mně obrátili, jsem vytušil, že se obávají, abych na tuto hrubost neodpověděl také hrubostí. Právě proto jsem se snažil ovládnout.

„Víte, vlastně máte pravdu, Edito,“ řekl jsem tak dobrosrdečně, jak mi to mé bušící srdce dovolilo. „Skutečně

264$

nemáte ve mně dobrého společníka, když k vám chodím tak utahaný, sám to cítím celou dobu, že jsem vás dnes důkladně nudil. Ale měla byste mě na těch pár dní vzít na milost, i když jsem tak utrmácený. Jak to dlouho ještě potrvá, že vás budu smět navštěvovat? Najednou bude dům prázdný a vy všichni budete pryč. Ani si to neumím představit, že budeme spolu už jen čtyři dny, nebo vlastně jen tři a půl dne, než … “

Avšak tu vybuchl naproti smích, ostrý a pronikavý, jako když se protrhne sukno.

„Vida! Tři a půl dne! Haha! Až na půlden si to vypočítal, kdy se nás konečně zbaví! Koupil si asi kvůli tomu kalendář a červenou tužkou si podtrhl svátek, den, kdy odjedeme ! Ale dejte si pozor! Můžete se taky důkladně přepočítat. Tři a půl dne, tři a půl, půl …“

Smála se stále prudčeji, blýskajíc po nás tvrdým pohledem, ale třásla se při tom smíchu; byla to spíš zlá horečka, v níž se zmítala, než pravá veselost. Viděl jsem, že by nejraději vyskočila, což by také bylo při takovém prudkém rozčilení to nejpřirozenější a nejnormálnější; ale se svýma bezmocnýma nohama se nemohla hnout z křesla. Toto násilné upoutání propůjčovalo jejímu hněvu něco ze zloby a tragické bezbrannosti zvířete za mřížemi.

„Hned přivedu Josefa,“ pošeptala jí bledá Ilona, která se už za ta léta naučila rozumět každému jejímu pohybu, a otec k ní starostlivě přistoupil. Ale ukázalo se, že se strachuje zbytečně, neboť jakmile teď vešel sluha, nechala se Edita od něho a Kekesfalvy vyvézt, aniž se jediným slovem rozloučila nebo omluvila; teprve podle toho, jak jsme byli zaraženi, si uvědomila, jaké rozrušení zavinila.

Zůstal jsem sám s Ilonou. Bylo mi jako člověku, který se zřítil s letadlem, vrávoravě se pokouší vymanit z hrůzy, v níž strnul, a neví, co se s ním vlastně stalo.

„Musíte tomu rozumět,“ zašeptala mi rychle Ilona, „nespí teď už ani v noci. Hrozně ji rozčiluje pomyšlení na cestu a.. . vždyť vy nevíte … “

„Ale vím, Ilono. Vím všechno,“ řekl jsem. „Právě proto přijdu zítra zase.“

265$

„Vydržet! Vytrvat!“ říkal jsem si energicky, když jsem šel domů, zcela rozrušen touto scénou. Za nic na světě nepovolit! Slíbil jsi to Condorovi, jde o tvé slovo. Nedat se zmást nervovými záchvaty a náladami! Neustále mít na paměti, že toto nepřátelství je jen zoufalstvím člověka, který tě miluje a na němž se prohřešuješ tvrdostí a chladností srdce. Nepovolit až do poslední chvíle — vždyť se jedná už jen o tři a půl dne, o tři dny, pak jsi obstál ve zkoušce, pak si oddychneš, zproštěn břemene na týdny, na měsíce! Teď musíš mít trpělivost — jen ještě tuto poslední chvíli, těchto posledních tři a půl dne, tyto poslední tři dny!

Condor tušil správně. Jen to nás děsí, co nemůžeme změřit, co nemůžeme pochopit, naproti tomu všechno, co je ohraničené, určité, nás vyzývá ke zkoušce a stává se mírou naší síly. Tři dny — to dokážu, cítil jsem, a toto vědomí mě naplňovalo jistotou. Příštího dne mi šla služba jako na drátkách, což už něco znamenalo, neboť tentokrát jsme museli na cvičiště o hodinu dříve než jindy a manévrovali jsme tak divoce, až se z nás lilo. Samotného mě překvapilo, že jsem dokázal ze vzteklého plukovníka vylákat bezděčné „Tak je to dobře“; tím mohutnější hromobití se tentokrát spustilo na hraběte Steinhübla. Byl blázen do koní, a právě předevčírem si pořídil nového vysokého ryzáka, mladého, nezkrotného plnokrevníka; bohužel byl tak neopatrný a natolik důvěřoval svému jezdeckému umění, že si ho předtím pořádně nevyzkoušel. Když nám plukovník dával instrukce, vzepjala se ta potvora, vylekána stínem ptáka, na zadní, a podruhé, při útoku, se jednoduše splašila, a kdyby Steinhübel nebyl tak znamenitý jezdec, naskytla by se celému šiku pozoruhodná podívaná, jak po hlavě padá s koně. Musel se zuřivým zvířetem svést přímo akrobatický boj, než je trochu zkrotil, za kterýžto úctyhodný výkon však neuslyšel od plukovníka nic, co by ho mohlo potěšit. Plukovník vrčel, že si jednou provždy zakazuje cirkusácké kousky na cvičišti; jestli pan hrabě nemá ponětí o koních, ať si je laskavě napřed zajezdí v jízdárně a neblamuje se tak žalostně před mužstvem.’

Tato zlobná poznámka rytmistra nesmírně hnětla. Ještě když jsme jeli domů a potom u stolu neustále vykládal, jaké

266$

bezpráví mu bylo způsobeno. Kůň je prý ještě příliš bujný; ale to se teprve pozná, jak znamenitě se ryzák ponese, až se mu pořádně vyženou vrtochy. Ale čím více se dopálený rytmistr rozčiloval, tím více ho kamarádi popichovali. Dobírali si ho, že se dal napálit, až se upřímně rozzuřil. Debata byla stále prudší a prudší. Za této bouřlivé diskuse přiblíží se ke mně zezadu ordonance: „Pane poručíku, prosím k telefonu.“

Ve zlé předtuše vyskočím. Z telefonů, telegramů a dopisů pocházely v posledních týdnech jen nervové otřesy a rozrušení. Co už zase chce? Pravděpodobně ji mrzí, že mi na dnešek dala volno. Nu, jestli toho lituje, pak půjde všechno hladce. Buď jak buď, neprodyšně přitáhnu za sebou čalouněné dveře telefonní kabiny, jako bych tím chtěl přetrhnout jakýkoliv kontakt mezi svou služební sférou a onou druhou. Je to Ilona.

„Chtěla jsem vám jen říci,“ říká — zdá se mi, že trochu rozpačitě, „že by bylo lépe, kdybyste dnes nechodil. Editě není zvlášť dobře.. . “

„Ale ne něco vážného?“ přeruším ji.

„Ne, ne… myslím jen, že bychom ji dnes měli nechat trochu odpočinout a pak…“ podivně dlouho váhá, „a pak… teď už na jednom dni tak nezáleží. Musíme … budeme muset odjezd ještě odložit.“

„Odložit?“ Muselo to znít velmi úzkostlivě, neboť honem dodala:

„Ano… ale doufáme, že jen o několik dní.. . ostatně, domluvíme to zítra nebo pozítří… snad vám ještě mezitím zavolám… chtěla jsem vám to jen rychle vyřídit … tedy dnes k nám raději nechoďte, raději ne… a … mějte se dobře a na shledanou!“

„Ano, ale… “ koktám do aparátu. Ale odpověď už nepřichází. Pár vteřin ještě naslouchám. Ne, žádná odpověď. Zavěsila. Podivné — proč tak rychle přerušila hovor? Tak rychle, jako by se bála, že se jí budu ještě vyptávat. V tom musí něco vězet… A proč vlastně chtějí odložit odjezd, přece bylo všechno stanoveno přesně na den? Osm dní, řekl Condor. Osm dní, už jsem se tomu vnitřně přizpůsobil a teď mám zase… nemožné… to je přece nemožné …

267$

tuhle věčnou nejistotu nevydržím… mám přece také jen jedny nervy… Musím mít konečně také jednou svůj klid…

Je v té telefonní kabině skutečně tak horko? Jako bych se dusil, prudce otevřu čalouněné dveře a nejistým krokem jdu zpět na své místo. Zřejmě si nevšimli, že jsem vstal a odešel. Pořád se ještě posmívají Steinhüblovi a hádají se s ním, a vedle mé prázdné židle stojí a vytrvale čeká ordonance s mísou pečeně. Mechanicky, abych se sluhy rychle zbavil, si kladu dva tři plátky na talíř, ale neberu ani vidličku, ani nůž, neboť mezi spánky mi začalo prudce škubat, jako kdyby mi kladívko nemilosrdně vytesávalo zevnitř do lebky slova „Odložit! Odjezd odložit!“ Tady přece musí být nějaký důvod. Určitě se něco stalo. Neonemocněla snad? Urazil jsem ji? Proč najednou nechce odjet? Condor mi přece slíbil, že musím vydržet osm dní, a pěti jsem se už probojoval… Ale déle nemohu… prostě nemohu!

„No, co chceš vymudrovat, Toni? Zdá se, že ti naše roštěnka moc nejede. To je holt tak, když si člověk zvykne na nóbl stravu. Pořád říkám, že mu u nás už nic nevoní.“

Pokaždé je to ten zatracený Ferenz s tím svým dobromyslným, mazlavým smíchem, a pokaždé tyhle špinavé narážky, jako kdybych se tam u nich přiživoval!

„K čertu, dej mi pokoj s těmi pitomými vtipy!“ vyjedu na něho. Všechen můj nakupený vztek se mi musel dostat do hlasu, neboť naproti nám s úžasem vzhlédnou dva praporčíci. Ferenz složí vidličku a nůž.

„Podívej se, Toni,“ říká výhrůžně, „tenhle tón bych si vyprosil. Snad si ještě můžu při menáži zažertovat. Jestli ti někde jinde chutná líp, máš pravdu, to je tvoje věc, do toho mi nic není. Ale u našeho stolu si snad ještě můžu dovolit poznámku, že nejíš.“

Ti, kteří sedí nejblíže, pohlédnou se zájmem na nás oba. Klapot nožů a vidliček je náhle tišší. Dokonce major si nasadí skřipec a pronikavě se sem dívá. Vidím, že je nejvyšší čas, abych napravil, že jsem se přestal ovládat.

„A ty, Ferenzi,“ odpovím a nutím se do smíchu, „laskavě dovolíš, aby mě někdy bolela hlava a bylo mi nanic.“

268$

Ferenz okamžitě zmírní tón. „Pardon, Toni, kdo to může tušit? Opravdu, vypadáš pořádně mizerně. Už několik dní mám dojem, že nejsi ve své kůži. No, však ty se zase dáš dohromady, o tebe nemám strach.“

Nepříjemnost je šťastně zažehnána. Ale zlost ve mně třeští dál. Co to se mnou hrají za hru? Jednou tak, podruhé onak, jednou nahoru, jednou dolů, jednou studené, potom horké — ne, nedám se tak štvát! Tři dny, řekl, tři a půl dne a ani o hodinu víc! A jestli odjezd odloží, nebo neodložíme mi to jedno! Nedám si déle drásat nervy, nedám se déle mučit tím zatraceným soucitem. Ještě se z toho zblázním.

Musím se přemáhat, abych nedal najevo vztek, který se mne zmocnil. Nejraději bych popadl sklenici a rozmačkal ji v prstech nebo praštil pěstí do stolu; cítím, že bezpodmínečně musím udělat něco násilného, abych se zbavil toho napětí. Nesmím tak bezbranně sedět a nervózně čekat, až mi zase napíší nebo zatelefonují, zda odjezd odloží nebo ne. Už prostě nemohu. Musím něco udělat.

Naproti zatím stále ještě rozčileně diskutují kamarádi. „A já ti řeknu,“ posmívá se hubený Jóži, „že ten chlap z Nového Jičína tě pěkně napálil. Taky se trochu vyznám v koních. Tu potvoru nezvládneš, tu nezkrotí nikdo.“ „Tak? To bych se na to podíval,“ vmísím se náhle do rozhovoru. „To bych se na to podíval, aby se takový kůň nedal zvládnout. Pověz, Steinhüble, měl bys něco proti tomu, kdybych si teď tvého ryzáka půjčil na hodinu nebo dvě a dal mu do těla, až si dá říct?“

Nevím, jak mě to napadlo. Ale měl jsem tak vášnivou chuť vylít si zlost na někom nebo na něčem jiném, rvát se, servat se, že jsem se dychtivě chopil tohoto prvního náhodného podnětu. Všichni na mě hleděli s úžasem.

„A la bonheur,“ směje se hrabě Steinhübel, „jestli máš kuráž, prokážeš mi tím dokonce laskavost. Dnes mě až chytla křeč do prstů, jak jsem musel to zvíře rvát; bylo by výborné, kdyby na toho rabiáta přišel někdo čerstvější. Jestli chceš, můžeme se do toho pustit hned! Tak, jdem na to!“

V předtuše pořádné „psiny“ všichni vyskočí. Jdeme do

269$

stáje, abychom vyvedli Césara — toto nepřemožitelné jméno dal Steinhübel svému odvážnému koni snad trochu unáhleně. Césarovi se to hned jaksi nezdá, že je nás tu kolem jeho boxu celá hlučná tlupa. Frká a škube sebou a tancuje v úzkém prostoru, rve za ohlávku, až trámy praskají. Máme co dělat, než dostaneme nedůvěřivé zvíře do jízdárny.

Nebyl jsem nijak zvláštní jezdec a zdaleka jsem se nemohl rovnat tak náruživému kavaleristovi, jako byl Steinhübel. Ale dnes by nenašel nikoho vhodnějšího než mne a pro nezkrotného Césara dnes neexistoval nebezpečnější protivník. Neboť dnes mi napjal svaly hněv; ve zlé touze vypořádat se s něčím, něco zkrotit, působilo mi téměř sadistické potěšení, že jsem mohl ukázat aspoň tomu vzdorovitému zvířeti (do něčeho, co nelze postihnout, nelze přece uhodit), že moje trpělivost má své meze. Statnému Césarovi málo pomohlo, že lítal po jízdárně jako raketa, bušil podkovami do stěn, vzpínal se a náhlými příčnými skoky se mě pokoušel shodit. Byl jsem teď v ráži a trhal jsem nemilosrdně uzdou, jako kdybych mu chtěl vylámat všechny zuby, kopal jsem ho podpatky do žeber, a při takovém zacházení ho vrtochy brzy přešly. Jeho tvrdý odpor mě dráždil, vábil, strhoval, a uznalé poznámky důstojníků „U sta hromů, ten mu to dává!“ nebo „Koukněme na Hofmillera“ mě současně podněcovaly k stále větší odvaze a jistotě. Z tělesného výkonu vždy přechází do duše sebevědomí; po půlhodině bezohledné rvačky jsem už seděl vítězně v sedle, a pokořené zvíře pode mnou hryže uzdu a kouří se z něho a je celé mokré, jako kdyby vyšlo z horké sprchy. Krk a kožený postroj má postříkané chomáči bílé pěny, uši se poddajně sklánějí a po další půlhodině jde „nepřemožitelný“ už měkce a poslušně, jak chci já; vůbec už ho nemusím tisknout stehny a mohl bych teď klidně sesednout, abych si dal blahopřát. Ale stále ještě mám velikou chuť se rvát a tělesná námaha mi dělá tak dobře, že prosím Steinhúbla, abych si teď ještě na hodinku nebo na dvě směl vyjet ke cvičišti, přirozeně poklusem, aby zpocené zvíře trochu vychladlo.

Steinhübel na mě kývne a usmívá se: „Samozřejmě. Teď

270$

vím, že mi ho přivedeš v nejlepším pořádku. Ten už si dá pokoj. Bravo, Toni, všechna čest!“

Za bouřlivého potlesku kamarádů vyjíždím z manéže, držím utrmácenému koni otěže zkrátka a vedu ho přes město a pak ven na luka. Kůň jde lehce a volně, lehce a volně se cítím i já. Všechen svůj vztek a roztrpčení jsem v této namáhavé hodině vybil na vzpurném zvířeti; teď kluše César pokojně a nebojovně, a já musím dát Steinhiiblovi za pravdu: chůzi má skutečně znamenitou. Cválá pěkně, svižně, plavně; moje mrzutost pomalu ustupuje požitku z jízdy a téměř blouznivému blahu. Dobrou hodinu proháním koně po loukách, nakonec, v půl páté, se obracím pomalu zpět. Pro dnešek máme oba dost, César i já. Pohodlným, houpavým klusem jedu po dobře známé silnici zase zpět k městu, nad kterým se už snáší soumrak. Náhle se za mnou ozve houkačka, hlasitě a pronikavě. Nervózní ryzák okamžitě zastříhá ušima a začne se třást. Ale cítím včas chvění, jež koně zachvátilo, popadnu zkrátka otěže, stisknu jej stehny a tlačím ho ze středu silnice až úplně ke kraji, vedle stromu, aby auto mohlo hladce projet.

Auto musí mít ohleduplného šoféra, který dobře ví, proč tak opatrně manévruji s koněm ke kraji. Jede úplně pomalu, vrčení motoru je sotva slyšet; vlastně je to téměř zbytečné, že tak ostře hlídám třesoucího se koně, tisknu ho pevně stehny a každým okamžikem očekávám, že uskočí nebo se vzepne, neboť když teď vůz jede kolem nás, stojí zvíře poměrně tiše. Mohu klidně vzhlédnout. Ale ve vteřině, kdy se tam podívám, vidím, že mi z otevřeného auta někdo mává, a poznávám kulatou pleš Condorovu vedle vejčité, řídkými vlasy bíle ochmýřené hlavy Kekesfalvovy.

Nevím, zda se teď třese kůň pode mnou, nebo zda se třesu sám. Co to znamená? Condor zde, a nedal mi vědět? Musel být u Kekesfalvů, starý přece seděl vedle něho ve voze! Ale proč nezastaví, aby mě pozdravili? Proč uhánějí kolem mne, jako by mě neznali? A jak to, že sem Condor náhle zase přijel? Od dvou do čtyř — to má přece ve Vídni ordinaci. Museli ho zvlášť naléhavě zavolat, a to už časně zrána. Něco se muselo stát. Jistě to souvisí s tím, jak mi Ilona telefonovala, že musí odložit cestu a že k nim nemám

271$

dnes chodit. Určitě se muselo něco stát, něco, co mi zamlčují! Nakonec si něco udělala — včera večer v ní byla jakási bytostná odhodlanost, tak pohrdavá jistota, jakou má jen člověk, který plánuje něco zlého, něco nebezpečného. Určitě si něco udělala! Nemám se pustit cvalem za nimi, třeba dohoním Condora ještě na nádraží?

Ale snad — uvědomím si rychle — ještě vůbec neodjel. Ne, stalo-li se skutečně něco zlého, rozhodně by nezmizel, aniž mi dal vědět. Snad budu mít pár řádek od něho v kasárnách. Vím, že tento člověk neudělá nic potají, beze mne, proti mně. Ten mě nenechá na holičkách. Jen teď rychle domů! Určitě budu mít od něho doma pár slov, dopis, lístek, nebo tam bude on sám. Jen rychle zpátky!

V kasárnách odvádím koně co nejrychleji, a abych se vyhnul žvanění a gratulování, běžím po vedlejším schodišti nahoru. Skutečně — Kuzma už čeká přede dveřmi mého pokoje; na jeho úzkostlivém obličeji, na jeho přikrčených ramenou pozoruji, že se něco děje. Poněkud ulekaně hlásí, že v mém pokoji čeká nějaký pán v civilu a že se ho neodvážil odbýt, protože prý velice naléhal. Kuzma má vlastně přísný rozkaz, aby nikoho do mého pokoje nepouštěl. Ale pravděpodobně mu dal Condor spropitné — proto je tak postrašený a nejistý, ale hned se zatváří udiveně, protože ho neplísním a jen žoviálně zabručím „No dobrá“ a přistoupím ke dveřím. Bohudíky, Condor přišel! Bude mi všechno vypravovat.

Rychle jsem rozevřel dveře, a v nejzazším koutě zešeřelé místnosti (Kuzma spustil žaluzie, aby tu nebylo vedro) se okamžitě zvedne postava, jako by vyrostla ze stínu. Už chci jít Condorovi srdečně vstříc, když poznávám — to přece vůbec není Condor. To je někdo jiný, kdo tu na mě čeká, a právě ten, koho bych se nadál nejméně. Jeto Kekesfalva: i kdyby šero bylo ještě hustší, poznal bych ho mezi tisíci podle toho, jak zaraženě vstává a uklání se. A ještě než si odkašle a začne mluvit, tuším už pokorný, rozechvělý tón jeho hlasu.

„Odpusťte, pane poručíku,“ ukloní se, „že jsem k vám

272$

vtrhl bez ohlášení. Ale doktor Condor mi uložil, abych vám vyřídil pozdrav, a máte prominout, že nedal zastavit … měl už nejvyšší čas, musel bezpodmínečně stihnout vídeňský rychlík, protože tam večer… a… a… proto mě prosil, abych vám hned vyřídil, jak mu to bylo líto…

Jen proto… tedy jen proto jsem si dovolil přijít sem za vámi…

Stojí přede mnou, hlavu má sehnutou jako pod neviditelným jhem. V šeru se leskne kostnatá lebka s řídkými vlasy rozdělenými pěšinkou. Naprosto zbytečná podlézavost, s níž se chová, mě začíná roztrpčovat. Mám neklamný, nepříjemný pocit: za tímhle rozpačitým povídáním vězí nějaký úmysl. Starý muž s nemocným srdcem nevyleze do třetího poschodí, aby vyřídil jen pozdrav. Tento pozdrav se mohl zrovna tak dobře vyřídit telefonicky nebo mohl počkat do zítřka. Pozor! říkám si, tenhle Kekesfalva od tebe něco chce. Už jednou na tebe tak vyrazil ze tmy; začne pokorně jako žebrák a nakonec ti vnutí svou vůli, jako vnutil svou vůli džin z tvého snu tomu soucitnému mládenci. Nesmíš povolit, nesmíš se dát zase chytit! Na nic se neptat, na nic nebýt zvědav, co nejdříve se s ním rozloučit a vyprovodit ho dolů!

