POVÍDKY OD MOONY

POPISY POVÍDEK

1. povídka - Tajemství - Daniela McNillová a major Lorne se ocitnou v průšvihu, který je může stát život.

2. povídka - Za šedou oponou - Pokračování příběhu Daniely McNillové a majora Lorna.

3. povídka - Anděl - Rodney McKay se setkává s již mrtvým doktorem Beckettem.

4. povídka - Zapomenutá lilie - Příběh kapitána Smitha a doktorky Liliany Schwarzové, která se připletla v nesprávnou chvíli na nesprávné místo.

5. povídka - Není cesty zpět -Ester Jonesová se vrátila v čase a nebo ji McKay poslal úplně

jinam? Co zažila a proč je poslední žijící z jejího města?

6. povídka - Všude kolem nás - Jediní, kdo na výzkumné stanici nejsou nakaženi je Rodney a Carson. Ocitají se v časovém presu, ve kterém se hraje o životy ostatních.

7. povídka - Uvězněni - Kapitán Zuzana Petersonová nenávidí McKaye, ale je přinucena jej doprovázet na planetu. Ocitají se v situaci, kdy spolu musí vyjít, jinak zemřou.

8. povídka - 24hodin aneb části ,perného´dne doktora McKaye - Parodie na Atlantis, kde hlavní hrdinou je Rodney McKay... "Utlačujte všechny a všechno, první pravidlo úspěchu."

9. povídka - Rozsviť, dokud ještě žije! - Město se začalo samo vypínat a jediná naděje závisí

na člověku, který neumí ani trefit na záchod ve svém pokoji. Kdo je vlastně Atlantis?

10. povídka - V temnotě - Zrak je nejdůležitější smysl pro vojáka, ale když o něj přijde, tak je malér. Jak se s tím vyrovná Zuzana Petersonová a Rodney McKay.

11. povídka - Honey, I´m at home! - Vypadalo to jako dobrá pohodová ,dovolená - mise´, ale do té doby, něž se prohodila Zuzana Petersonová s Zuzanou z alternativní reality. McKayovi nastává peklo na zemi.

12. povídka - Deset ran - Antikové si zahrávali s něčím, co nedokázali ovládat. Rodney McKay je pohřben, ale na jeho hrdinský čin nebude nikdy zapomenuto.

13. povídka - Staré návraty (společná s Mac) - Zuzana Petersonová se s Rodney ocitnou v jiné realitě, kde potkávají Mackenzie Blackovou. Jenže nejsou jediný, kdo průchodem prošel.

14. povídka - Zapomeňte, že jste mě kdy znali - Zuzaně Petersonové přeskočilo nebo je to něco jiného?

15. povídka - Někde musíme udělat chybu(Pondělí až Neděle) - Povídka zachycující dění

na Atlantis během jednoho týdne (části jsou po jednotlivých dnech)-Zuzana Petersonová a Rodney McKay

16. povídka - Přežít znamená žít - Zuzana Petersonová je zraněná a uvězněná na planetě

společně s Andym Greenem. Jestli přežijí záleží na jejich opatrnosti a štěstí.

17. povídka - Minulosti se nezbavíš (společná s Mac) - Zuzana, Andy a Rodney jsou opět v průšvihu. A kdo za to může? No přece ženská...

18. povídka - Jeden nápad -Jeden nápad, zahrnuje Rodneho a Zuzanu. Jeden vtip, který se zvrtnul. Začalo jít o životy, kdo za to zaplatí?

19. povídka - Nevkroč, pokud je ti život milý - Pevnina mnohdy skrývá nebezpečí. Zvláště, pokud není pořádně prozkoumaná. Jsou zakázaná místa, kterých se i Antikové báli. Takovým místům je nejlepší se vyhýbat, ale co když nemáme jinou možnost? Zuzana a Evan ji nemají...

20. povídka - Nebyla to tvá volba... - Rozhodujeme se špatně, někdy nedokážeme akceptovat rozhodnutí jiných a Zuzana to nedokáže, pokud jde o jednoho člena jejího týmu.

21. povídka - Protest - Drobná reakce na některé věci s nimiž nesouhlasím, brané většinou humorně. Samozřejmě zasazené do prostředí Atlantis. Hl. hrdinové jsou Zuzana, Rodney, Evan a Andy...

22. povídka - Znovu a naposled? - Společná povídka s Mackenzie. Znovu se setkali a znovu jsou v potížích.

23. povídka - Nemesisin pramen vlasů - Povídka patřící k Zuzaně Petersonové, ale hlavní

postava je major Lorne. Povídka má také trailer díky Anijshy...Jedna z nevýhod je přátelství s podřízeným. Jenže stačí přehlédnout maličkost a brzo se z přítele stane noční můra. Pak si už

jen Evan Lorne může přát smrt...

24. povídka - Neodolatelný major Evan Lorne na deset způsobů, aneb po čem ženy tajně

touží! - Myslím, že název mluví za vše...

25. povídka - Nejúžasnější anděl - Tak to dopadá, když si autor uvědomí, že vlastně celý

dosavadní život píše Mary Sue...pro ty, co nevědí, nechť raději zůstanou v nevědomosti... Číst jen na vlastní nebezpečí

26. povídka - Poslední setkání - Staré chyby byly vytáhnuty na povrch a hledá se ten, kdo za vše může... Přijde Richard Woolsey na to, kdo je zodpovědný za situaci v galaxii Pegasus? -

OBSAH:

Tajemství – ÚVOD .................................................................................................................... 7

Tajemství – 01.kapitola : Daniela McNillová ............................................................................ 8

Tajemství – 02.kapitola : Atlantis ............................................................................................ 10

Tajemství – 03.kapitola : Bouře ............................................................................................... 13

Tajemství – 04.kapitola : Proroctví .......................................................................................... 16

Tajemství – 05.kapitola : Návrat .............................................................................................. 18

Tajemství – 06.kapitola : Kameny a vesnice ............................................................................ 20

Tajemství – 07.kapitola : Pocit? ............................................................................................... 22

Tajemství – 08.kapitola : Město ............................................................................................... 24

Tajemství – 09.kapitola : Porada .............................................................................................. 26

Tajemství – 10.kapitola : Zrádce .............................................................................................. 28

Tajemství – 11.kapitola : Elza a Aglaja ................................................................................... 30

Tajemství – 12.kapitola : Oběti ................................................................................................ 32

Tajemství – 13.kapitola : Útěk ................................................................................................. 34

Tajemství – 14.kapitola : Zpátky .............................................................................................. 36

Tajemství – 15.kapitola : Daniela ............................................................................................ 38

Tajemství – 16.kapitola : Obřad ............................................................................................... 40

Tajemství – 17.kapitola : Sbohem ............................................................................................ 43

Tajemství – 18.kapitola : Ztracená naděje ............................................................................... 45

Tajemství – 19.kapitola : A dál? .............................................................................................. 47

Tajemství – KONEC ................................................................................................................ 49

Za šedou oponou – ÚVOD (major Lorne a plukovník McNillová) ......................................... 50

Za šedou oponou, PART 01 ..................................................................................................... 51

Za šedou oponou, PART 02 ..................................................................................................... 53

Za šedou oponou, PART 03 ..................................................................................................... 55

Za šedou oponou, PART 04 ..................................................................................................... 58

Za šedou oponou, PART 05 ..................................................................................................... 60

Za šedou oponou, PART 06 – Den první ................................................................................. 63

Za šedou oponou, PART 07 – Den druhý ................................................................................ 65

Za šedou oponou, PART 08 – Den třetí ................................................................................... 67

Za šedou oponou, PART 09 ..................................................................................................... 70

Za šedou oponou, PART 10 ..................................................................................................... 72

Za šedou oponou, PART 11 ..................................................................................................... 75

Za šedou oponou, PART 12 ..................................................................................................... 78

Za šedou oponou, PART 13 ..................................................................................................... 81

Za šedou oponou, PART 14 ..................................................................................................... 83

Za šedou oponou, PART 15 ..................................................................................................... 85

Za šedou oponou, PART 16 ..................................................................................................... 87

Za šedou oponou, PART 17 ..................................................................................................... 89

Za šedou oponou, PART 18 ..................................................................................................... 91

Za šedou oponou, PART 19 ..................................................................................................... 93

Za šedou oponou, PART 20 ..................................................................................................... 95

Za šedou oponou, PART 21 ..................................................................................................... 97

Za šedou oponou, PART 22 ................................................................................................... 100

Za šedou oponou – KONEC ................................................................................................... 101

Anděl ...................................................................................................................................... 102

Zapomenutá lilie – ÚVOD ..................................................................................................... 105

Zapomenutá lilie, PART 01 ................................................................................................... 106

Zapomenutá lilie, PART 02 ................................................................................................... 108

Zapomenutá lilie, PART 03 ................................................................................................... 110

Zapomenutá lilie, PART 04 ................................................................................................... 112

Zapomenutá lilie, PART 05 ................................................................................................... 117

Zapomenutá lilie, PART 06 ................................................................................................... 120

Zapomenutá lilie, PART 07 ................................................................................................... 123

Zapomenutá lilie, PART 08 ................................................................................................... 127

Zapomenutá lilie, PART 09 ................................................................................................... 130

Zapomenutá lilie, PART 10 ................................................................................................... 133

Zapomenutá lilie – KONEC ................................................................................................... 135

Není cesty zpět – ÚVOD ........................................................................................................ 136

Není cesty zpět, PART 01 ...................................................................................................... 137

Není cesty zpět, PART 02 ...................................................................................................... 138

Není cesty zpět, PART 03 ...................................................................................................... 141

Není cesty zpět, PART 04 ...................................................................................................... 143

Není cesty zpět, PART 05 ...................................................................................................... 146

Není cesty zpět, PART 06 ...................................................................................................... 149

Není cesty zpět, PART 07 ...................................................................................................... 151

Není cesty zpět, PART 08 ...................................................................................................... 153

Není cesty zpět – KONEC ..................................................................................................... 155

Všude kolem nás .................................................................................................................... 156

Uvězněni – ÚVOD (Rodney McKay a kapitán Zuzana Petersonová) ................................... 161

Uvězněni, PART 01 ............................................................................................................... 162

Uvězněni, PART 02 ............................................................................................................... 167

Uvězněni, PART 03 ............................................................................................................... 172

Uvězněni, PART 04 ............................................................................................................... 175

Uvězněni, PART 05 ............................................................................................................... 178

Uvězněni – KONEC ............................................................................................................... 181

24 hodin aneb části „perného dne“ doktora McKaye ............................................................. 182

Rozsviť, dokud ještě žije! – ÚVOD ....................................................................................... 186

Rozsviť, dokud ještě žije!, PART 01 ..................................................................................... 187

Rozsviť, dokud ještě žije!, PART 02 ..................................................................................... 192

Rozsviť, dokud ještě žije!, PART 03 ..................................................................................... 198

Rozsviť, dokud ještě žije!, PART 04 ..................................................................................... 207

Rozsviť, dokud ještě žije! – KONEC ..................................................................................... 211

V temnotě – ÚVOD (souvisí s pov. Uvěznění ; Rodney McKay a kapitán Zuzana

Petersonová) ........................................................................................................................... 212

V temnotě, PART 01 – Jak dlouho spíš? ............................................................................... 213

V temnotě, PART 02 – Sečteno, podtrženo a vyrovnáno ...................................................... 217

V temnotě, PART 03 – Možná hůře, tak jako dříve ............................................................... 222

V temnotě, PART 04 – Jaká je adresa! .................................................................................. 226

V temnotě, PART 05 – Vyber, dokud máš možnost... ........................................................... 232

V temnotě, PART 06 – Na kterou stranu hrajete, slečno? ..................................................... 235

V temnotě, PART 07 – Fáze jsem v kýblu ............................................................................. 240

V temnotě, PART 08 – Zastavíme až za bránou! ................................................................... 243

V temnotě, PART 09 – Všichni potřebujeme čas... ............................................................... 246

V temnotě – KONEC ............................................................................................................. 247

Honey, I´m at home! – ÚVOD (Rodney McKay a kapitán Zuzana Petersonová) ................. 248

Honey, I´m at home!, PART 01 – Dovolená? ........................................................................ 249

Honey, I´m at home!, PART 02 – Kdo je kdo? ...................................................................... 252

Honey, I´m at home!, PART 03 – Zuzano, to snad nemyslíš vážně! ..................................... 255

Honey, I´m at home!, PART 04 – Každý jiný část 1. ............................................................ 258

Honey, I´m at home!, PART 05 – Každý jiný část 2. ............................................................ 261

Honey, I´m at home!, PART 06 – Jen jedna .......................................................................... 264

Honey, I´m at home!, PART 07 – Cesta ke smrti .................................................................. 267

Honey, I´m at home! – KONEC ............................................................................................. 269

Deset ran ................................................................................................................................. 270

Staré návraty (společná povídka ; Rodney McKay a kapitán Zuzana Petersonová) ............. 276

Zapomeňte, že jste mě kdy znali (časově po povídce Honey, I´m at home! ; Rodney McKay a

kapitán Zuzana Petersonová) ................................................................................................. 290

Někde musíme udělat chybu – ÚVOD (Rodney McKay a kapitán Zuzana Petersonová) ..... 297

Někde musíme udělat chybu, PART 01 – Pondělí ................................................................. 298

Někde musíme udělat chybu, PART 02 – Úterý .................................................................... 305

Někde musíme udělat chybu, PART 03 – Středa ................................................................... 312

Někde musíme udělat chybu, PART 04 – Čtvrtek ................................................................. 319

Někde musíme udělat chybu, PART 05 – Pátek .................................................................... 326

Někde musíme udělat chybu, PART 06 – Sobota .................................................................. 333

Někde musíme udělat chybu, PART 07 – Neděle .................................................................. 340

Někde musíme udělat chybu – KONEC................................................................................. 346

Přežít znamená žít – ÚVOD (Andy Green a kapitán Zuzana Petersonová) ........................... 347

Přežít znamená žít, PART 01 ................................................................................................. 348

Přežít znamená žít, PART 02 ................................................................................................. 354

Přežít znamená žít – KONEC ................................................................................................. 360

Minulosti se nezbavíš, PART I (společná povídka) ............................................................... 361

Minulosti se nezbavíš, PART II (společná povídka) .............................................................. 367

Minulosti se nezbavíš, PART III (společná povídka) ............................................................ 375

Minulosti se nezbavíš – KONEC ........................................................................................... 382

Jeden nápad, PART I (Rodney McKay a kapitán Zuzana Petersonová) ................................ 383

Jeden nápad, PART II ............................................................................................................ 389

Jeden nápad, PART III ........................................................................................................... 395

Jeden nápad, PART IV ........................................................................................................... 399

Jeden nápad – KONEC .......................................................................................................... 403

Nevkroč, pokud je ti život milý, PART I (majora Lorn a Zuzana Petersonová)................... 404

Nevkroč, pokud je ti život milý, PART II .............................................................................. 411

Nevkroč, pokud je ti život milý – KONEC ............................................................................ 415

Nebyla to tvá volba… – ÚVOD (kapitán Zuzana Petersonová) ............................................ 416

Nebyla to tvá volba… – PART I ............................................................................................ 417

Nebyla to tvá volba… – PART II ........................................................................................... 420

Nebyla to tvá volba… – KONEC ........................................................................................... 422

Protest (Zuzana Petersonová, Rodney McKay, Evan Lorne a Andy Green) ......................... 423

Protest – KONEC ................................................................................................................... 424

Znovu a naposled?, PART I (společná povídka) .................................................................... 425

Znovu a naposled?, PART II (společná povídka) .................................................................. 433

Znovu a naposled?, PART III (společná povídka) ................................................................. 442

Znovu a naposled?, PART IV (společná povídka) ................................................................. 453

Znovu a naposled? – KONEC ................................................................................................ 462

Nemesisin pramen vlasů – ÚVOD ......................................................................................... 463

Nemesisin pramen vlasů, PART I .......................................................................................... 464

Nemesisin pramen vlasů, PART II ......................................................................................... 469

Nemesisin pramen vlasů – KONEC ....................................................................................... 474

Neodolatelný major Evan Lorne na deset způsobů, aneb po čem ženy tajně touží! .............. 475

Nejúžasnější anděl .................................................................................................................. 477

Poslední setkání–ÚVOD (Evan Lorne, Zuzana Petersonová a Richard Woolsey) ............... 479

Poslední setkání, PART I ....................................................................................................... 480

Poslední setkání, PART II ...................................................................................................... 484

Poslední setkání – KONEC .................................................................................................... 488

Tajemství – ÚVOD

Ahoj, tak jsem taky zkusila nějakou tu povídku. Snažila jsem se eliminovat chyby, tak se prosím za nějakou tu hrubku nezlobte.

Slovo úvodem:

Hlavní postavy jsou major Lorne a plukovník McNillová, která je nová. Její pravou povahu poznáte během příběhu, stejně jako její život (neměla ho zrovna nejlehčí). Může se ukázat, že postavy budou trpět. Celí příběh se odehrává na Atlantis.

Tajemství – 01.kapitola : Daniela McNillová

„Andromedo, byla by jste tak laskavá a posadila se zpátky do lavice?“ Oslovená dívka se jen ušklíbla a posadila se. Daniela si povzdechla.

„Kam jsem se to jen dostala. Nechám je pár dní bez dozoru a všichni zdivočí! “ Ozvalo se zaklepání a do místnosti vešel mladý a pohledný major.

„Přejete si?“ Ani se na něj nepodívala a pokračovala v obchůzce po třídě.

„Potřeboval bych s vámi mluvit, plukovníku.“ Řekl klidným hlasem, avšak zkušenému pozorovateli by neuniklo lehké vzrušení v hlase.

„Asi o samotě, že ano?“ Jen kývl hlavou.

„O.K., počkejte chvilku, za chvíli končí hodina.“ Ukázala na stoličku u stěny a major se posadil. Daniela přecházela po třídě a povídala něco o P-90.

Po zazvonění se oba přesuli do její pracovny. Ukázala na židli před jejím stolem a nabídla mu kávu. Postavila před něj hrnek s kávou a major si sedl ve stejnou dobu jako ona. Když se pohodlně usadila, pohlédla s očekáváním na něj.

„Major Richard Lorne.“ Usmál se a podal ji ruku. Taky se usmála a přijala nabízenou ruku.

„Plukovník Anna Daniela McNillová.“ Tenhleten major byl roztomilý, vůbec nebyl vylekaný, ne jako těch posledních deset co za ní byly.

„Pročpak jste přišel?“

„No…ehm…Jak se vám líbí vaše práce?“ Nevěděl odkud má začít. Zamračila se.

„Jsem s ní spokojená, teda pokud se to však stahuje jen na školu.“

„Na vaší poslední misi jste narazila na…hm, jak to formulovat…na zvláštní artefakt, který se ve vaší přítomnosti rozzářil.“ Její zamračení se prohloubilo.

„Ano, rozstřílela jsem ho.“ Lorne vyvalil oči.

„A doprčic...“ Blesklo mu hlavou. Jeho mozek pracoval na 120%. Jako by zachytila jeho úvahy.

„Hm, asi to bylo vzácné, že?“ Vyděšeně přikývl.