Ale muž, který tu přede mnou stojí, je starý člověk a jeho hlava je pokorně schýlená. Vidím úzkou pěšinku v jeho bílých vlasech; takovou jsem vídal u babičky, když pletla a vyprávěla nám dětem pohádky. Starého nemocného muže přece nemohu nezdvořile odbýt. A tak, nepoučitelný zkušenostmi, ukazuji na židli:

„Je to od vás příliš laskavé, pane z Kekesfalvy, že jste se obtěžoval! Skutečně, velmi laskavé! Nechcete se posadit?“

Kekesfalva neodpovídá. Zřejmě asi dobře neslyšel. Ale porozuměl aspoň mému gestu. Sesune se váhavě až na krajíček nabídnuté židle. Tak nesměle, probleskne mi hlavou, musel sedávat v mládí, když chodil zadarmo jíst k cizím lidem. A tak sedí teď, milionář, u mne na ubohé ošoupané rákosové židli. Obřadně sundá brýle, vytahuje z kapsy kapesník a začne čistit obě skla. Ale můj milý, o tom už něco vím, znám už to tvé čištění, znám ty tvé triky! Vím, že si

273$

čistíš skla, abys získal čas. Chtěl bys, abych já začal mluvit, abych já se zeptal, a dokonce vím, co chceš, abych se ptal — zda je Edita skutečně nemocná a proč má být odjezd odložen. Ale já se mám na pozoru. Začni ty, máš-li mi co říci! Ani na krok ti nevyjdu vstříc! Ne, nedám se zase zlákat, dost s tím zatraceným soucitem, dost i s tím věčným vymáháním! Konec s těmi tajnostmi a záhadami! Chceš-li něco ode mne, pak ven s tím, pěkně rychle a upřímně, ale neschovávej se za tím prostoduchým čištěním brýlí! Už ti nesednu na lep, mám už svého soucitu po krk!

Jako kdyby zaslechl ta slova, která moje sevřené rty nevyslovily, položí konečně čistě vyblýskané brýle rezignovaně před sebe. Zřejmě už cítí, že mu nechci pomoci a že musí začít sám; stále má svěšenou hlavu, a když začíná mluvit, nepohlédne na mě. Mluví jen ke stolu, jako kdyby od tvrdého, popraskaného dřeva očekával víc soucitu než ode mne.

„Vím, pane poručíku,“ začíná stísněně, „že nemám právo — och, jistě, nemám právo okrádat vás o čas. Ale co mám dělat, co mám dělat? Už dál nemohu, nikdo z nás už nemůže … Bůh ví, co ji to popadlo, vůbec už není možno s ní mluvit, už nikoho neposlouchá… A přitom přece vím, že to nedělá ze zlého úmyslu… je jen nešťastná, nesmírně nešťastná… dělá nám to jen ze zoufalství… věřte mi, jen ze zoufalství.“

Čekám. Co má na mysli? Co jim dělá? Tak co? Vyklop to konečně! Proč děláš okolky, proč neřekneš přímo, co se děje?

Ale starý muž zírá prázdným pohledem na stůl. „A přitom bylo všechno ujednáno, rezervovali nám nejkrásnější pokoje a ještě včera odpoledne byla plná netrpělivosti. Sama si vyhledala knihy, které si chtěla vzít s sebou, zkoušela si kožich a nové šaty, které jsem dal poslat z Vídně; a najednou to do ní vjelo, nechápu to, včera po večeři — vzpomínáte si přece, jak byla rozčilená. Ilona to nechápe a nikdo nechápe, co ji náhle popadlo. Ale říká a křičí a přísahá, že neodjede za žádnou cenu, že ji žádná moc na světě odsud nedostane. Že zůstane, zůstane, říká, i kdyby jí zapálili dům nad hlavou. Že se toho podvodu ne-

274$

zúčastní, že se nedá oklamat. Že se jí chceme tím léčením jen zbavit, mít ji pryč. Ale že jsme se všichni spletli, všichni. Ona prostě neodjede, zůstane, zůstane, zůstane.“

Mráz mi běží po těle. To tedy bylo za tím včerejším hněvivým smíchem. Poznala, že už nemohu dál, a inscenuje to, abych jí slíbil, že za ní přece jen přijedu do Švýcarska?

Ale nepouštěj se do toho, poroučím si. Nedat najevo, že tě to vzrušuje! Neprozradit tomu starému člověku, že ti to zničí nervy, když tady zůstanou! Tak se tvářím úmyslně nechápavě a pronesu dost lhostejně:

„Ale to se už poddá! Sám přece nejlépe víte, jak je rozmarná a jak se u ní střídají nálady. A Ilona mi přece telefonovala, že se jedná jen o odklad několika dní.“

Starý muž vzdychne a tento vzdech z něho vyrazí temně jako při zvracení; zdá se, že mu vyrval z prsou poslední sílu.

„Ach bože, kdyby to jen tak bylo. Ale strašné je, že se bojím … všichni se bojíme, že ona už vůbec neodjede.. . Nevím, nerozumím tomu, najednou je jí léčení lhostejné, je jí jedno, zda se uzdraví, nebo ne. ,Nedám se už trápit, nestojím už o to kurýrování, co se mnou provádějí, stejně to nemá smysl!’ Takové věci říká; a říká je tak, že člověku tuhne srdce. ,Nedám se už podvádět,’ křičí a vzlyká, ,všechno jsem prokoukla, všechno … všechno!’ “

Rychle uvažuji. Proboha, poznala něco? Prozradil jsem se? Byl snad Condor neopatrný? Mohla z nějaké neprozřetelné poznámky pojmout podezření, že s tím švýcarským léčením není všechno v naprostém pořádku? Prohlédla nakonec tou svou jasnovidnou, hroznou nedůvěřivostí, že ji vlastně posíláme pryč nadarmo? Opatrně vyzvídám.

„Tomu nerozumím… Vaše slečna dcera měla přece naprostou důvěru k doktoru Condorovi, a když jí on to léčení tak naléhavě doporučil… pak tomu jednoduše nerozumím.”

„Ano, ale to je přece ono! … Vždyť je to šílenství: ona se už vůbec nechce léčit, ona se už vůbec nechce uzdravit! Víte, co řekla?… ,Za žádnou cenu neodjedu, mám dost toho lhaní!… Radši zůstanu mrzákem, a zůstanu tady …

275$

nechci se už uzdravit, nechci, už to nemá smysl.’ “

„Nemá to smysl?” opakuji zcela bezradně.

Ale teď svěsí ten starý muž hlavu ještě hlouběji, nevidím už jeho zaplavené oči, nevidím už brýle. Jen podle chvějících se řídkých bílých vlasů poznávám, že se začal prudce třást. Pak zamumlá téměř nesrozumitelně:

„,Nemá to už smysl, abych se uzdravila,’ říká a vzlyká, ,protože on … on..

Starý pán nabere dech jako před velkým úsilím. Pak konečně vyrazí: „,protože on nemá pro mě nic než soucit.’“

V okamžiku, kdy Kekesfalva vysloví slovo „on”, mě zamrazí. Je to poprvé, že se přede mnou zmíní o citu své dcery. Už dříve jsem si všiml, že se mi vůčihledně vyhýbal, dokonce se sotva odvažoval na mne pohlédnout, a předtím se přece o mne tak něžně a naléhavě ucházel. Ale věděl jsem, že stud ho přinutil, aby se mi vyhýbal; pro starého muže to muselo být strašné, když viděl, že jeho dcera miluje člověka, který před ní prchá. Jak hrozně ho musela trýznit její tajná přiznání, jak nesmírně ho musela zahanbovat její netajená touha’ I on ztratil nenucenost, stejně jako já. Kdo něco skrývá nebo musí skrývat, nemůže už hledět otevřeně a přímo.

Ale teď to vyslovil a týž úder nás oba zasáhl do srdce. Po tomto jednom zrazujícím slově sedíme oba beze slova a snažíme se nepohlédnout jeden na druhého. V úzkém prostoru mezi námi se vznáší v nehybném vzduchu nad stolem mlčení. Ale ponenáhlu se toto mlčení šíří; jako černý plyn se rozpíná až ke stropu a naplňuje celý pokoj; shora, zdola, ze všech stran se na nás tlačí tato prázdnota, a podle toho, jak namáhavě starý muž dýchá, slyším, jak velice ho to mlčení škrtí v hrdle. Ještě okamžik, a ta tíseň nás oba musí zadusit, nebo se jeden z nás musí vzchopit a jedním slovem ji rozbít, tu tísnivou, vražednou prázdnotu.

Náhle se to stane: nejprve vidím jen jeho pohyb, podivně nemotorný a neobratný pohyb. A potom vidím, že se starý pán náhle sveze na zem. Za ním se s rachotem kácí židle.

276$

Moje první myšlenka je: záchvat. Mrtvice, má přece nemocné srdce. Condor mi to řekl. Zděšeně přiskočím, abych mu pomohl vstát a uložil ho na pohovku. Ale v tom okamžiku poznám — starý muž se vůbec nezřítil, vůbec nespadl ze židle. Sám sklouzl. Když jsem k němu rozčileně přiskočil, nevšiml jsem si toho — ale on úmyslně klesl na kolena a teď, když ho chci zdvihnout, sune se blíž, uchopí mě za ruce a žebrá:

„Musíte jí pomoci… jen vy jí můžete pomoci, jen vy… také Condor to říká: jen vy a nikdo jiný!… snažně vás prosím, smilujte se… tak to dál nejde… jinak si něco udělá, sama se zničí.“

Ačkoliv se mi třesou ruce, násilím vytáhnu klečícího muže zase vzhůru. Ale on se chytí mých paží, které mu pomáhají, cítím, jak se mi jeho prsty zoufale zarývají do masa jako drápy — džin, džin z mého snu, který znásilní toho, kdo s ním má soucit. „Pomozte jí,“ supí. „Proboha, pomozte jí… přece ji tak nemůžete nechat … přísahám, že jde o život nebo o smrt … Vy si neumíte představit, jaké nesmyslné věci říká, jak je zoufalá … Že se musí odklidit, odstranit, vzlyká, abyste měl od ní konečně pokoj a my všichni s vámi… A neříká to jen tak, u ní je to hrozně vážné… už se o to pokusila dvakrát, jednou si rozřízla tepny a podruhé to zkusila s prášky pro spaní. Ta když si jednou něco umíní, nikdo už ji od toho neodvrátí, nikdo … jen vy ji teď můžete zachránit, jen vy… přísahám vám to, jen vy jediný… “

„Ale samozřejmě, pane z Kekesfalvy… prosím, jen se uklidněte… to je přece samozřejmé, udělám všechno, co bude v mých silách. Jestli chcete, můžeme k ní okamžitě jet a já se jí pokusím domluvit. Okamžitě pojedu s vámi. Řekněte sám, co jí mám povědět, co mám dělat…“

Teď pustil moji paži a upřeně na mě pohlédl. „Co máte dělat?… Copak to opravdu nechápete, nebo to nechcete pochopit? Přece se vám přiznala, nabídla se vám, a teď se za to nesmírně stydí. Psala vám, a vy jste jí neodpověděl, a ona se teď ve dne v noci trápí, že ji posíláte pryč, abyste se jí zbavil, protože jí opovrhujete… je bez sebe úzkostí, že se vám oškliví … protože… protože… Copak nechá-

277$

pete, že to musí tak hrdého, tak vášnivého člověka, jako je to dítě, zničit, když ho necháte tak čekat? Proč jí nedáte trochu naděje? Proč jí neřeknete slovo, proč jste k ní tak krutý, tak necitelný? Proč trýzníte tak strašně to ubohé, nevinné dítě?“

„Ale přece jsem udělal všechno, abych ji uklidnil… řekl jsem jí přece… “

„Nic jste jí neřekl! Přece musíte sám vidět, že se z toho div nezblázní, když přicházíte a mlčíte, protože čeká jen na jedno… na to jedno slovo, které každá žena očekává od muže, jehož miluje… Nikdy by se neodvážila v něco doufat, dokud to s ní bylo tak špatné … Ale teď, když se určitě uzdraví, když se za několik týdnů úplně uzdraví, proč nemá očekávat totéž jako každá jiná dívka, proč ne… přece vám dala najevo, řekla vám, jak netrpělivě čeká na to slovo od vás … Ona přece nemůže udělat víc, než udělala … nemůže přece žebrat… a vy, vy mlčíte, neřeknete to jediné, co ji může učinit šťastnou! … Je to tedy pro vás skutečně tak strašné? Měl byste přece všechno, co člověk může na světě mít. Jsem starý, nemocný. Zanechám vám všechno, co mám, zámek a panství a těch šest nebo sedm miliónů, které jsem za čtyřicet let nahospodařil… všechno vám bude patřit … už zítra to můžete mít, každý den, každou hodinu, sám už přece nechci nic… chci jen, aby se někdo o to dítě staral, až tu nebudu. A já vím, že jste dobrý člověk, slušný člověk, vy ji budete šetřit, vy k ní budete dobrý!“

Dech mu selhal. Bezbranně, bezmocně klesl opět na židli. Ale i já jsem svou sílu spotřeboval, i já jsem byl vyčerpán a padl jsem do druhé židle. A tak jsme seděli proti sobě zrovna jako předtím, beze slova, aniž jsme na sebe pohlédli, nevím, jak dlouho. Jen někdy jsem cítil, jak se stůl, jehož se křečovitě držel, lehce otřásl od prudkého škubnutí, které mu projelo celým tělem. Pak jsem zaslechl — opět uběhla nekonečná doba — suchý zvuk, jako když tvrdé dopadne na tvrdé. Jeho skloněné čelo kleslo na stolní desku. Cítil jsem, jak tento muž trpí, a celou svou duší jsem zatoužil ho utěšit.

„Pane z Kekesfalvy,“ sklonil jsem se nad něho. „Důvě-

278$

řujte mi přece… všechno uvážíme, v klidu uvážíme … znovu vám říkám, že jsem vám zcela k dispozici… udělám všechno, co je v mé moci… Jen to… co jste mi před chvílí naznačil… to je… to je nemožné… úplně nemožné.“

Slabě sebou trhl, jako sebou škubne uštvané zvíře při poslední, smrtelné ráně. Jeho rty, na nichž z rozčilení ulpělo trochu slin, se s námahou pohnuly, ale nedal jsem mu čas.

„To je nemožné, pane z Kekesfalvy, prosím, nemluvme už o tom… uvažte přece sám… kdo jsem já? Poručík, který žije ze své gáže a z malého měsíčního příspěvku … s takovými omezenými prostředky si přece nemohu vybudovat existenci, z toho přece není možno žít, žít ve dvou…“

Chtěl mě přerušit.

„Ano, vím, co chcete říci, pane z Kekesfalvy. O peníze tu nejde, to máte na mysli, o tyje postaráno. A já také vím, že jste bohatý a… že bych mohl mít od vás všechno… Ale právě že jste tak bohatý a já nejsem nic, nic neznamenám … právě proto je to přece nemožné… Každý by myslel, že jsem to udělal jen pro peníze, že jsem se … a také Edita, věřte mi, také Edita by se po celý život nezbavila podezření, že jsem si ji vzal jen pro peníze i přes … přes ty zvláštní okolnosti… Věřte mi, pane z Kekesfalvy, to je nemožné, i když si vaší dcery poctivě, upřímně vážím a… a… a mám ji rád, ale tomu přece musíte rozumět.“

Starý pán seděl bez hnutí. Zprvu jsem si myslel, že vůbec nepochopil, co jsem řekl. Ale ponenáhlu se jeho bezmocné tělo pohnulo. S námahou zdvihl hlavu a upřeně hleděl před sebe do prázdna. Pak se chytil oběma rukama za okraj stolu a viděl jsem, že se chtěl podepřít, že chtěl povstat, avšak hned se mu to nepodařilo. Dvakrát, třikrát mu vypověděly síly. Konečně se zvedl a stál tu, ještě vrávoraje námahou, tmavá postava v temnotě, se zornicemi strnulými jako černé sklo. Pak řekl do prázdna naprosto cizím, strašlivě lhostejným tónem, jako kdyby mu jeho vlastní, jeho lidský hlas odumřel:

„Pak… pak je konec.“

279$

Ten tón byl strašný, strašné bylo, jak úplně se vzdal. Aniž se podíval dolů, s pohledem stále ještě upřeným do prázdna hmatal po stole a hledal brýle. Ale nenasadil si je na oči, jež jako by byly z kamene (proč ještě vidět? Proč ještě žít?), nýbrž strčil je nemotorně do kapsy. A opět putovaly namodralé prsty (v nichž Condor viděl smrt) po stole, až konečně na kraji nahmataly také černý zmačkaný klobouk. Pak se teprve obrátil k odchodu a zamumlal, aniž na mě pohlédl:

„Odpusťte, že jsem obtěžoval.“

Nasadil si klobouk nakřivo; nohy ho neposlouchaly, šmaťhaly a vrávoraly bez síly. Potácel se dál ke dveřím jako náměsíčník. Potom, jako by si náhle na něco vzpomněl, sundal klobouk, uklonil se a opakoval:

„Odpusťte, že jsem obtěžoval.“

Starý poražený muž se přede mnou uklonil, a právě tato zdvořilost, projevená v takovém rozrušení, mě zničila. Náhle jsem to opět v sobě cítil, to vřelé, to horké, co prýštilo, hrnulo se, co vyvřelo a pálilo mě až v očích, a současně něco povolilo, zeslábl jsem: opět mě přemohl soucit. Přece jsem ho nemohl nechat tak odejít, starého člověka, který přišel, aby mi nabídl své dítě, to jediné, co na světě měl, tak ho pustit do zoufalství, do smrti. Přece jsem mu nemohl vyrvat život z těla. Musel jsem ještě něco říci, něco, co by ho utěšilo, uklidnilo, ukonejšilo. Tak jsem rychle spěchal za ním.

„Pane z Kekesfalvy, prosím vás, nerozumějte mi špatně … Nesmíte takhle odejít a nakonec jí říct… to by bylo přece teď pro ni hrozné a… a nebyla by to ani pravda. “ Mé rozčilení bylo stále prudší, neboť jsem cítil, že mě starý pán vůbec neposlouchá. Stál strnule jako solný sloup svého zoufalství, stín ve stínu, živoucí smrt. Stále s větší vášnivostí jsem toužil ho uklidnit.

Netrpelivost_srdce-v1rmr

„Skutečně by to nebyla pravda, pane z Kekesfalvy, přísahám vám to… a nic by pro mě nebylo strašnější než vaší dceři, Editě, ublížit nebo… nebo připustit, aby měla pocit, že ji nemám upřímně rád… přísahám vám, nikdo ji nemůže mít raději než já… skutečně se mýlí, když si myslí, že… je mi lhostejná… naopak… naopak…

280$

myslel jsem jenom, že by to nemělo smysl, kdybych teď… kdybych dnes něco řekl… napřed je důležité jen to… aby se šetřila, aby se skutečně uzdravila!“

„Ale potom… když se uzdraví…

Náhle se ke mně obrátil. Zornice, dosud strnulé a mrtvé, světélkovaly ve tmě.

Ulekl jsem se. Instinktivně jsem cítil nebezpečí. Jestli teď něco slíbím, zaváži se. Ale v tom okamžiku mi napadlo: Vždyť všechno, v co doufá, jsou iluze. V žádném případě se hned neuzdraví. Může to trvat ještě roky a roky; nemyslet příliš daleko, řekl Condor, jen ji teď uklidnit, utěšit ji! Proč jí nedat trochu naděje, proč ji neučinit šťastnou, aspoň na krátký čas? A tak jsem řekl:

„Ano, když se uzdraví, pak ovšem… pak bych přece… k vám přišel sám.“

Nespouštěl ze mne oči. Jeho tělo se zachvělo; bylo to, jako kdyby ho nepozorovatelně povzbudila nějaká vnitřní síla.

„Smím … smím jí to říci?“

Opět jsem cítil nebezpečí. Ale už jsem nedokázal odolat jeho úpěnlivému pohledu. Tak jsem pevně odpověděl: „Ano, řekněte jí to,“ a podal jsem mu ruku.

Jeho oči se třpytily, plnily se slzami, zářily mi vstříc. Tak se asi musel dívat Lazar, když omámen vystoupil z hrobu a spatřil zase nebe a jeho svaté světlo. Cítil jsem, jak se jeho ruka třese v mé stále silněji. Pak se začal sklánět, hlouběji a hlouběji. Včas jsem si ještě vzpomněl, jak se tehdy sehnul a políbil mi ruku. Rychle jsem ji tedy strhl zpět a opakoval jsem:

„Ano, řekněte jí to, prosím, řekněte jí to: ať si nedělá starosti. A především jedno: musí se brzy uzdravit, pro sebe, pro nás pro všechny.“

„Ano,“ opakoval zaníceně, „uzdravit, musí se brzy uzdravit. Teď okamžitě odjede, ano, vím to naprosto jistě. Okamžitě odjede a uzdraví se, vaší zásluhou se uzdraví, pro vás se uzdraví… vy ji zachráníte… od první hodiny jsem věděl, že mi vás poslal Bůh.. . ne, ne, nemohu vám děkovat … Bůh vám to oplatí… Už půjdu… ne, zůstaňte, nenamáhejte se, už jdu.“

281$

A jiným krokem, jaký jsem u něho neznal, lehkým, pružným krokem běžel se svými vlajícími černými šosy ke dveřím. Přirazily se za ním s jasným, skoro veselým bouchnutím. Stál jsem sám v temném pokoji, poněkud zaražen jako vždy, když člověk učiní něco rozhodujícího, aniž se předem vnitřně rozhodl. Ale co jsem v slabosti svého soucitu vlastně slíbil, uvědomil jsem si teprve v plném dosahu o hodinu později, když můj sluha nesměle zaklepal a podal mi dopis, modrý papír známého formátu:

„Pozítří odjíždíme. Dala jsem na to tatínkovi ruku. Odpusťte mi ty poslední dny, ale byla jsem úplně bez sebe úzkostí, že jsem Vám na obtíž. Teď vím, proč a pro koho se musím uzdravit. Teď se už nebojím. Přijďte zítra co nejdříve. Nikdy jsem Vás neočekávala netrpělivěji. Vždy Vaše E.“

„Vždy“ — při tomto slově, jež člověka spoutává neodvolatelně a na celou věčnost, mě pojala náhlá hrůza. Ale teď jsem už nemohl zpátky. Opět byl můj soucit silnější než moje vůle. Rozdal jsem se. Už jsem si nepatřil.