„Aha, no každopádně mě to s vím způsobem zachránilo. Kdybych ho bývala nerozstřílela, tak bychom tu spolu nemluvili a dalších 10 lidí by se nevrátilo domů…Víte co je zvláštní? Ta krabička se rozzářila a vydávala zvuky ve chvíli, kdy jsem se k ní přiblížila na jeden metr. Jako bych ji uměla ovládat…“ Dál už přemýšlela mlčky.

„Právě proto jsem tu.“ Lorne se jí podíval do očí. Značil se v nich ledový chlad, jako by za nimi nikdo nebyl. Její tvář byla jako maska. Přál by si, aby ji na chvilku odložila.

„Před nedávnem jste prohlásila, že by jste dala cokoliv, abyste zmizela.“ Jestli se předtím mračila, jako by teď úvahami její tvář zestárla o pět let.

„Nevím kam tím míříte!“ Ztišila lehce hlas.

„Ano, nepopírám, že bych to neřekla. Stále to platí, ale řekněme si, jen tak mezi námi…“

Šeptala, ale přesto ji slyšel.

„Pochybuji, že bych se dostala mimo zemi.“ Střelila po něm úšklebkem, ze kterého čišela ironie. Major se jen lehce usmál, napil se kávy.

„Hm…A proč by to nešlo?“

Daniela seděla u stolu a byla velice zmatená. Nebyla to ani hodina po odchodu majora Lorna. Dala si hlavu do dlaní. Najednou ji z obličeje spadla maska. Ve tváři by člověk našel bolest a několik vrásek od utrpení, dokonce i velkou únavu. V modrozelených očích byl jen smutek a trápení. Promnula si oči a brýle ji na chvilku na nose poskočily. Světle hnědé vlasy ji padaly do obličeje. Rychlým pohybem je odstranila. Pohled ji padl na papíry. Pečlivě je prošla. Vzala tu práci hned. Za týden se musí dostavit na nějaké lékařské vyšetření. Něco jí tu nehrálo, bylo v tom více než nějaká hloupá mise. Major Lorne toho naznačil dost, ale nikdy neřekl nic přímo.

U dveří zazvonil zvonek. Prudce vstala. Tělem ji projela bolest, instinktivně se chytla za břicho. Obličej měla v bolestivé grimase. Dobelhala se ke dveřím a otevřela. Stál tam Lorne a pozorně si ji prohlížel.

„Můžeme?“

„Moment, skočím si pro věci.“ Za chvilku se vynořila s kabátem a kabelkou. Nastoupili spolu do auta a rozjeli se k SGC.

Spolu vyrazili k ošetřovně.

„Plukovníku, tohle je doktor Carson Beckett. Doktore, Plukovník McNillová.“ Potřásli si rukama.

„Děkuji majore, můžete jít.“

Carson si ji prohlídl.

„Hm…mám tu v záznamech, že jste byla na poslední misi zraněná a ta rána je do dnes otevřená.“ Kývla.

„No…ehm…smím ji vidět?“ Místo kývnutí se začala svlékat. Když si sundala i tričko, objevily se na břichu obvazy, bohužel však od čerstvé krve. Začal jí je rozdělávat.

„Proboha kdo váš ošetřoval?“ Podíval se na ni vyjeveně.

„Nedívejte se tak na mě, já to nebyla.“ Začala se bránit. Povzdechl si.

„Kdo vás tak stupidně mohl sešít?“

„Já to nebyla a taky bych to ráda věděla, velice ráda bych si s ním o tom popovídala.“ Usmála se tím úsměvem co říká: pověděli-bychom-si-to-pěkně-z-očí-do-očí. Carson by vsadil svoje kalhoty, že by to nebylo nad šálkem dobrého čaje. Doktor pouze zakroutil hlavou.

„Ošetřím vám to.“ Daniela si lehla na postel a Beckett dělal co mohl. Během ošetřování a vyšetřování stihl zhodnotit celý její zdravotní stav a ještě ji odebrat krev. Po všemožném vyšetření ji nechal obléci a odvedl ji do jedné z ubikací.

„Tak co doktore, jak je na tom?“ Mrkl na něj Lorne.

„U konce, ale pokud mě budete zdržovat a neustále se mě ptát, tak to nikdy nedokončím.“

Zamračil se Beckett. Pochvíli však zvedl hlavu od práce.

„Tak co?“ Vypadlo z majora nedočkavě.

„Má ATA gen…ještě jsem neviděl člověka, kromě Shepparda, aby ho měl tolik.“ Lornovi se po tváři rozlil úsměv. Mrkl na doktora.

„Máme ji!“ Beckett zakroutil hlavou.

„Řekl bych, že zdaleka ne.“

Uběhlo dost času, na Zemi se schylovalo k zimě, ale to bohužel neplatí o Atlantidě. Daniela seděla v kajutě a čekala. Za hodinu má dorazit na Atlantis. Ještě teď byla zmatená a sní asi další stovka lidí. Nedokázala uvěřit že se nechala ukecat, aby letěla na nějakou vzdálenou planetu. Nechápala polovinu věcí, dějících se kolem ní. Major Lorne se ji pokusil vše vysvětlit, moc se mu to ale nedařilo. Momentálně něco hledal.

„Je to jako hledat jehlu v kupce sena!“ Mumlal si pro sebe. Daniela se usmála.

„Nebo taky, jako hledat vlas na Hammondově hlavě.“ Lorne se zarazil v polovině pohybu, otočil se na ni a ve tváři se mu značila hrůza, avšak v koutcích mu nebezpečně cukalo. Chvilku mu trvalo než se uklidnil.

„Nebo taky tak.“

„Majore, jestli vám to nevadí půjdu si dát do kantýny kávu.“ Kývl na souhlas a dál něco hledal. Daniela si povzdechla, hledal to něco už nejméně hodinu.

Tajemství – 02.kapitola : Atlantis

Daniela byla už měsíc v tomhle okouzlujícím městě. Ať chodila kudykoli, nedokázala se dostatečně vynadívat. Pamatovala si ten pocit, když vstoupila poprvé na pevnou zemi města, jako by to bylo včera. Jakoby tenkrát město volalo, vítalo ji, promlouvalo k ní vlídným hlasem, jako by bylo živé. Měla pocit, kterého se z nepochopitelných důvodů nedokázala zbavit, že našla ztracený domov. Všichni na ni byli milí. Celkem ji to vyvádělo z míry. Vždycky když se kdekoliv na Zemi někoho na něco zeptala, tak jí z neochotně odpověděl. Vlastně ji odpovídali růžně, ale nikdy ne mile a pokud ano, tak to nemysleli vážně.

Elizabeth Weirová seděla u sebe v kanceláři. Během minuti se tu měla objevit McNillová. Neměla radost. Sice už s ní pár pohovorů měla a měla z ní dobrý pocit, pokaždé ji však něco říkalo, ať ji nevěří. Nikoho sice McNillová neznala, ale jako by všichni znali ji. Elizabeth slyšela neuvěřitelné příběhy týkající se její osoby a bohužel slyšela i to, že tahle ta dívčina má

vlastní hlavu. Neposlouchá rozkazy a v oblibě má sem tam svého nadřízeného praštit, jinak dokonalý národní hrdina.

Ozvalo se zaklepání na dveře. Elizabeth vyzvala stojícího za nimi. Podle očekávání vešla dovnitř Daniela. Ukázala na židli před sebou a McNillová se usadila.

„Proč jste mě volala doktorko?“ Zeptala se Daniela.Elizabeth se na ni podívala.

„No, přemýšlela jsem kam vás zařadit McNillová, a nemůžu se rozhodnout.“

„Danielo.“ Lehce podotkla, jako by mluvila o mouše na stole. Weirová se s lehkým úsměvem opravila.

„O.K. Danielo, je vám jasné, že vám nemohu jen tak dát nějaký tým. Jste sice plukovník, ale zároveň jste tu nová.“ Elizabeth s očekáváním na ni pohládla.

„Abych vám řekla pravdu, doktorko…“

„Elizabeth.“ Opravila ji tentokrát ona s dalším úsměvem. Krátce se zasmály.

„Elizabeth, víte, vůbec mi nevadí, že budu pod něčím velením a dokonce budu poslouchat rozkazy kohokoliv, když budou dávat smysl…Víte, těším se na to, je to už dlouhá doba co rozdávám rozkazy a ručím za dost životů…Někdy mám toho opravdu dost…Víte, jak to myslím?“ Elizabeth tohle chápala, sama někdy cítila, že je toho na ni hodně. Teď viděla na McNillové smutek a hodně únavy. Někde to už viděla, jen nevěděla kde a pak ji to napadlo.

„Trpíte nočními můrami?“ Plukovník vypadala překvapeně až vyděšeně, ale pak kývla na souhlas.

„Vy ne?“ Zeptala se po chvíli.

„Ano, ale jen někdy.“

„Elizabeth, trpím jimi už několik let. Po každé misi je to horší a horší…nikdo nemá právo posílat lidi na sebevražedné mise.“ Smutný úsměv se k ní nehodil. Teď jí bylo líto. Vůbec nepřipomínala ten postrach velitelů. Nikdo nemohl říct, že ji zná. Tohle ji nepřipadalo jako rozmluva nadřízeného s podřízeným, připadala si jako by mluvila s kamarádkou a to nebylo zrovna to nejlepší.

„Jak se vám líbí ve městě?“ Za brýlemi se rozzářily oči jako dva drahokamy. Daniela vstala a podívala se z okna.

„Je to tu…jak bych to nejlépe vystihla…nádherné, připadám si tu jako doma.“ Najednou se na chodbě ozvou rozrušené hlasy. Elizabeth s Danielou na sebe pohlédly. Obě dvě se zamračily. Dveře do kanceláře se rozletěly.

„Rodney! Posloucháš mě vůbec! To bylo před 10 000lety!“ Seppard se zastavil a tím zastavil i McKaye.

„Zapni konečně tu věc v hlavě, co nepoužíváš a zamysli se nad tím. Mohlo by tam být ZPM a ta planeta je podle databáze uvedená jako…přátelská, nic nám nehrozí a může tam být nějaká

nová technologie.“ Rodneymu v očích hrály podivná světýlka. John se nadechl, aby mu řekl co si o tom doopravdy myslí.

„Ehm, pánové?“ Začala nejistě Elizabeth. Tím si zjednala okamžitě jejich pozornost, a pak se na ně zamračila.

„O co jde Rodney?“

„Našel jsem v databázi Antiků něco o planetě, kde by mělo být podle všeho ZPM a ne jen jedno a navíc by tam měla být civilizace na vysoké úrovni.“ Rodney čekal co řekne Elizabeth. Sheppard se mračil a nebyl jediný, Daniele se to nezdálo.

„Ehm, doktore McKay, není Antická databáze stará asi tak 10 000let?“ Rodney se na ni otočil a pohled naznačoval, že mu připadá jako příšera, která se plete do věcí po kterých ji nic není.

„Ano, a co?“

„Nemyslíte, že se mohlo pár věcí změnit?“

„A co?!!“ McKay teď stál těsně vedle ní, oba dva se měřily pohledem. Elizabeth s Johnem zadržovaly smích.

„No tak, Rodney, uklidni se.“ Opatrně ho Weirová odvedla stranou, avšak pořád ji cukaly koutky.

„Nerada to říkám, ale McNillová má pravdu.“ Sheppard hodil po Rodneym úsměv typu: já-tito-přece-říkal.

„A kdo je vůbec ona?“ Hodil nenápadně hlavou k McNillové.

„To je, Rodney, plukovník Anna Daniela McNillová.“ Doktor si pouze odfrkl a zamumlal něco, co nebezpečně znělo jako ,další zelenej mozeká ,o pár koleček víc´.

„Doktorko Weirová, nemyslíte, že by se tam měl někdo podívat…“

„Snad nemyslíte sebe?“ Skočil jí do řeči Rodney. Nechala otázku nezodpovězenou.

„Pokud je tam ZPM tak se bude hodit. Dalo by se to udělat jako nárazová akce, co myslíte podplukovníku?“ Pozvedla obočí. John jako by pochopil, kam tím míří.

„Jasně, Elizabeth, malá nárazová akce, podívej pošleme sondu, projedeme se v maskovaném Jumperu, najdeme jedno, dvě ZPM, vrátíme se, všechno po sobě uklidíme jako hodní hoši a nikdo nemusí nic vědět.“

„Proč mám pocit, že jste se na mě domluvili?“ Změřila si pohledem všechny.

„Já v tom s nimi nejedu!“ Rodney zamával prsty a předváděl něco co by se dalo nazvat přísahou. Bohužel k jeho smůle se McNillová a John tvářily nevinně. Doktorka zavřela na chvíli oči a povzdechla si.

„Dobře.“ Vydechla nakonec, ale když viděla jejich vítězné obličeje, rozhodla se jim to vítězství smáznout.

„Dobře.“ A nebezpečně se usmála.

„Johne, půjdete tam ze svým týmem, ale samotné vás tam nepustím.“ Probodla ho pohledem. Ten se v rychlosti podíval na Danielu.

„A co ona?“ Ukázal nenápadně na ni.

„Dobře, a vezmete si sebou Lorna.“

„S jeho týmem?“

„Ne, jen váš tým, Lorne a McNillová. Když je ta planeta bezpečná, tak se tam alespoň

McNillová něco naučí. Za dvě hodiny u brány a teď jděte!“ Všichni opustili její kancelář

poněkud ve spěchu. Dosedla za svůj stůl. Už to neudržela a začala se smát.Nechápala, proč ji vždycky přemluví.

Tým podplukovníka Shepparda stál nachystaný u brány. O chvilku později se k nim přidal major Lorne a plukovník McNillová. Elizabeth je sledovala. Vypadali všichni tak komicky. Daniela stála co nejdál s lehce vyděšeným obličejem. Vedle ní byl Lorne a něco jí přímo fanaticky povídal a přitom rozhazoval rukama. John ty dva s úsměvem poslouchal a občas Lorna doplnil o nějakou tu informaci. Ronon a Teyla byly zabráni do vážného rozhovoru a Rodney si něco pro sebe žvatlal. O chvíli později se vydaly do Jumperu a proletěly bránou. Elizabeth se nedokázala zbavit pocitu, že se zase něco stane.

Tajemství – 03.kapitola : Bouře

„A to se pak začne krmit?“ Daniela pořád nedokázala pochopit co dělají Wraithové, když mají

hlad. Byla z toho lehce šokovaná. Všichni ji na její otázku přikyvovaly. Její obličej se křivil hnusem.

„Fuj! To je odporný!“ Pak na chvíli ztichla.

„Hm…“ Vypravila ze sebe zamyšleně.

„Takže…“ Poškrábala se na hlavě. Obličej měla v bolestivé grimase, jako by od přemýšlení. Všichni už jen stěží zadržovali smích. Pak se jí oči rozšířily poznáním a obličej se jí změnil do úšklebku.

„Takže je asi zbytečný si s nimi podávat ruku na přivítanou, že?“ Otázala se. John to bohužel už nevydržel, poprskal přední sklo Jumperu.

„Co děláš?!“ Rozkřikl se na něj Rodney. Bylo na něm poznat, že Daniela mu zde velice překáží. Ta si toho všimla a přestala s tím divadlem, radši seděla a sledovala dění okolo.

„Zachytil jsem nějaký signál, tam na tom kopci a podle detektoru života by měla být kousek na sever od brány vesnice.“ Ozval se po chvilce McKay.

„Je tu hustý les, přistaneme u brány a pak se tam vydáme pěšky.“ Rozkázal Sheppard.

Šli už asi půl hodiny pěšky, začalo mírně poprchat a zvedat se vítr.

„Co přesně bylo napsáno v databázi o téhle planetě?“ Zeptala se zvědavě Daniela.

„že je tu ZPM, je to planeta s velkým rostlinným bohatstvím a často se tu mění počasí, z extrému do extrému…a ke všemu to vypadá, že zmokneme a zmrzneme.“ Zhodnotil jejich osud Rodney. Všichni otočili oči někam k nebesům.

Najednou se Teyla zastavila. Všichni na ni s očekáváním pohlédly. Teyla ukázala k zemi, kde vedly nějaké stopy. Daniela s Rononem začaly prozkoumávat stopu.

„Někdo tudy prošel…“ Začala Daniela.

„Vážně to bychom si nevšimly.“ Vystřelil po ní Rodney, kterému začínala docházet trpělivost. Teď si ji už prohlížely všichni, Daniela se rozhlédla po okolí.

„Mohl tudy projít před tak deseti minutami a měl naspěch. Stopy vedou směrem z jihu na sever a stáčejí se na západ. Podle všeho je raněn. Vypadá to na levou nohu “ Vydechla nakonec. Rodney, který momentálně jedl tyčinku, se zarazil.

„Jak to víte?“ Přidušeně se zeptal Daniely a snažil se pořádně polknout.

„To že prošel před deseti minutami odhaduji, mohlo to být déle. To kam vedou je snad jasné.“

Odpověděla s klidem. Rononovi se blýsklo v očích. Měl pocit, že konečně je tu někdo, kdo se mu vyrovná.

„Tady na listu je krev, déšť ji ještě nestačil smýt a navíc levá noha je více probořená…takže na ni dopadal.“ Zkusil to. Daniela se usmála a kývla, měla stejný pocit z Ronona, jako on z ní.

„Rodney, kde má být ta vesnice?“ Zeptal se ho John.

„Někde tamtím směrem.“ Ukázal neurčitě před sebe.

„Nechceš to upřesnit?“ Podplukovníkovy začala docházet trpělivost.

„No…asi to budeš chtít přesně, že?“ John na chvilku zavřel oči.

„Severovýchod? Severozápad? Kde?!“ Musel se velice uklidňovat.

„Severovýchod, asi.“

„Nepodíváme se na severozápad?“ Zeptala se nejistě Teyla.

Šli zhruba půl hodiny směrem na severozápad. Stopy dávno smyl déšť, všichni byly promočení a vítr nabíral na intenzitě.

„Pane, tamhle vepředu…“ Lorneho zvolání zaniklo ve větru.

„Vypadá to jako budova.“ Nikdo neviděl přes sílu deště. Přidaly do kroku a stanuli před malou chajdou.

„Hej, je někdo doma?!“ Daniela zaklepala. Zevnitř se však neozvalo nic. Opatrně otevřela dveře a vešla. Do stěn chatrče se opíral vítr a na některých místech protékala střecha.

„Není to nic moc, ale mělo by to stačit.“ John vešel dovnitř. Všichni své batohy hodili na zem.

„Pane, měli bychom rozdělat oheň a zkusit usušit alespoň malou část oblečení.“ Hlásila se slova Daniela. John kývl na Lorna. Ten prohlídl místnost a zjišťoval co by mohli spálit.

„Rodney?“ Zavolel na něj John. McKay se klepal zimou.

„Hm.“ Zazněla odpověď.

„Jak jsme daleko od brány?“

„Hodně.“ John se nadechl.

„Jsme v dosahu vysílaček?“ Zkusil to jinak. Rodney záporně zakroutil hlavou.

„V takovém dešti a větru, těžko a navíc je tu zima, v zimě se nedá přemýšlet.“ V chatrči se rozhostilo ticho. Všem byla zima a tohle znamenalo, že se někdo musel vrátit do Jumperu a podat hlášení v požadovanou dobu. Jeden se dívaly na druhého. Všichni věděli co přijde, ale nikdo se o tom nezmínil.

„Já půjdu.“ Ozvalo se z rohu. Všechny pohledy se tam vkradly. Sála tam McNillová. Byla bledá, od hlavy až k patě mokrá. Z vlasů ji odkapávala voda, klepala se zimou. Oblečení měla zablácené, vypadala stejně jako všichni.

„Podplukovníku, já půjdu.“ Zopakovala svoji žádost.

„Ne, já…“ Jeho slova zanikla v hromu. Počasí se horšilo, teď už nejen hustě pršelo, ale přišla bouře. Všichni se po sobě podívaly. Najednou se Lorne zarazil uprostřed pohybu. Stál nejblíže dveří. Trhnutím je otevřel. Daniela za ním přišla.

„Co se děje?“ Zeptala se.

„Vy to neslyšíte?“ Bylo ticho, a pak se na sebe podívali a vyběhli do zuřící bouřky. Zbytek v chajdě na sebe koukal. Neslyšeli nic. John se chopil vysílačky.

„Lorne!“ Ozývalo se jen chrčení.

„McNillová!“ Ticho.

„Ozvěte se!“

Rodney se chvěl zimou, Teyla se snažila s Rononem rozdělat oheň a John přecházel po chalupě. Jeho boty klepaly o tvrdou podlahu. Bylo to pět minut co Daniela s Lornem vyběhly do deště. Pořád zkoušel vysílačku, nechtěl to vzdát. Ozvala se rána, všichni popadli zbraně. Dveře se otevřely a dovnitř bokem vešel Lorne a McNillová. Někoho mezi sebou táhli. Položili ho na zem. Pokud byly předtím mokří, teď z nich voda kapala. Daniela se nad ním skláněla.

„Kdo to je?“ Zeptal se nedůvěřivě Ronon.

„Nevíme.“ Dosedl na zem Lorne a snažil se popadnout dech.

„Řekla bych, že ten, který nás sem doved.“ Poukázala Teyla na jeho nohu.

„Je v pořádku?“ Zeptala se tentokrát.

„Je, má slabší dech, ale typla bych si to na vyčerpání. Má ošklivou ránu na noze a je v bezvědomí.“ Zhodnotila jeho stav McNillová.

„Podivám se na ni, odpočiňte si.“ Teyla se chopila ošetřování. Daniela dosedla na zem a zhluboka se napila z láhve. Pozorně si všechny prohlédla. Vstala. Sundala si vestu a bundu, tu pak vyždímala. Přešla k McKeyovi.

„Není to nic moc, ale když chvilku vydržíte tak vás to zahřeje.“ Usmála se na něho a svoji bundu položila přes jeho ramena. Vrátila se na své místo, ale nesedla si. Začala se soukat zpět do vesty a pak zní zdělala P-90.

„Zbývá necelá hodina. Půjdu k Jumperu a ohlásím naši situaci. Řeknu, že jakmile budeme schopni tak se nahlásíme.“ John si stoupl těsně k ní.

„Půjdu tam já…“ Její pohled ho zarazil.

„Opravdu chcete?“ Zeptala se ho velice vlídným tónem.

„Nechci aby tam kdokoliv šel.“ Odpověděl John. Viděla mu ve tváři únavu.

„Odpočiňte si. Já už jsem dostatečně mokrá, postarejte se o něj.“ Kývla směrem na ležícího člověka.

„Já se do dvou hodin vrátím.“ Řekla klidně. John se jí dlouho díval do očí. Za ten měsíc ji trošku poznal, ale nikdy by neřekl, že bude stát před takovým rozhodnutím. Několikrát mu už

dokázala, že plní slovo, tak proč ne teď?

„Dobře, do dvou hodin ať jste zpátky.“ Všichni se na něj podívali. Daniela ty pohledy znala, nevěřili jí a nesouhlasili s Johnovým rozhodnutím. Povzdechla si.

„Budete potřebovat oheň, někde v batohu by mohlo být něco jako deka.“ Zašeptala a odešla.

Tajemství – 04.kapitola : Proroctví

John přecházel po chatě už dobrou půlhodinu. Všichni ho probodávali pohledy.

„Řekněte mi, co jsem měl tedy dělat?!“ Zakřičel do chatky, když už to nemohl vydržet. Nikdo nic neřekl, ale všichni se zadívali do země.

„Chtěl tam jít někdo z vás?... Tak jste mi to měli sakra říct!“ Poslední slova zašeptal. Před chvílí se jim podařil rozdělat oheň a v batohu našli nějaké jídlo a přikrývku, kterou zabral McKay. Rodney, Ronon a Teyla se mačkali u ohně, jediný Lorne a John ne. Lorne stál u dveří

a díval se ven. Bunda se mu sušila u ohně. Rodney si užíval tepla. Pořád pršelo, bouře možná

na chvilku skončila, ale vítr zesiloval, kroupy začaly bubnovat do střechy. Ke všemu se začalo stmívat. Ve stanovený limit ohlášení byla venku tma. Bouře se zase vrátila.

Daniela doběhla do Jumperu asi pár minut před vysíláním. Svalila se na zem a snažila se popadnout dech. Po celém těle se třásla. Konečně se objevila v závětří, vítr se opíral do stěny Jumperu. Ozvalo se zapípání hodinek, čas na nahlášení. S námahou vstala. Zadala adresu.

„Atlantis? Tady McNillová.“ Zašeptala.

„McNillová slyším, tady Weirová.“

„Oh, Elizabeth…“ Chvilku spolu mluvily.

„…ohlásíme se až bude možnost. Neslyšeli jsme se ani na deset metrů, je celkem zázrak, že mě slyšíte.“ Dokončila vše Daniela.

„Dobře, ohlaste se až budete moct. Weirová konec.“

„McNillová konec.“ Brána se zavřela a kolem byla zase tma. Daniela chodila po Jumperu a hledala baterku.

„Prosím, alespoň malou baterečku…“ Otevírala co se dalo, prohledávala malé zavazadla.

„Tak tady jsi…“ Z jednoho podivně vyhlížejícího batohu vyndala celkem slušnou baterku. Naposledy se rozhlédla a vyšla do deště.

Vítr nabíral na takové intenzitě, že se celá chýše třásla. Chvilkami se celá rozzářila světlem, podle toho jak daleko se blýsklo. Teyla přišla k Johnovi.

„Posaď se na chvilku a odpočiň si.“ John si za celou dobu nesedl. Neustále chodil a Lorne stál u dveří a zíral ven. Teyla byla ráda, že nemusí do toho počasí. Přemýšlela jestli se vůbec Daniela dostala k Jumperu a pokud ano, tak kdo ví jestli se vrátí. Zdálo se, že všichni mají

stejné myšlenky. Nakonec byl každý za sebe rád, že nemusel jít. John si konečně sedl k ohni.

„Tohle mi byl čert dlužen!“ Mumlala si rozčileně pro sebe Daniela. Při tak velkém dešti se země měnila na jedno velké bahno.

„Jako bych nebyla dostatečně zablácená!“ Zakřičela rozčileně. Bahno měla všude, světle hnědé vlasy byly pokryty tenkou vrstvičkou, ale ta se pod návalem deště rychle smívala. Baterka poblikávala, ale Daniela si nemohla stěžovat na tmu, světla bylo poměrně dost. Jeden blesk lítal za druhým.

Od ohně se ozvalo zamručení. Lorne se otočil. Konečně se ten chlápek probral.

„Kde to jsem?“ Opatrně se posadil.

„Zvláštní, že se vždycky ptají na tohle.“ Pomyslel si Lorne, dál však sledoval dění veku.

„V nějaké chatce.“ Odpověděl pohotově John.

„A kdo jste vy?“ Muž se na něj zamračil.

„Já jsem John Sheppard, tamhle to je Ronon, Teyla, McKay a u dveří stojí Lorne.“ Na každého ukázal.

„Je vás tu více?“ Otázal se znovu muž. Všichni po téhle otázce na sebe pohlédli. V téhle chvíli nevěděli.

„Jsem Adrian, jsem z vesnice, ale to místo asi neznáte?“ Zakroutili hlavou.

„Mělo by vás být šest.“ Když si je spočítal.

„Víte, píše se o vás na posvátných kamenech.“ Oči mu zářily.

„Kde že?“ Tohle zajímalo McKaye, co když je tu nějaká technologie a čeká na jeho prozkoumání.

„Na posvátných kamenech…ale ty jste asi taky neviděli.“ Zase záporně zakroutili hlavou.

„Nevadí, tam se píše, že období vody má přijít šest cizinců. Mají nám pomoct a…a víte co? Já

vám to ukážu, až za dva dny přestane pršet.“ Zářivě se usmál. Něco jim zatajil, ale nikdo nevěděl co.

„Dva dny?“ Promluvil Lorne.

„Ano, bývají tu deště, teď je však období vody, tři dny prší a tři dny ne… Byl jsem z vesnice vybrán, abych vás našel a přivítal.“ Adrian se dmul pýchou.

„Vybrán?“ Zajímal se Ronon.

„Řeknu vám to od začátku…kde jen začít?... Je už dlouho co nikdo kruhem předků nepřišel a to proroctví nám bylo dáno, od toho dne vždy v období vody je někdo vybrán, aby tu střežil a čekal. V proroctví je také napsáno, že cizinci z města předků mají přijít sem a má jich být šest, vás je jenom pět. Takže asi nejste ti, na které čekáme…“ Smutně svěsil hlavu. Nechápali z toho nic.

„Adriane, jak se vám přihodilo tohle?“ Poukázala Teyla na jeho nohu.

„To?...No…Ehm…vlastně mě napadlo zvíře…To je v pořádku.“ Řekl když viděl jejich zděšení.

„Teď si na nás netroufne, když jsme vevnitř.“ Další zářivý úsměv. Všichni se po sobě

podívaly, bylo to skoro už dvě hodiny, co odešla McNillová.

Tajemství – 05.kapitola : Návrat

Daniela se brodila bahnem.

„Tohle se může stát jenom mně! Buď mám všude bahno a vodu, nebo mě honí nějakej zmetek a chce mě zabít, ale nejlepší je to dohromady!“ Ulevovala svému vzteku. Přes brýle skoro neviděla a baterka taky moc neposvítila. Byla ráda alespoň za správný směr. Byla tak rozčilená, že zapomněla hlídat okolí kolem sebe. Někdo ji sledoval a rozhodně neměl dobré

úmysly. Na levé straně zapraskaly větvičky. Posvítila tam. Zamračila se.

„Asi z toho blázním.“ Potřásla hlavou, ale tentokrát si dala pozor. Skoro se už doplácala na místo.

„Tak jo, ještě kousek, holka, a jsme u ohně,“ a v tu chvíli to slyšela znovu. Křupnutí. Otočila se. Srdce ji vyskočilo až do krku.

„Je tam někdo?“ Odpovědí bylo slabé zavrčení. Vytáhla zbraň a namířila do křoví. Stála na místě a ani se nepohnula, sluch napínala co to dalo. Přesto že jí byla zima, vůbec se netřásla.

Lorne napínal sluch. Výstřel anebo výkřik by vítr zanesl. Nic se však nevozívalo. Adrian jim vykládal, že to zvíře je těžko slyšitelné. Lorne se snažil očima prokouknout noc.

„Když chce, nikdo ho neuslyší. Ve tmě vidí jako ve dne a je pokryto černou srstí. Musíte vědět kam praštit, aby vás nechalo.“ Zasmál se. Mluvil už dobrou čtvrt hodiny a nebyl k zastavení. Všichni se modlili, aby Daniela zůstala v Jumperu, avšak nikdo tomu moc nevěřil. Major si sednul a pak to slyšel. Dvakrát výstřel, pronikavý výkřik a znovu výstřel. Vyskočil na nohy. Nebyl sám, kdo to slyšel.

„Půjdu pro ni,“ a vyběhl ven.

„Lorne…!“ Stihl ještě Sheppard, než mu zmizel v lijáku a tmě.

Daniela chvilku stála a mířila do křoví. Vítr do ní z boku narážel a déšť jí šlehal do tváře. Zablýsklo se, a pak se to stalo, to zvíře vyskočilo. Dvakrát střelila. Trošku ho to zbrzdilo, bylo už pozdě, jen jednou chňaplo. Vykřikla. Zablesklo se znovu. Strašně to bolelo. Upustila zbraň. Pevným stiskem ji drtilo ruku. Sehnula se pro berettu. Namířila mu na hlavu.

„Pusť!“ Zvíře jako na povel začalo ruku víc drtit. Jen sykla a pak vystřelila. Zvíře zakňučelo a padlo k zemi. Bylo mrtvé. Podívala se na svou ruku.

„To je hnus,“ mihlo se jí hlavou. Rozhlédla se po baterce. Zabořila se kdoví kam do bahna.

„Kruci,“ zavrčela. Vydala se poslepu a podle blesků.

Major slyšel jak ta ním Sheppard volá. Ani se neotočil, ani neodpověděl. Běžel tam, kde čekal, že ji najde. Tričko měl během chvilky promočené. Rozklepal se zimou. Vítr fučel, jako by chtěl jeho život. Setřel si vodu z očí a v tom něco zahlédl, odjistil a čekal.

Věděla, že to nemůže být daleko. Vyčerpáním se jí podlomila kolena. Liskla sebou do bahna. Zakňučela bolestí. Dopadla na pokousanou ruku. Teď měla bahno a krev všude. Tohle ji dokonale probralo. Začala se pomalu sbírat. Když se postavila, zaslechla odjištění P-90. Stiskla svoji berettu pevně v ruce a zamířila kamsi do tmy.

Oblohou projel blesk a oba na chvilku oslepil. Lorne spatřil před sebou dívku, mířila na něj a celá se chvěla. Z ruky ji tekla krev a byla celá od bahna.

„McNillová?!“ Snažil se překřičet vítr.

„Lorne?!“ Ozvalo se nazpět. Daniela spatřila majora, toho co tenkrát přišel do její třídy. Teď

tam stál, kalhoty od bahna a z vlasů mu do očí kapala voda. Kdyby ji nebylo zle, tak by se i zasmála, nad jejich situací. Pomalu sklopil P-90 a vydal se jejím směrem. Ona udělala totéž

co on.

„Jste v pořádku?“ Zeptal se jí když stál u ní.

„Jo.“ Kývla a rozkašlala se.

„Sakra!“ Vykřikl Sheppard a kopl do prví věci kterou měl v dosahu.

„Nebojte se, Lorne se vrátí, “ prolomila ticho Teyla. Rodney si vychutnával svoji večeři a měl na první pohled dobrou náladu.

„Nebojte se?! Ti dva se tam venku můžou klidně zastřelit, pokud je ještě jeden z nich na živu a nebo Lorna sežere to zvíře jako…“ Tady mu hlas selhal. Kdyby jí to tenkrát zakázal. Měl vztek sám na sebe. Kopl znovu do batohu.

Kolena se jí zase podlamovala. Lorne ji zachytil.

„Opřete se o mě,“ rozkázal ji a přehodil si její ruku přes rameno. Snažila se jít sama, ale moc jí to nešlo.

„Je to už jen kousek.“ Snažil se povzbuzovat. Měl pravdu, bylo to už jen padesát metrů. Daniela dostala další záchvat kašle.

Podplukovník stál u dveří, stejně jako předtím Lorne a přemítal jestli ho zastřelí nebo mu jednou vrazí, pokud se tedy vrátí. Nestihl se pořádně rozmyslet, co bude lepší, když z venku zaslechl kašel. Za chvilku se ze tmy vynořily dvě postavy. Jedna podpírala druhou, skoro ji nesla. John uhnul ze dveří, aby mohly projít. Lorne se protlačil dveřmi a pokračoval k ohni. Tam složil svoje břemeno. Všichni na ně koukali, ale major to nebral na vědomí. Začal plukovníkovi sundávat vestu, ani to nevnímala. John, který nabral novou sílu, přešel k Rodneymu a sebral mu deku.

„Hej!“ Naoko zaprotestoval.

„Hej! Co to děláte!“ Tentokrát protestovala Daniela.

„Svlékám vás,“ odpověděl s klidem Lorne. Než se zmohla na cokoliv jiného, byla bez trička. John ji opatrně zabalil do deky. Teyla vstala, vytáhla ji ruku z pod deky a začala ji ošetřovat.

Daniela byla pohodlně opřená o stěnu a pomalu usínala.

„Podplukovníku?“ Oslovila Johna. Podíval se na ni.

„Spojila jsem se s Atlantis, máme se až skončí déšť vydat do vesnice a ohlásit se po cestě. Pokud možno do tří dnů.“ John kývl na znamení, že rozumí a podal jí nějaké jídlo.

„Děkuji.“ Snědla jen trochu a bylo jí příjemně teplo.

„Prospěte se. Ostatní to samé, budeme držet hlídku. Střídáme se po dvou hodinách. Začínám já, pak Lorne, Ronon a nakonec Teyla,“ rozkázal Sheppard, neměl nejlepší náladu. Všichni se ukládali ke spánku.

„Děkuji.“ Stihla ještě pošeptat Daniela majorovi než usnula. Na jeho tváři se objevil úsměv. Vstal a šel za Sheppardem.

„Pane, omlouvám se.“

„Za co?“ Zeptal se John. Rozmyslel si to, on by na jeho místě udělal to samé, vlastně chtěl udělat to samé.

„Příště přemýšlejte, majore a teď odchod.“

Tajemství – 06.kapitola : Kameny a vesnice

Oheň už dávno nehořel, jen uhlíky lehounce žnuly. Skoro všichni spali. Jen hlídka pečlivě

hlídala. Bylo k ránu a bouře definitivně odešla, avšak vítr a déšť neustával. Lorne byl opřen o vchod a pozoroval, co se děje venku i vevnitř. Daniela se trhnutím probudila. Vedle ní spal v klidu Sheppard a ze spánku se usmíval. Rozhlédla se po místnosti. U vchodu viděla, to co hledala. Potichu vstala a šla se posadit vedle hlídky.

„Byl Sheppard moc naštvaný?“ Zašeptala do ticha Daniela. Lehce sebou trhl, když ji uslyšel.

„Ne, ale měla byste si zase lehnout.“ Mrkl na ni Lorne.

„Povězte mi, majore, co vám všechno řekl, ten…“ a hlavou kývla na místo kde spal Adrian.

„Jmenuje se Adrian, pochází z vesnice, kam se vydáme pozítří.“ Lorne trošku znejistěl. Daniela si o jeho rameno opřela hlavu, ale pozorně poslouchala.

„Planeta se nachází v období vody. To je, že tři dny prší a tři ne.“ Na chvilku se odmlčel a podíval se na Danielu, pak však sledoval zase okolí.

„Prý náš příchod byl ohlášen…předpovězen…“ Daniela se lehce roztřásla. Dal jí ruku kolem ramen a pokračoval.

„Říkal, že nám ty kameny ukáže, prý je máme zachránit… Jen se ještě zmínil o tom zvířeti, taky ho napadlo…jako vás. Potom už žvatlal samí blbosti.“ Daniela se potichu zasmála.

„Měla jste zůstat v tom Jumperu.“ Zase se na ni podíval.

„Měla jsem se do dvou hodin vrátit.“ Smutně se usmála.