Vzchop se, řekl jsem si. To bylo poslední, co z tebe vynutili, ten poloviční slib, který se přece nikdy docela nesplní. Ještě den, ještě dva musíš mít strpení s touto nesmyslnou láskou, pak odjedou a budeš patřit zase sám sobě. Ale jak se přibližovalo odpoledne, tím popudlivější byla moje stísněnost, tím trýznivější bylo pomyšlení, že se srdcem naplněným lží budu muset čelit jejímu důvěřivému něžnému pohledu. Marně jsem se snažil lehkomyslně žvanit s kamarády, příliš zřetelně jsem cítil, jak mi buší v hlavě, jak se mi chvějí nervy a jak mám sucho v krku, jako kdyby ve mně čadil a dýmal udušený oheň. Čistě instinktivně jsem si objednal koňak a převrátil jej do sebe. Nic to nepomáhalo, hrdlo se mi stále svíralo, jak bylo vyschlé. Objednal jsem si tedy druhý; teprve když jsem požádal o třetí, poznal jsem, proč to dělám: chtěl jsem si dodat odvahy, abych se před ní nechoval jako zbabělec nebo nebyl sentimentální. Chtěl jsem si cosi v sobě předem umrtvit, snad strach, snad ostych, snad velmi dobrý, snad velmi špatný cit. Ano, to

282$

bylo ono — proto se přece vojákům přiděluje před útokem dvojnásobná dávka kořalky — , chtěl jsem se otupit, abych tak jasně nevnímal, co mě čekalo, co bylo na pováženou a snad nebezpečné. Avšak první účinek těchto tří sklenic se projevil jedině v tom, že mně ztěžkly nohy a v hlavě mi to bzučelo a vrtalo jako zubní vrtačka, než nasadí ke skutečnému, bolestnému rýpnutí. Nebyl to tedy jistý, vyrovnaný a už ani trochu veselý člověk, který se tu po dlouhé silnici — nebo mi jen tentokrát připadala tak nekonečná? — s bušícím srdcem loudal k obávanému domu.

Ale všechno se uspořádalo snadněji, než jsem si myslel. Jiné, lepší opojení mě očekávalo, jemnější, čistší, než jaké jsem hledal ve špatné kořalce. Neboť i ješitnost omamuje, i vděčnost opájí, i něžnost může blaživě zmást. Starý hodný Josef u dveří byl vyplašen samým štěstím — „Ach, pan poručík!“ — polykal, rozčilením přešlapoval a přitom ke mně pokradmu vzhlédl — nemohu to říci jinak — , jako člověk pozdvihuje oči v kostele k obrazu světce. „Prosím, aby pan poručík šel hned do salónu! Slečna Edita očekává pana poručíka už velmi dlouho,“ šeptal vzrušeným tónem ostýchavého nadšení.

S údivem jsem se ptal sám sebe: proč se ten cizí člověk, ten starý lokaj na mě dívá tak zaníceně? Proč mě tak miluje? Což to skutečně dělá lidi dobrými a šťastnými, vidí-li u jiných dobrotu a soucit? Ano, pak by měl Condor pravdu, pak by skutečně ten, kdo pomáhá byť jednomu jedinému člověku, naplňoval smysl svého života, pak by se vskutku vyplácelo obětovat se druhým až na konec svých sil a dokonce ještě dál. Pak by byla každá oběť spravedlivá a dokonce lež, která jiné činí šťastnými, by byla důležitější než všechna pravda. Najednou jsem cítil, že jdu s naprostou jistotou; jinak kráčí člověk, když ví, že přináší radost.

Ale tu mě už přišla přivítat Ilona, i ona září; jako by mě objala svým tmavým, něžným pohledem. Ještě nikdy mi nestiskla ruku tak vroucně, tak srdečně. „Děkuji vám,“ řekla, a znělo to, jako kdyby mluvila přes vlahý letní déšť. „Vždyť vy nevíte, co jste pro to dítě udělal. Vy jste ji zachránil, skutečně zachránil! Jen rychle pojďte, vůbec vám nedovedu vylíčit, jak velice na vás čeká.“

283$

Mezitím se tiše pohnuly druhé dveře. Zdálo se mi, že za nimi někdo stojí a naslouchá. Vešel starý pán a v jeho očích nebyla už smrt a hrůza jako včera, nýbrž zářivá něha. „To je krásné, že jste tady. Podivíte se, jak se proměnila. Za všechna ta léta, od té doby, co se stalo to neštěstí, jsem ji nikdy neviděl tak veselou a šťastnou. To je zázrak, opravdový zázrak! Můj bože, co jste pro ni, co jste pro nás udělal!“ Přemohlo ho to uprostřed slova. Polkl a vzlykl a zároveň se styděl za své pohnutí, které pomalu zachvátilo i mne. Neboť kdo by mohl být tak bez citu, aby odolal vděčnosti? Doufám, že jsem nikdy nebyl ješitný, že jsem se nikdy sám sobě neobdivoval, ani jsem se nepřeceňoval, a dodnes nejsem přesvědčen, že jsem dobrý nebo silný. Ale z tohoto prudkého a vděčného nadšení ostatních proudila do mne horká vlna důvěry. Jako by zlatý vítr najednou odnesl všechnu bázeň, všechnu zbabělost. Proč jsem se měl bránit lásce, která přinášela druhým tolik štěstí? Téměř netrpělivě jsem již šel do místnosti, kterou jsem předevčírem opustil tak zoufalý.

A vida, tady seděla v lenošce dívka, kterou jsem stěží poznal: tak vesele na mě pohlédla a takový jas z ní vycházel. Měla na sobě jemně modré hedvábné šaty, ve kterých vypadala ještě více dívčí, ještě více dětská. V narudlých vlasech se třpytily bílé květy a kolem lenošky stály — kdo jí je daroval? — květinové koše, celý pestrý háj. Musela už vědět, že jsem v domě; bezpochyby zaslechla veselé pozdravy a mé blížící se kroky. Ale dnes na mě neupřela onen nervózně zkoumající, ostrý pohled, který po mně jindy, když jsem vstoupil, nedůvěřivě vrhla zpod přivřených víček. Seděla ve své lenošce lehce a zpříma; tentokrát jsem zcela zapomněl na její vadu, kterou zahalovala přikrývka, zcela jsem zapomněl, že hluboké křeslo je vlastně její vězení, neboť jsem stál v úžasu nad touto novou dívčí bytostí, která jako by byla dětštější ve své radostí, ženštější ve své kráse. Povšimla si mého tichého překvapení a přijala je jako dar. Okamžitě zazněl starý tón našich bezstarostných kamarádských dnů, když mě vybídla:

„Konečně! Konečně! Prosím, sedněte si tady vedle mne. A prosím, nemluvte. Musím vám říci něco důležitého.“

284$

Zcela bez ostychu jsem se posadil. Neboť jak bych mohl zůstat zmatený, jak bych mohl zůstat rozpačitý, když mi domlouvala tak zpříma a přívětivě?

„Jen minutku mě poslouchejte. A viďte, že mě nepřerušíte?“ Cítil jsem, že si tentokrát rozvážila každé slovo. „Vím všechno, co jste řekl mému otci. Vím, co chcete pro mě udělat. A teď mi věřte, prosím, co vám slibuji, věřte každému slovu: nikdy se vás — slyšíte, nikdy! — nezeptám, proč jste to udělal, zda pouze kvůli mému otci nebo skutečně kvůli mně. Zda to byl u vás jen soucit nebo… ne, nepřerušujte mě, já to nechci vědět… nechci… nechci už meditovat a trýznit se a trápit jiné. Dost na tom, že vaší zásluhou zase žiji a budu žít dál… že od včerejška jsem teprve začala žít. Jestli se uzdravím, budu za to vděčit jen jednomu člověku, jen vám. Jen vám jedinému!“

Okamžik váhala, pak pokračovala! „A teď poslyšte, co vám slibuji. Dnes v noci jsem si všechno promyslela. Poprvé jsem všechno uvážila jasně jako zdravý člověk, ne jako dřív, kdy jsem si nevěřila, kdy jsem byla rozčilená a netrpělivá. Teď teprve chápu, jaký je to zázrak, že mohu uvažovat beze strachu, jaký je to zázrak, že teď poprvé tuším, jaké to je, cítit jako normální člověk, a za tuto předtuchu vděčím vám, vám jedinému. Chci se proto podrobit všemu, co budou lékaři ode mne požadovat, všemu, všemu, abych se stala člověkem z toho, co jsem teď. Nepovolím a nepolevím, protože teď vím, o co jde. Budu o to usilovat každým nervem svého těla, každou kapkou své krve, a věřím, že si člověk může od Boha vynutit, po čem tak nesmírně touží. Všechno to udělám pro vás, to znamená, že od vás nechci přijmout žádnou oběť. Ale kdyby se to nemělo podařit… prosím, nepřerušujte mě!… nebo také, když se to nepodaří docela, když nebudu docela tak zdravá a pohyblivá jako ostatní… pak se ničeho nebojte! Potom se vypořádám se vším sama. Vím, že jsou oběti, které se nesmějí přijmout a nejméně od člověka, jehož milujeme. Kdyby tedy mělo toto léčení, na něž sázím všechno — všechno! — selhat, pak už o mně neuslyšíte a nikdy už mě neuvidíte. Nikdy pak vám nebudu břemenem, to přísahám, neboť už nechci být břemenem nikomu a vám nejméně.

285$

Tak — a to je všechno. A teď už ani slovo! Už jen několik hodin nám zbývá v příštích dnech: chtěla bych se pokusit být v nich naprosto šťastná.“

Byl to jiný hlas, kterým mluvila, téměř dospělý hlas. Byly to jiné oči, ne už ty neklidné oči dítěte a ani ty palčivé a dychtivé oči nemocné dívky. Cítil jsem, že je to jiná láska, kterou mě miluje, nikoli už ta nešťastná jako ze začátku, nikoli ta žádostivá, utýraná láska. I já jsem se na ni díval jinýma očima; neskličoval mě soucit s jejím neštěstím jako dříve, nemusel jsem už být úzkostlivě opatrný, nýbrž srdečný a upřímný. Aniž jsem si to uvědomil, pocítil jsem poprvé opravdovou něžnost k tomuto jemnému, zábleskem vysněného štěstí rozjasněnému děvčeti. Aniž jsem na to myslel, nevědomky jsem se přisunul blízko k ní, abych ji vzal za ruku, a při tomto doteku se nezachvěla smyslně jako tehdy. Tiše a povolně se schoulilo chladné úzké zápěstí do mé dlaně, a šťasten jsem cítil, jak klidně jí buší kladívko tepu.

Pak jsme si povídali o cestě a malých všedních věcech, vyprávěli jsme si o tom, co se stalo ve městě, co v kasárnách. Už jsem nechápal, že jsem se mohl trápit, když přece bylo všechno tak prosté: seděl jsem u ní a držel její ruku. Nic jsem nepředstíral, nepřetvařoval jsem se, dával jsem najevo, že to myslím upřímně, nebránil jsem se něžnému citu, přijímal jsem náklonnost bez studu a s čistým díkem.

A potom jsme seděli u stolu. Stříbrné svícny svítily v záři svíček a květiny vystupovaly z váz jako barevné plameny. Ve všech zrcadlech se odráželo světlo křišťálového lustru, kolem nás mlčel dům jako mušle temně sklenutá kolem své zářící perly. Někdy se mi zdálo, že slyším, jak venku tiše dýchají stromy a vítr teple a s rozkoší hladí stébla trávy, neboť otevřenými okny sem vanula vůně. Všechno bylo krásnější a lepší než jindy; starý pán seděl jako kněz, zpříma a slavnostně, ještě nikdy jsem ani Editu, ani Ilonu neviděl tak veselé a mladé, ještě nikdy nezářila sluhova náprsenka takovou bělostí, ještě nikdy neplálo ovoce tak pestrými barvami. A my jsme seděli a jedli a pili a mluvili a radovali se z opět nabytého souladu. Bezstarostně jako cvrlikající pták poletoval smích od jednoho k druhému,

286$

v hravých vlnách se přelévala veselost. Jen když sluha nalil šampaňské a já jsem jako první pozdvihl sklenici k Editě: „Na vaše zdraví!“, všichni náhle ztichli.

„Ano, uzdravit se,“ vydechla a pohlédla na mě důvěřivě, jako kdyby mé přání mělo moc nad životem a smrtí. „Uzdravit se pro tebe.“

„Dej Bůh!“ Otec povstal, nemohl se ovládnout. Brýle měl vlhké od slz, sundal je a obřadně je čistil. Cítil jsem, že stěží přemáhá své ruce, které mě chtěly obejmout, a nezdráhal jsem se. I já jsem zatoužil být mu vděčný, přistoupil jsem k němu a objal jsem ho, až se jeho vousy dotkly mé tváře. Když pak ustoupil, všiml jsem si Editina pohledu, který na mě upírala. Její rty se lehce chvěly; tušil jsem, jak velmi touží ty pootevřené rty po stejně vroucím doteku. Rychle jsem se k ní sklonil a políbil ji na ústa.

To bylo zasnoubení. Nepolíbil jsem ji rozvážně, vědomě — políbil jsem ji z ryzího pohnutí. Přišlo to samo, neuvědomil jsem si to, nechtěl jsem to; ale nelitoval jsem té malé, ryzí něžnosti. Netiskla se ke mně divoce bušícími ňadry jako tehdy, nesvírala mě rozhořelá štěstím. Pokorně, jako velký dar, přijaly její rty můj polibek. Ostatní mlčeli. Tu se ozval z rohu slabý šramot. Vypadalo to jako rozpačité odkašlání, ale když jsme vzhlédli, viděli jsme, že je to sluha, který v rohu tiše vzlykal. Postavil láhev a odvrátil se; neměli jsme si povšimnout jeho nepatřičného dojetí, ale každý z nás cítil tyto cizí upřímné slzy pálit ve vlastních očích. Najednou jsem ucítil Editinu ruku na své. „Nech mi ji okamžik.“

Nevěděl jsem, co má v úmyslu. Náhle mi sklouzlo po prsteníku něco hladkého a chladného. Byl to prsten. „Abys na mě myslel, až budu pryč,“ omlouvala se. Nepodíval jsem se na prsten; vzal jsem jen její ruku a políbil ji.

Toho večera jsem byl bůh. Stvořil jsem svět, a vida, byl naplněn dobrotou a spravedlností. Stvořil jsem člověka, a jeho čelo se třpytilo čistě jako jitro a v jeho očích se odrážela duha štěstí. Prostřel jsem hojně a bohatě stůl, uspíšil jsem zrání ovoce, vína a pokrmů. Svědčíce o mém bohatství,

287$

nabízely se mi teď nádherně nakupeny jako obětní dary, přicházely ve skvělých mísách a ve vrchovatých koších, a víno jiskřilo, plody se třpytily, sladce a lahodně se nabízely mým ústům. Rozžehl jsem světlo v pokoji i světlo v lidských srdcích. Ve sklenicích jiskřilo slunce lustru, jako sníh se třpytil bílý damašek, a já jsem s hrdostí cítil, jak ti lidé milují to světlo, jež pochází ode mne, a přijal jsem jejich lásku a opájel se jí. Nabízeli mi víno, a já jsem pil až do dna. Nabízeli mi plody a pokrmy, a já jsem se radoval z jejich darů. Nabízeli mi úctu a vděčnost, a přijal jsem jejich hold jako oběť a úlitbu.

Toho večera jsem byl bůh. Ale neshlížel jsem chladně z vyvýšeného trůnu na své dílo a činy: laskavě a vlídně jsem seděl mezi těmi, které jsem stvořil, a stříbrným dýmem svých oblaků jsem nejasně vnímal jejich tváře. Po mé levici seděl starý muž; velké světlo dobroty, jež ze mne vycházelo, vyhladilo vrásky na jeho rozbrázděném čele a vymazalo stíny, které zatemnily jeho oči; odňal jsem od něho smrt, a on mluvil hlasem člověka, který vstal z mrtvých, vděčně přijímaje zázrak, který jsem na něm vykonal. Vedle mne seděla dívka, a ta byla předtím nemocná, spoutaná a ujařmená a zle zapletená v pavučině vlastního zmatku. Ale teď tu seděla ozářená předtuchou uzdravení. Dechem svých rtů jsem ji vyzdvihl z pekla úzkosti do nebes lásky, a její prsten se třpytil na mém prstě jako jitřenka. Proti ní seděla jiná dívka, i ona se vděčně usmívala, neboť já jsem jí dal krásu do tváře a temný vonící les vlasů kolem třpytného čela. Všechny jsem obdaroval a pozvedl zázrakem své přítomnosti, všichni nesli moje světlo v očích: když se na sebe dívali, byl jsem září v jejich pohledu. Když spolu mluvili, bylo to o mně a jen o mně. I když jsme mlčeli, dlel jsem v jejich myšlenkách. Neboť jsem byl začátkem, středem i původcem jejich štěstí; když se chválili, vychvalovali mne, a když se milovali, měli na mysli mne jako tvůrce veškeré lásky. Já však seděl v jejich středu, radoval jsem se ze svého díla a viděl jsem, že je dobré být dobrotivým k těm, které jsem vytvořil. A velkomyslně jsem pil s vínem i jejich lásku a s pokrmy vychutnával jejich štěstí.

Toho večera jsem byl bůh. Utišil jsem vody neklidu

288$

a odklidil temnotu ze srdcí. Ale i ze sebe jsem sejmul strach, má duše byla klidná jak dosud nikdy předtím. Teprve když se skláněl večer a já povstal od stolu, pocítil jsem tichý smutek, věčný boží smutek sedmého dne, kdy dílo bylo skončeno, a tento můj smutek se zrcadlil v jejich pohaslých obličejích. Neboť teď jsme se museli rozloučit. Všichni jsme byli neobyčejně vzrušeni, jako kdybychom věděli, že se loučí něco neopakovatelného, jedna z oněch vzácných beztížných chvil, které se jako oblaka nikdy nevracejí. I mně bylo poprvé teskno, když jsem měl Editu opustit; jako milenec jsem protahoval rozloučení s dívkou, jež mě milovala. Jak by bylo dobré, pomyslel jsem si, sedět ještě u její postele, hladit ji po něžné útlé ruce, vidět ji, jak září tímto růžovým úsměvem štěstí. Ale už se připozdilo. Jen jsem ji rychle objal a políbil ji na ústa. Cítil jsem, jak přestala dýchat, jako kdyby si chtěla navždy podržet teplo mého dechu. Pak jsem přistoupil ke dveřím, otec mě doprovázel. Ještě poslední pohled, pozdrav, a pak jsem šel, volný a jistý, jak se odchází od zdařeného díla, od záslužného skutku.

Vyšel jsem pár kroků do předsíně, kde stál už sluha s čapkou a šavlí. Ale proč jsem nešel rychleji! Proč jsem nebyl bezohlednější! Ale starý pán se stále nemohl ode mne odloučit. Ještě jednou mě objal, hladil mě po paži, aby mi znovu a znovu dal najevo, jak je mi vděčný a co jsem pro něho udělal. Teď už může v pokoji zemřít, opakoval, dítě se uzdraví, všechno je teď dobré, a všechno jen mou zásluhou. Bylo mi to stále trapnější, dát se tak hladit, dát si tak lichotit v přítomnosti sluhy, který trpělivě čekal a se sklopenou hlavou stál vedle nás. Již několikrát jsem si se starým pánem potřásl rukou na rozloučenou, ale opět a opět začínal znovu. A já jsem tu stál, blázen svého soucitu, já jsem zůstal. Nenašel jsem sílu, abych se od něho odtrhl, třebaže mi uvnitř cosi temně, naléhavě říkalo: dost, to už stačí!

Náhle pronikl dveřmi neklidný hluk. Naslouchal jsem. Vedle v pokoji musel začít nějaký spor, zřetelně jsem slyšel rozčilené, prudce se hádající hlasy, a ulekl jsem se.

289$

Byla to Ilona a Edita. Zdálo se, že jedna něco chce a druhá ji zrazuje. „Prosím tě,“ zaslechl jsem jasně, jak Ilona Editu napomíná, „zůstaň tu,“ a nato Editino zarputile hněvivé: „Ne, nech mě, nech mě.“ Nevnímal jsem už, co povídá starý pán, a naslouchal jsem jejich hlasům stále neklidněji. Co se děje za těmi zavřenými dveřmi? Proč byl porušen mír, můj mír, boží mír tohoto dne? Co požadovala Edita tak pánovitě, čemu chtěla Ilona zabránit? Vtom se náhle ozval onen odporný zvuk ťukání berlí. Proboha, snad nechce jít za mnou bez Josefovy pomoci? Ale ono dřevěné ťukání je už blíž, ťuk … ťuk, vpravo, vlevo… ťuk, ťuk… vpravo, vlevo, vpravo, vlevo — mimoděk jsem si představil, jak se její tělo potácí, vpravo, vlevo — teď už musí být docela blízko, těsně za dveřmi. Potom hřmot, náraz, jako kdyby se na dveře vrhlo něco těžkého. Pak prudké, namáhavé oddychování, a už prudce, násilně cvakla klika.