„Hlavně, že jste se vrátila…“ Ukončil debatu na tohle téma. Pohodlně opřela o Lorneho, ten však ruku z jejich ramen nesundal, pak spolu drželi v tichosti hlídku.

Dva dny uplynuly jako voda. Druhý den přestal vát vítr a třetí den přestalo pršet kolem poledne. Všichni se vydali k posvátným kamenům. Byly překvapivě blízko brány. Postaveny byly jakoby do kruhu. Celé byly popsány anticky a pod písmem byl další překlad do jiného jazyka.

„Tak se mluví u nás, mezi lepšími lidmi.“ Vysvětloval Adrian.

„Nevím, ale připomíná mě to arabštinu,“ uvažoval nahlas John.

„Podívám se na ten antický záznam,“ ohlásil Rodney.

„Mě to taky připomíná arabštinu,“ prohlásil Lorne.

„Vážně? Ale jestli jste si pánové nevšimli, tak já jsem génius a ne lingvista!“ Vystřelil Rodney. Lorne a John se na sebe ušklíbli.

„Počkejte, doktore,“ zarazila Rodneyho Daniela dřív, něž stačil něco říct na jejich úšklebky.

„Mají pravdu, je to arabština. Můžu to přeložit, jestli chcete.“ McKay po ni hodil škaredým pohledem.

„Vy si luštěte tu svoji ,arabštinu´, já kvalifikovaně přeložím antický text,“ a dále si ji nevšímal.

„Jak myslíte,“ ušklíbla se. Prohlédla si kameny , stoupla si vedle Rodneyho a začala s ním překládat. Sheppard a Ronon šli podat hlášení na Atlantis.

,Za mnoho let, poté co kruh našich předků bude dlouho uzavřen, přijdou ti, na které čekáme. Prostoupí kruhem na konci období vody... Zachrání člověka a ten je pak přivede do našeho města… Jeden z šesti zachránců bude obviněn a postaví se tváří v tvář našemu sužovateli... Osvobodí nás od bolesti a utrpení…Tak se stane.´ McKay i Daniela došli ke stejným výsledkům.

„Ale vrtá nám hlavou tahle pasáž. Vypadá to na předpověď konce: ,V ten den budou vaše domy setřásány větrem, oheň bude padat z nebe a spousta z vás padne. Řeky vytečou z koryt a zaplaví město. Oheň sežehne lesy ani déšť jej nezastaví. Nastane konec…´ přečetla Daniela. Adrian se zamračil

„Jsou tady celé dějiny, věci které se staly, které se dějí a které nastanou.“

„Které mohou nastat,“ opravil ho Rodney.

„Když si řekneme, že každé naše rozhodnutí mění budoucnost, otvírá se před námi několik miliónů možností a konců. Třeba…“

„Prosím, ušetři nás,“ zasténal John. Rodney se pouze nafoukl, ale nemlčel.

„Vypadá to jako by se to mělo stát v blízké době a je tu něco jako příchod Wraithů.“ Zamračil se Rodney na kameny.

„Nevydáme se do vesnice?“ zeptal se Adrian s nadějí v hlase.

Nešli dlouho a ocitli se na krásné, malé louce, na které stály domy. Zamířili hned k nim. Na návsi je všichni vítali jako hrdiny. Uprostřed ležel kámen, vypadal jako obětní. Teyla a Daniela se otřásly. Po obvodu byl zdoben skoro nečitelnými nápisy. Z prostřed kamene vytékal červeně zbarvený pramen. Kolem kamene bylo do kruhu umístěno šest kamenných sloupů, přibližně dva metry vysokých. Domy byly rozmístěny tak, že se vytvářely krátké a úzké uličky. Celá vesnice byla postavena jakoby na kamenném podloží. Všechno tu bylo prakticky z kamene.

„Ehm…Adriane, nechci být dotěrná, ale k čemu slouží tahleta…výzdoba?“ zeptala se poněkud upjatě Daniela a ukazovala doprostřed vesnice ke kameni.

„Tohle?“ Poškrábal se na hlavě.

„To je takový obětní prostor…Čistě pro zvířecí oběti.“ Snažil se zamluvit svoje zaváhání. Pro ně to teď bylo, podle jeho názoru, zcela nepodstatné, zatím.

„Ano zachrání nás. Škoda, že netuší jak. Tak dlouho jsem čekal, kdyby jen přišli dříve, nemusela by zemřít moje sestra.“ Adrian dusil v sobě nenávist už hodně dlouho. Konečně měl pocit, že on bude moct žít v klidu. Měl pocit, že stačí získat jen Sheppardovu důvěru a pak konečně, přijde to, na co tak dlouho čekal…

Tajemství – 07.kapitola : Pocit?

„Rodney, neměla tu být přátelská a vyspělá civilizace?“ Škádlil John.

„Vyspělá není, ale zato je přátelská.“ Zazubil se na něj Rodney a vzal si další kus jídla. To jídlo bylo velice dobré a chutné. Měli tu všechno, maso, ovoce, něco jako

brambory…všechno na co si vzpomněl, teda kromě čokolády. Do místnosti, kde večeřeli, vstoupil Adrian.

„Rada starších mě poslala, abych vám sdělil, co zítra uvidíte. Ukážeme vám naše tajemství, avšak nesmíte o tom říct nikomu jinému. Je to pro nás to nejcennější, ale jsme ochotni vám ho ukázat, vždyť nás máte zachránit… Dnes už je na to pozdě, musíte se pořádně vyspat.“ Mile na ně mluvil, ale v hlase bylo ještě něco jiného, zloba anebo nenávist. Skoro nikdo si toho nevšiml.

„Promiňte, my jsme vám neslíbili, že vám pomůžeme. Vůbec nevíme o co tu jde, kdybyste nám to řekl, tak snad. Pochopte, takhle vám nic slíbit nemůžeme.“ Daniela se na něj smutně

podívala, na očích ji bylo vidět, že toho lituje.

„Vy to nechápete. Vy nám pomůžete, nic jiného vám nezbude. Už tím, že jste tady, zasahujete. Kameny to předpověděly.“ Rychle zareagoval Adrian. Mluvil pomalu a nakonec střelil po Daniele pohledem. Ona mu viděla na očích hlubokou nenávist, kterou nestačil skrýt. Myslel si, že si toho nevšimla, bohužel v tomhle měl smůlu. Potom se všem hluboce uklonil a odešel.

Uběhlo necelých pět minut po Adrianově odchodu a už se mezi dvěma členy spustila bouřlivá

výměna názorů.

„Já jim nevěřím, něco před námi tají. Mám z toho divný pocit.“ Snažila se ostatní přesvědčit Daniela.

„Máte jen pocit? Nemáte důkaz, pouze pocit. Podle mě jsou v pořádku,“ stál si za svým Rodney. Ronon mlčel, věděl, že není moudré teď se do toho plést. Teyla dojídala svoji večeři a John je oba zamračeně sledoval. Taky dával přednost svým pocitům, ale nikdy by to nepřiznal. Lorne stál z nějakého nepochopitelného důvodu na straně Daniely, avšak nevyjadřoval se.

„Doktore, jestli chcete důkaz …Díváte se druhým lidem do očí?“ začala nekompromisně

McNillová.

„Ano, ale nevím co to má s tím společného…?“ odpověděl ji bleskově McKay.

„Hodně, zatraceně hodně! Oči vám, doktore, ukážou nejskrytější myšlenky. Pokud se naučíte v nich číst, tak dokážete předvídat tahy ostatních.“ Probodla ho pohledem. Mckay věděl, že je praštěná, ale že až tak.

„Víte co? Schovejte si, prosím, vaše pocity a nechte přemýšlení na kvalifikovanějších,“

ukončil Rodney debatu. Všichni McNillovou sledovali. Nikdo ji doopravdy nebral vážně. Pochopila to všechno dobře. Více se ztrapnit nemohla. „Mlčeti zlato!“ Byla jediná myšlenka. Daniela prudce vstala. židle za ní s třeskem dopadla na zem. Ještě jednou je všechny přeměřila pohledem, potom odešla do svého pokoje a nezapomněla okázale praštit dveřmi, div nevypadly z pantů.

Ozvalo se zaklepání a do dveří vešel Lorne. Rozhlédl se po místnosti. Seděla na posteli u okna a dívala se ven. Čekal že bude rozzlobená, ale místo toho byla smutná. Opatrně se posadil vedle ní a šeptem na ni promluvil, chtěl zjistit konečně pravdu.

„Plukovníku, řekněte mě, prosím, kde jste se naučila arabsky?“ Zkusil major. Daniel na něho pohlédla. Viděla v jeho očích zájem.

„Jestli jste si přišel ze mě udělat legraci, tak prosím, ale já vám na to neskočím,“ odpověděla poněkud ostřeji. Zase se otočila k oknu a sledovala hvězdy a měsíc.

„Povezte mi o tom, prosím.“ Lorne se snažil ji přesvědčit. Daniela o tom s nikým dlouho nemluvila, přinášelo jí to do teď jen bolest a noční můry.

Nadechla se a dala se do vyprávění.

„Je to několik let zpátky. O tom co se tenkrát stalo, několik lidí dodnes spekuluje. Šlo tenkrát o zabití nepohodlného vládce Ománu. Byla to jedna z těch misí pro jednoho a poslali na ni mě, profesionálního vládního zabijáka… Úkol byl jasný, najít a zabít. Pokud bych byla chycena, tak mě moje vláda nezná, byla jsem tam pouze…za sebe. Všechno klapalo dobře, až

do té chvíle, než jsem střelila. Někdo mě prozradil, byli na mě připravení…Týden jsem utíkala a schovávala se, avšak ne dobře, našli mě. Několik dní mě mučili. Byla jsem zavřená

ve tmě a vláda se ke mně nehlásila…Pro ně jsem to podělala, i když jsem toho člověka odstranila…Tenkrát jsem věděla, že jsem na to sama, ale podařilo se mi uprchnout. Utíkala jsem několik dní přes poušť, potom jsem však padla únavou…Kolem jel nějaký Arab a vzal mě do své pouštní vesnice. Tam mě ošetřili, naučil mě arabštinu…Tam jsem pochopila, jak se dá poznat na člověku jeho další tah. Proto jsem se naučila skrývat pocity v očích a číst v cizích …Vaše oči, majore, mluví za vás. Více něž si to uvědomujete.“ Celou dobu šeptala. Chvílemi se zarazila s vzpomínala, nakonec se dívala Lornemu hluboko do očí. Major měl pocit, jako by mu viděla až do duše. Za celou dobu, co ji sledoval, nepohnula svalem v obličeji, ale přesto věděl, co cítila.

„Také předvídáte naše reakce?! Taky před námi skrýváte svoje pocity?!“ Vyjel na ni Lorne rychle, než si vůbec uvědomil, co řekl. Smutně na něj pohlédla.

„Ne, před vámi ne. Vám nepotřebuji číst z očí, vaše činy mluví za vás, stejně jako reakce…A neskrývám před vámi nic, protože…vám věřím.“

Po rozhovoru s Danielou šel Lorne spát. Dlouho se převaloval na posteli a nemohl usnout. Pořád přemítal o všem, co mu řekla. Věřil jí, stejně jako ona jemu. Kdyby tomu tak nebylo, nikdy by za ní nevběhl do toho deště. Vše, co zatím řekla, dávalo smysl. Někde hluboko cítil, že její pocity jsou správné. Taky jim nevěřil, ale proč si nezahrát jejich hru?

Tajemství – 08.kapitola : Město

Ráno přineslo nádherný den. Neodbytné paprsky slunce se snažily dostat pod víčka všech, kteří spali. Mnoho lidí to probudilo, avšak Daniela spala dál. Měla zase jednu z neklidných nocí. Znovu a znovu viděla svého otce, tak jako ve svých jedenácti, zase stála nad jeho hrobem. Kdyby se ji někdo zeptal, čeho se nejvíce bojí, odpověděla by, že spánku.

Paprsky hladily Danielu po obličeji a ona je nevnímala. V klidu spala, měla na to právo, pořádně usnula až ve tři ráno. Najednou se někdo postavil před okno a zastínil ji tvář. Lehce se zavrtěla a pak se převalila, jednu ruku strčila pod polštář. Ten neznámý stál nad ní. Z

ničeho nic se rychle posadila na posteli, v jedné ruce držela berettu a mířila mu na břicho.

„Lorne!“ vykřikla.

„Málem jsem vás zastřelila, co tu do pekla děláte?“ vypravila ze sebe ještě pořád v šoku a změřila si Lorna pohledem. Stál před ní oblečený a upravený, jako by vstal před hodinou.

„Já…spala jste dlouho a Sheppard řekl, že vás mám jít vzbudit,“ řekl poněkud zaraženě. Přestala na něj mířit. Chystala se vstát, Lorne si toho všimnul a otočil se k oknu, jako by tam bylo něco, co ho nesmírně zajímalo. Usmála se pro sebe, vstala a oblékla se. Trhl sebou když

mu položila ruku na rameno.

„Půjdeme?“ zeptala se ho. Lorne kývl a oba odešli z pokoje pryč.

Po snídani za nimi přišel Adrian.

„Pojďte, je nejvyšší čas!“ Vyzvedl je a odvedl doprostřed vesnice.

„Stoupněte si na tady ten kruh, no tak!“ Vyzval je poněkud nervózně. Všichni ho poslechli. Ten kruh byl z jiného materiálu než země a byl vedle jednoho sloupu u obětního kamene. Stály na kruhu a mačkali se na sebe. Adrian je přelétl pohledem, stoupl si k nim a něco zmáčkl na sloupu. Všichni si připadali, jako by najednou přišli o všechen vzduch. Transportovali se z povrchu do země. Stanuli uprostřed velkého podzemního města. Všem se trošku zamotala hlava. Daniela se rychle chytla nejbližšího, aby neupadla. To samé zřejmě

měl v pánu i on. Rychle se na sebe podívali. Lorne po ni hodil jeden zvláště odporný

úšklebek. Daniela mu to však oplatila vypláznutím jazyka.

„Chtěl jsi vyspělou civilizaci, tak tady ji máš.“ Zašklebil se Rodney na Shepparda. Adrian jim pokynul rukou, aby ho následovali. Všichni si teď prohlíželi město. Bylo celé z kamenů. Velké sloupy, držící povrch se tyčily doněkolika metrové výšky a všechny byly popsané. Všude ve vzduchu lítala plavidla podobná Jumperům. Domy byly spíše podobné

mrakodrapům. Světla tu bylo dost, i když byly několik metrů pod povrchem. Dole byly ulice a nad nimi dálnice. Byly zde stromy a květinové záhony. Z oken domů vykukovaly další

květiny a některé domy byly porostlé břečťanem Lidé, chodící kolem, si je prohlíželi. Děti běhaly, smály se a hrály si s míčem.

„Neuvěřitelné, všechny nápisy jsou anticky… V životě jsem neviděl takový typ transportu…“

Rodney neustále povídal. Nikdo ho však neposlouchal. Všichni byly uneseni tou krásou kolem.

Zastavili se před malou vládní budovou. Před ní byl malí plácek s kašnou a trávníkem. Nekolik dětí tam hrálo nějakou hru. Těsně u vchodu byl květinový záhon.

„Dovnitř může pouze omezený počet osob, dva z vás tu musí zůstat.“ Pověděl jim Adrian. John se rozhlídl po ostatních. Daniela a Lorne naznačili, že počkají. Ostatní vešli do budovy.

„Neposadíme se na lavičku?“ Přešlápla z nohy na nohu Daniela.

„Proč ne.“ Souhlasil Lorne. Chvilku seděli před vládní budovou a pozorovali děti, skotačící

na trávníku. Hrály nějakou podivnou hru, co chvíli jim míč vyletěl ven. Jeden chlapec do něj kopl až příliš moc. Míč se přikutálel k lavičce, kde seděli McNillová a Lorne. Daniela míč

sebrala a šla ho vrátit. Major ji pozoroval. Přišla k dětem a podala ho jedné dívce. Ta si ho nesměle vzala a na něco si jí ptala. Daniela jí s úsměvem odpovídala. Děti se během chvilky seběhly a poslouchaly. Jedno přes druhé vykřikovaly a snažily jí něco sdělit. Ona se jen smála, pak však do ní jeden chlapec strčil. McNillová ho popadla a předvedla mu ukázkově

letadlo, potom ho však postavila na zem a se smíchem se vracela k opuštěnému majorovi.

Tajemství – 09.kapitola : Porada

Adrian je zavedl do kruhové místnosti a nechal je usadit kolem kulatého stolu. Místnost byla vykládaná světlým dřevem, bylo tu však jen jedno okno, to poskytovalo výhled na město a kašnu před touto budovou. Kolem místnosti byly postavené malé stromky. Stůl byl skleněný a židle s tmavého dřeva.

„Senátoři přijdou za pár minut.“ Oznámil jim Adrian. Neuběhla ani minuta a z druhé strany se otevřely dveře. Vešly tři ženy. Všichni se posadili. Jednání začalo.

Daniela se posadila na lavičku. Cítila se unavená.

„Co to bylo? Ten chlapec do vás strčil.“ Lorne se snažil zjistit, co se tam stalo.

„Strčil, protože jsem neodpovídala podle jeho představ, myslel si, že mu neříkám pravdu.“

Daniela nahodila šibalský úsměv. Lorne na ni koukal.

„Tak neodpovídala podle jeho představ?...Na co se vůbec zeptal?“ Major do ní lehce šťouchnul. Daniela znejistěla, ale šťouchnutí mu vrátila.

„No…zeptal se…“ Snažila se získat čas.

„No tak, McNillová, to mi nepovídejte, že vás rozhodil nějaký malý kluk!“ Nedal se odbýt Lorne. Strčil do ní. Daniela po něm hodila jeden z nehezkých pohledů.

„Když to chcete vědět…zeptal se mě, jestli jste můj manžel,“ a strčila do něj pořádně.

„Kecáte!“ Zašeptal jí do ucha a taky do ní strčil. Začali se smát. Občas do sebe šťouchli. Po chvilce k nim doběhla jedna z holčiček – ta, která si od Daniely brala míč, a podávala majorovi kytku. Byla rudá jako rak a nedokázala říct ani slovo. Major si ji s zářivým úsměvem vzal. Dívka nadšeně vyjekla a odběhla pryč.

„Asi máte malou obdivovatelku.“ Rýpla si Daniela.

„Vy máte zase velkého obdivovatele.“ Zakřenil se Lorne a kytku ji podal.

„Nevím jestli si ji od vás mohu vzít, snažíte se tady vyžehlit to šťouchání.“ Dělala na oko uraženou.

„Já nic nežehlím.“ Zlobil se major, pak si však k jeho překvapení vzala květinu a lehce do něj strčila.

„Děkuji, voní krásně,“ a pořádně si přičichla.

„Mé jméno je Adelaida. Starám se o rozvoj našeho města po duchovní stránce.“ Představila se velice pohledná bruneta.

„Po mé levici sedí senátorka Griselda. Má na starosti vědeckou sekci.“ Poukázala na rudovlasou a velice mladou dívku.

„Po mé pravici sedí senátorka Pelagie, její starost je dohlížet nad občany, bydlení atd.“ Tam byla pohodlně usazená poněkud stará dáma s šedými vlasy.

„Ostatní senátoři se omlouvají, ale mají mnoho práce, snad vám pomůžeme my.“ Uklonila se jim Adelaida.

„Mé jméno je John Sheppard, vedle mě sedí Rodney McKay, potom Ronon a Teyla.“

Představil sebe a členy týmu John.

„Řekla jste, že se staráte o duchovní rozvoj města, v co věříte?“ zeptal se poněkud nevhodně

John.

„Naše víra je velice stará. Svému bohu musíme každé tři měsíce obětovat tři oběti. Vše se odehrává na obětním kamenu ve vesnici. Neobětovat znamená seslat na sebe zlobu nejvyššího. Vy nemáte bohy?“ zeptala se poněkud zaraženě Adelaida.

„U nás je svoboda náboženství, každý si může věřit v co chce.“ Usmál se na ni John. Senátorka Adelaida vypadala velice rozladěně. Něco jako svoboda náboženství rozhodně

nepatřilo mezi věci, které by schvalovala.

„Máte u vás ve světě taky vědce?“ Neodpustila si otázku rudovlasá Griselda. Rodney se okamžitě ujal slova.

„U nás je vědců spousta. Já sám jsem vědec,“ pochlubil se Rodney.

„To zní úžasně. Víte, před nedávnem jsme dokončili obrovský projekt. Jde vlastně o přehrávač vzpomínek,“ spustila na něj Griselda. Vůbec si neuvědomila, že by prozradila něco důležitého.

„Jak to pracuje?“ zajímal se Rodney. Tenhle projekt ho velice zaujal.

„Pracuje velice jednoduše. Zkoumaný objekt si lehne do speciálního křesla a my ho napojíme na stroj, pak nastává velice složitý proces, ve kterém pronikneme až do vašich vzpomínek, ty pak můžeme pozměnit, upravit a nebo dokonce vymazat.“ Senátorce zářily oči jako malé

drahokamy.

„Tohle to všechno funguje? Nepoškozuje to mysl zkoumaného objektu?“ vyptával se dále McKay.

„Funguje to všechno dokonale, ale zkoumaný objekt by měl být unavený a ospalý, potom se snadněji dá proniknout do jeho vzpomínek a zcela mizí riziko trvalého poškození.“ Vychrlila to všechno rudovláska.

„Páni! Mohl bych…Mohl bych to vidět?“ zeptal se McKay s nadějí v hlase.

„Ano, ale teď bychom si měli vysvětlit pár věcí,“ vstoupila do rozhovoru Pelagie.

„Adrian nám sdělil, že jste přišli kruhem předků, je to pravda?“ položila jim další otázku Pelagie. Všichni jí kývli na souhlas. „

Pak tedy musíte být ti vyvolení, na které tak dlouho čekáme.“ Senátorce se v očích objevily slzy.

„Promiňte, ale ještě jste nám neřekli, o co se jedná. Nemůžeme říct, jestli je v našich silách vám pomoct,“ zkusila získat nějaké informace Teyla.

„Nebudu vám lhát, náš národ vymírá,“ promluvila senátorka Pelagie, vstala a přistoupila k oknu.

„Náš bůh, si každé tři měsíce vybere tři oběti a sešle na ně nemoc. Z dětí nebo dospěnlých se stávají zvířata. Nepoznávají své okolí, nikdo se k nim nesmí přiblížit, pak mu je musíme obětovat.“ Senátorka stále koukala z okna.

„Náš národ trpí dlouhou dobu…Brzo budou vybráni neviní lidé, doba obětování se blíží. Pomozte nám, hluboce vás prosíme.“ Obrátila se na ně s prosbou Pelagie. Teď vypadala velice staře a unaveně. Přešla zpátky k židli a posadila se. V očích se jí leskly slzy.

„Adrian nám řekl, že kámen slouží pouze pro zvířecí oběti,“ řekl poněkud naštvaně Sheppard.

„Adrian, tam při minulé oběti, musel obětovat svoji sestru,“ pověděla senátorka na vysvětlenou. Nastalo rozpačité ticho.

„Musíme promluvit s naším velitelem, pak vám řekneme více.“ Ukončil vše John. Rozhodně

neměl chuď jim pomáhat, po té co zalhali.

Tajemství – 10.kapitola : Zrádce

John vyšel z vládní budovy. Měl velkou chuť odejít. Pokud však tihle lidé museli své bližní

obětovat, aby zachránili ostatní, tak se přece jenom rozhodl pomoci. Rozhlédl se okolo, někde tu měli být Lorne a McNillová. Našel je během chvilky. Seděli na zemi a kolem nich seděli na lavičce a zemi děti a poslouchaly jejich vyprávění. McNillová si ho všimla a upozornila Lorna. Ještě něco pověděli dětem a pak se vydali za Johnem a jeho týmem.

„Tak co jste se dověděli?“ vyzvídala Daniela.

„Nic moc, jen to, že musí každé tři měsíce obětovat tři lidi, aby nezemřeli ostatní,“ odpověděl poněkud otráveně a naštvaně John.

„Cože?!“ Vykřikla překvapeně Mcnillová.

„Říkal přece, že jde o zvířecí oběti!“ zakřičela.

„Uklidněte se.“ Napomenul ji Sheppard.

„Taky z toho nejsem nadšený! Obětovaní lidé jsou nakažení nějakou nemocí,

takže…Podívejte se, nejraději bych se na to všechno vykašlal, ale pokud jim můžeme pomoct, aby už nemuseli nikoho obětovat, tak jim pomůžeme.“ Řekl své rozhodnutí John. Daniela se však dále tvářila naštvaně.

„Tak dobře, co máme udělat?“ Souhlasila, když už nevydržela Johnuv pohled.

„Já a Ronon se půjdeme nahlásit, získat povolení a vše vysvětlit na Atlantis.“ Pověděl jim podplukovník.

„Já bych zůstal tady a zjistil bych něco…no, rád bych se něco dozvěděl o tom jejich projektu,“ prosadil svou Rodney. Sheppard kývl na souhlas a otočil se na Teylu.

„Promluvím si se senátorkou Pelagií a půjdu s Rodneym,“ promluvila po chvilce. John přešel pohledem na Danielu.

„No…“ Začala poněkud nejistě a hledala pomoc u Lorna.

„Zůstaneme tady před senátem. Máme ještě nějakou práci,“ doplnil v rychlosti Danielu Lorne a kývl hlavou k dětem. John ty dva probodl pobaveným pohledem a pak kývnul.

„O.k., kdyby něco, použijte vysílačky,“ a odešel s Rononem. Daniela a Lorne se vrátili k dětem.

Adrian a odvedl Teylu i s Rodneym zpátky do budovy. Procházeli chodbami, až narazili místnost, ve které před chvílí vedly poradu. Senátorky stále seděly na svých místech a o něčem diskutovaly. Když vešla do místnosti Teyla s Rodneym, všechny povstaly a nabídly jim místo k sezení.

„Proč pak jste znovu přišli?“ zeptala velice zvědavě Griselda.

„Chtěl jsem vás zeptat na vědu,“ začal nejistě Rodney. Griseldu to velice potěšilo.

„Nepůjdeme raději ke mně do laboratoře?“ zalesklo se senátorce v očích. Rodney se usmál a kývl na souhlas. Oba opustili místnost a s nimi odešla i senátorka Adelaida.

Pelagie čekala až Teyla promluví.

„Víte, nechci, aby to vyznělo špatně, ale nemáme kde spát…“ Teyla byla přerušena senátorkou.

„Nedělejte si starosti. Budete spát u naší senátorky, za chvilku končí a dokonce projevila zájem vás poznat,“ usmála se senátorka.

„Děkujem, smím se zeptat, kde bydlí? John a Ronon šli ohlásit situaci a nevíme kdy se vrátí,“

pověděla jí Teyla.

„Kousek od transportu na povrch. Určitě máte nějaké komunikační zařízení, můžete se tam potom setkat,“ zahnala jí obavy Pelagie. Teyla kývla hlavou na znamení díku a zkusila se spojit s Johnem.

John s Rononem nebyli daleko od vesnice a šli rychle k bráně.

„Tuším, že zítra kolem poledne se zpustí bouře.“ Prohodil konverzačně John. Než však Ronon stačil odpovědět, ozvala se vysílačka.

„Johne?“ zazněl Teylin hlas.

„Slyším,“ odpověděl John.

„Až půjdete na zpět a přenesete se transportem do města, dejte vědět. Spíme poblíž u jedné ze senátorek.“ Oznámila jim situaci, stejně tak i Lornemu, Daniele a Rorneymu.

„Dobře, vrátíme se co nejdříve. Sheppard konec,“ a pokračoval s Rononem k bráně.

„Teyla konec.“ Oznámila.

„Zvláštní, jste z jiné planety, ale přesto nacházíme mnoho společného.“ Zářila štěstím Pelagie.

„To doopravdy ano,“ usmála se Teyla. Vedly spolu rozhovor už asi půl hodiny.

„Víte, nechci, aby to vyznělo, že někoho podezírám, ale cítím mezi vámi napětí, jako by byl mezi vámi zrádce.“ Prolomila znovu ticho Pelagie.

„Máme mezi sebou nového člověka. Neznáme ho,“ pověděla jí Teyla. Senátorka postavila k oknu. Chvilku koukala ven.

„Jak se jmenují, ta dívka a ten muž, co přišli s vámi, ale nebyli na zasedání?“ Promluvila stará

senátorka a neustále sledovala, to co se dělo venku.

„Daniela McNillová a Richard Lorne.“ Vyhověla její otázce a přišla taky k oknu. Když

vyhlédla, spatřila majora a plukovníka, jak něco předvádějí dětem. Vypadali velice komicky a děti se jim smály.

„McNillová je nová, viďte?“ Teyla kývla na souhlas. Netušila jak to mohla vědět.

„Nelíbí se mi, jako by přede všemi skrývala nějaké tajemství.“ Snažila vyjádřit své pocity senátorka.

„Je taková zvláštní…Pardon, to jsem nechtěla, občas se nechám unést city.“ Pokračovala Pelagie.

„To je v pořádku, neznáme ji, ale máte pravdu, je zvláštní.“ Přitakal jí Teyla. Sledovala ji z okna. Opravdu vypadala zvláštně a skoro pořád pokukovala po majorovi. Teď už se nemohla zbavit divného pocitu, když viděla Danielu. Semínko pochybností bylo zaseto.

Ozvalo se zaklepání do konferenční místnosti stoupila mladá žena.

„Teylo, tohle je senátorka Elza, vaše dnešní hostitelka. Elzo, tohle je Teyla.“ Obě ženy si podaly ruce. Senátorka Elza byla velice mladá a krásná žena. Měla modré oči a uhlově černé, po ramena dlouhé vlasy.

„Elzo, u Griseldy je Rodney McKay, je tu s Teylou. Běže před senát, já ho za vámi pošlu.“

Usmála se na Elzu Pelagie. Ta se jí uklonila a vyprovodila Teylu před senát. Když dorazily ven, Elza se rozhlédla a zamířila ke skupince dětí s Danielou a Lornem. Teyla vyrazila za ní.

Elza poslala děti domů, ale zůstala s ní jen jedna dívka, tak která donesla Loernemu kytku a brala si od Daniely míč.

„Senátorko, tohle je Richard Lorne a Daniela McNillová.“ Představila je Teyla. Senátorka se na ně mile usmála.

„Jsem Elza a tohle je moje dcera, Aglaja.“ Ukázala na svou dceru. Teyla si měřila nenápadným pohledem Danielu, ta si toho nevšimla. Nějak jí nedokázala věřit, už ne. O chvíli později se k nim přidal Rodney a vydali se k Elze domů. Po cestě stihla Teyla říct Rodneymu o podivném rozhovoru z Pelagii.

Tajemství – 11.kapitola : Elza a Aglaja

„Elizabeth, vím, že obětování lidí je odporné a nemorální, ale pokud to můžeme zastavit…“

John nechal větu nedokončenou. Teď jen čekal. Věděl jak na ni musí jít. Elizabeth zavřela oči. Nechápala proč měla ten pocit, že se něco stane. John měl pravdu, pokud je tu možnost někomu pomoct…měli by ji poskytnout. Elizabeth se rozhodla.

„Dobře, ale jestli se něco stane, cokoliv…vracíte se na zpět.“ Elizabeth probodla pohledem Johna.

„Vracíte se zítra ráno, měli byste se jít navečeřet.“ Vyprovodila je oba ze své kanceláře.

Ve městě, v bytě senátorky Elzy, zasedli všichni k večeři. Dnes tu měla poněkud rušno, hostila lidi z jiné planety. Bytem se nesla lahodná vůně a všichni spokojeně jedli. Elza byla výtečná kuchařka. Když dojídali něco co chutnalo jako puding, zatahala Aglaja Danielu za rukáv. Ta pozvedla obočí a podívala na ni.

„Danielo, řekneš mi prosím na dobrou noc pohádku?“ zeptala se nesměle. Elza svou dceru změřila přísným pohledem.

„Aglajo! Neobtěžuj,“ okřikla ji. Aglaja z klopila oči a zahleděla se do skoro prázdného talíře.

„Ne, to je v pořádku. Ráda jí řeknu pohádku,“ potvrdila Aglajino přání Daniela. Byla ráda za to, že jí mohla uspat, bylo to tak dávno co někoho uspávala. V hlavě jí vířily vzpomínky a do očí se draly slzy. Rychle všechno zahnala. Nesměla vzpomínat, nikdy, přece si to zakázala.

V obýváku hrála Aglaja s Lornem, Teylou a Rodneym nějakou logickou hru. Vyhrávala a Rodney se chvílemi velice rozčiloval. Daniela pomáhala sklízet nádobí.

„Vím, že je nevhodné se na to ptát, ale kde má otce?“ zeptala se Daniela. Elza se na ni podívala.

„Byl obětován,“ řekla prostě Elza, ale v očích se ji lesky slzy.

„Omlouvám se.“ Snažila se napravit situaci Daniela.

„Měla jsem přítele, kdysi dávno.“ Začala McNillová a podala Elze talíř.

„Co se s ním stalo?“ otázala se senátorka. Neunikl jí smutek, se kterým řekla slovo ,měla´. Daniela se smutně usmála.

„Byli jsme zasnoubení.“ Zavzpomínala Daniela. Po tváři ji stekla jediná slza. Rychlím pohybem ji setřela a dále pokračovala.

„Zemřel těsně před svatbou. Jistým lidem se nelíbilo, že se chceme vzít…“ Podávala další

talíř.

„To je mi opravdu líto,“ pověděla smutním hlasem Elza.

„Nikdy bych nepřežila, kdyby se jí něco stalo. Aglaja je to jediné co mi zbylo.“ Usmála se senátorka na svoji dceru.

„Aglaja si vás velice oblíbila, Danielo.“ Tentokrát se Elza usmívala na Danielu a ta se na ni usmála taky.

„Tak jo, jdeme spinkat. Hajdy do postele!“ Zaháněla Elza svoji dceru. Ta vzala za ruku Danielu a odváděla ji do svého pokoje. Daniela jí měla v plánu říct svoji nejoblíbenější

pohádku, byla sice krátká, ale kdo říká, že to nemůže natáhnout.

„Bylo, nebylo, v jedné daleké zemi, žila dívka se dvěmi nevlastními sestrami, jmenovala se Popelka.“ V tomhle úseku Aglaja zívla tak mocně, že by jí mohl závidět i tygr.

„Jedna ze sester byla pyšná, druhá milovala drahé věci a obě i s macechou nutily Popelku od rána do noci uklízet, prát, žehlit i šít. Chodila spát pozdě v noci a brzo ráno vstávala.“ Aglaja pomalu usínala. U dveří se objevil Lorne, ale ani jedna mu nevěnovala pozornost.

„žil tam taky král se synem. Královna s králem byly velice staří a princ byl jejich jediný

nástupce, ale celé dny lovil v lesích. Jednoho dne král uspořádal ples, aby si mohl princ vybrat budoucí manželku…“ Aglaja spala. Daniela vstala, vzala přikrývku a pořádně ji přikryla až ke krku. Vypadala jako starostlivá matka nad postelí své holčičky.

„A žili šťastně až do smrti.“ Dopověděl šeptem Lorne. Daniela leknutím málem vykřikla. Přešla k majorovi.

„Myslíte, že takový konec existuje?“ zeptala se ho Daniela a zavřela dveře do pokoje holčičky.

„Myslím, že ano,“ odpověděl jí Lorne.

Ocitli se ve tmě. Obývák byl prostorný a všichni tam měli na různých místech ležet, ale Daniela nevěděla kde. Lorne ji chytnul za ruku.

„Ukážu vám kde spíme.“ Opatrně ji dovedl k místu.

„Pro mě asi takový konec není.“ Zamyslela se Daniela a pak popotáhla. Světelné paprsky, imitující měsíční záři, na chvíli ozářily její tvář. Major mohl vidět v jejích očích slzy. Zase pomyslela na ty, které ztratila a které už nikdy neuvidí.

Přistoupil k ní a pevně ji objal. Čekal, že se odtáhne, ale ona se pevně přitiskla. Nevěděl jak dlouho tam stáli, ale ani jeden se necítil unavený, pak se však odtáhli.

„Myslím, že takový konec je i pro vás,“ pošeptal Lorne a podíval se jí hluboko do očí. Ona se jen smutně usmála. „

Děkuji,“ bylo vše co řekla. Lorne to však pochopil. Oba věděli, že tohle bude jejich malé

tajemství a rozhodně se nezlobili za to, že se stalo. Teď se však ponořili hluboko do říše snů. Po dlouhé době spala Daniela zase klidným spánkem.

Tajemství – 12.kapitola : Oběti

Ráno přineslo zatažené a deštivé počasí. Lehce krápalo a vítr foukal. Mnoho lidí bylo unaveno, ale někteří spěchali do práce. Za pochodu zívali a protahovali se. Daniela se vyhrabala z přikrývek a šla se posadit k ostatním ke stolu. Vydatně posnídala.

„Danielo, musím do práce, mohla by jste pohlídat do odpoledne Aglaju?“ Poprosila ji senátorka. Daniela nepřítomně kývla, byla ještě velice unavená. Aglaja vypadala jako by nastaly vánoce a vyjmenovávala hry, které musí zaručeně všechny naučit.

„Vím, že mají přijít ještě dva vaši členové. Předpokládám, že budou mokří, nachytala jsem jim ručníky a věci na převlečení.“ Usmála se na všechny Elza, potom opustila místnost a vydala se do práce.

„Johne, měli bychom si pospíšit, za chvilku se to ještě zhorší!“ Zakřičel Ronon. Přes sílu větru a kapek ho John skoro neslyšel. Oba však přidali do kroku, k vesnici to snad neměli daleko. Dorazili skoro za hodinu k obětnímu kamenu. Po té se přemístili do města. Tam na ně

čekalo překvapení v podobě mírného deštíku.

„Teylo? Tady John,“ ozvalo se z vysílačky.

„Tady Teyla, už jste se vrátili?“ zeptala se.

„Jo, přijďte si někdo pro nás.“ Zaznělo z vysílačky. Teyla odešla s Lornem. Za chvíli se však vrátili a s nimi i mokrý Ronon a Sheppard. Oba dva vypadali velice naštvaně. Daniela k nim přišla s ručníkem a oblečením, musela uznat, že Sheppard nevypadal špatně, jen kdyby se netvářil jako by snědl citrón.