Hrozná podívaná! Edita se opírala o veřeje, ještě vyčerpaná námahou. Levou rukou se vztekle přidržovala veřejí, aby neztratila rovnováhu, v pravé pěsti držela obě berle. Těsně za ní stála Ilona, zřejmě zoufalá, a chtěla ji patrně podepřít nebo násilím zadržet. Ale Editiny oči se blýskaly netrpělivostí a hněvem. „Nech mě, řekla jsem ti, nech mě,“ křičela na ni. „Nikdo mi nemusí pomáhat. Dokážu to sama.“

A dříve než se Kekesfalva nebo sluha vzpamatovali, stalo se to neuvěřitelné. Chromá dívka sevřela rty jako před nesmírnou námahou; hleděla na mě rozevřenýma, planoucíma očima, jako plavec od břehu se jediným prudkým pohybem odrazila od veřejí, o něž se opírala. V okamžiku, kdy se odrazila, zapotácela se, jako kdyby klesala do prázdna, ale aby našla rovnováhu, rychle zvedla obě ruce, tu volnou i pravou, v níž držela berle. Pak sevřela ještě jednou rty, posunula dopředu jednu nohu a za ní přitáhla druhou; její tělo se trhavými pohyby naklánělo napravo, nalevo jako tělo loutky. Ale přece, ona šla! Šla! Šla, otevřené oči namířené pouze na mě, šla, jako kdyby se přitahovala na neviditelném drátku, zuby zaťaté do rtů, rysy křečovitě znetvořené! Šla, házelo to s ní sem a tam jako s člunem za bouře, ale šla, šla poprvé sama, bez berlí a bez pomoci —

290$

zázrak vůle musel probudit její nohy. Žádný lékař mi nikdy nevysvětlil, jak to ta chromá dívka jednou a jen jedenkrát dokázala, že vytrhla své bezmocné nohy ze strnulosti a slabosti, a já nedovedu popsat, jak se to stalo, neboť jsme všichni jako zkamenělí zírali jen na její planoucí oči; dokonce i Ilona zapomněla jít za ní a dávat na ni pozor. Ona se však potácela těch několik kroků, jako by ji postrkovala bouře v jejím nitru; nebyla to chůze, nýbrž let blízko země, tápavý, nejistý let ptáka s přistřiženými perutěmi. Avšak vůle, ten démon srdce, jí pomáhala dál a dál. Už byla docela blízko, už ke mně v triumfu toužebně vztahovala paže, které dosud jako křídla udržovaly rovnováhu, napjaté rysy se už uvolňovaly v úsměvu překypujícím blažeností. Dokázala to, stal se zázrak — už jen dva kroky — ne, už jen jeden, poslední krok: téměř jsem už cítil dech z jejích úst, otevřených ve smíchu — a vtom se stalo něco strašného.. . V předtuše dosaženého objetí předčasně rozevřela náruč, a tímto toužebným, prudkým pohybem ztratila rovnováhu. Kolena pod ní klesla jako podťata kosou. Hřmotně upadla přímo před mýma nohama, berle zařinčely na tvrdých dlaždicích. A v prvním zděšení jsem bezděčně ucouvl, místo abych učinil to nejpřirozenější, místo abych se k ní vrhl a pomohl jí vstát.

Ale téměř současně přiskočili k sténající dívce Kekesfalva, Ilona a Josef, aby ji zvedli. Věděl jsem (stále ještě jsem nedokázal na ni pohlédnout), že ji odnášejí. Jen potlačovaný vzlykot jsem zaslechl z jejího zoufalého hněvu, a šoupavý zvuk kroků, které se opatrně vzdalovaly se svým břemenem. V této jediné vteřině se roztrhla mlha nadšení, jež mi celý večer zastíralo pohled. V tomto světlém záblesku vědomí jsem všechno viděl příšerně jasně; věděl jsem, že se to nešťastné dítě nikdy neuzdraví! Zázrak, jejž ode mne všichni očekávali, se nestal. Už jsem nebyl bůh, nýbrž jen malý, ubohý člověk, který ničemně škodil svou slabostí a působil zděšení a zhoubu svým soucitem. Přesně, strašlivě přesně jsem si teď uvědomil svou povinnost: teď, anebo nikdy je čas, abys jí zachoval věrnost. Teď, anebo nikdy jí musím pomoci, spěchat za ostatními, posadit se k její posteli, chlácholit ji a nalhávat jí, že šla nádherně,

291$

že se nádherně uzdraví! Ale k tak zoufalému podvodu jsem už neměl sílu. Přepadl mě strach, hrozný strach před bojácně prosebnýma a pak opět dychtivě toužebnýma očima, strach před netrpělivostí tohoto divokého srdce, strach před tímto cizím neštěstím, jež jsem nedokázal zdolat. A bez rozmýšlení jsem sáhl po šavli a čapce. Potřetí, naposledy jsem jako zločinec prchal z tohoto domu.

Vzduch, jen doušek vzduchu! Je mi k zalknutí. Je noc tady mezi stromy tak dusná, nebo to dělá víno, mnoho vína, jež jsem vypil? Blůza se mi protivně lepí na tělo, otvírám límec, plášť bych nejraděj i odhodil, tak mi tíží ramena. Vzduch, jen doušek vzduchu! Jako kdyby krev chtěla prorazit kůži, tak žhavý je ten tlak zevnitř, a v uších mi buší ťuk — ťuk, ťuk — ťuk, je to ještě ten děsný zvuk berlí nebo jen tep ve spáncích? A proč vlastně tak běžím? Co se stalo? Musím se pokusit myslet. Co se vlastně stalo? Myslet pomalu, klidně, neposlouchat to ťukání! Tedy — zasnoubil jsem se… ne, zasnoubili mě… já jsem přece nechtěl, já jsem na to nikdy nemyslel… a teď jsem zasnouben, teď jsem spoután … Ale ne… to přece není pravda… řekl jsem tomu starému, jen když se uzdraví, a ona se přece nikdy neuzdraví… Můj slib platí jen … ne, vůbec neplatí! Nic se nestalo, nestalo se vůbec nic. Ale proč jsem ji pak políbil, proč jsem ji políbil na ústa?… přece jsem nechtěl.. . Ach, ten soucit, ten proklatý soucit! Pokaždé mě tak polapili, a teď jsem zajatý. Řádně jsem se zasnoubil, oba byli při tom, otec a ta druhá dívka a sluha… A já přece nechci, nechci… co mám dělat? Jen klidně myslet! Jak odporné je to neustálé ťukání… Stále mi teď bude drásat uši, neustále je budu mít v patách, její berle… Stalo se, nedá se to odvolat. Podvedl jsem ji, oni podvedli mě. Zasnoubil jsem se. Zasnoubili mě.

Co je to? Proč se stromy tak potácejí? A hvězdy se kmitají, jak to bolí, před očima se mi dělají mžitky — co to je? A hlava se mi div nerozskočí! Ach, to dusno! Měl bych si někde zchladit čelo, pak bych mohl zase správně myslet. Nebo se něčeho napít, abych spláchl to hořké bahno, které

292$

mi vězí v hrdle. Není tady někde vpředu — přece jsem tudy jel častokrát — u cesty studánka? Ne, už jsem ji dávno minul, musel jsem pádit jako blázen, proto mi tak strašlivě buší ve spáncích, buší a buší. Něčeho se napít, pak bych snad zase mohl přemýšlet. Konečně, u prvních nízkých domků zamžiká napůl zastřené okno žlutým světlem petrolej ky. Ano, teď si vzpomínám, to je ta malá předměstská krčma, kde ráno zastavují vozkové, aby si ještě rychle dali kořalku pro zahřátí. Požádat o sklenici vody nebo vypálit něčím ostrým nebo hořkým ten hlen z hrdla! Jen něco pít, cokoliv! Bez rozmýšlení, s dychtivostí člověka, který hyne žízní, otevřu dveře.

Z temné, špatně osvětlené špeluňky vyrazí dusivý zápach špatného knastru. Vzadu výčep s výpalkovou kořalkou, vpředu stůl, u něhož sedí silniční dělníci a hrají karty. O výčep se opírá, obrácen ke mně zády, hulán a žertuje s hostinskou. Teď ucítí průvan, ale jakmile se ohlédne, otevře ústa leknutím: okamžitě se ovládne a sklapne podpatky. Proč se tak leká? Ach ano, pravděpodobně mě považuje za inspekčního důstojníka a má už asi dávno ležet na kavalci. I hostinská se na mě dívá znepokojeně, dělníci přestanou hrát. Něčím jim musím být nápadný. A až teď, příliš pozdě, mi napadne: je to nepochybně jeden z oněch lokálů, kam chodí jen mužstvo. Já jako důstojník sem nesmím vůbec vstoupit. Instinktivně se obracím.

Ale hostinská už na mě uctivě naléhá, čím mi může posloužit. Cítím, že se musím omluvit za to, jak jsem sem přivrávoral. Není mi dobře, říkám, a zda by mi mohla dát sodovku a slivovici. „Prosím, prosím,“ a už je pryč. Vlastně chci jen obě sklenice do sebe rychle hodit u výčepu, ale náhle se začne petrolej ka uprostřed místnosti houpat, láhve na polici se bez hluku začnou zmítat nahoru a dolů, podlaha z prken mi náhle pod nohama změkne a houpá se, až zavrávorám. Musím se posadit, říkám si; z posledních sil se ještě dopotácím k prázdnému stolu, přinesou mi sodovku, a obrátím ji do sebe jedním rázem. Je studená a dobrá — chuť zvracení na okamžik zmizí. Teď ještě ostrou kořalku a pak vstát. Ale nemohu; mám pocit, jako kdyby mi nohy vrostly do země, a podivně, tupě mě brní hlava. Zno-

293$

vu si objednám slivovici. Pak ještě cigaretu a rychle pryč!

Zapálím si cigaretu. Jen na chvilku chci zůstat sedět, oběma rukama si podepřít ospalou hlavu a myslet, přemýšlet, promýšlet, jedno po druhém. Tedy — zasnoubil jsem se … zasnoubili mě.. . ale to platí jen … ne, žádné uhýbání, to platí, to platí… políbil jsem ji na ústa, dobrovolně jsem to udělal. Ale přece jen proto, abych ji uklidnil, a protože jsem věděl, že se nikdy neuzdraví… přece právě zase upadla jako poleno… nemohu se oženit s někým takovým, to přece není žádná opravdová žena, to je.. . ale oni mě nepustí, ne, ti mě už nepustí… starý, ten džin, džin s melancholickou tváří poctivce a se zlatými brýlemi, ten se křečovitě ke mně přimkne, ten se nedá setřást … stále mě drží za paži, stále mě bude strhávat do mého soucitu, do mého proklatého soucitu. Zítra to už budou vyprávět po celém městě, dají to do novin, a pak už nelze couvnout… Neměl bych už na to připravit naše, aby se to matka a otec nedověděli od jiných nebo dokonce z novin? Vysvětlit jim, proč a jak jsem se zasnoubil a že to tak nepospíchá a že jsem to tak nemyslel, že to bylo všechno jen ze soucitu… Ach, ten proklatý soucit, ten proklatý soucit! A u pluku už tomu vůbec nebudou rozumět, ani jediný z kamarádů. Co to řekl Steinhübel o Balinkayovi? „Když už se člověk prodává, má se aspoň prodat draho… “ Co tomu řeknou — sám to přece dobře nechápu, jak jsem se mohl zasnoubit s tím.. . s tím chorobným stvořením … A co až se to dozví teta Daisy, ta je mazaná, ta se nedá obalamutit, ta nezná žádné žerty. Ta si nedá nic namluvit o šlechtě a zámcích, hned se podívá do gothajského almanachu a za dva dny vypátrá, že Kekesfalva byl dřív Lámmel Kanitz a že Edita je položidovka, a pro paní tetu by nemohlo existovat na světě nic hroznějšího než židi v příbuzenstvu … S matkou by se dalo mluvit, té budou peníze imponovat — šest miliónů, sedm miliónů, řekl… Ale já kašlu na jeho peníze, nechci se s ní přece opravdu oženit, ani za všechny peníze světa… Slíbil jsem to, jen když se uzdraví, jen pak, … ale jak jim to mám vysvětlit … u pluku beztak nikdo toho starého nesnáší, a v těch věcech jsou proklatě choulostiví … čest pluku, no ovšem… Ani Balin-

294$

kayovi to neprominuli. Prodal se, posmívali se … prodal se staré holandské krávě. A co až uvidí berly … ne, domů o tom raději nenapíšu, zatím o tom nikdo nesmí vědět, nikdo, nedopustím, aby si ze mne celá důstojnická jídelna utahovala! Ale jak jim upláchnout? Neměl bych se-přece ještě vydat do Holandska, k Balinkayovi? Správně — ještě jsem mu neodřekl, mohu přece každý den zmizet do Rotterdamu, ať se v tom smaží Condor, on to beztak všechno nadrobil… Ať sám kouká, jak tu celou věc zase dát do pořádku, on je vším vinen … Nejlepší by bylo, kdybych se hned k němu rozjel a všechno mu vysvětlil… že prostě nemohu… Bylo to strašné, jak se zřítila jako pytel ovsa … něco takového si přece člověk nemůže vzít… ano, hned mu to řeknu, že s tím nechci nic mít… okamžitě jedu ke Condorovi, okamžitě… Fiakr! Fiakr, fiakr! Kam? Florianova ulice, jaké bylo to číslo? Florianova ulice sedmadevadesát… A rychle, pospěš si, dostaneš nóbl spropitné, jen rychle… práskni do koní… Ano, tady jsem, poznávám to už, ten zchátralý dům, ve kterém bydlí, už je znovu poznávám, ty odporné, špinavé točité schody. Ale dobře že jsou tak příkré… Haha, tady jsem aspoň jistý před tím ťukáním… sem se na svých berlích nedostane, sem nahoru nepřijde … Co? … Ta nepořádná služka už zase stojí přede dveřmi?..; Copak tu stojí pořád, ta coura? … „Je pan doktor doma?“ — „Ne, ne. Ale jen děte dál, přijde hned!“ Nemotora! Dobrá, posaďme se a počkejme. Pokaždé čekat na toho chlapa… nikdy není doma. Panebože, jen aby se sem nepřišmátrala ta slepá… tu teď nemohu potřebovat, mé nervy to nevydrží, ty věčné ohledy… Ježíš Maria, už přichází … slyším vedle její kroky… Ne, chválabohu, ne, to nemůže být ona, nekráčí tak pevně, to musí být někdo jiný, kdo tam chodí a mluví … Ale ten hlas přece znám … Cože?… jak to? … to je přece… to je přece hlas tety Daisy a… ano, jak je jen možné?.. . jak to, že je tu najednou i teta Bella a maminka, bratr a švagrová?… Nesmysl … nemožné … čekám přece u Condora ve Florianově ulici… toho v naší rodině vůbec neznají, jak si mohou všichni… dávat schůzku zrovna u Condora? Ale jsou to oni, poznávám ten hlas, vřeštivý hlas tety Daisy … Probo-

295$

ha, kam se rychle schovám?… hlasy se blíží… teď se otvírají dveře… samy od sebe se rozevřely, obě křídla, a… na mou duši! — všichni tu stojí v polokruhu jako u fotografa a dívají se na mě, maminka v černých taftových šatech s bílými náběrkami, které měla na Ferdinandově svatbě, a teta Daisy v nabíraných rukávech, zlatý lorňon si přidržuje na ostrém domýšlivém nose, na tom odporném špičatém nose, který jsem nenáviděl, už když mi byly čtyři roky! Bratr ve fraku… proč má frak, vždyť je den?… a švagrová Fanny, s tím svým tlustým, nařvaným obličejem … Ach, odporné, odporné! Zírají na mě a teta Bella se potměšile usmívá, jako kdyby na něco čekala… ale všichni stojí v polokruhu jako při audienci, všichni čekají a čekají… na co vlastně čekají?

Ale teď předstoupí slavnostně můj bratr. „Blahopřeji!“ říká a najednou má cylindr v ruce… mám dojem, že to ten protiva řekl trochu posměšně, a ostatní také blahopřejí, kývají a uklánějí se … Ale jak… odkud to už vědí, a jak to, že jsou všichni pohromadě… teta Daisy se přece pohádala s Ferdinandem… a já jsem přece nikomu nic neřekl.

„Tobě se může skutečně gratulovat, bravo, bravo… sedm miliónů, to už něco znamená, dobře jsi to provedl… sedm miliónů, z toho už můžeš pustit chlup pro rodinu,“ žvaní jeden přes druhého a ušklíbají se. „Výborně, chlapče,“ mlaská teta Bella, „teď může Franci taky studovat. Dobrá partie!“ — „A kromě toho má titul,“ mečí můj bratr za cylindrem, ale teď už do toho zaječí papoušci hlas tety Daisy. „No, na ten šlechtický titul si ještě posvítíme,“ a teď ke mně přistoupí matka a plaše zašeptá: „Ale nechtěl bys nám ji konečně představit, svou slečnu nevěstu?“ Představit? … to by tak ještě scházelo, aby všichni viděli berle, a co jsem si spískal svým pitomým soucitem … budu se mít na pozoru… a pak, jak ji mohu představit, jsem přece u Condora ve Florianově ulici, nahoře, v třetím poschodí… nikdy se sem nemůže vybelhat po těch osmdesáti schodech… Ale proč se teď všichni otáčejí, jako kdyby něco zaslechli z vedlejšího pokoje?… Sám jsem teď ucítil průvan v zádech… za námi musel někdo otevřít dveře.

296$

Přijde nakonec ještě někdo?… Ano, slyším, že něco přichází … od schodů je sem slyšet sténání a supění a vrzání… něco se tam vleče a sotva popadá dech… ťuk — ťuk… proboha, copak se sem skutečně dostala!… přece mě nebude se svými berlemi tak blamovat… musel bych se přece do země propadnout před tou škodolibou sběří … ale hrůza, je to ona, jen ona to může být… ťuk — ťuk, ťuk — ťuk, znám přece ten zvuk … stále se přibližuje … hned tu bude … měl bych ještě zamknout dveře … Ale můj bratr už popadl cylindr a uklání se směrem k tomu ťukání… před kým se uklání, a proč tak hluboko… a náhle se začnou všichni smát, až řinčí okna. „Ach tak, ach tak, ach taák \ Haha … haha… taaák vypadá sedm miliónů… No ovšem… a berly k tomu jako věno, no ovšem.. . “ Ach! vyděsím se. Kde jsem? Zírám vyjeveně kolem sebe. Můj bože, musel jsem spát, musel jsem usnout v téhle špinavé krčmě. Plaše se rozhlédnu. Zpozorovali něco? Hospodská myje klidně sklenice, hulán mi vytrvale ukazuje široká zavalitá záda. Snad si toho vůbec nevšimli. Mohl jsem si zdřímnout jen minutu, nanejvýš dvě, zhasnutý nedopalek cigarety doutná ještě v popelníku. Minutu, nejvýš dvě minuty mohl trvat ten zmatený, strašný sen. Ale zároveň mi vyloužil z těla všechnu malátnost a tupost; náhle mám jasnou hlavu a vím přesně, co se stalo. Pryč, teď především pryč z téhle špeluňky! Zazvoním penězi o stůl, jdu ke dveřím a hulán okamžitě stojí v pozoru. Ještě cítím, jakým zvláštním pohledem ke mně vzhlédnou dělníci od karet, a vím, že jakmile za sebou zavřu, začnou žvanit o podivínu v důstojnickém kabátě; všichni se mi budou ode dneška smát za zády. Všichni, všichni, všichni, a nikdo nebude mít soucit s člověkem, který je bláznem svého soucitu.

Kam teď? Jen ne domů! Jen ne nahoru do prázdného pokoje, jen nebýt sám s těmi hroznými myšlenkami! Nejlépe ještě něco pít, něco studeného, něco ostrého, neboť už zase cítím tu protivnou hořkou chuť na patře. Snad to jsou ty myšlenky, které bych chtěl zvrátit — chtěl bych to

297$

všechno odplavit, vypálit, otupit, utlumit! Ten hrozný pocit je příšerný! Do města! A kupodivu — kavárna na Radničním náměstí je ještě otevřená. Za zastřenými okny září světlo a prosvítá škvírami. Ach, něčeho se teď napít!

Vstoupím a hned ode dveří vidím, že všichni ještě dřepí u svého stolu. Ferenz, Jóži, hrabě Steinhübel, plukovní lékař, celá banda. Ale proč se Jóži tváří tak zaraženě, proč tajně štouchá do souseda, proč na mě všichni tak čumí a měří si mě? Proč rozhovor najednou uvázl? Přece ještě teď prudce diskutovali a hulákali jeden přes druhého, že jsem ten rámus slyšel až ke dveřím; teď, jakmile mě zpozorovali, dřepí všichni rozpačitě a beze slova. Tady se něco děje.

Co se dá dělat, obrátit se nemohu, protože mě už viděli. Tak se k nim courám a tvářím se co nejlhostejněji. Dobře mi při tom není, ani v nejmenším netoužím po nějaké zábavě nebo po vtipech. A potom — ve vzduchu cítím jakési napětí. Jindy přece pokaždé kývají nebo hodí člověku své „Servus“ jako plechový míč přes půl lokálu; dnes sedí všichni strnule jako přistižení školáci. Přisunuji si židli a v pitomých rozpacích říkám:

„Dovolíte?“

Jóži na mě upře zvláštní pohled. „Tak, co tomu říkáte?“ obrátí se k ostatním kolem stolu, „dovolíte? Už jste někdo někdy viděl takové ceremonie? No ovšem, Hofmiller si už dnes nějaké ty ceremonie odbyl!“

Musel to být od toho zlomyslného chlapíka nějaký vtip, protože ostatní se zubí nebo skrývají dvojsmyslný smích. Ano, něco se děje. Jindy, když se někdo z nás přihrne po půlnoci, vyptávají se podrobně, odkud přichází a proč jde tak pozdě, a prošpikovávají své žertování jadrnými domněnkami. Dnes mi nikdo nic neříká, všichni jako by se ostýchali. Musel jsem do jejich spokojené kavárenské zahálky vrazit jako kámen do vody. Konečně se Jóži opře do židle, přivře levé víčko jako při střelbě a zeptá se:

„Tak co, můžeme už gratulovat?“

„Gratulovat — k čemu?“ Jsem tak užaslý, že v prvním okamžiku skutečně nevím, co tím myslí.

„No, lékárník — zrovna odešel — vypravoval něco tako-

298$

vého, že mu telefonoval sluha ze zámku… prý ses s tím … s tím… no, řekněme, s tou mladou dámou zasnoubil.“ Všichni se teď na mě dívají. Dvě, čtyři, šest, osm, deset, dvanáct očí hledí na má ústa; vím, že když to přiznám, propukne okamžitě obrovský povyk, vtipy, úšklebky, posměch a ironické gratulace. Ne, nemohu to přiznat. Nemožné, přiznat to před těmihle zlomyslnými posměváčky!