Blížilo se k polední a všichni se vesele bavili. John s Aglajou si padli do oka. Lorne, Ronon, John a Aglaja hráli nějakou ztřeštěnou hru se kterou přišel Sheppard. Daniela s Teylou připravovaly oběd a Rodney se jim snažil pomoct, ale naděla více škody než užitku, protože zkoumal kuchyňskou technologii. Nakonec se všichni sešli u oběda. Aglaja švitořila o nové

hře a Daniela s Lornem házeli po sobě v pravidelných intervalech zamyšlené pohledy, ale vždy když se setkali pohledem, tak uhnuli. John, poslouchající Aglaju, si toho jako jediný

všimnul. Velice se jimi bavil.

Bylo kolem čtyř hodin a všichni zasedli k válečné poradě, Aglaja si něco kreslila a nejevila o ostatní zájem.

„Senátorka říkala, že oběti mají být vybrány někdy v bližší době.“ Začala Teyla.

„Nemohli bychom jim vzít krev a zkusit zjistit o jakou nemoc jde, popřípadě jestli je léčitelná.“ Nahodila Daniela. Všichni kývli, tohle vypadalo jako dobrý plán.

„Ale co před tím, než bude někdo vybrán...“ Ozval se Ronon. Chtělo to nějakou akci.

„Je tu jeden háček. Jiná vesnice na planetě není a navíc jsme nezachytili toto město, jak víme, že se někdo neschovává pod povrchem.“ Začal Rodney. Podle jeho teorie se nějakým způsobem maskovali, kdyby jen měl možnost to zjistit.

Domů se vrátila Elza a tak museli všeho nechat. Aglaja vyskočila a běžela mamince do náručí. Senátorka políbila svoji dceru na čelo. Pak ji nechala běžet. V polovině cesty ke svým obrázkům se však Aglaja zastavila. Začala dávivě kašlat. Klekla na kolena, a pak padla na zem. Začala sebou nepřirozeně cukat. Daniela k ní běžela, snažila se ji uklidnit, mohlo jít o nějaký záchvat. Všichni se skláněli nad malou dívkou a snažily se jí pomoci. Elza se rozbrečela. Zhroutila se na židli a rvala si vlasy a neustále opakovala ,proč?´. Do dveří někdo začal bušit. Chtěl dovnitř, ale nikdo nešel otevřít. Vyrazili je.

Dovnitř vešlo snad na dvacet mužů. Postavili se okolo všech, co klečeli kolem dívky.

„Ustupte!“ zavelel jeden z vojáků. Rodney se, k překvapení všech, postavil před něj.

„Můžeme ji pomoct, možná ji dokážeme zachránit život,“ pronesl do ticha. Aglaja se přestala se dusit. Tiskla se k Danieli a plakala ji na rameně. Plukovník ji k sobě tiskla, překotně

dýchala a snažila se uklidnit. Nechtěla ji vidět zemřít.

„Ona je vyvolená, náš bůh si ji vybral, aby ho následovala do země, kde bude šťastná,“ řekl další voják. Podíval se na Aglaju podivným pohledem.

„Jen ona nás dokáže na několik dní zachránit.“ Pokračoval ve své řeči. „

Je to jen dítě!“ zakřičela Daniela. V místnosti bylo ticho. Všichni ji sledovali, nikdo se pohnul.

Dvacet vojáků se hnulo a chytlo Danielu. McNillová se začala zmítat, kopala a snažila se vyprostit, ale marně. Jeden popadl Aglaju a donutil ji vstát.

„Ne!“ zakřičeli tentokrát všichni. Rodney se snažil nějak tu situaci uklidnit, ale nadělal ještě

více zmatku. Aglaju odvlekli k východu a zmizeli všem z očí.

Daniela ležela v koutě a nehýbala se, byla v bezvědomí. Rodney koukal k východu, Sheppard nevěděl jestli má jít pronásledky vojáky a nebo jít zjisti jak je na tom Daniela. Teyla se snažila uklidnit Elzu, Ronon se koukal ze dveří a čekal na rozkaz a Lorne? Ten se skláněl nad Danielou.

Vládní budova byla v tuto dobu obývána několika lidmi. Ozvalo se zaklepání a do konferenční místnosti vešel voják.

„Senátorko, oběti jsou vybrány,“ oznámil zhypnotizovaným hlasem. Všichni v sále se usmáli. Oslovená kývla na znamení souhlasu a otočila se na přítomné.

„Mí drazí, nastává den, na který jsme tak dlouho čekali. Budeme moci potrestat ty, kteří stojí

proti nám…“

Tajemství – 13.kapitola : Útěk

Pomalu otevřela oči, všechno bylo rozmazané. Někdo se nad ní sklonil a usmál se, byl to Lorne. Daniela se posadila a hledala brýle. John jí je podal.

„Co se stalo?“ zeptala se McNillová. Lorne jí snažil všechno vysvětlit. Daniela se postavila a zavrávorala, ale zůstala stát.

„Musíme ji zachránit.“ Vypadlo z ní. Všichni se na ni dívali. John, Ronon, Lorne i dokonce Rodney se přikláněli k jejímu názoru.

„Měli bychom si o tom promluvit se senátory.“ Poznamenala Teyla.

John s Teylou a Rononem stáli v jednací síni a čekali. Senátorky si šli promluvit s ostatními o jejich návrhu.

„Doufám, že ti tři venku nic nevyvedou.“ Ukázal svoje obavy John. Zbytek v místnosti jen přikývnul.

„Zopakujte to, doktore,“ řekla Daniela.

„Město je napájeno na ZPM, proto je tu takové světlo, je tu možnost růstu květin…“

zopakoval Rodney.

„O.K.“ Přerušila ho a zamyslela se Daniela. Rodney a Lorne byly připraveni jít najít vězení. V

tuto chvíli Daniela mlčela a přemýšlela. Oči měla zavřené a tvář byla posetá vráskami přemýšlení. Lorne ji zadumaně pozoroval.

„Dobře.“ Kývla nakonec a vydali se tam, kde tušili vězení. Šli na vlastí pěst, ale Rodney a Lorne s tím souhlasili, dokonce i Danielu přemlouvali.

John přecházel po místnosti, byl velice nervózní, něco mu našeptávalo, že Daniela a zbytek něco chystají. Ronon si myslel to samé a litoval, že nemohl být s nimi a pomoci.

Rodney vyšel zpoza rohu, usmál se na člověka stojícího naproti sobě.

„Nevíte jak se dostanu na náměstí?“ zeptal se. Muž naproti němu se na něj podíval jako na ponožku. Najednou ztuhnul, z hrdla se mu vydral lehký výkřik a svezl se k zemi. Tam kde stál voják, stála Daniela. Lorne, zpoza Rodneyho, se začal s Danielou domlouvat pomocí rukou. Rodnymu to připomínalo domlouvání znakovou řečí pro mentálně postižené, ale očividně se oba domluvili. Když se chystali vyrazit dále, z boční chodby se někdo ozval.

„Alane? Jsi v pořádku? Už jsi se měl hlásit,“ promluvil jeden z vojáků. Vystoupil na chodbu, na které se nacházeli Rodney, Lorne a Daniela, když dořekl poslední slovo. Jakmile je spatřil, tak na ně zamířil zbraní. Chystal se vystřelit. Všichni koukali jeden na druhého.

„Senátorko, mohli bychom vám pomoci. Kdyby jste nám dala šanci, tak by jsme mohli zjistit co mají za nemoc…“ Zkoušela to dále Teyla.

„Víte dobře, že to nejde, je nám to líto...“ Probodla je pohledem senátorka Pelagie.

„Ne,“ řekla potichu Daniela a skočila před Rodneyho. Voják se ho chystal zastřelit, ale zarazil se, ženu by nikdy nezastřelil. Bohužel se tohle zaváhání pro něj stalo osudným. Lorne se rychlostí blesku na něj vrhnul a omráčil ho. Když došli k cele kde ležela Aglaja, rychle otevřeli a Daniela ji vzala do náručí. Potichu se vraceli na zpět.

Jeden z vojáků se probral a zpustil alarm. Chodbami se ozýval hukot a dupání nohou.

„Musíte jít,“ zašeptala Daniela.

„Já tu zůstanu i s Aglajou.“ Promlouvala dále. Věděla, že s holčičkou náručí se ven nedostane. Jediná možnost bylo zůstat a vzít vinu na sebe. Oba dva protestovali, nechtěli ji tam nechat.

„Jděte! To je rozkaz!“ Řekla potichu, avšak s důrazem. Rodney se vzpíral, ale nakonec vyrazil. Lorne se na ni podíval, najednou jako by ho něco popadlo, stoupnul si blíže k ní.

„Jdi…“ zašeptala Daniela. Lorne ji však neposlouchal. Jednou rukou ji pohladil po tváři. Oba dva si koukali do očí. Dusot nohou se ozývalo blíže...Snažila se, aby odešel. Bála se o oba, na ní přece nikomu záležet nemohlo. Rodney je sledoval.

„Richarde, prosím,“ šeptala. Ještě chvíli ji Lorne pozoroval a pak ji políbil.

Tajemství – 14.kapitola : Zpátky

„Teylo! Chtěla jsem po vás všech, aby nám pomohli, všichni jsme mysleli, že nám chcete pomoc, ale co jste udělali vy? Zradili jste naši důvěru!“ vykřikla senátorka Pelagie. Před chvílí se dověděla nějakou špatnou zprávu.

„Nechápu o čem mluvíte senátorko.“ Snažila se ji uklidnit Teyla.

„Nevíte? Tak se podívejte.“ Senátorka pokynula nějakým mužům a ti odešli.

Do místnosti byla přivlečena Daniela. Ruce měla v železných okovech, spojených silným řetězem. Z nosu ji tekla krev a trošku se motala. John se zarazil v půlce pohybu.

„Co to má, sakra, znamenat?“ zakřičel do místnosti.

„Byla u nás ve vězení, snažila se zachránit jednu z obětí,“ řekla naprosto klidně senátorka Adelaida,

„a určitě nebyla sama…“ Usmála se na ostatní.

„Nechcete nám říci kdo byl s vámi?“ Obrátila se tentokrát k Daniele. Tase jen zasněně usmála a pak klidně promluvila.

„Jak jste to uhodla?“ Tvář se Daniele změnila do úšklebku. Senátorka pěnila.

„Přiveďte je!“ Rozkázala Pelagie.

Dveře se znova otevřeli a do místnosti byl přiveden Lorne a Rodney.

„Kde byli?“ zeptala se stráží jedna ze senátorek.

„Před budovou,“ řekl popravdě strážný. Senátorka mu pokynula k odchodu. Teď všichni stáli a čekali na to co se bude dít.

„Kdo z těch dvou vám pomáhal.“ Senátorka byla neodbytná a přitom ukazovala na Rodneyho a Lorna. Daniela však mlčela. Prohlížela si tváře všech ostatních. John vypadal naštvaně, přímo běsnil. Ronon vypadal naprosto dotčeně a Teyla se tvářila vítězoslavně, jako by věděla něco, co ostatní ne. Pak se Daniela podívala na Rodneyho. Ten se tvářil zdrceně a Lorne vypadal klidně, něco jí naznačil. Daniela jen lehce kývla hlavou na znamení, že rozumí.

„To on byl semnou.“ Mcnillová ukázala na Lorna. Všichni na ni koukali. John nevěřil vlastním uším. Tohle nemohla být Daniela, ta by nikdy nepřiznala, že s ní někdo byl. Senátorka se zatvářila vítězoslavně.

„Odveďte je oba do výslechové místnosti.“ Nebezpečně se usmála.

„Johne, vás a zbytek vašeho týmu žádám, abyste neprodleně opustili naši planetu, už vás nepotřebujeme, zradili jste naši důvěru,“ vyštěkla Pelagie. John se snažil něco namítnout, ale marně. Bylo pozdě se snažit cokoliv urovnat.

John a jeho tým se vydal směrem k bráně. Vítr foukal a déšť je šlehal do obličeje. Během pěti minut promokli až na kost. Všichni vypadali jako by zažili něco strašného. Senátorka jim řekla, že pokud bude Daniele a Lorneovi prokázaná vina, budou obětováni. John se o oba bál…ano, o oba. Lorna bral jako přítele, přece jenom ho nějaký ten pátek znal. Daniela byla něco jiného. Nevěděl co by o ni řekl, ale věděl, že by nikdy nikoho nezradila a navíc ji z nějakého důvodu důvěřoval.

Major a Daniela byli přivlečeni do podivné místnosti. Dva vojáci Danielu přivázali ke stěně a Lorna přivázali k podivné desce, která vypadala jako úzký stůl. Bránil se, ale marně. Nakonec mu na spánky přidělali podivné tenké kroužky.

Senátorka Griselda se postavila k ovládacímu panelu a stiskla pár knoflíků. Před ní se objevila průhledná tabule. Stiskla dalších pár knoflíků. Lorne se na desce prohnul. Z úst mu vyšel tichý sten. Na obrazovce se začali objevovat jakoby snímky, které mohli všichni přítomní

vidět. Lorne sebou cukal a snažil se vyprostit z popruhů.

„Majore, pokud sebou budete i nadále cukat, tak vás to bude více bolet,“ řekla senátorka. Major však neposlouchal. Kroutil se, z úst mu však nevyšel žádný zvuk. Na obrazovce se míhali Lorneovy vzpomínky. Daniela na to zírala jako na nějaký zázrak. Chvilkami koukala na obrazovku, pak zase na Lorna. Z pout se však dostat nemohla.

Dostali se ve vzpomínkách až na tuhle planetu. Lorne se snažil více bránit, nechtěl aby viděli něco, co pro něj znamenalo hodně. Prudce sebou trhnul a pouta se mu zařezali do rukou. Bolest už nemohl déle vydržet, začal křičet. Daniela křičela spolu s ním. Prosila, aby toho už

nechali, snažila se vyprostit z pout, i když věděla, že je to marné. Po rukou jí tekla krev, ale nevzdávala se.

Na obrazovce se objevil Lorne a Daniela. Major předával kytku plukovníkovi a ta ji přijala. Oba dva se smáli…Jeden s druhým stáli v pevném obětí. Pak Aglaja ležela na zemi a zmítala se v křečích, Daniela byla v bezvědomí…Stěny vězení se rýsovali v jeho vzpomínkách. Daniela tam stála s holčičkou v náručí a něco křičela, a pak ji Lorne políbil.

Lorne přestal křičet a zmítat se, jakmile přestal přenos. Ležel a hluboce oddechoval. Snažil se popadnou dech, hlava mu třeštěla a celé tělo ho bolelo. V hlavě měl vymeteno, ale všechno si pamatoval. Daniela křičela na senátorku, ale on to nevnímal. Když ho odvazovali, ani se nebránil, byl velice vyčerpaný. Jeho místo zaujala Daniela. Při začátku přenosu se pořádně

prohnula, ale ani necekla. Oči měla pevně sevřené. Na obrazovce se objevili její vzpomínky, Lorne to s hrůzou sledoval…

Tajemství – 15.kapitola : Daniela

Nedaleko v horách, u nově postaveného vojenského objektu, seděla na silnici u svého otce mladá dívka, byla to Daniela. Mohlo by jí být tak deset. Po očích jí stékaly slzy. Dopadaly na otcovo chladné čelo a stékay mu po obličeji dolů, byl mrtví. Dívka nebyla schopná nic vnímat. Spustil se déšť a kapky dopadající na silnici po ní pochvičce stékaly, mířily dolů do údolí. Byla celá mokrá. Její šaty pomalu opouštěla rudá. Seděla na silnici a ani se nepohnula. Pár kroků od ní stál muž. Sledoval její neštěstí. Na hlavu jí mířil puškou. Jeho ledový obličej nic nenaznačoval, ale jedno se dalo vyčíst z jeho očí. Chtěl ji zabít. Dívka se pohupovala dopředu a dozadu. Vzlykala. Jedna její ruka nahmatala něco pod otcem, byla to zbraň. Muž

mezitím přistoupil blíže k ní. Zbraň ji namířil k srdci. Ozval se druhý výstřel. Najednou malá

Daniela stála nad rakví svého otce. Plakala, ale potom slzy utřela, a pak už neprolila ani jednu.

Výslechová místnost nebyla velká, ale zato působila prázdně a depresivně. Ve vnitř bylo jen pouze vybavení potřebující k výslechu. Jindy byla zcela prázdná, však dnes se prováděl výslech. Sledovaná dívka sebou mlela. Snažila se bránit, aby se jí nedostali do hlavy. Její

vzpomínky byly bolestné, už od pohledu. Všichni přítomní zmateně zírali na vzpomínky, tohle nikdo rozhodně nečekal. Daniela začala křičet.

Vzpomínky ukázaly její život. Jedna ztráta za druhou. Neustále někdo umíral. Auto zastavilo druhé. Muž vystoupil a byl zastřelen. Déšť. Pohledný mladý muž drží poměrně krásnou blondýnu kolem pasu. Listí se zvedá. Auta jezdící tam a zpátky. Výbuch. Dívka sedící na silnici. Muž stojící a mířící jí na hlavu. Daniela ležela na zemi. Muž který předtím objímal blondýnu, tak ji líbá. Nějaký jiný muž ležící na zemi s dírou v břiše. Místnost od krve. Mladík ležící Danieli na nohách, na hlavě má krev, vypadá, že to nepřežije. Daniela spěchá do nemocnice. Strach, krev, déšť. Vítr hrající si s vločkami sněhu. Velký pes. Rudé mraky jako krev. Úsvit, západ, pád, výbuch, láska, zklamaní a bolest.

Malou místností, kde se prováděli výslechy, se rozléhal křik. Daniela na desce sebou škubala. Snažila se uvolnit si ruce, avšak její boj byl marný a předem prohraný. Vzpomínky se na obrazovce jen skákaly. Jedna střídala druhou. Z Danieliných očí tekly slzy.

Dostali se až do nedávné doby. Daniela stála v místnosti, vypadala jako velké skladiště, nějaká věc přesně uprostřed na podstavci se rozzářila. McNillová ji okamžitě rozstřílela. Všichni, co byli ve skladišti, začali něco vážného řešit. Nakonec se Daniela zamračila, nadzvedla si tričko a odhalila hlubokou ránu na břiše. Muži v místnosti začali mluvit jeden přes druhého, očividně s jejím návrhem nesouhlasili, potom však jeden voják do rány vložil nějakou malou věc a zašil…Pak plukovník stála na Atlantidě, hned však na téhle planetě. Všude hustě pršelo a proti ní stál Lorne…Major předával kytku McNillové a ta ji přijala. Oba dva se smáli…Jeden s druhým stáli v pevném obětí. Pak Aglaja ležela na zemi a zmítala se v křečích…Stěny vězení vypadali ponuře. Daniela stála s holčičkou v náručí a něco křičela, a pak ji Lorne políbil.

Nesnesitelný křik v místnosti skončil, Daniela se už přestala zmítat, jen ležela, po celém těle se chvěla a plakala. Přenos skončil. Bylo rozhodnuto, jsou viní.

Lorne a Mcnillová byli přepraveni do vězení. Oba dva hodili na zem do stejné kopky. Daniela se třásla. Major se k ní opatrně připlazil a objal ji i jemu bila zima. Místnost byla celá z kamene, až na železné mříže. Malé zamřížované okénko bylo uprostřed stropu a na zemi v rohu bylo trochu slámy. Z kamenných stěn ze stěn kapala voda a dovnitř malým okem prosvítal měsíc. Během chvilky Lorne i Mcnillová spali.

Tajemství – 16.kapitola : Obřad

Malým okýnkem proudilo do vězení trošku světla, jinak zde vládlo šero a chlad. Lorne ležel na zádech a sledoval strop. Před chvílí se probudil. Danila ležela na boku a tiskla je k jedinému možnému zdroji tepla. Hlavu měla pohodlně někde na Lornově rameni. Ruku měla přehozenou přes něj a držela ho pěvně za zip bundy. Lorne ji držel jednou rukou kolem ramen a druhou měl pod hlavou.

Daniela se proudila, zívla a podívala se na Lorna.

„Nad čím přemýšlíte, majore?“ zeptala se. Major sklonil hlavu a podíval se jí do očí.

„Nad tím, co bude následovat,“ odpověděl a pohladil ji bez myšlenkovitě po vlasech.

„Proč přemýšlíte nad budoucností? žijte přítomností.“ Daniela se s úsměvem posadila a podívala se na Lorna.

„Kam se poděl ten plukovník, o kterém jsem slýchal ty neuvěřitelné příběhy?“ zeptal se major, posadil se a usmál se.

„Ztratil se někde v minulosti,“ odpověděla. Rozhlédla se po místnosti a povzdechla.

„Tak dlouho se díval zpět, až se ztratil a bál se toho co přijde…“

Blížila se desátá hodina. Vězení bylo stejně chladné a tiché. Stráže dnes měli napilno, procházeli po chodbách v pravidelných intervalech a házeli na vězně škaredé pohledy, ale ne na každého to platilo. Mcnillová a Lorne jim nevěnovali pozornost. Oba dva seděli a byli opření o záda toho druhého. Probírali minulost a i to co je nejspíš čekalo.

„Nechápu to, říkala jste, že jste ztratila své nejbližší. Jak jste se vůbec dokázala s tím smířit?“

Major kladl jednu otázku za druhou.

„Vždycky když někdo zemřel, tak jsem si řekla: ‚Když někoho ztratíš, máš na výběr dvě věci, buďto budeš vzpomínat do konce života a nebo začneš žít.‘ Někdy, majore, záleží jen na tom koho ztratíme a na tom jak se ze ztrátou vyrovnáme…Já si vždy vybrala život, co by jste si vybral vy?“ Mluvila potichu a vážně. Nakonec zaklonila hlavu a opřela si ji o něj. Lorne mlčel, nevěděl co odpovědět. Byl unavený, za posledních dvacet čtyři hodin se stalo tolik věcí

a jeho mozek, už přestával vnímat. Nejraději by si lehnul a spal, na to však nebyl čas.

železo při otevírání zavrzalo. Do místnosti veško několik vojáků a senátorka Griselda. Ve vězení nebyla ničím zvláštním, často chodila kontrolovat oběti. Klidným pohledem se podívala na sedící dvojici.

„Dobré dopoledne.“ Usmála se. Daniela zapomněla údivem zavřít pusu.

„Co je na něm, sakra, dobrého?“ zakřičela McNillová.

„Pokud vím chystáte se obětovat několik lidí.“ Dodala jako by nic.

„Jen několik nepohodlných lidí a vy se mezi ně počítáte.“ Usála se Griselda znovu.

„Mohli bychom pomoci, zjistit co mají za nemoc…“ Lorne byl však přerušen smíchem.

„Myslíte si, že civilizace vyspělá jako my nedokáže léčit nemoci?“ Vysvětlila situaci senátorka.

„Prostě se jen zbavujeme nepohodlných lidí.“ Skončila Grisedla.

„Chápu, že se chcete zbavit nás, ale…“ Daniela vyvalila oči, najednou ji něco došlo.

„Vy své lidi schválně necháte onemocnět?“ zeptala se skoro bez dechu Daniela. Senátorka jen kývla. Daniela se podívala na zem a pak zase na senátorku.

„Ale proč děti? Proč Aglaja? Je to přece dítě, nic neudělala.“ Snažila se situaci zachránit, doufala, že senátorka řekne, že je to omyl, ale bohužel doufala marně.

„Je to trest, milá slečno, trest pro její matku. Senátorka Elza se hrabe ve věcech, po kterých ji nic není…Myslím, že vám tohle musí stačit, další vysvětlování by bylo jen mrhání

drahocenným časem,“ dopověděla senátorka. Kývla na několik mužů.

Daniela měla ruce v železných poutech spojené řetězem, stejně jako Lorne. Oba byli dopraveni z vězení do města. Na náměstí stálo spousty lidí a všichni si je prohlíželi. Daniela se zastavila a podívala se do davu. Měla pocit, že tam zahlédla někoho, koho znala. Než se však stihla zamyslet, tak ji někdo ze zadu prudce strčil a donutil ji k pohybu.

Vesnice byla slavnostně vyzdobena a bylo zde spousta lidí. Na zemi u obětního kamene sedělo několik bílých ptáků, vypadali jako holubice. V tichosti se procházeli a sledovaly dění

okolo. U třech sloupů byli přivázány oběti. Byla tam jedna žena, Aglaja a ještě jeden muž. Stál tam také kněží a připravoval se na obřad.

U obětního kamene se objevili postavy. Stálo tam několik vojáků a mezi nimi Daniela a Lorne. Jakmile opustili transport, tak se začali shromažďovat další lidé. Když se transport ukončil, tak se lidé rozestoupili a udělali velký kruh, aby mohli rychle po obřadu prchnout do domů ve vesnici. Lorne byl mezi tím přivázán k jednomu ze sloupů. Obřad mohl začít.

Dva vojáci drželi pevně Danielu. Kněz přistoupil ke kameni a pokynul jim, aby ji přivedli. Jak kráčeli, tak se holubice rozletovali na šechy strany. Začal foukat mírný větřík. Vojáci Danielu donutili vylézt na obětní kámen a tam ji přivázali.

Kněz přistoupil ke kamenu a vše se rázem rozzářilo. Všechny nápisy zářily a pohybovaly se. Pramen z kamene se rozlil po zemi a rychle se šířil, zarazil se až za oběťmi. Déšť zesílil a vítr foukal. Nebe se zatáhlo. Šedé mraky začaly rudnout. Kněz roztáhl ruce a zaklonil hlavu. Začal odříkávat něco v jiném jazyce, Daniela mu ale rozuměla.

„Nastal den, den velkého pádu. Každý služebník skloní hlavu, mocní pokleknou a všichni budeme ve tvé moci, můj pane. Pokud se tak nestane, nechť nás postihne tvůj hněv, ztrestej nás teď a s nikým neměj slitování…“ Kněz udělal dramatickou pauzu a všichni přihlížející

zatajili dech.

„Náš pane, všichni jsme se tu dnes sešli, abychom ti odevzdali oběti. Ti všichni jsou nemocní

a ty sis je vyvolil. Prokázal jsi jim čest a povolal sis je k sobě. Přijmi je mezi sebe, dopřej pokoj jejich blízkým.“

Kněz vytáhl nůž a přešel k Daniele. Rozepnul ji vestu a bundu. Pak vzal nůž a pozvednul ho. Daniela zavřela oči. Lorne se snažil osvobodit z pout. McNillová prudce dýchala, avšak kněz jí jen naříznou a natrhnul nahoře tričko. To pak udělal u každé oběti. Lorne byl zmatený, nechápal jaký význam má to, že jim poškodí oblečení. Podíval se zmateně na Danielu a ta udělala to samé. Kněz přešel zpět na své místo a pokračoval.

„Povstaň a přijdi si pro ně, pro ty které sis vyvolil. Náš pane, čekáme…“ Tímto kněz skončil, odešel pryč.

Náves se okamžitě vylidnila, nastalo ticho. Déšť zesílil. Po hlavní cestě přicházelo několik postav. Měly zahalený obličej a těžké boty jim klapaly o kamenné podloží. Když došli k obětem, tak si kápi sundaly.

Lorne strnul, kousek od něj stál Wraith a odporně se šklebil. Tři Wraithové se postavili ke každé oběti. Dva se začali krmit na ženě a muži, třetí se chystal začít na Agleje.

„Ne! Začni na mě!“ zakřičela Daniela. Wraith se na ni podíval a pak zase zpátky na Aglaju. Plukovník přece jenom vypadala lákavěji. Opatrně se k ní přesouval, Daniela zavřela oči. Začala zrychleně dýchat. Cítila jeho chladné prsty na své kůži a pak pocítila strašnou bolest na hrudníku. Neudržela se a začala křičet. Připadalo jí to jako věčnost, ale přitom to byla chvilka, a pak všechno skončilo. Wraith se sesunul k zemi a nad Danielou stál Lorne.

„Jsi v pořádku?“ Zeptal se, aniž by si všil oslovení, které použil. Daniela kývla, že ano. Opatrně ji odvázal z kamene.

McNillová skoro spadla na zem. Pomalu se rozhlédla. Nad Aglajou stál Ronon a pomáhal jí. Z pout, Lorne pouta už také neměl. „Ronone?“ zeptala se, teď už věděla koho zahlédla v davu.

„Musíme pryč, John mě poslal, abych vám pomohl ven. Na vysvětlování není čas.“ Rychle ze sebe vysoukal.

Daniela popadla za ruku Aglaju a všichni vyběhli ven z vesnice. Dostali se na kraj vesnice právě v čas, po obloze začali lítat Wraitské stíhačky a začaly se sklizní.

Tajemství – 17.kapitola : Sbohem

Wraitské šipky létaly vzduchem. Lidé křičeli a snažili se schovat. Wraithové posbírali jen část a odletěli. Jako by věděli co přijde. Nastal konec, všechna země se otřásla. Daniela popadla Aglaju do náruče a rozeběhla se. Lorne a Ronon měli náskok. Zvedl se prudký vítr. Domy ve vesnici padaly, jakoby do nich někdo jen šťouchl prstem. Zpustil se prudký déšť. Všichni do minuty byly promočení. Lidé prchali, křičeli. Z nebe padal oheň, ale voda ho nedokázala uhasit. Všechno padalo a bořilo se. Stromy byly vyvraceny nebo z hořeli. Jako všechno mokré

lépe hořelo, nebylo úniku. Lidé umírali, nikdo nevěděl kam se schovat. Daniela se snažila běžet rychleji. Aglaja ji prosila, aby ji tam nechala. Daniela už nemohla, přesto však běžela dále.

Lorne se otočil. Cítil, že se stane něco strašného. Sledoval Danielu jak běží s holčičkou v náručí. Ruce měla v řetězec, byla od bahna a cel mokrá. Pršelo, vítr vál a blesky lítaly. Najednou se země otřásla a vesnice se propadala. Domy již dávno zbořil vítr. Oheň pálil lesy a voda padala z nebe. Všude byl slyšet křik a pláč. Obětní kámen se propadl jako první a postupovalo to dále. Rychle se propad šířil. Daniela přidala do kroku, už nemohla. Aglaja žadonila ať ji tam nechá. A pak Lorne viděl něco, na co do smrti nezapomene. Daniela vykřikla a padala, kdyby jen byla rychlejší, tak by to stihla. Byla téměř na konci propadlé

země. Její křik se mu ozýval v uších. Jako by se pomátl, v hlavě mel prázdno. Rozběhl se prudce k propasti.

„Danielo!“ křičel. Snažil se dostat co nejblíže. Nevěřil tomu, nemohl. Najednou ho někdo popadl.

„Musíme pryč!“ zakřičel mu Ronon do ucha. Major ho však neslyšel.

„Pusť mě! Nech mě být!...Danielo!“ Ztratil rozum. Chtěl se vrhnou do propasti. Snažil se dostat z Rononova sevření. Bylo to marné, ale nechtěl, nemohl to jen tak vzdát, možná ještě

tam někde byla.

Vzdal to. Bylo to marné. Ronon táhl zoufalého majora k bráně. Přes kapky deště si nevšiml, že major pláče. Když ho dotáhl do Jumperu, tak se Lorne posadil na zem a koukal do prázdna. Toto se nemělo stát, s Danielou odešel i on. Jakoby z dálky slyšel se někoho bavit, ale jejich slova mu nedávaly smysl.

„Co se mu stalo?“ Podíval se na Lorna John. Ronon se na něj podíval, ale nic neřekl.

„Kde je McNillová? Ronone!“ Začal křičet John. Ronon se podíval do země. Jonovi se roztáhly oči zděšením. Srdce mu začalo divoce být. Hlavou mu vířily myšlenky. Nechtěl na to pomyslet.

„Ronone, co se stalo?“ zeptal se zcela odevzdaně. Teyla poslouchala a nebyla jediná. Už byly na Atlantis a do Jumperu se naskládaly doktoři, vědci, Rodny, Beckett a Elizabeth. Pro Ronona a Johna jakoby neexistovali.

„Země se začala propadat…nestihla to.“ Pověděl nakonec Ronon. Sheppard se cítil prázdný. Srdce jako by se snažilo vyskočit, všechno bylo najednou podivně bezvýznamné. Elizabeth se zatmělo před očima, rychle si sedla, stejně jako Teyla. Tohle bylo na obě ženy moc. Rodny vypadal velice zdrceně, i když se s ní hádal, přesto ji měl nějakým způsobem rád. Beckett stál a koukal na ostatní.

Lorne se díval apaticky před sebe. Nebyl schopen uvažovat, nedokázal už ani vstát. Jeho život právě skončil. Věděl, že už ji nikdy neuvidí, neuslyší její smích, už nikdy se jí nepodívá do očí, byla pryč. Čím více si uvědomil skutečnost, tím více propadal zoufalství. Skončilo to. Chtěl jít pryč, někam daleko ode všech, chtěl být sám, ale nedokázal vstát, nedokázal už nic. Položil si hlavu na kolena. Necítil zimu, která do něj proudila z mokrých šatů. Voda na kolenou už nedokázala brát další vodu. Slzy mu tekly po kolenou a obličeji. Propadl se hluboko do svých myšlenek. Všechny vzpomínky ho bodaly do srdce. Jako by někdo vzal velký nůž a bodal.

Doktor Beckett to už nevydržel. S dalším zdravotníkem opatrně podepřeli Lorna. Vypadal naprosto strašně. V očích mu nesvítili žádné jiskřičky, jakoby za nimi nikdo nebyl. Oči měl podlité slzami.Opatrně ho donutili se postavit, ale jeho tělo bylo jakoby bez života. Museli ho podepřít a uložily ho na nosítka. Když ho vezli na ošetřovnu, neodpovídal na dotazy a apaticky zíral do stropu.

Tuto noc skoro nikdo nespal. Všichni vzpomínali, John se hodlal druhý den vrátit na planetu a porozhlídnout se po těch kdo přežili. Musel se nějak zaměstnat, a tak bezcílně bloumal chodbami. Rodny se snažil pracovat, ale nešlo mu to. Pořád měl pocit, že vedle něj stojí

Daniela a nějak ho popichuje. Nakonec toho nechal a začal si uklízet. Teyla si šla zacvičit, nakonec skončila s Rononem v jídelně. Vyčítala si, že jí nevěřila. Elazebeth seděla v kanceláři. Koukala do počítače a projížděla si její složku. Za dva dny měla mít narozeniny, to Elizabeth porazilo. Nakonec si zahrála nějakou hru.

Lorne seděl na ošetřovně, už odpovídal a vnímal ostatní. Vždy, když zavřel oči, viděl Danielu a pak slyšel výkřik. Vzpomněl si na to, co mu řekla ve vězení: „Když někoho ztratíme, máme na výběr dvě věci, buďto bude vzpomínat do konce života a nebo začne žít. Já si vybrala život, co ty…?“

Tajemství – 18.kapitola : Ztracená naděje

Daniela běžela, viděla jak se Lorne otočil. Stál a díval se na ni. Země se chvěla a propadala se. Přidala, ale marně, čím více se snažila přidat tím více zpomalovala. Síla jí opouštěla. Byla ji zima, i přesto, že běžela. Aglaja se jí v náručí třásla. Najednou pod nohama necítila nic. Daniela vykřikla. Aglaja jí vypadla z náruče a padla dolů. Daniela na ni křičela, viděla jak padá dolů. Jednu ruku k ní dítě vztahovalo a brzo jí zmizelo z očí. Daniela omdlela.

John, Ronon, Teyla, Rodny, Beckett a spousta dalších proletěli bránou. Úkol byl jasný, najít co nejvíce lidí a pomoc jim. Stále pršelo a některé části lesů ještě hořely.

„Ronone, Teylo, půjdeme k té díře, snad tam někoho najdeme. Ostatní začněte!“ Rozkázal John. Ronon, John a Teyla vyšli směrem k propasti. Tam se rozdělili. Ronon zamířil doleva a šel dále od propasti. Teyla zamířila doprava a taky směrem spíše pryč od propadlé země. John si to však namířil přímo k ní.

Daniela se probrala. Cítila velkou bolest v rukách. Řetěz se zachytil o železný hák na kraji propasti. Pouta jí drala kůži na zápěstí. Snažila se přitáhnout. V rukou však neměla skoro žádný cit. Pokaždé ji řetěz vyklouzl. Začala volat o pomoc. Ještě několikrát se zkusila vyškrábat nahoru, ale nikdy nenašla za co by se zachytila. Volala znova a znova, všichni ji opustili. Zůstala tu sama, ale přesto se nevzdávala.

John nebyl daleko od propasti, najednou se zarazil. Byl už celí promočený. Chvěl se zimnou, ale nevzdával to. Neději na to, že najdou Danielu, dávno ztratil, ale třeba tu mohl ještě někoho najít. Najednou něco zaslechl. Někdo křičel o pomoc. Volal, bylo to zoufalé volání. Rozběhl se za hlasem.

„Pomoc! Prosím, pomozte mi někdo! Prosím.“ Daniela se rozplakala.

„Prosím.“ Ztrácela hlas. Nebylo to poprvé, co ztrácela naději na záchranu, ale bylo to poprvé, co si uvědomovala, že tu nikdo není. Naposledy se snažila něco nahmatat. Natáhla ruku k vrchu…někdo ji chytil. Začal ji pomalu vytahovat. Snažila se mu pomoct a dostat se nahoru.

John běžel jak o život. Na kraji propasti spatřil ruku. Byla od krve, kůže na zápěstí byla sedřená a široká pouta ze železa byla zadřená do masa. Někdo vysel dolů do propasti. Opatrně

ruku chytil. Začal táhnou co to šlo. Před očima se mu objevovali černé skvrny. Dlouho nespal a sil ubývalo. Ten dole se mu snažil pomoct, ale taky měl málo sil. Nakonec ho společnými silami vytáhnul. Opatrně se mu podíval do obličeje. To samé udělal on. Oby dva se na sebe dlouho dívaly, do očí se jim drali slzy. Pak se oba rozesmáli. Daniela se smíchem rozplakala, déšť i pálil na rukou, ale nic, žádná bolest jí nedokázala sebrat všechno štěstí. John vysílením seděl na zemi a mál se spolu s Danielou. Myslel si, že je mrtvá, ale ona žila a byla tu. Bláznivě se tomu smál, stejně jako ona. Nakonec mu skočila kolem krku a oba se tiskly jeden k druhému…

Opatrně spolu vyšli k bráně. John vysílačkou všem oznámil, co našel. Když dorazili k bráně, doktor si ji hned vyzvedl a snažil se jí sundat pouta. S tímto úlovkem se ihned vrátili na Atlantis. Daniela si připadala jako ve snu. Všichni ji vítali a dokonce i Rodney. Posadili ji na nosítka a odvezli na ošetřovnu. Nevnímala hlasy co jí říkaly, cítila jen město. Vítalo ji jako tenkrát, když tu byla poprvé. Konečně byla doma.