„Nesmysl,“ bručím, abych si pomohl. Ale tato vyhýbavá obrana jim nestačí; dobrák Ferenz je upřímně zvědavý a praští mě do ramene.

„Řekni, Toni, že je to tak — že to není pravda?“

Myslel to dobře, ten věrný, hodný chlapík, ale neměl mi to „ne“ tak ulehčit. Nesmírně se mi zhnusí tato buršikózní, posměvačná zvědavost. Cítím, jak by bylo absurdní, kdybych chtěl tady u kavárenského stolu vykládat, co si nedovedu vysvětlit ani ve svém vlastním srdci. Bez rozmýšlení se zlostně bráním:

„Ani nápad.“

Na chvíli panuje mlčení. Dívají se na sebe překvapeně, a jak se domnívám, trochu zklamaně. Zřejmě jsem jim zkazil legraci. Ale Ferenz se opře pyšně lokty o stůl a s triumfem řve:

„Tak co? Neříkal jsem to hned? Znám Hofmillera jako své boty! Hned jsem říkal, že lékárník lže, až se mu od huby práší. No, zítra ode mě něco uslyší, ten pitomý mastičkář, ať si napaluje někoho jiného než našince! Toho si teda podám, a může taky dostat pěkných pár po hubě. Co si to dovoluje? Pro nic za nic přivést pořádného člověka do maléru! Tou svou nevymáchanou hubou roznášet o našinci takové darebáctví! Ale vidíte — hned jsem to říkal — , něco takového by Hofmiller neudělal! Ten své rovné nohy neprodá ani za pytel peněz!“

Obrátí se ke mně a zase mě dobrácky praští těžkou prackou do ramene.

„Skutečně, Toni, jsem zatraceně rád, že to není pravda. Vždyť by to byla ostuda pro tebe a pro nás všechny, ostuda pro celý pluk.“

„A jaká,“ spustí teď hrabě Steinhübel. „Zrovna dcera toho starého lichváře, který tenkrát Ulimu Neuendorffovi

299$

zlámal vaz, pamatujete se na tu historii s těmi směnkami. Je už dost velký skandál, že si něco takového smí nahrabat peníze a kupovat zámky a tituly. To by se jim tak hodilo, ulovit jednoho z nás pro milostivou slečnu dceru! Takový ničema! Ten ví, proč se mi vyhýbá, když mě potká na ulici.“

Vřava roste a Ferenz se dostává do ráže. „Ten lékárník je ale mizera — na mou duši bych měl chuť vytáhnout ho nočním zvonkem z krámu a vysolit mu pár facek. Taková nestydatost! Párkrát jsi tam k nim šel, a už na tebe navěsil takovou špinavou lež!“

Teď se ještě přidá baron Schönthaler, hubený potrhlý aristokrat.

„Víš, Hofmillere, nechtěl jsem ti do toho mluvit — ((chacun á son goút!)) Ale když se mě poctivě zeptáš, mně se to od začátku nelíbilo, když jsem slyšel, že jsi tam u nich pečený vařený. Našinec si musí rozvážit, komu prokazuje čest, že ho navštěvuje. Jaké obchody ten chlap dělá nebo dělal, o tom nic nevím a nic mi do toho není. Já se o to nestarám. Ale trochu zdrženlivosti musí našinec zachovávat — vidíš přece, ani se nenaděješ a jsou z toho pitomé řeči. Jen si moc nevšímat lidí, které člověk dobře nezná. Našinec musí na sebe dbát; a někdy se jen otřeš a už jsi od bláta. No, jsem rád, že jsi do toho nespadl hůř.“

Všichni rozčileně žvaní páté přes deváté, pouštějí se do starého pána, vytahují ty nejdivočejší historky, posmívají se tomu „kriplíkovi“, jeho dceři; neustále se ke mně někdo z nich obrací, aby mě pochválil, že jsem se s tou „holotou“ doopravdy nespustil. A já, já sedím strnulý a němý; jejich odporná chvála mě mučí, nejraději bych na ně zařval: „Držte tu svou hanebou hubu!“, nebo vykřikl: „Já jsem lotr! Lékárník měl pravdu, ne já! On nelhal, já jsem lhal. Já, já jsem ten zbabělec a lhář!“ Ale vím, že je příliš pozdě — příliš pozdě na všechno. Teď už nemohu nic přitlumit, už nemohu nic popřít. Tak sedím a zírám jen beze slova před sebe, nezapálenou cigaretu mezi zaťatými zuby, a zároveň si s hroznou jasností uvědomuji ničemnou, vražednou zradu, které se tímto mlčením dopouštím na ubohém, nevinném děvčeti. Ach, kéž bych se mohl propad-

300$

nout! Zničit se! Zahubit se! Nevím, kam s očima, nevím, kam s rukama, které by mě mohly prozradit, tak se třesou. Opatrně je přitáhnu k tělu, sepnu prsty a tisknu je, až to bolí, aby mi tento křečovitý stisk pomohl ještě na několik minut ovládnout vnitřní napětí.

Ale v okamžiku, kdy se mé prsty křečovitě zaklesnou, cítím mezi nimi něco tvrdého, něco cizího. Bezděky tam sáhnu. Je to prsten, který mi zardívající se Edita navlékla před hodinou na prst! Zásnubní prsten, který jsem přijal! Nemám už dost síly, abych si ten třpytící se důkaz své lži stáhl s prstu. A tak zbabělým gestem zloděje otočím jen kámen rychle dovnitř, než podám kamarádům ruku na rozloučenou.

Radniční náměstí bylo v ledově bílém měsíčním světle přízračné jasné, každá hrana dláždění jako by byla ostře vyříznuta, každá linie čistě narýsována až ke střeše a štítu. A právě tak to vypadalo ve mně. Nikdy jsem nemyslel jasněji a takříkajíc bez stínu jako v oné chvíli: věděl jsem, co jsem udělal, a věděl jsem, co je teď mou povinností.

V deset hodin večer jsem se zasnoubil a o tři hodiny později jsem toto zasnoubení zbaběle zapřel. Se zásnubním prstenem na ruce, před sedmi svědky: rytmistrem, dvěma nadporučíky, plukovním lékařem, dvěma poručíky a praporčíkem svého pluku, a ještě jsem se dal chválit za svou podlou lež. Kompromitoval jsem zákeřně dívku, která mě vášnivě miluje, trpící, bezmocnou, nic netušící bytost, neodporoval jsem, když hanobili jejího otce, a jako křivopřísežník jsem strpěl, že cizího člověka, který řekl pravdu, nazvali podvodníkem. Zítra už bude vědět o mé hanbě celý pluk a všemu bude konec. Titíž lidé, kteří mi dnes bratrsky poklepávali na ramena, by mě už zítra nepozdravili a odmítli by mi podat ruku. Jako odhalený lhář už nebudu moci nosit střapec, ale ani k těm druhým, které jsem zradil a dovolil pomlouvat, se nemohu vrátit; dokonce i pro Balinkaye jsem vyřízen. Tyto tři minuty zbabělosti mi zničily život: nezbývá mi nic jiného než revolver.

Již u onoho stolu jsem si přesně uvědomil, že jen tak

301$

mohu zachránit svou čest; když jsem teď chodil sám ulicemi, přemýšlel jsem už jen o způsobu, jak to provedu. Myšlenky se mi srovnaly v hlavě, uvažoval jsem naprosto jasně, jako kdyby mi měsíční světlo proniklo čapkou; a přesně tak lhostejně, jako bych měl jen rozebrat karabinu, jsem si rozdělil další dvě tři hodiny, poslední v mém životě. Všechno řádně vyřídit, na nic nezapomenout, nic nepřehlédnout! Nejprve dopis rodičům: omluvit se, že jsem jim musel způsobit tuto bolest. Pak napsat Ferenzovi a poprosit ho, aby nechal lékárníka na pokoji, že ta záležitost je vyřízena mou smrtí. Třetí dopis plukovníkovi; požádat ho, aby pokud možno ututlal všechen rozruch, pohřeb raději ve Vídni, žádná delegace, žádné věnce. Popřípadě ještě několik slov Kekesfalvovi, krátce a stručně mu napsat, aby Editu ujistil mou nejsrdečnější náklonností, a ať o mně nesmýšlí špatně. Pak udělat bezvadný pořádek doma, sepsat na lístek všechny dloužky, udělit příkaz k prodeji mého koně, aby se uhradily případné nedoplatky. Nemám, co bych odkázal. Hodinky a tu trochu prádla ať si ponechá můj sluha, ach ano, a prsten a zlatá cigártaška ať se vrátí panu z Kekesfalvy.

Co ještě? Správně: spálit oba dopisy od Edity, vůbec všechny dopisy a fotografie spálit! Nic po sobě nezanechat, ani vzpomínku, ani stopu. Zmizet co možná nenápadně, tak, jak nenápadně jsem žil. Buď jak buď, takové tři hodiny mám co dělat, neboť každý dopis musí být napsán pečlivě, aby mi nikdo nemohl vytýkat, že jsem měl strach nebo že jsem nebyl při smyslech. Potom to poslední, to nejlehčí: lehnout si do postele, přetáhnout si přes hlavu dvě tři pokrývky a na ně ještě těžkou peřinu, aby vedle nebo na ulici nikdo nezaslechl výstřel — tak to kdysi udělal rytmistr Felber. Zastřelil se o půlnoci, nikdo vůbec nic neslyšel; teprve ráno ho našli s roztříštěnou lebkou. Pod pokrývkami pak přitisknout hlaveň těsně ke spánku, na svůj revolver se mohu spolehnout, náhodou jsem ještě předevčírem čerstvě namazal uzávěr. A že mám jistou ruku, to vím.

Nikdy v životě jsem si — musím to opakovat — nic nepromýšlel jasněji a přesněji než tehdy svou smrt. Když jsem po hodině zdánlivě bezcílného bloudění došel před kasár-

302$

ny, mél jsem všechno uspořádáno jako v registratuře, každou minutu jsem měl rozvrženou. Celou tu dobu jsem chodil naprosto klidným krokem, tep jsem měl pravidelný, a s určitou pýchou jsem si uvědomil, jak jistou mám ruku, když jsem teď strkal klíč do zámku malých postranních dveří, jimiž jsme my důstojníci chodívali po půlnoci. I ve tmě se strefím do úzkého otvoru, ani o palec nesáhnu vedle. Teď ještě přejít přes dvůr a vyběhnout ta tři schodiště! Pak budu sám se sebou a mohu začít a skončit zároveň. Ale když přicházím po čtvercovém, měsíčním světlem zalitém dvoře do stínu brány pod schodištěm, pohne se tam jakási postava. Zatraceně, pomyslím si: nějaký kamarád, který se vrací domů, přišel těsně přede mnou, bude mě chtít ještě pozdravit a nakonec ještě kdovíjak dlouho žvanit! Ale podle širokých ramen poznávám, což je mi nesmírně trapné, plukovníka Bubenčiče, který mě před několika dny tak seřval. Zdá se, že se úmyslně zastavil v bráně; vím, že ten komisní chlap nevidí rád, když přicházíme domů pozdě. Ale k čertu, co je mi ještě do toho! Zítra budu stát u raportu před někým docela jiným. A tak se zarputilou odhodlaností vykročím, jako bych ho neviděl, ale vtom už vystoupí ze stínu. Jeho skřípavý hlas na mě ostře zaječí:

„Poručík Hofmiller!“

Předstoupím a stojím v pozoru. Ostře si mě změří.

„To je teď nejnovější móda, že mladí pánové chodí v nedopnutém plášti? Myslíte si, že po půlnoci můžete chodit s holým zadkem jako dobytek? Za chvíli se mi tu ještě budete courat s otevřenými kalhotami. To bych si vyprosil! Moji důstojníci musí být řádně upraveni i po půlnoci. Rozumíte?“

Srazím „co nejposlušněji“ podpatky. „Podle rozkazu, pane plukovníku.“

Opovržlivě na mě pohlédne, otočí se a bez pozdravu těžce dusá ke schodům, jeho tlustá záda vypadají ještě širší v měsíčním světle. Ale mě náhle popadne zlost, že poslední slovo, které jsem v životě slyšel, má být nadávka; samotného mě to překvapí, když teď nevědomky, téměř instinktivně udělám několik rychlých kroků a spěchám za ním. Vím, že to vlastně bylo úplně pošetilé, co jsem učinil,

303$

že jsem ještě před tou poslední hodinou v životě chtěl nějakému paličákovi něco vysvětlovat nebo něco napravovat. Ale všichni sebevrazi jsou přece takto nedůslední, že ještě deset minut před tím, než z nich budou znetvořené mrtvoly, ješitně zatouží, aby odešli ze života naprosto čistí (ze života, který už sami nebudou žít), že se holí (pro koho?) a oblékají čisté prádlo (pro koho?), než si prostřelí hlavu; ano, vzpomínám si, že jsem slyšel dokonce o jedné ženě, která se nalíčila a dala se u kadeřnice naondulovat a naparfémovala se nejdražší Coty voňavkou, než se vrhla ze čtvrtého poschodí. Jen tento logicky úplně nevysvětlitelný pocit mi rozhýbal svaly, a když jsem teď spěchal za plukovníkem, vůbec to nebylo — musím to zdůraznit — ze strachu před smrtí nebo z náhlé zbabělosti, nýbrž jedině z absurdního instinktu, abych nezmizel do prázdna nepořádně a pošpiněn.

Plukovník musel slyšet mé kroky. Neboť se prudce obrátil a malé pichlavé oči na mě zaraženě zíraly zpod ježatého obočí. Zřejmě vůbec nemohl pochopit tak nesmírnou drzost, že subalterní důstojník se odvažuje jít za ním bez dovolení. Zůstal jsem stát dva kroky před ním, vymrštil jsem ruku k čapce a řekl jsem, klidně odolávaje nebezpečnému pohledu — můj hlas musel být bledý jako měsíční světlo:

„Prosím co nejposlušněji, abych směl několik minut mluvit s panem plukovníkem.“

Ježaté obočí se vypíná do užaslého oblouku. „Co? Teď?

V půl druhé v noci?“

Nevrle se na mě podívá. Teď mi začne hrubě nadávat nebo mě povolá k raportu. Ale v mém obličeji muselo být cosi, co ho znepokojilo. Minutu, dvě minuty si mě prohlíží tvrdým pichlavým pohledem, pak zabručí:

„To budou pěkné věci! Ale jak chceš. Tak pojď ke mně nahoru a rychle to vyklop!“

Tento plukovník Svetozar Bubenčič, za kterým jsem teď jako stín kráčel po chodbách a schodištích, mdle osvětlených petrolejkami, chmurně prázdných, a přece nasyce-

304$

ných pachem mnoha lidí, byl stoprocentní voják a nejobávanější ze všech našich představených. Měl krátké nohy, krátký krk, nízké čelo a pod jeho ježatým obočím se skrývaly hluboko zasazené lesklé oči, které málokdo viděl někdy veselé. Zavalité tělo a těžká, hřmotná chůze prozrazovaly, že byl ze selského (pocházel z Banátu). Ale s tímto nízkým buvolím čelem a lebkou tvrdou jako železo se pomalu a houževnatě vypracoval až na plukovníka. Protože byl hrubý a nevzdělaný, protože mluvil jako neotesanec a sprostě nadával a protože neuměl reprezentovat, strkalo ho ministerstvo po léta z jedné venkovské posádky do druhé, a že dříve než červené generálské lampasy dostane modrý arch, to se považovalo v těchto vyšších sférách za hotovou věc. Ale jakkoli byl nevzhledný a sprostý, v kasárnách a na cvičišti se mu nikdo nevyrovnal. Znal ten poslední paragraf služebních předpisů jako skotský puritán bibli, a tyto paragrafy vůbec nebyly pro něho elastickými zákony, které jemnější ruka spojuje do harmonické skladby; pro něho to byla téměř náboženská přikázání, o jejichž smyslu nebo nesmyslu nemá voják co uvažovat. Služba mu byla vším, nezadával si s ženami, nekouřil, nehrál, v životě asi nebyl v divadle nebo na koncertě a jako nejvyšší vojenský velitel František Josef nečetl také nikdy nic jiného než služební předpisy a Danzerovy armádní noviny; neexistovalo pro něho na světě nic než císařská a královská armáda, v armádě jen kavalerie, v kavalerii jen huláni a mezi hulány jen jedno, jen jeho pluk. A smyslem jeho života bylo, aby u tohoto pluku klapalo všechno lépe než u každého jiného pluku.

Netrpelivost_srdce-v1rmr

Muž s omezeným rozhledem je těžko snesitelný všude, kde je mu dána moc, ale nejstrašnější je u vojska. Protože vojenská služba se skládá z tisíce nanejvýš přesných, většinou už zastaralých a petrifikovaných předpisů, které zná zpaměti jen voják tělem a duší a které jen blázen vyžaduje doslova, necítil se v kasárnách před tímto fanatikem posvátného služebního řádu nikdy nikdo jist. V jeho otylé postavě seděl na koni zosobněný teror přesnosti, s očima ostrýma jako jehly trůnil u stolu, byl postrachem kantýn a kanceláří; než měl někam přijít, všude studeně zavál

305$

strach, a když pluk nastoupil k inspekci a Bubenčič jel pomalu kolem na svém rezavě hnědém nízkém valachu, hlavu trochu skloněnou jako býk, než vyrazí, stály řady jako zkamenělé, jako kdyby naproti vyjelo nepřátelské dělostřelectvo a odkolesnilo už děla a zamířilo. V každém okamžiku musela přijít první rána, neodvratně, nezadržitelně, a nikdo nemohl předpovědět, zda tento přímý zásah nebude platit jemu. Dokonce koně stáli jako ztuhlí a nestříhali ušima, ostruhy neřinčely, nikdo ani nedýchal. A pak tyran pomalu přijel, zjevně se kochal strachem, který z něho vycházel, a jednoho po druhém nabodával svým pedantským pohledem, jemuž nic neušlo. Ten kovový služební pohled viděl všechno, zachytil čapku, která byla posazená o prst níž, každý špatně vyčištěný knoflík; každou rezavou skvrnu na šavli, každou stopu bláta na koni; a jen vyslídil sebemenší maličkost, která se nesrovnávala s předpisy, strhla se bouřka nebo spíše pravý bahnitý příval nadávek. Pod těsným límcem uniformy mu mrtvičnatě naběhl ohryzek jako prudký otok, čelo pod krátce zastřiženými vlasy zfialovělo, tlusté modré žíly naskočily na spáncích. A pak spustil svým drsně chraptivým hlasem, až cucky lítaly; celé kbelíky svinstva vylil na vinnou či nevinnou oběť, a někdy byly jeho výrazy tak trapně sprosté, že důstojníci hleděli vztekle do země, protože se za něho před mužstvem styděli.

Vojáci, kterým za každou maličkost dokázal napařit pouta a vězení a někdy, když se rozzuřil, jim vrazil i tvrdou pěst do obličeje, se ho báli jako ztělesněného satana. Sám jsem zažil, jak jednou ve stáji, když ten „bubřina“ — říkali jsme mu tak, protože mu ve zlosti nabíhal tlustý krk až k prasknutí — už řádil v sousedním oddělení, udělal jeden rusínský hulán pravoslavný kříž a začal chvějícími se rty odříkávat rychlou modlitbu. Bubenčič proháněl ubohé chasníky do vyčerpání, týral je, nechal je opakovat cvičení s karabinami, až jim ruce praskaly, nechal je jezdit na těch nejvzdorovitějších koních tak dlouho, až měli kalhoty samou krev. Ti selští chlapci však měli kupodivu obávaného tyrana raději než všechny mírnější důstojníky, kteří se k nim chovali s odstupem. Jako kdyby jim nějaký

306$

instinkt říkal, že tato tvrdost pochází z umíněné omezené vůle po absolutním pořádku; a nadto ty chudáky utěšovalo, že my důstojníci nejsme na tom o nic lépe, neboť i ten nejhorší karabáč snáší člověk okamžitě lehčeji, když ví, že stejně tvrdě dopadá i na záda sousedova. Spravedlnost smiřuje s násilím: vojáci neustále se zalíbením ohřívali starou historku o mladém princi W., který byl spřízněn s domem Jeho Veličenstva císaře, a proto se domníval, že si může leccos dovolit. Ale Bubenčič mu napařil čtrnáct dní basy zrovna tak nemilosrdně jako nějakému synovi domkáře; bylo zcela marné, že z Vídně telefonovaly Excelence. Bubenčič nedaroval urozenému delikventovi ani jediný den jeho trestu — kterážto umíněnost ho ostatně tehdy stála povýšení.

Ale ještě pozoruhodnější bylo to, že ani my důstojníci jsme se nemohli vymanit z určitého vztahu k němu. I nám imponovala těžkopádná poctivost jeho neúprosnosti a především jeho naprostá kamarádská solidarita. Právě tak jako nesnesl jediné smítko na hulánce, ani kapku bláta na sedle u posledního vojáka, nestrpěl ani tu nejmenší nespravedlnost; každý skandál u pluku pociťoval jako urážku vlastní cti. Patřili jsme k němu a věděli jsme přesně, že když někdo něco provede, udělá nejlépe, půjde-li rovnou k němu. Plukovník mu nejdřív pustě vynadal, ale pak dělal co mohl, aby ho z té šlamastiky vytáhl. Když bylo třeba prosadit povýšení nebo vybojovat někomu, kdo se dostal do bryndy, zálohu z Albrechtových fondů, pak jednal rázně, jel rovnou cestou na ministerstvo a svou tvrdou palicí věc prosadil. Nezáleželo na tom, jakou zlost jsme na něho měli a jak nás týral, někde v srdci jsme všichni cítili, že ten sedlák z Banátu i se svou zabedněností a neohrabaností hájí smysl a tradici armády věrněji a poctivěji než všichni ti vznešení důstojníci, že hájí onen neviditelný lesk, jímž jsme my, špatně placení subalterní důstojníci, žili více než ze své gáže.

Takový byl tento plukovník Svetozar Bubenčič, vrchní ras našeho pluku, za kterým jsem teď šel do schodů; sám se pohnal k odpovědnosti právě tak drsně a pitomě, s hloupou poctivostí a počestně, jak odjakživa zatápěl nám. Když se v srbském polním tažení po Potiorkově porážce vrátilo

307$

z celého našeho čerstvého pluku přes Sávu všehovšudy devětačtyřicet zdravých hulánů, zůstal na nepřátelském břehu poslední, a když viděl panický ústup, který považoval za potupný pro čest armády, udělal pak to, co ze všech velitelů a vysokých důstojníků světové války učinili po porážkách jen málokteří: vzal svůj těžký služební revolver a vpálil si kulku do hlavy, aby nemusel být svědkem zániku Rakouska, který svým prostým rozumem vytušil v hrozném obrazu onoho prchajícího pluku.

Plukovník odemkl. Vstoupili jsme do jeho pokoje, který byl tak spartánsky střízlivý, že se spíše podobal studentskému kvartýru: železná polní postel (nechtěl spát v lepší posteli než František Josef v Hofburgu), dva barvotisky, císař vpravo, císařovna vlevo, čtyři nebo pět lacině zarámovaných vzpomínkových fotografií z vyřazování a plukovních večerů, pár zkřížených šavlí a dvě turecké pistole — to bylo všechno. Žádné pohodlné křeslo, žádné knihy, jen čtyři proutěné židle kolem hrubého prázdného stolu.

Bubenčič si prudce pohladil knír, jednou, dvakrát, třikrát. Všichni jsme znali tento trhavý pohyb: pokládali jsme ho za nejzřejmější známku nebezpečné netrpělivosti. Konečně udýchaně zabručel, aniž mi nabídl židli:

„Pohov! A žádné upejpání — spusť. Jsou v tom peníze, nebo ženské?“

Bylo mi nepříjemné, že jsem musel mluvit vstoje, a kromě toho jsem měl pocit, že v pronikavém světle jsem příliš vystaven jeho netrpělivému pohledu. Tak jsem jen rychle řekl, že o peníze se nejedná.

„Tedy něco se ženskými! Už zase! Že si vy chlapi nedáte pokoj! Jako kdyby nebylo dost ženských, u kterých to jde zatraceně jednoduše. Ale pokračuj, a bez cavyků — kde je ten zakopaný pes?“

Co nejpřesněji jsem referoval, že jsem se dnes zasnoubil s dcerou pana z Kekesfalvy a o tři hodiny později jsem tuto skutečnost jednoduše zapřel. Ale ať se pan plukovník v žádném případě nedomnívá, že chci nečestnost svého jednání dodatečně omlouvat — naopak, přišel jsem jen

308$

proto, abych mu jako svému představenému soukromě sdělil, že jsem si plně vědom důsledků, které musím jako důstojník ze svého nekorektního chování vyvodit. Že vím, co je mou povinností, a také ji splním.

Bubenčič na mě zíral téměř nechápavě.

„Co to povídáš za nesmysly? Nečestnost a důsledky? Jak to? Na tom přece nic není. Říkáš, že ses zasnoubil s Kekesfalvovou dcerou? Tu jsem jednou viděl — máš zvláštní gusto, vždyť je chromá a křivá. No, a pak sis to zase rozmyslel. Na tom nic není. To se nestalo poprvé a ten, kdo to udělal, ještě nemusel být syčák. Nebo máš.. . “ přistoupil blíž, „měl jsi s ní nějaké techtle mechtle a teď něco je? Pak by to ovšem byla špinavost.“

Měl jsem zlost a styděl jsem se. Mrzelo mě, že to snad bere záměrně na lehkou váhu a že všechno chápe špatně. A tak jsem srazil podpatky.

„Pan plukovník dovolí, abych co nejposlušněji podotkl: tu hrubou lež, že jsem se nezasnoubil, jsem řekl před sedmi důstojníky pluku u stálého stolu v kavárně. Ze zbabělosti a z rozpaků jsem obelhal své kamarády. Zítra si poručík Hawliczek podá lékárníka, který mu dal správnou informaci. A už zítra bude celé město vědět, že jsem řekl u důstojnického stolu lež a že se mé chování nedá srovnat se ctí důstojnického stavu.“

Teď na mě vyvalil oči. Jeho těžkopádné myšlení patrně začalo konečně fungovat. Obličej mu pomalu rudl.

„Kde to bylo?“

„U našeho stálého stolu v kavárně.“

„Před kamarády? A slyšeli to všichni?“

„Podle rozkazu.“

„A lékárník ví, žes to popřel?“

„Zítra se to dozví. On i celé město.“

Plukovník si kroutil hustý knír a škubal jím tak prudce, jako kdyby jej chtěl vytrhnout. Bylo vidět, jak to za jeho nízkým čelem pracuje. S rukama zříženýma za zády začal vztekle přecházet, jednou, dvakrát, pětkrát, desetkrát, dvacetkrát. Podlaha se otřásala pod jeho tvrdým pochodem, do toho tiše zvonily ostruhy. Konečně se zase zastavil přede mnou.

309$

„No, a co chceš dělat?“

„Mám jen jedno východisko, pan plukovník to ví sám. Přišel jsem se jen s panem plukovníkem rozloučit a co nejposlušněji ho poprosit, zda by se nepostaral, aby se to pak všechno vyřídilo v tichosti a co možná s nejmenším pohoršením. Aby kvůli mně nepadla hanba na pluk.“

„Nesmysl,“ bručel. „Nesmysl! Kvůli něčemu takovému! Fešný, zdravý, pořádný člověk jako ty kvůli takovému kriplíkovi! Ten starý lišák tě asi napálil a ty ses z toho už nemohl slušně vyvléknout. No — pokud jde o ně, bylo by mi to fuk, co je nám po nich! Ale to s těmi kamarády a pak že o tom ví ten pitomý všivák lékárník, to je ovšem ničemná historie!“

A znovu začal přecházet, ještě rychleji než předtím. Myšlení ho zřejmě namáhalo. Pokaždé, když se vracel ke mně, byl jeho obličej o odstín rudější, žíly na spáncích měl naběhlé jako tlusté černé kořeny. Konečně zůstal odhodlaně stát.

„Tak dávej pozor. Taková věc se musí provést rychle — když už se to jednou rozkřikne, pak už se skutečně nedá nic dělat. Tak za prvé — kdo z našich u toho byl?“

Řekl jsem jména. Bubenčič vytáhl z náprsní kapsy notes — ten malý pověstný notes v červené kůži, který pokaždé vytasil jako zbraň, když někoho od pluku přistihl při nějaké nepřístojnosti. Kdo tam byl jednou zapsán, ten mohl udělat kříž nad svou příští dovolenou. Plukovník nejprve naslinil tužku, jak to dělají venkované, a pak tlustými prsty sširokými nehty čmáral do notesu jedno jméno po druhém.

„Jsou to všichni?“

„Ano.“

„Určitě všichni?“

„Podle rozkazu.“

„Tak dobrá.“ Zastrčil notes do náprsní kapsy jako šavli do pochvy. Stejným řinčivým tónem zaznělo ono závěrečné „dobrá“.

„Tak — to bychom měli. Zítra si je sem pozvu, všech sedm, jednoho po druhém, ještě než se objeví na cvičišti, a Bůh buď milostiv chlapovi, který se ještě potom odváží na tu věc vzpomenout. A lékárníka si potom vezmu

310$

na paškál separátně. Něco už mu namluvím, na to se spolehni, já už něco vymudruju. Třeba že jsi mě chtěl napřed poprosit o dovolení, než to uděláš oficiálně, nebo… nebo, počkej“ ¦ — a náhle ke mně přistoupil tak blízko, že jsem cítil jeho dech, a podíval se mi svým pichlavým pohledem do očí — „teď řekni upřímně, ale opravdu upřímně: pil jsi předtím něco, myslím předtím, než si provedl tu pitomost?“

Zastyděl jsem se. „Podle rozkazu, pane plukovníku, než jsem šel ven, vypil jsem několik koňaků a pak ještě u … při oné večeři dost značně … Ale… “

Čekal jsem, že mi vztekle vynadá. Ale jeho obličej se vyjasnil a roztáhl se do šířky. Plácl si do dlaní a nahlas, dunivě se zasmál, spokojený sám se sebou.

„To je znamenité, už to mám! Tak tu káru vytáhneme z bláta. Je to jasné jak facka! Všem vyložím, žes byl ožralý jako prase a nevěděl jsi, co žvaníš. Čestné slovo jsi přece nedal?“

„Ne, pane plukovníku.“

„Pak je všechno v pořádku. Vyložím jim, žes byl ožralý. To se stává i arcivévodům! Byl jsi ožralý jak kára, neměl jsi ani ponětí, co meleš, ani jsi je pořádně neposlouchal, a vůbec ti nedošlo, na co se vlastně ptali. To se přece může stát! A lékárníkovi ještě nakukám, jak jsem tě důkladně zjezdil, že ses s takovou opicí přiklopýtal do kavárny. Tak, bod jedna by byl vyřízen.“

Roztrpčilo mě, jak špatně mi rozuměl. Měl jsem zlost, že tento v jádru dobromyslný paličák mi chce podržet třmeny: nakonec si ještě myslí, že jsem za ním šel ze zbabělosti, abych se z toho dostal. K čertu, proč nechce pochopit celou tu ničemnost. Vzchopil jsem se.

„Hlásím co nejposlušněji, pane plukovníku, ta věc není sprovozena ze světa, pro mě ne. Vím, co jsem provedl, a vím, že už nemohu pohlédnout do tváře žádnému slušnému člověku; nechci žít dál jako lump a …“

„Drž hubu,“ přerušil mě. „Pardon, nech mě přece v klidu přemýšlet a nežvaň mi do toho — sám vím, co mám dělat, a nepotřebuju, aby mě takový holobrádek poučoval. Ty si myslíš, že jde jenom o tebe? Ne, můj milý, to bylo

311$

jen za prvé, a teď přijde bod dvě a ten znamená: zítra ráno zmizíš, tady tě nemůžu potřebovat. Na takovou věc se musí zapomenout, ty tu nesmíš už zůstat ani den, nebo se roztrhne pytel s pitomým vyptáváním a žvaněním, a o to vůbec nestojím. Kdo patří k mému pluku, toho nesmí nikdo vyslýchat a nikdo se na něj nesmí dívat úkosem. To nestrpím … od zítřka jsi přeložen k náhradnímu útvaru do Čáslavi… sám ti napíšu rozkaz a dám ti dopis pro podplukovníka: co v něm bude, do toho ti nic není. Ty se jen musíš vypařit, a co dělám já, je moje věc. Dnes v noci se přichystáš i se svým sluhou, a zítra vypadneš z kasáren tak časně, abys ani jediného z celé té společnosti nepotkal.

V poledne při raportu bude jednoduše přečteno, žes byl naléhavým příkazem odvelen, aby nikdo nebyl zvědavý. Jak si pak vyřídíš to ostatní s tím děvčetem a jeho otcem, do toho mi nic není. Svoje svinstvo si laskavě vyper sám — mně záleží jen na tom, aby se z něj ten smrad a klepy nedostaly do kasáren… Tedy ujednáno — zítra ráno v půl šesté tady nahoře, připraven, k odjezdu ti dám dopis a pak hybaj! Je to jasné?“

Váhal jsem. Kvůli tomu jsem nepřišel. Nechtěl jsem přece utéci. Bubenčič si všiml mého vzdoru a opakoval skoro výhrůžně:

„Je to jasné?“

„Podle rozkazu,“ odpověděl jsem vojensky a chladně. Sám jsem si řekl: „Ať si ten starý blázen povídá, co chce. Stejně udělám, co udělat musím.“

„Tak, a teď konec. Zítra ráno v půl šesté.“

Stál jsem v pozoru. Přistoupil ke mně.

„Že zrovna ty provádíš takové pitomosti! Nepouštím tě rád do Čáslavi. Ze všech těch mládenců jsem tě měl pořád ještě nejradši.“

Cítím, že uvažuje, zda by mi neměl podat ruku. Jeho pohled změkl.

„Nepotřebuješ něco? Jestli ti můžu nějak pomoci, nestyď se, rád to udělám. Nerad bych, aby si někdo myslel, že ses dostal do maléru nebo něco podobného. Nepotřebuješ nic?“

„Ne, pane plukovníku, děkuji co nejposlušněji.“

312$

„Tím líp. Tedy, Pánubohu poručeno. Zítra ráno v půl šesté.“

„Podle rozkazu, pane plukovníku.“

Pohlédnu na něho tak, jak se člověk dívá na někoho naposled. Vím, že je to poslední člověk, s kterým jsem na světě mluvil. Zítra bude jediný, kdo bude znát celou pravdu. Rázně sklapnu podpatky, vytáhnu ramena a udělám čelem vzad.

Ale i tento těžkopádný chlap musel něco zpozorovat. Něco v mém pohledu nebo na mé chůzi mu muselo být podezřelé, neboť ostře, tvrdě zavelí do mých zad: „Hofmiller, zpět!“

Rychle se otočím, změří si mě pronikavým pohledem a pak zabručí, jízlivě a zároveň dobromyslně:

„Poslyš, ty se mi nelíbíš. S tebou se něco děje. Zdá se mi, že mě chceš mít za blázna, ty myslíš na nějakou pitomost. Ale abys dělal hlouposti kvůli takové hovadině… s revolverem nebo podobně… to já nestrpím… rozuměl jsi?“

„Podle rozkazu, pane plukovníku.“

„Kdepak, žádné podle rozkazu! Mě nenapálíš. Jsem už dost starý mazák.“ Jeho hlas změkne. „Podej mi ruku.“

Podal jsem mu ruku. Drží ji pevně.

„A teď,“ dívá se mi pronikavě do očí, „teď, Hofmillere, mi dáš čestné slovo, že dnes v noci neuděláš žádnou hloupost ! Čestné slovo, že zítra v půl šesté budeš tady stát a potáhneš do Čáslavi.“

Nevydržím ten pohled.

„Moje čestné slovo, pane plukovníku.“

„No, tak dobrá. Víš, mě jen napadlo, že bys mohl v první ráži provést nějakou pitomost. U vás mladých člověk nikdy neví, máte horkou hlavu.vy jste se vším hned hotovi, i s revolverem… Později sám dostaneš rozum. Takové věci se dají překonat. Uvidíš, Hofmillere, že z toho všeho nic nebude, vůbec nic! Vyžehlím to až do posledního faldu, a podruhé se ti už taková pitomost nestane. No, a teď jdi, takového člověka jako ty by bylo přece škoda.“

313$

Naše rozhodnutí jsou mnohem závislejší na stavu a okolí, jimž se přizpůsobují, než jsme ochotni si doznat. Značná část našeho myšlení pouze automaticky zařazuje dávno převzaté dojmy a vlivy, a zejména ten, kdo byl od dětství cepován vojenskou kázní, podléhá psychóze rozkazu jako nátlaku, jemuž nelze odolat. Každý vojenský povel má nad ním logicky nepochopitelnou, vůli rozkládající moc. Ve svěrací kazajce uniformy splní příkaz jako náměsíčník, bez odporu a skoro nevědomky, i když si je plně vědom jeho nesmyslnosti.

I já, který jsem ze svých pětadvaceti let strávil patnáct roků, jež člověka utvářejí nejsilněji, ve vojenské škole a v kasárnách, jsem okamžitě od té vteřiny, kdy jsem přijal plukovníkův rozkaz, přestal samostatně myslet a jednat. Už jsem neuvažoval. Už jsem jen poslouchal. Můj mozek nevěděl nic než to jedno, že v půl šesté se mám dostavit připravený k odjezdu a že do té doby musím mít všechno bezvadně přichystáno. Probudil jsem svého sluhu a sdělil mu stručně, že máme podle naléhavého rozkazu odjet zítra do Čáslavi, a balil jsem s ním pečlivě své věci. Taktak že jsme to stihli, a přesně o půl šesté jsem stál podle rozkazu v plukovníkově pokoji, abych přijal služební papíry. Nepozorován, jak mi bylo poručeno, jsem opustil kasárny.

Toto hypnotické ochromení vůle trvalo ovšem jen tak dlouho, dokud jsem byl v dosahu vojenské pravomoci a dokud jsem svůj příkaz zcela nesplnil. Ale jakmile se vlak rozjel, spadlo ze mne omámení a ulekl jsem se jako člověk, kterým mrštila tlaková vlna explodujícího náboje a který se pak postaví na nohy a s úžasem zjistí, že vyvázl zdráv. Nejprve jsem se podivil: ještě žiji. A znovu jsem se podivil: sedím v rachotícím vlaku, odtržen od své každodenní, obyčejné existence. A jakmile jsem začal vzpomínat, myšlenky se přihrnuly v horečném spěchu. Chtěl jsem přece udělat konec a někdo mi odtrhl ruku od revolveru. Plukovník řekl, že všechno urovná. Ale jen do té míry, konstatoval jsem rozrušeně, pokud se to týká pluku a mé takzvané „dobré pověsti“ důstojníka. Teď snad stojí kamarádi před ním v kasárnách a samozřejmě mu stvrdili ctí a přísahou, že o tom případu ani nehlesnou. Ale co si myslí,

314$

tomu nemůže žádný rozkaz zabránit; všem musí být jasné, že jsem zbaběle utekl. Lékárník se snad dá ještě umluvit, ale co Edita, její otec, co ostatní? Kdo jim to poví, kdo jim všechno vysvětlí? Sedm hodin ráno: teď se probudí a její první myšlenka patří mně. Snad se už dívá z terasy — ach, terasa, proč mě pokaždé jímá hrůza, když pomyslím na to zábradlí? — dívá se dalekohledem ke cvičišti, vidí náš pluk na koních a neví a netuší, že jeden chybí. Ale odpoledne začne čekat, a já nepřijdu, a nikdo jí nic neřekl. Ani řádku jsem jí nenapsal. Bude telefonovat, oznámí jí, že jsem byl odvelen, a ona tomu neporozumí, nepochopí to. Nebo něco ještě hroznějšího: pochopí, okamžitě pochopí a potom … Náhle vidím Condorův výhrůžný pohled za blýskavými brýlemi, opět slyším, jak na mě křičí: „To by byl zločin, to by byla vražda!“ A už jiný obraz překrývá ten první: jak se tehdy vzepřela v lenošce a vrhla se k zábradlí terasy, v očích tu propast, sebevraždu.

Musím něco udělat, musím okamžitě něco udělat! Hned z nádraží jí musím poslat telegram. Musím bezpodmínečně zabránit, aby v zoufalství udělala něco neuváženého, něco, co už nelze odvolat. Ne, já přece nemám udělat nic neuváženého, nic, co už nelze odvolat, řekl Condor, a kdyby se něco zlého přihodilo, musím mu to okamžitě oznámit. Dal jsem mu na to ruku, a dané slovo je čestné slovo. Bohudíky, ve Vídni mám ještě dvě hodiny času. Teprve v poledne jede vlak dál. Snad Condora ještě zastihnu. Musím ho zastihnout.

Jakmile přijedeme do Vídně, předávám sluhovi zavazadla. Ať s nimi hned jede na Severozápadní nádraží a ať tam na mě počká. Pak uháním ve voze ke Condorovi a modlím se (jinak nejsem zbožný): Bože, dej, ať je doma, ať je doma! Jen jemu to mohu vyložit, jen on mi může porozumět, jen on může pomoci.

Ale ke dveřím se lenivě přišourá služebná, právě uklízí, na hlavě má pestrý šátek, a že pan doktor není doma. Mohl bych na něho počkat! „No, před polednem nepříde.“ A neví náhodou, kde je? „Ne, nevím. Chodí od jednoho k druhýmu.“ A nemohl bych mluvit s paní doktorovou? „Optám se,“ pokrčí rameny a jde dovnitř.

315$

“

Čekám. Týž pokoj, totéž čekání jako tehdy a — chválabohu, vedle slyším tytéž tiché, nejisté kroky.

Dveře se otevírají, váhavě, pomalu. Je to jako tehdy, jako kdyby se rozevíraly závanem vzduchu, jen její hlas ke mně mluví laskavě a srdečně.

„To jste vy, pane poručíku?“

„Ano,“ říkám a — stále táž bláhovost! — ukláním se před slepou.

„Ach, to bude mému muži hrozně líto! Vím, že toho bude velice litovat. Ale doufám, že můžete počkat. Vrátí se nejpozději v jednu hodinu.“

„Ne, bohužel — nemohu čekat. Ale… ale je to velmi důležité … nemohl bych ho zastihnout telefonicky u některého pacienta?“

Povzdychne. „Obávám se, že to nebude možné. Nevím, kde je… a pak, víte… jeho pacienti většinou nemají telefon. Ale snad bych mohla sama… “

Přistoupí blíž, přes její tvář přelétne výraz ostychu. Ráda by něco řekla, ale vidím, že se stydí. Konečně se pokusí:

„Já… vidím… cítím, že to je určitě velmi naléhavé… a kdyby to bylo možné, tak bych vám… přirozeně řekla, kde byste ho mohl zastihnout. Ale… snad bych mu to mohla říci sama, až se vrátí … je to asi něco s tou ubohou dívkou… Chcete-li, ráda to udělám … “

A já se jí náhle neodvažuji pohlédnout do slepých očí. Mám nesmyslný pocit, že by všechno poznala, že by všechno uhodla. Právě proto se tolik stydím a jen vykoktám: „Je to od vás velmi laskavé, milostivá paní, ale… nechci obtěžovat. Jestli dovolíte, mohu mu to nejdůležitější i napsat. Ale víte to jistě, že přijde domů před druhou hodinou? Neboť brzo po druhé už jede vlak, a on tam musí jet, to znamená… je naprosto nutné, věřte mi, aby tam jel. Skutečně nepřeháním.“

Cítím, že nepochybuje. Znovu přistoupí blíž a já vidím, jak její ruka udělá bezděčné gesto, jako by mě chtěla uklidnit a ukonejšit.

„Ovšem, věřím tomu, když to říkáte vy. Ale nedělejte si starosti. Co bude moci udělat, udělá.“

316$

„A smím mu napsat?“

„Ano, napište mu … tam, prosím.“

Jde napřed s podivuhodnou jistotou člověka, který v té místnosti ví o každé věci. Desetkrát denně se musí její citlivé prsty dotýkat jeho psacího stolu a urovnávat jej, neboť přesně, jako by viděla, sáhne do levé zásuvky, vezme tři čtyři listy papíru a položí mi je přímo na podložku. „Tam najdete pero a inkoust“ — a opět přesně ukáže na správné místo.

Napíši naráz pět stran. Zapřísahám Condora, že tam musí okamžitě jet, okamžitě — třikrát podtrhnu to slovo. Vypravuji mu všechno, velmi stručně a velmi upřímně. Neobstál jsem, popřel jsem zasnoubení před kamarády — on jediný hned zpočátku poznal, že je to strach z těch druhých, ubohý strach z lidských řečí a klepů, co způsobuje moji slabost. Nezamlčuji, že jsem chtěl spáchat sebevraždu a že mě plukovník proti mé vůli zachránil. Ale že jsem myslel až do tohoto okamžiku jen na sebe, a teprve teď jsem pochopil, že s sebou strhávám jinou, nevinnou. Ať tam okamžitě jede, chápe přece, jak je to naléhavé — znovu podtrhuji to „okamžitě“ — a řekne jim pravdu, celou pravdu! Ať nic nezastírá. Ať mě nedělá lepším, nevinným; a jestli Edita mi přesto promine mou slabost, bude mi zasnoubení posvátnější než kdy předtím. Teprve teď mi je opravdu posvátné, a. když mi to dovolí, pojedu s ní hned do Švýcarska, vzdám se služby a zůstanu u ní, ať už se uzdraví hned, nebo později, nebo vůbec ne. Všechno udělám, abych napravil svou zbabělost, svou lež, můj život má už jen jednu cenu: dokázat jí, že jsem neoklamal ji, že jsem oklamal jen ty druhé. To všechno ať jí poctivě řekne, plnou pravdu, neboť teprve teď vím, jak velice jsem jí zavázán, víc než všem jiným lidem, víc než kamarádům, víc než vojsku. Jen ona mě má soudit, jen ona mi má odpustit. V jejích rukou je teď rozhodnutí, zda mi může odpustit, a on, Condor, ať nechá všeho být — jde přece o život a o smrt — a jede za ní poledním vlakem. Že tam musí být bezpodmínečně v půl páté, ne později, musí tam být v tu dobu, kdy mě obvykle očekává. Je to moje poslední prosba k němu. Jen tentokrát ať mi pomůže a okamžitě

317$

čtyřikrát podtrhuji to naléhavé „okamžitě“ — ať jede, jinak je všechno ztraceno.

Když jsem položil pero, uvědomil jsem si, že je to mé první definitivní rozhodnutí. Teprve při psaní jsem pochopil, co je správné. Poprvé jsem pocítil vděčnost k plukovníkovi, že mě zachránil. Věděl jsem: jen jedinému člověku, jen jí, která mě miluje, jsem od nynějška zavázán celým svým životem.

V tomto okamžiku jsem si také všiml, že slepá stojí bez hnutí vedle mne. A opět se mě zmocnil nesmyslný pocit, že četla každé slovo dopisu a že ví o mně všechno.

„Promiňte, že jsem tak nezdvořilý,“ vyskočil jsem okamžitě, „úplně jsem zapomněl.. . ale … ale … bylo to pro mne tak důležité, abych napsal zprávu vašemu panu manželovi … “

Usmála se na mě.

„To přece nevadí, že jsem chvíli stála. Důležité bylo to druhé! Můj muž jistě udělá, co je v jeho silách … hned jsem cítila, vždyť znám v jeho hlase každý tón — že vás má rád, velice rád.. . A netrapte se,“ její hlas byl stále vroucnější, „prosím vás, netrapte se… určitě bude zase všechno v pořádku.“

„Kéž byste měla pravdu!“ řekl jsem s upřímnou nadějí — neříká se přece o slepých, že umějí předpovídat?

Sehnul jsem se a políbil jí ruku. Když jsem vzhlédl, nechápal jsem, že mi tato šedovlasá žena s přísnými ústy a trpkými vráskami kolem slepých očí mohla připadat zprvu ošklivá. Neboť její tvář zářila láskou a lidským soucitem. Bylo mi, jako kdyby tyto oči, zrcadlící jen věčnou temnotu, věděly o skutečném životě více než všechny ty, které pohlížejí do světa jasně a zářivě.

Rozloučil jsem se jako uzdraven. A náhle mi to už nepřipadalo jako oběť, že jsem se v této hodině znovu a navždy zaslíbil jiné, také postižené a ze života vypuzené. Nejde o to, milovat ty zdravé, jisté, pyšné, veselé, radostné — ty to nepotřebují! Ty přijímají lásku jen jako hold, jako něco, čím je jim ten druhý povinován, pyšně a lhostejně. Oddanost druhého člověka je pro ně pouhou přísadou, ozdobou ve vlasech, náramkem na paži, nikoli celým smys-

318$

lem a blahem života. Pouze těm, kterým osud ukřivdil, pouze odstrkovaným, nejistým, nehezkým, poníženým je možno láskou skutečně pomoci. Kdo jim obětuje život, vynahradí, co jim život vzal. Jen oni vědí, co je láska, a umějí ji přijímat a dávat tak, jak člověk má milovat: vděčně a pokorně.

Můj sluha čeká věrně v nádražní hale. „Pojď,“ směji se na něho. Najednou se mi jako zázrakem ulehčilo. Vím teď naprosto jistě: konečně jsem učinil to, co je správné. Zachránil jsem sebe, zachránil jsem jiného člověka. A nelituji už ani nesmyslné zbabělosti minulé noci. Naopak, říkám si: je to tak lepší. Je to lepší, že se to stalo, neboť ti, kteří na mě spoléhali, vědí, že nejsem ani hrdina, ani svatý, ani bůh, který z nebes k sobě ráčí milostivě pozdvihnout ubohou nemocnou. Přijmu-li teď její lásku, není to už oběť. Nikoli, na mně teď je, abych žádal odpuštění, na ní je, aby odpustila. Tak je to lepší.

Nikdy jsem se necítil tak jist sám sebou; jen jednou se ještě nakrátko přihnal stín strachu, když v Břeclavi vrazil do oddílu tlustý pán a sotva dechu popadaje dopadl na polštářované sedadlo: „Bohudíky, že jsem to ještě stihl. Nebýt těch šesti minut zpoždění, byl bych vlak zmeškal.“

Mimovolně se mě zmocnila hrůza. Co kdyby Condor nakonec nepřišel v poledne domů? Nebo kdyby přišel příliš pozdě, aby mohl ještě stihnout odpolední vlak? Pak bylo přece všechno marné! Pak čeká a čeká. Rázem se mí opět zjevuje strašlivý obraz terasy: Jak se křečovitě drží zábradlí a upřeně hledí dolů a sklání se do hlubiny! Proboha, musí se přece včas dozvědět, jak velice lituji své zrady! Dříve než si bude zoufat, dříve než se stane ta strašná věc! Měl bych jí poslat z příští stanice ještě telegram, několik slov, která by jí dodala důvěru, kdyby jí to snad Condor dosud všechno neřekl.

V Brně, na nejbližší stanici, vyskočím z vlaku a běžím poslat telegram na nádraží. Ale co se tu děje? Přede dveřmi se tlačí hustý černý hrozen, rozčilený shluk lidí, kteří čtou jakési oznámení. Musím rozrážet lokty dav a bezohledně

319$

se prodírám k malým skleněným dveřím poštovního úřadu. Rychle, rychle formulář! Formulář! Co napsat? Jen ne příliš mnoho! „Edita z Kekesfalvy. Kekesfalva. Tisíc pozdravů z cesty a věrnou vzpomínku. Služební příkaz. Vrátím se brzy. Condor všechno vysvětlí. Okamžitě napiš. Upřímně Anton.“

Podávám telegram. Jak pomalá je ta úřednice, co všechno se vyptává: odesílatel, adresát, jedna formalita za druhou. A vlak už odjíždí za dvě minuty. Znovu se musím násilím protlačit stále vzrůstajícím davem zvědavců před oznámením. Chci se ještě zeptat, co se děje. Ale vtom už pronikavě zazní signál k odjezdu. Taktak že ještě skočím do vagónu. Bohudík, teď jsem udělal všechno, teď už nemůže ztratit důvěru a klid. A teprve teď cítím, jak jsem po těch dvou rozčilujících dnech, po těch dvou probdělých nocích unaven. Večer, když jsem dojel do Čáslavi, musím sebrat všechny síly, abych se v hotelu vypotácel k svému pokoji do prvního poschodí. A pak jsem se zřítil do spánku jako do propasti.

Myslím, že jsem musel usnout, sotva jsem ulehl — jako bych se s ochromenými smysly potopil do temných, hlubokých vodních spoust, hluboko dolů až po dosud nedosažené dno rozplynutí. Teprve potom, mnohem později, začal sen, z něhož nevím začátek. Jen na to si ještě vzpomínám, že jsem znovu stál v pokoji, myslím, že to byla Condorova čekárna, a najednou opět začal ten hrozný dřevěný zvuk, který mi už několik dnů tikal ve spáncích, ten rytmus berlí, to strašlivé ťukání. Zpočátku přicházelo to klapání z dálky, jako z ulice, pak se přibližovalo, a teď už bylo prudké ťukání docela blízko, a nakonec je slyším tak strašně blízko u dveří pokoje, že se ve snu vyděsím a vzbudím se.

Otevřenýma očima zírám do tmavé cizí místnosti. Ale znovu se ozve ťukání — prudké a tvrdé klepání na dveře. Ne, to už není sen, někdo zaklepal. Vyskočím z postele a rychle otevřu. Venku stojí vrátný.

„Pan poručík má dole telefon.“

320$

Zírám na něho. Já? K telefonu? Kde… kde to jsem? Cizí pokoj, cizí postel… ach tak… jsem v… ach ano, v Čáslavi. Ale neznám tu přece ani jediného člověka, kdo mě tady může volat v noci k telefonu? Nesmysl! Musí být nejméně půlnoc. Ale vrátný naléhá: „Prosím, pospěšte si, pane poručíku, meziměstský hovor z Vídně, jméno jsem dobře nerozuměl.“

Okamžitě jsem při smyslech. Z Vídně! To může být jen Condor. Jistě mi chce sdělit, že mi odpustila. Všechno je urovnáno. Rozkřiknu se na vrátného:

„Rychle dolů! Řekněte, že přijdu okamžitě.“

Vrátný zmizí, v největším spěchu si ještě přehodím plášť přes košili a běžím za ním. Telefon je v rohu přízemní kanceláře, vrátný už drží sluchátko na uchu. Netrpělivě ho odstrčím, ačkoliv říká: „Je přerušeno,“ a poslouchám.

Ale nic … nic. Jen vzdálené zpívání a bzučení … sfíf… sff… srr, jako kovový tón moskytích křídel. „Haló, haló,“ křičím a čekám, čekám. Žádná odpověď. Jen výsměšné, nesmyslné bzučení. Mrazí mě proto, že mám přes sebe jen plášť, nebo je to náhlý strach? Třeba se to všechno nepodařilo. Nebo snad.. . čekám, poslouchám, horké sluchátko těsně přitlačené k uchu. Konečně krx… krx … přepojení a hlas slečny z centrály:

„Máte už spojení?“

„Ne.“

„Ale vždyť tu právě bylo, volala vás Vídeň! … Okamžik prosím. Hned se zeptám.“

Opět krx… krx … Slyším, jak spojuje, v aparátu to vrže, praská, škytá, koktá. Slyším hučení a chvění, které pomalu slábne, a pak zase jen jemné bzučení a šumění drátů. Náhle hlas, tvrdý, drsný bas:

„Zde místní velitelství Praha. Hovoří tam ministerstvo války?“

„Ne, ne,“ křičím zoufale. Hlas ještě něco nezřetelně hartusí a zaniká, ztrácí se v prázdnu. A zase jen to stupidní bzučení a chvění a pak znovu chaos vzdálených, nesrozumitelných hlasů. Konečně slečna z centrály:

„Promiňte, až teď jsem se dovolala. Spojení je přerušeno. Naléhavý služební hovor. Okamžitě vás zavolám,

321$

jestli se abonent znovu ohlásí. Zatím zavěste, prosím.“

Vyčerpán, zklamán a rozhořčen zavěsím. Není nic nesmyslnějšího, než mít vzdálený hlas na dosah a nemoci jej přidržet. Srdce mi v hrudi buší, jako kdybych příliš rychle vystoupil na vysokou horu. Kdo to byl? Mohl to být jen Condor. Ale proč mi telefonuje teď, v půl jedné v noci?

Vrátný se zdvořile přiblíží. „Pan poručík může klidně čekat nahoře v pokoji. Okamžitě tam skočím, když přijde spojení.“

Ale odmítám. Nechci znovu hovor promeškat. Nechci ztratit ani minutu. Musím vědět, co se stalo, neboť něco — to už cítím — , mnoho kilometrů odtud se něco stalo. Telefonovat mohl jen Condor nebo někdo ze zámku. Jen on jim mohl dát adresu hotelu. Určitě to muselo být důležité, muselo to být naléhavé, jinak by mě nevyburcovali z postele o půlnoci. Nervy se mi chvějí: oni mě potřebují! Někdo ode mne něco chce. Někdo mi má říci něco důležitého, na čem závisí smrt a život. Ne, nesmím pryč, musím zůstat na svém místě. Nechci propást ani minutu.

Tak se s nahýma nohama, ukrytýma pod pláštěm, posadím na dřevěnou tvrdou židli, kterou mi poněkud udivený vrátný přistaví, a čekám, pohled strnule upřený na aparát. Čekám čtvrt hodiny, půl hodiny, třesu se neklidem a snad zimou a přitom si rukávem košile nepřestávám utírat pot z čela. Konečně — rrr — zvonek. Vrhnu se tam, strhnu sluchátko; teď, teď se vše dozvím!

Ale je to hloupý omyl, na který mě vrátný okamžitě upozorní. Nezvonil telefon, nýbrž domovní zvonek venku; vrátný rychle otvírá opozdilému párku. Nějaký rytmistr s děvčetem hlučně projde domovními dveřmi, a když jde kolem lóže vrátného, vrhne užaslý pohled na podivného člověka, který s holým krkem a nahýma nohama na něho zírá z důstojnického pláště. Velmi zběžně pozdraví a zmizí se svým děvčetem na spoře osvětleném schodišti.

Teď to už nesnesu. Otočím klikou a ptám se telefonistky: „Nepřišel ještě ten hovor?“

„Jaký hovor?“

„Vídeň… myslím z Vídně.. .víc než před půlhodinou.“

„Hned se zeptám znovu. Okamžik.“

322$

Ten okamžik trvá dlouho. Konečně zazvonění. Ale telefonistka jen uklidňuje:

„Ještě neodpověděli. Počkejte několik minut, hned vás zavolám.“

Čekat! Ještě několik minut čekat. Minuty! Minuty! V jediné vteřině může člověk zemřít, může se rozhodnout osud, svět se může zhroutit! Proč mě nechávají čekat, tak zločinně dlouho čekat? Vždyť to jsou muka, vždyť to je šílenství! Hodiny už ukazují půl druhé. Už tu sedím hodinu a třesu se a mrznu a čekám,

Konečně, konečně zazvonění. Poslouchám všemi smysly, avšak telefonistka hlásí:

„Právě odpověděli. Hovor je odhlášen.“

Odhlášen? Co to znamená? Odhlášen? „Okamžik, slečno.“ Ale už zavěsila.

Odhlášen? Proč odhlášen? Proč mě volají o půl jedné v noci a potom hovor odhlásí? Muselo se něco stát, nevím co, a přece to vědět musím. Strašlivá hrůza, tato nemožnost prorazit vzdálenost, čas! Mám zavolat Condora sám? Ne, teď v noci už ne. Jeho paní by se polekala. Pravděpodobně mu to bylo už příliš pozdě a zavolá ještě jednou ráno.

Nemohu vylíčit, jaká byla tato noc. V hlavě se mi honily zmatené představy, nesmyslné myšlenky, byl jsem unaven a zároveň nanejvýš bdělý, s napjatými nervy jsem neustále čekal, naslouchal každému kroku na schodech a na chodbě, každému zazvonění a zařinčení z ulice, každému hnutí a každému zvuku, a současně jsem se už potácel únavou, uštván, vyčerpán, a pak konečně přišel spánek, až příliš hluboký, dlouhý spánek, bez času jako smrt, propastný jako nicota.

Když se probudím, je v pokoji světlo jako ve dne. Pohled na hodinky: půl jedenácté. Proboha, a já jsem se měl ihned hlásit, jak plukovník poručil. Dříve než mohu začít myslet na osobní věci, už ve mně opět samočinně funguje vojenská, služební kázeň. Hodím na sebe uniformu, obléknu se a ženu se dolů po schodech. Vrátný mě chce zadržet. Ne — všechno ostatní později! Nejprve se hlásit, jak jsem to čestným slovem slíbil plukovníkovi.

Se sumkami na opasku, jak vyžadují předpisy, vstoupím

323$

do kanceláře. Ale tam sedí jen malý ryšavý poddůstojník, který vyděšením strne, když mě spatří.

„Prosím rychle dolů k rozkazu, pane poručíku. Pan podplukovník poručil, že všichni důstojníci a muži posádky musí být nastoupeni přesně v jedenáct. Prosím jen rychle dolů.“

Letím dolů po schodech. Skutečně, na dvoře je už shromážděna celá posádka; taktak že se ještě postavím vedle polního kuráta, a už se objeví velitel divize. Kráčí neobyčejně pomalu a slavnostně, rozvine list papíru a zvučným hlasem začne:

„Udál se strašlivý zločin, který naplňuje Rakousko-Uhersko a celý civilizovaný svět odporem.“ (Jaký zločin, pomyslím si ulekaně. Bezděky se začnu třást, jako kdybych jej spáchal já sám.) „Nejzákeřnější vražda… “ (jaká vražda?) „na našem vřele milovaném následníku trůnu, Jeho císařské a královské Výsosti, arcivévodovi Františku Ferdinandovi a jeho urozené choti“ (Co? Zavraždili následníka trůnu? Kdy? Ovšem, včera v Brně na nádraží přece stálo tolik lidí kolem té vyhlášky — to tedy bylo ono!) „uvrhla náš vznešený císařský dům do hlubokého smutku a zděšení. Ale zejména císařská a královská armáda…“

To další už dobře neslyším. Nevím proč, ale to jediné slovo „zločin“, slovo „vražda“ mě zasáhlo přímo do srdce jako rána kladivem. Kdybych byl sám vrahem, nemohl bych se více polekat. Zločin, vražda — to přece řekl Condor. Náhle už neslyším, co tam vpředu žvaní a vřeští ten modrý, řády ozdobený muž s chocholem. Náhle jsem si vzpomněl na telefonní výzvu z dnešní noci. Proč mě Condor nezavolal ráno? Nestalo se něco? Nejdu za podplukovníkem, abych mu podal hlášení, ale využívám všeobecného zmatku a rychle běžím zpátky do hotelu: snad mezitím zavolal.

Vrátný mi podává telegram. Došel už dnes ráno, ale já jsem se kolem něho hnal v takovém spěchu, že mi ho nemohl předat. Roztrhnu formulář. V prvním okamžiku nic nechápu. Žádný podpis! Zcela nesrozumitelný text. Pak teprve pochopím: není to nic než úřední zpráva, že můj vlastní telegram, podaný ve tři hodiny osmapadesát minut v Brně, byl nedoručitelný.

324$

Nedoručitelný? Zírám na to slovo. Telegram Editě z Kekesfalvy nedoručitelný? Přece ji v tom hnízdě každý zná. Teď už to napětí nevydržím. Okamžitě dám zavolat Vídeň, doktora Condora. „Pilně?“ ptá se vrátný. „Ano, pilně.“

Za dvacet minut dostanu spojení a — zlý div! — Condor je doma a sám bere telefon. Za tři minuty vím všechno — při meziměstském hovoru není čas na ohledy. Všechno zmařila ďábelská náhoda a nešťastné děvče se už nic nedozvědělo o mé lítosti, o mém vroucím poctivém odhodlání. Všechna plukovníkova opatření, aby tu věc ututlal, byla marná. Ferenz a kamarádi nešli z kavárny domů, nýbrž táhli ještě do vinárny. Nešťastnou náhodou tam zastihli lékárníka ve velké společnosti a Ferenz, ten dobromyslný hlupák, ze samé oddanosti ke mně na něho okamžitě spustil. Před všemi přítomnými ho požádal o vysvětlení a obvinil ho, že o mně rozšiřu je hanebné lži. Byl to příšerný skandál, příští den to vědělo celé město. Protože lékárník byl hluboce uražen, přihnal se časně ráno do kasáren, abych mu to vysvětlil, a když zjistil podezřelou okolnost, že jsem zmizel, rozjel se přímo ke Kekesfalvům. Tam přepadl starého pána v jeho kanceláři a řval, až okna řinčela, že ho měli s tím „hloupým telefonováním“ za blázna a on jako starousedlík že si od té drzé důstojnické holoty nedá nic líbit. Že už ví, proč jsem tak zbaběle upláchl, a nikdo mu nenabulíkuje, že to byl pouhý žert; za tím že něco vězí, určitě jsem provedl nějakou pořádnou lumpárnu — ale on si to zjistí, i kdyby měl jít na ministerstvo, a v žádném případě nedovolí a nestrpí, aby ho takoví usmrkanci ostouzeli ve veřejných lokálech.

Zuřil tak, že nebylo snadné ho uchlácholit a odklidit; zděšený Kekesfalva doufal jen v jedno, že Edita z těch pustých obvinění nic nezaslechla. Ale osudnou náhodou byla okna kanceláře otevřená a slova naprosto zřetelně doléhala přes dvůr až k oknu salónu, kde seděla. Pravděpodobně se ihned rozhodla k tomu, co už dávno plánovala. Ale uměla se přetvařovat, ještě jednou si dala ukázat nové šaty, smála se s Ilonou, chovala se přívětivě k otci, vyptávala se na sto jednotlivostí, zda je to nebo ono už zabaleno a připraveno. Tajně ovšem uložila Josefovi, aby zavolal

325$

do kasáren, kdy se vrátím a zda jsem tam zanechal nějakou zprávu. Ordonance podala přesnou informaci, že jsem služebně na neurčitý čas odvelen a že jsem pro nikoho žádnou zprávu nezanechal, a to rozhodlo. V netrpělivosti svého srdce nechtěla už čekat ani den, ani hodinu. Příliš hluboce jsem ji zklamal, příliš smrtelně jsem ji zasáhl, než aby mi ještě mohla důvěřovat, a moje slabost jí dodala osudovou sílu.

Po jídle se dala vyvézt na terasu. Ale Ilona, jako by tušila něco zlého, znepokojená její nápadnou veselostí, se od ní ani nehnula. V půl páté však — přibližně v té době jsem obvykle přicházel — a přesně o čtvrt hodiny dřív, než téměř současně došel můj telegram a přijel Condor, požádala Edita přítelkyni, aby jí došla pro nějakou knihu, a nešťastná náhoda tomu chtěla, že Ilona té zdánlivě bezelstné prosbě vyhověla. A netrpělivá dívka, která nedovedla zkrotit své srdce, využila této krátké chvíle a učinila, k čemu se rozhodla — udělala onu strašlivou věc tak, jak mi to na téže terase ukázala, jak jsem to viděl v úzkostných snech.

Condor ji zastihl ještě naživu. Bylo nepochopitelné, že její lehké tělo nemělo žádná podstatná vnější zranění.

V bezvědomí ji dovezli sanitním autem do Vídně. Dlouho do noci lékaři ještě doufali, že ji zachrání, a tak mi Condor v osm hodin večer telefonoval ze sanatoria. Objednal pilný hovor, ale v oné noci 29. června, jež následovala po zavraždění následníka trůnu, zavládlo ve všech úřadech monarchie nesmírné vzrušení a telefonní linky byly obsazeny služebními hovory, civilními i vojenskými. Condor čekal marně na spojení čtyři hodiny. Teprve když po půlnoci lékaři zjistili, že už není naděje, dal hovor odhlásit.

Za půl hodiny byla mrtva.

Ze statisíců, jež v oněch srpnových dnech zavolala válka, odešli nepochybně na frontu jen málokteří tak klidně a dokonce netrpělivě jako já. Ne že bych byl tak zuřivě toužil válčit. Bylo to pro mě jen východisko, záchrana ; utekl jsem do války jako zločinec do tmy. Ty čtyři týdny, než přišlo rozhodnutí, jsem prožil v nejhlubším opovržení sebou samým, v chaosu, v zoufalství, a ještě dnes na ně vzpomínám s větší hrůzou než na nejděsnější hodiny na bojištích. Neboť

326$

jsem byl přesvědčen, že jsem svým slabošským soucitem, zpočátku lákavým a nakonec zbabělým, zavraždil člověka, jediného člověka, který mě vášnivě miloval. Neodvažoval jsem se už vyjít na ulici, hlásil jsem se nemocným, zalezl jsem do svého pokoje. Psal jsem Kekesfalvovi, abych mu projevil účast (ach, byla to skutečně moje účast): neodpověděl. Nesčetněkrát jsem psal Condorovi, abych se ospravedlnil: neodpověděl. Od kamarádů nepřišla ani řádka, od mého otce také ne — ve skutečnosti asi proto, že byl za oněch kritických týdnů přetížen prací na ministerstvu. Ale já jsem toto jednomyslné mlčení považoval za smluvené odsouzení. Stále hlouběji jsem propadal bludu, že mě všichni odsoudili, jako jsem odsoudil sám sebe, že mě všichni považují za vraha, protože jsem se tak nazýval sám. Zatímco se celá říše třásla vzrušením, zatímco v rozrušené Evropě se všechny dráty jako rozpálené chvěly hrůzyplnými zprávami, zatímco burzy kolísaly, armády mobilizovaly a opatrní už balili kufry, myslel jsem jen na svou zbabělou zradu, na svou vinu. Proto bylo pro mě vysvobozením, když jsem byl odvolán od sebe samého; válka, která zachvátila milióny nevinných, zachránila mě, viníka, před zoufalstvím (ale nevelebím ji proto).

Oškliví se mi patetická slova. Neříkám, že jsem tehdy hledal smrt. Říkám jenom, že jsem se jí nebál, přinejmenším jsem se jí bál méně než většina, neboť v mnohých chvílích mi připadal návrat do zázemí, kde byli lidé, kteří věděli o mé vině, hroznější než všechny hrůzy fronty — a kam bych se také vrátil, kdo mě ještě miloval, pro koho, proč jsem měl žít? Pokud statečnost neznamená nic jiného, nic vyššího než se nebát, smím směle a poctivě říci, že jsem byl v poli skutečně statečný, neboť co se zdálo i těm nejodvážnějším z mých kamarádů horší než smrt — možnost zohavení, zmrzačení — mě nelekalo. Byl bych to pravděpodobně považoval za trest, za spravedlivou pomstu, kdybych se sám stal bezmocným mrzákem, kořistí kdejakého cizího soucitu, protože můj soucit byl tehdy příliš zbabělý, příliš slabošský. Byla to náhoda, že mě smrt nedostihla; mnohokrát jsem jí šel vstříc s chladným pohledem lhostejného člověka. Tam, kde bylo třeba udělat něco

327$

obzvlášť těžkého, tam, kde žádali dobrovolníky, tam jsem se hlásil. Cítil jsem se dobře všude, kde šlo do tuhého. Po svém prvním zranění jsem se dal přeložit ke kulometné rotě a později k letcům; patrně se mi tam skutečně na těch našich ubohých strojích leccos podařilo. Ale pokaždé, když jsem našel v nějakém výnosu slovo „statečnost“ v souvislosti se svým jménem, připadal jsem si jako podvodník. A když si někdo příliš všímal mých vyznamenání, rychle jsem se odklidil.

Když pak uplynuly ty čtyři nekonečné roky, zjistil jsem k svému úžasu, že jsem přesto mohl znovu žít v onom dřívějším světě. Neboť my, kteří jsme se vraceli z Hádu, jsme vážili všechno na jiných váhách. Mít na svědomí smrt člověka neznamenalo pro vojáka světové války totéž jako pro člověka mírového světa; moje vlastní soukromá vina se zcela rozplynula v obrovském močálu krve; neboť týž člověk, tytéž oči, tytéž ruce zaměřily také kulomet, který u Limanovy pokosil první vlnu ruské pěchoty před našimi zákopy, sám jsem potom viděl polním dalekohledem strašné oči těch, jež jsem usmrtil, jež jsem zranil a kteří v ostnatých drátech ještě celé hodiny sténali, než bídně zahynuli. U Gorice jsem sundal letadlo, třikrát se překotilo ve vzduchu, než z něho vyšlehl plamen a než se roztříštilo na skalách Krasu; a pak jsme vlastníma rukama ohledávali zuhelnatělé a ještě děsně napuchlé mrtvoly podle poznávací známky. Tisíce a tisíce lidí, kteří pochodovali v řadě vedle mne, dělaly totéž, s karabinou, bajonetem, plamenometem, kulometem a holou pěstí, statisíce a milióny mé generace ve Francii, v Rusku a Německu — co tu ještě znamenala jednotlivá vražda, co znamenala soukromá, osobní vina v tom tisícerém, kosmickém, nejrychleji probíhajícím masovém pustošení a ničení lidského života, jaké dosud poznaly dějiny?

A potom — nová úleva — v tomto světě, do něhož jsem se vrátil, nestál už proti mně žádný svědek. Nikdo nemohl člověka, vyznamenaného za zvláštní statečnost, nařknout z dřívější zbabělosti, nikdo mi již nemohl vytýkat mou osudnou slabost. Kekesfalva přežil smrt své dcery jen o málo dní, Ilona žila jako paní notářová někde na venkově v Jugoslávii,

328$

plukovník Bubenčič se zastřelil na Sávě, moji kamarádi padli nebo dávno zapomněli na tu nicotnou epizodu — všechno, co se stalo „předtím“, bylo přece po těchto čtyřech apokalyptických letech tak nicotné a bezvýznamné jako dřívější peníze. Nikdo mě nemohl obvinit, nikdo mě nemohl soudit; bylo mi jako vrahovi, který zahrabal mrtvolu své oběti v houští a náhle začne padat sníh, hustý, bílý, těžký; ví, že ještě měsíce bude tato pokrývka skrývat jeho zločin, a potom už nikdo nenajde jedinou stopu. Tak jsem sebral odvahu a začal znovu žít. Protože mi mou vinu nikdo nepřipomínal, zapomněl jsem na ni. Neboť srdce dokáže zcela a hluboce zapomenout, když zapomenout chce.

Jen jednou se vrátila ona vzpomínka z druhého břehu. Seděl jsem v přízemí vídeňské Opery na krajním sedadle poslední řady, abych si zase jednou poslechl Gluckova Orfea, který mě svou čistou a zdrženlivou zádumčivostí uchvacuje víc než kterákoli jiná hudba. Právě končila předehra, o krátké přestávce nerozsvítili světla v setmělém hledišti, pustili však několik opozdilců, aby se ve tmě odebrali na svá místa. Také k mé řadě kráčeli dva z těchto pozdních příchozích, pán a dáma.

„Dovolíte,“ naklonil se pán zdvořile ke mně. Aniž jsem si ho blíže všiml, vstal jsem, aby mohl projít. Ale místo aby se posadil na prázdné místo vedle mne, posunul nejprve s opatrnou něžností před sebe dámu; pomáhal jí, takřka jí urovnával cestu a sklapl jí pečlivě sedadlo, dříve než ji posadil do křesla. Taková péče byla příliš neobvyklá, aby mi nebyla nápadná. Ach, slepá, pomyslel jsem si a bezděky jsem na ni soucitně pohlédl. Ale vtom se ten poněkud obtloustlý pán posadil vedle mne. Srdce se mi prudce sevřelo, poznal jsem ho: Condor! Jediný člověk, který všechno věděl, který mě znal až do nejhlubších hlubin mé viny, seděl těsně vedle mne. On, jehož soucit nebyl vražednou slabostí jako můj, nýbrž obětavou, sebe samu obětující silou, on jediný mě mohl soudit, jediný, před nímž jsem se musel stydět! Kdyby se v meziaktí rozsvítily lustry, musel mě okamžitě poznat.

Začal jsem se třást a rychle jsem si dal ruku před obličej,

329$

abych byl chráněn alespoň ve tmě. Neslyšel jsem už ani záchvěv z milované hudby, příliš prudce mi bušilo srdce. Blízkost toho člověka, který jediný na světě o mně věděl pravdu, mě drtila. Jako kdybych tady ve tmě seděl mezi všemi těmi dobře oblečenými a slušnými lidmi nahý, hrozil jsem se už okamžiku, kdy vzplane světlo a on mě pozná. A tak když po prvním jednání začala klesat opona, sklonil jsem v krátké chvíli, než se rozsvítilo, rychle hlavu a utekl prostřední uličkou — a utekl jsem myslím dost rychle, že mě nemohl vidět, že mě nepoznal. Ale od oné chvíle opět vím: žádná vina není zapomenuta, dokud o ní ví svědomí.

TOUHA PO POCHOPENI A VYJÁDŘENÍ KONCE JEDNOHO SVĚTA

Hluboko ve třicátých letech, krátce po nástupu nacistů k moci, provázel Stefan Zweig jednoho z přátel svou vilou v Salcburku a tesklivě opakoval: „Měl jsem krásný byt. Pohleďte, jak pěknou jsem měl knihovnu.“ Na návštěvníka to působilo přízračné. Vše ještě stálo na svém místě a patřilo zámožnému a v evropských kulturních kruzích od Paříže po Moskvu váženému muži. Stefan Zweig však věděl své — už dlouho a dobře.

Román, který čtenář právě dočetl, byl dokončen rok před druhou světovou válkou, jeho děj se odehrává v posledním roce míru před světovou válkou první. Kratičký prolog spíná obě časové roviny v předznamenání. Nejvlastnější důvod hlubokého zneklidnění je výslovně připomenut v nejkratším odstavci, zato však tak přesně, že si musíme uvědomit, kdy dílo vzniklo a kdy Zweig zemřel (1942), abychom jeho věty nepokládali za sentence ex post. Netrpělivost srdce je prodchnuta rozechvěním, jež nelze vysvětlit pouze vnímavostí, s níž se Zweig vnořil do nitra postav svého příběhu. Je příznačné, že mučivá touha po pochopení a vyjádření konce jednoho světa vzepjala se tu v román, jediný, který jsme od Stefana Zweiga donedávna znali a jediný, který on sám za román uznal.*& Problém přerostl možnosti psychologické novely a jeho autenticita se vzpírala srovnávání s historickými rekonstrukcemi vzorů jednání.

Román o netrpělivosti srdce psal Stefan Zweig pro útěchu, ale i jako shrnutí osobní a společenské zkušenosti. Umělecká stylizace tu není pouhým ozdobením objektivní látky nebo jejím převedením ve snadněji srozumitelné podobenství: proniká do skrytosti vztahů, splétajících věčné i malicherné obrazce jednotlivých životů s pohyby dějinnými a společenskými.

Strhující a jímavý příběh — z jiného pera by se snadno proměnil ve řvavě sentimentální kýč — je prosycen dvěma významovými vrstvami.

První nazvěme mravy. „Forma znamená jistotu,“ dočítáme se ve Zweigově knize a nemůžeme nevzpomenout na Brochova Pasenowa z prvního dílu trilogie Náměsíčníci, setrvávajícího v uniformě i na novomanželském loži, na Rothova starého i mladého Trottu, nacházející vždy znovu držadlo jistoty v nespornosti formy. Formy chování zajisté zaváděly hierarchizující rozdíly, ale v jistém smyslu je i smazávaly.

Netrpelivost_srdce-v1rmr

&* Teprve před několika lety byl v Zweigově pozůstalosti objeven dosud neznámý rukopis románu Opojení z proměny (Rausch der Verwandlung, 1982, S. Fischer Verlag, Frankfurt a. M.).

331$

Byly-li v příslušných souvislostech řádně dodrženy, dotvrzovaly dosažené postavení a vytěsňovaly otázku, jak k němu kdo došel. Teprve s dnešním odstupem lze chápat, co to znamenalo ve starém Rakousku a navíc ve Vídni, a to zvláště pro ty, kdo se prodrali na slunce sociální emancipace teprve nedávno a tak zčerstva, že se jejich rozdychtěný dech dosud nestačil uklidnit. Skryli se za formami, za formulemi, za pravidly mravu. Zweig ve svých pamětech vzpomíná na 1. máj 1890. Dětskýma očima viděl nezkresleně podstatné: proletářské masy názorně vstoupily na půdu oficiální veřejnosti tím, že prokázaly vynikající schopnost dodržet formu. V kotli národů a tříd stávalo se dodržení formy dokonce i zbraní, jíž bylo možno dožadovat se v daném okruhu rovnosti.

Zavedlo by nás daleko od Zweigovy knihy, kdybychom začali uvažovat o stopách této minulosti v české kultuře a českém kulturním charakteru. Poznamenejme jen na okraj, že i tato věc se nás týká. Kolikrát byli naši otcové vyzváni, aby projevili svou vyspělost sebekázní a dodržením pravidel, která si nestanovili?! Vždyť z čeho jiného pramení humor Haškův nebo v jemnější a všestrannější podobě humor Roberta Musila?

Světoobčan Stefan Zweig přesně popisuje rituál zdvořilostních návštěv v městečku na rakousko-uherském pomezí. Čtenář se snadno přesvědčí, že to není pouhé výpomocné vehiculum děje. První hrdinovy i čtenářovy dojmy z pána z Kekesfalvy jsou dojmy ze splynutí člověka s formou. Poručík Hofmiller — podobně jako Rothův baron von Trotta mladší — žije v celém románu až na závěr a prolog jenom svou vlastní společenskou formou. Posádkový velitel, charakterizovaný jako bytost zcela nekulturní, jedná v klíčovém okamžiku pevně a humánně — protože k tomu má formu. Důstojnické mravy Zweigovi k srdci nepřirostly, nicméně líčí je bez satirizující hyperbolizace, nápadně střízlivě — jako kdysi jasně vymezenou formu života postupně pustošenou vášněmi. Není nahodilé, že hrdinou pluku je dezertér, jemuž se podařilo ulovit movitou dámu, a tak se od jedněch vnucených životních forem osvobodit převzetím jiných, privátnějších. Zweig jej nelíčí se sympatiemi, ale ani se stavovským opovržením. Jeho naprosto důsledný antimilitarismus prošel již zkouškou první světové války, kdy patřil k pacifistickému okruhu Romaina Rollanda, ba neváhal stavět se ostře kriticky k dílčím nedůslednostem v Rollandových stanoviscích.

Druhou významovou vrstvu nazvěme psychologickou. Bývá s Zweigovým jménem spojována právem, málokdy však s pochopením. Říci totiž, že Stefan Zweig je pronikavý psycholog, je nejen pravda, ale také kus zneškodňujícího výkladu. Jeho psychologie není jen pasivně odráživá, vciťující a porozumivá, jak bývalo u pozdně buržoazních literátů běžné.

332$

Má jasné meze a jasný úkol. Stálost a stálá opakovatelnost psychologických konstelací kontrastuje s podobami, v nichž se sociálně, historicky a kulturně realizují.

Zweig byl výborně poučen Freudem, ale za psychoanalytika jej pokládat nelze. V jeho románě nenajdeme ani jedinou psychoanalytickou či psychosymbolickou rekvizitu, a to ani na místech, kde to čtenář s jistotou bezděčně očekává. Zajímal jej totiž člověk jako člověk. Zajímalo jej ryze lidské jádro chování v určitých situacích. Individuální jej zajímalo obecně a obecné individuálně.

V tom nabyl ceny rámec někdejších životních forem. Umožňoval odlišit determinované od svobodného a znemožňoval únik z osobního rozhodnutí k patetickému boření rámcových konvencí či ještě ubožejších kulis.

Psychologický rozbor jednání upevňoval u Zweiga vědomí zodpovědnosti: výlučné vyvozování jednání z determinací se obnažilo jako alibismus. Nacistická éra to posléze mnohonásobně demonstrovala.

Proto Zweig nikdy nepřestal milovat dílo Maxima Gorkého, oceňoval Leonida Andrejeva, těšil se z toho, že Lunačarskij přednášel v Moskvě o jeho knize věnované Verhaerenovi. Nebyla v tom sympatie politická v úzkém smyslu slova, zato však všem determinantám navzdory planoucí naděje, že svět bude možno univerzálně humanizovat a že tento úkol reálně spočívá v rukou lidí, a nikoli ve filozoficko-dějinných fikcích. Neznepokojuje nás dnes v žádném smyslu, že byl pro to Zweig nařčen několikrát z komunismu. Pro Zweiga byla psychologie důležitá jako příslib svobody, jako humanizační naděje.

Mezi oběma objektivními významovými vrstvami plyne románový děj. Vyznačuje se pochopením poměrů, ale i respektem k individuální osobnosti. Na Kekesfalvově historii pominul autor možnost sentimentální identifikace právě tak jako lacině rozhořčenou kritiku židovského vydřiducha. Jeho kritika je soucítivá, ale ve svých ostnech mnohem hlubší. Předně poskytuje obraz potrestané pýchy. Splynout s ní však nemůže, a to nejen proto, že by souzněl s fikcemi antisemitskými. Trest postihuje provinilého jen prostřednictvím zničení jiného života. Navíc nad provinilostí samotnou klene se otazník. To je pro Zweiga příležitost ke studii člověka za určitých okolností.

Kritičnost této studie není v běžném smyslu sociální. Je prohloubena mravně: vnější emancipace nemůže nahradit plně lidskou, na jejíž problémy musí dříve nebo později dojít; ba právě zlomením nejkřiklavějšího pokoření se otvírají v nahotě a propastnosti. Zbohatnutí nepomůže.

Vzestup pána z Kekesfalvy je navzdory napínavému koloritu vylíčen velmi reálně a objektivně: ekonomické prostředky měly vést k nabytí lidské důstojnosti. Manželství uraženého a poníženého, který se vyhrabal

333$

na slunce majetnosti jen inteligentně uplatněnou houževnatostí a lstí, s plachou a poddanstvím zlomenou osobou, z níž nečekaně zazářilo ženství a mateřství, nebylo šťastné nekonečně. Kromě zděděných zkušeností z diaspory věděl Stefan Zweig dříve než jiní, že se tato emancipace nepovedla ani těm, jimž se povedla: ranou osudu budou skoseni všichni. Každý jednotlivý život má svou cenu. Smrt zmrzačené dívky, kterou čtenář tolik lituje, křičí proti smrti miliónů, kterou jsme si navykli pokládat za součást uplynulých dějin. Proto také její podivný milý projde válečnými poli živ a zdráv. Není hrdina, nemá jen koho vykoupit.

Zweigův pohled na svět byl založen na iluzích, do nichž tak vkořenil svůj život, že na jejich rozbití dobrovolně zemřel. Při takovém poukazu musíme však být obezřetní, abychom maně nepřitakali vrahům. Neboť nejlepší z Zweigových iluzí se nerozložily, ale byly brutálně zničeny mocnostmi, jež se staly nadmíru neiluzorní silou a bezostyšně manipulovaly osudy desítek miliónů, ač světonázorově nejen nebyly zušlechtěny, ale vyvěraly z barbarské směsi temně instinktivní agresivity, sekularizované pověrečnosti a samozvaně cynického mesianismu. Proti tomu byla Zweigova iluze — jakkoli se s ní dnes nemůžeme ztotožnit — útočištěm konkrétně humánní naděje.

JAROSLAV STŘÍTECKÝ

Z díla Stefana Zweiga Svazek jedenáctý; Netrpělivost srdce

Z německého originálu Ungeduld des Herzens (S. Fischer Verlag, Frankfurt/Main 1955) přeložila Božena Koseková.

Doslov napsal Jaroslav Střítecký; Obálku a vazbu navrhl a graficky upravil Milan Grygar.; Vydal Odeon, nakladatelství krásné literatury a umění, n. p., jakou svou 4 275. publikaci v redakci krásné literatury. Praha 1984.

Odpovědná redaktorka Věra Saudková.

Vytiskla Stráž, tiskařské závody, n. p., Plzeň, závod ve Vimperku.

21,19 autorských archů, 21,57 vydavatelských archů. 605-22-856, Vydání třetí, v Odeonu první. (mirv1-rmr); Náklad 34 000 výtisků; 01-065-84. 13/24.; Váz. 26 Kčs