Z dálky spatřila dveře ošetřovny a neustále se přibližovaly. Zapřemýšlela, někdo jí tu chyběl, jeden jistý major ji nepřišel uvítat, právě na toho se nejvíce těšila a teď byla zklamaná. Byla blíže a stále se blížila k ošetřovně. Najednou se ocitla ve dveřích, spatřila postel. Na posteli seděl muž, vypadal jako by zestárl o několik let, a četl si. Koukal do knihy, nevnímal co se dělo okolo něho. Se zájmen ho pozorovala.

Na ošetřovně neustále tu pobíhali doktoři a sestřičky. Přiváželi zraněné, ale teď tu byl podezřelí klid. Lorne seděl na posteli a cítil, že ho někdo pozoruje. Rozhlédl se po ošetřovně a u dveří zhlédl Danielu. Myslel si, že se mu to zdá, čekal že se mu rozplyne před očima, ale ona tam stále seděla.

„Danielo,“ vydechl. Kniha mu vypadla a dopadla z třeskem na zem. Nedokázal tomu uvěřit. Předním seděla na posteli Daniela a usmívala se na něho. Z očí ji tekly slzy, vypadla strašně, ale přesto nádherně. Lorne vyskočil z postele. Došel k ní a podíval se jí do očí.

Doktor odešel i se zdravotníky a nechal je chvilku o samotě, ale ani jeden to nevnímal. Pohladil ji po tváři.

„Myslel jsem, že jsi spadla,“ promluvil po chvilce. Hlas se mu podivně třásl.

„A taky, že jsem tě ztratil.“ Dodal v myšlenkách. V očích se mu objevili slzy.

„Já taky,“ řekla, pak mu skočila kolem krku. Políbil ji na čelo a zabořil jí hlavu do vlasů. Ona se k němu tiskla, nechtěla, aby ji pustil. To samé si přál i on. Teď měl v hlavě znovu prázdno, avšak ne smutkem, ale štěstím. Oba se k sobě tiskly, Lorne ji hladil po vlasech a oba se smáli…

Tajemství – 19.kapitola : A dál?

Carson se na McNillovou pěkně naštval, nedodržovala jeho nařízení a už vůbec ho neposlouchala. Trvalo mu pěknou chvíli, než ji ošetřil, naštěstí neutrpěla nějaké vážná

zranění. Strhaná kůže na rukou se jí snad spraví a celé paže ji budou nějaký ten měsíc bolet, ale co člověk může čekat po několikahodinovém visení za ruce. Daniela si sama připadla druhý den jako na roztrhání. Sotva ji ráno pustil Carson z ošetřovny, tak po ní neustále někdo něco chtěl. No, ne že by ji Carson pustil dobrovolně, ale Daniela byla k nezadržení a nebrala ne jako odpověď, tak ji po několikahodinovém smlouvání nakonec pustil. (Řekněme si, měl jí

plné zuby a tohle byla jediná možnost, jak se jí zbavit.)

První přišel John. Chtěl si s ní promluvit a probrat, co se stalo na planetě a proto ji pozval na snídani někam na terasu. Daniela neodmítla, vlastně byla ráda, že za ní někdo přišel. Jejich rozhovor se protáhnul až do odpoledne. Jestli si někdo myslel, že zůstanou jen u nudného rozhovoru, tak to byl na omylu. Oba dva se pěkně nasmáli, břicha je bolela a navíc v poledne dostali ještě hlad. Po několikátém zakručení břicha se shodli, že udělají nejlépe, když se půjdou pořádně najíst.

Cesta do jídelny často skrývá nebezpečnou část, už jen dostat se k transportu dělalo oběma velké problémy. Každý si řekne že na tom nic není, dostat se přes pár chodeb do nějaké

místnosti, ale právě u tady tohoto tvrzení selhává všechno. Daniela se sotva držela na nohou a John na tom nebyl o nic lépe. Oba dva se drželi za břicha a něco nesrozumitelně mumlali, pak v pravidelných intervalech zastavovali, aby mohli ulevit smíchu.

Po zcela náročné cestě a jedné naprosto velké a trapné situaci se konečně dostali k transportu. Zde nastala jakási klidná část jejich cesty. Oba dva se částečně uklidnili a na tvářích jim zůstali jen přihlouplé úsměvy.

Daniela měla pocit, jako byla v sedmém nebi. Bylo to už několik let, co se naposledy takhle bavila. Zezačátku byla nervózní, když šla na snídani s Johnem, ale brzo s ním našla společnou notu a ani jeden nebyl k zastavení. Prožila naprosto krásné dopoledne a ke všemu bylo ještě

dobré jídlo.

Po obědě byla plná, rozhodla se, že si půjde lehnout do svého pokoje. Neušla ani několik metrů a už ji někdo táhl na druhou stranu. Teyla, pak zase Ronon a dokonce i

Rodney…pokaždé, když zamířila do pokoje, tak se náhodou někdo objevil na chodbě a nutně

s ní něco musel prodiskutovat. Měla pocit jako by se proti ní všichni spikli.

Plukovník byla už velice unavená a blížila se čtvrtá hodina. Pomalu se plížila po chodbě, šla jako duch a opatrně nakukovala za každý roh. Tolik toužila se dostat do pokoje.

„Danielo, copak to tu provádíte?“ Z ničeho nic někdo promluvil. Daniela nadskočila leknutím. Otočila se.

„Elizabeth?“ zeptala se poněkud zoufale. Daniela neměla daleko k zhroucení, tohle bylo moc. Elizabeth se kouzelně usmála.

„Pojďte, potřebuji si s vámi promluvit,“ řekla klidně doktorka Weirová. McNillová zavřela na chvilku oči a snažila se nabrat ztracený klid.

Jakmile Danielu Elizabeth propustila, tak si to namířila do jídelny. Rozhodla se, že se v žádném případě nevrátí na pokoj. Nechtěla riskovat, že by někoho potkala, dala přednost klidu, teda pokud se jídelna dala nazvat klidnou.

Blížila se pátá hodina, jídelna byla skoro prázdná, jen u jednoho stolu seděla žena. Hlavu měla podepřenou rukou, oči měla zavřené a spokojeně oddechovala. Před ní se na stole nacházel obrazec z párátek. Kdokoliv kolem prošel, si ho prohlédl a se smíchem odcházel. Daniela konečně odpočívala.

V pět hodin se do jídelny vřítil major Lorne. Rozhlédl se, a jakmile spatřil to co hledal, tak k tomu zamířil. Opatrně si Danielu prohlédl. Spala. Během chvilky se rozhodnul. Stoupnul si těsně za ni a polohlasem ji zařval do ucha.

„Budíííček!“ Lorne rychle uskočil, mohl za to taky jednu schytat. Daniela se leknutím probudila a skoro spadla ze židle.

Lorne měl co dělat, aby se nerozesmál a všechno urovnal. Na konec se Daniela uklidnila a sedla si na židli.

„Copak můžu pro vás udělat, majore?“ zeptala se poněkud nevrle.

„No, nějaké nápady bych měl…“ Usmál se neohroženě major, „ale jsem tu z jiného důvodu.“

Mrkl na ni Lorne.

„Přišel jste si taky promluvit?“ zavrčela McNillová. Lorne se zářivě usmál.

„Musím vám něco ukázat,“ zašeptal tajemně. Daniela se zatvářila překvapeně, ale nedala se do pohybu. Pořád se na něj zlobila, kvůli tomu jak ji probudil. Major se rozhlédl po jídelně a když zjistil, že tam nikdo není, tak se naklonil k Daniele. Skoro se dotýkal jejich rtů.

„Pojď!“ šeptal a chytnul ji za ruku. Daniela měla zavřené oči. Za tohle by ho nejraději uškrtila. On věděl jak ji donutit, aby mu odpustila cokoliv a šla s ním kamkoliv. Nakonec otevřela oči a odstrčila ho.

„Tak kam máme namířeno?“ zavrčela, ale poněkud bez efektu. Lorne se jen tajemně usmál, dosáhl čeho chtěl, a odněkud z kapsy vytáhl četnou pásku na oči.

Ne, nevěřila mu, ani trochu. Prvně jí Lorne zavázal oči, a pak ji vedl chodbami. Daniela začínala mít obavy, vůbec netušila kam ji vede a tak neustále zdržovala. Lorne ji držel za obě

ruce a strkal ji chodbou před sebou. McNillová se ho snažila všemožně zpomalit, ale majorovi došla brzo trpělivost a přehodil si ji přes rameno. Daniela jen vypískla.

„Tohle, už nevyžehlíš!“ Praštila ho lehce do zad. Lorne se zamyslel.

„Myslím, že jo!“ Zasmál se.

„Pusť mě!“ zažebrala Daniela, ale věděla, že je to marné.

Plukovník slyšela, jak major otvírá dveře a vstupuje do nějaké místnosti. Opatrně ji postavil na zem.

„Můžu si konečně sundat tu věc?“ zeptala se. Nikdo ji však neodpověděl. Rychle se strhla pásku z hlavy. Všude byla tma.

„Lorne?“ zavolala do ticha, ale nikdo ji neodpovídal. Rozhodla se jít rozsvítit světla. Otočila se, vydala se poslepu ke dveřím. Něco se za ní pohnulo. Prudce se otočila a pak se všechno odehrálo tak rychle.

Prudká světla ji oslepila, rychle zavřela oči. Několik rukou ji chytlo. Rychle je setřásla a otevřela oči. Zůstala zírat, byla u sebe v pokoji, tedy pokud se to tak dalo nazvat. Celý pokoj byl přeskládán a vyzdoben, na několika krabicích a stoličkách seděli lidé. Všichni měli na hlavách nějaké podivné ozdoby, v rukou drželi skleničky a usmívali se. Nad vchodem vysel transparent s nápisem: ,Všechno nej!´

Bylo několik lidí, ne moc a ani ne málo. Daniela nebyla schopná slova. Úplně zapomněla na nějaké narozeniny. Stála uprostřed místnosti a koukala na všechny kolem. Odněkud se vynořil Lorne a podával ji sklenku. Daniela ji přijala.

„Nevím co říct.“ Vykoktala pochvičce ze sebe. V očích se jí leskly slzy.

„Děkuji,“ podívala se na skleničku, a pak se podivně usmála, „tak na co si připijeme?“ zeptala se.

Kolem třetí hodiny ranní se vytratili skoro všichni. John odnesl Elizabeth do jejího pokoje. Teyla odešla s Rononem a stačili se jen rozloučit. Zelenka, Carson a Rodny se vypařili, jakmile zjistili, že tam skoro nikdo není. Nakonec zůstaly v místnosti je Lorne a Daniela.

Lorne si přisedl k Daniele. Ta si ho změřila pohledem. Major se usmál.

„To nevyžehlíš,“ zasmála se Daniela a než stačila cokoliv dalšího říci, tak ji major podal nějaký balíček. McNillová chviličku váhala, ale pak ji zvědavost nedala. Začala balíček opatrně rozbalovat. Lorne ji se zájmem sledoval, vypadla nádherně, když rozbalovala dárky a v očích ji přitom hrály podivné plamínky.

Daniela se konečně dostala dovnitř pečlivě zabaleného dárku. Opatrně vyndala tu věc a prohlédla si ji. V rukou držela malého plyšového medvídka. Usmála se a podívala se na majora.

„Máte pro tohle nějaké vysvětlení, majore?“ zeptala se ho se zájmem.

„Ne…Možná…“ Zatvářil se velice nevyzpytatelně.

Opatrně ji políbil. Věděl, že je to možná naposledy. Objal ji kolem ramen a přitiskl ji k sobě. Celí svět se s Danielou zatočil, myslela si, že omdlí. Na chvilku mohli zapomenou na to, že jsou major a plukovník. Mohli být alespoň pět minut spolu, bez přetvářek a žádné pravidlo jim to nemohlo zakázat. Rukou mu vjela do vlasů. On ji k sobě přitiskl ještě víc.

Najednou všechno skončilo, oba dva si pohlédli do očí. Nepotřebovali slova, rozuměli si bez nich. Daniela na sucho polkla.

„Musí to skončit…“ zašeptala. Cítila, že by za tohle měla dostat pořádně namláceno, ale rozehráli nebezpečnou hru a ona věděla, jak takováhle hra končí.

„Já vím.“ Přerušil ji Lorne.

„Richarde, já…přála bych si…“ Podívala se jiným směrem, už se mu nedokázala dívat do očí.

„Já vím.“ Obrátil si Danielu obličejem k sobě.

„Danielo, vím, že se pohybujeme na tenké hraně, ale prostě si nemůžu pomoct…“ Šibalsky se usmál, pak ji znovu políbil, ale tentokrát na čelo a objal ji.

O deset minut později se Lorne vracel do své ubikace. Poprvé litoval, že se dal k armádě. Usmál se pro sebe.

„Všechno co se mezi námi stalo, bude to naše malé tajemství…co ty na to?“ Lorne zavřel na chvíli oči a vybavil se mu Danielin úsměv.

„Ať už to dopadne jakkoliv, jsem ráda, že jsi tu…“

Tajemství – KONEC

Za šedou oponou – ÚVOD (major Lorne a plukovník McNillová)

Ahoj, někteří říkali, že jim Daniela jako postava nevadí. Vím, že to není moc douho, ale začala jsem psát další povídku (předem se omlouvám, ale části sem nebudu dávat tak rychle jako posledně, budu se však snažit je dodat co nejdříve).

Svým způsobem navazuje na Tajemství. Je to pokračování příběhu Danieli McNillové a majora Lorna. Občas je tam malí odkaz na povídku Tajemství. Budu se snažit v příběhu řešit i otázky toho, jestli máme právo měnit některé věci a jetli je někdy lepší nechat věci tak jak jsou.

Možná se vám budou zdát postavy velice citové a nebo neskutečně jednající, omlouvám se pokud to někomu nebude sedět.

Je tu ještě jedna věc, na kterou je potřeba upozornit, jelikož je tu nějaká návaznost mezi touto povídkou a povídkou Tajemství, proto jsem nechala majora Lorna jako Richarda (nebijte mě).

V první části, kterou jsem dám, je takové volné navázání a pokračování po půl roce. V této části se toho moc nestane, spíše je ukázáno jak to zvládá Lorne a Mcnillová.

Za šedou oponou, PART 01

Byla krásná hvězdná noc. Vítr lehce narážel do věží města, oceán si vesele šplouchal a město šeptalo, tiše a neslyšně. Doktor Rondey McKay dopíjel jedenáctý hrnek kávy a rýpal se v nějakém antickém zařízení. John Sheppard se jako obvykle procházel po chodbách a nakonec si šel stejně lehnout. Major Lorne měl někde rande s nějakou doktorkou.

Daniela McNillová spala. Ležela a potichu oddechovala, v ruce svírala plyšového medvídka a převalovala se z jedné strany na druhou. Poslední dobrou spala klidně, sice ani ne před půl rokem ležela na stroji, který ji přehrál veškeré vzpomínky, ale jako by se jí od té doby ulevilo.

Kolem páté hodiny ranní se probudila pádem z postele. Spát už nemělo cenu, a tak se Daniela rozhodla, že si půjde zaběhat. Prvních několik pater běžela sama. Vychutnávala si klidné a tiché město. Nebyl tu obvyklý ruch, nikdo tu neotravoval. Právě o několik chodeb dál potkala Lorna.

Moc spolu nemluvili, nebo vlastně mluvili, ale jen když byli o samotě. Neustále se snažili chovat jako by se nic nestalo, bohužel však se to pro ně stalo naprosto nemožným. Daniela žárlila, když si major dal schůzku z nějakou sestřičkou a Lorne měl ten samí problém. Čím více se snažili chovat lhostejně, tím více si byli blíže.

Oba se vydali směrem k tělocvičně. Běželi po tichu a ani jeden nepromluvil. Daniela se chtěla zeptat na spoustu věcí, ale věděla, že na cvičišti bude mít času dost. To samé si myslel Lorne. Proběhli pěti chodbami a objevili se v provizorní tělocvičně.

Lorne ležel na zemi.

„Mcnillová! Co jsem vám udělal? Nikdy jste nebyla tvrdší.“ Zlobil se Major. Daniela si uvědomila, že to tentokrát přehnala. Nechala se trochu unést a málem majorovy vyrazila dech. Lorne měl pravdu, nikdy nebyla tvrdší. Oba tu skoro každý den cvičili, ale chodili jsem hlavně proto, aby si popovídali.

„Omlouvám se. Nevím, co to do mě vjelo,“ a pomohla mu na nohy. Lorne si ji přejel zkoumavým pohledem.

„Nevíte, a nebo si to nechcete připustit?“ zeptal se klidně major a pokusil se ji zneškodnit. Daniela uhnula jeho ráně, která ji mířila na břicho.

„Musím odpovědět?“ Zkusila to jinak. Tentokrát ho chytla za ruku a podkopla mu nohy. Lorne to stihl tak, tak vyrovnat. Stoupnul si odhodlaně naproti plukovníkovy.

„Nemusíte.“ Usmál se. Vykopnul, Daniel uhnula a sklonila se, aby mu podrazila nohu. Lorne vyskočil a srazil ji na zem. Chvíli se oba váleli po zemi a snažili se toho druhého zablokovat.

Lorne ji přimáčkl koleny ruce a seděl ji na břiše.

„Tak a teď budete muset odpovědět,“ pověděl jí. Daniela pokrčila nohy a zvedla je do vzduchu. Kotníky chytla majora za krk a strhla ho na zem. Major zareagoval překvapivě

rychle. Vyprostil se z jejího sevření a přitlačil ji k zemi dříve, než se stihla vůbec posadit. Loktem ji tlačil na krk a ruce ji držel jednou rukou někde nad hlavou, celou ji pak zalehl sebou. Začal se usmívat.

„Co teď?“ zeptal se. Daniela se na něj zamračila. Snažila se ho shodit.

„Jaké pak jste měl rande, majore?“ Poslední slova zasyčela a pořád se snažila marně vyprostit. Po chvilce to vzdala.

„Bylo hezké, děkuji za optání.“ Lorne se ji snažil naštvat. Podařilo se mu to jen tou jednou větou. Danielu to bodlo u srdce. Nuceně se usmála.

„To je dobře, mohl byste ze mě slézt?“ otázala se ho. Major kývnul a pustil ji. Daniela hned odešla.

McNillová dorazila konečně do pokoje. Hned jak se zavřeli dveře, tak zamířila do sprchy. Stála asi hodinu pod vodou. Nechala ji téct po obličeji. Myslela si, že jí hůře být nemůže, za hodinu musela jít na nějakou planetu. Vypnula přívod vody a osušila se. Když se oblékla do veškeré zbroje na misi, tak se vydala ke své posteli. Tam si sedla a prohlížela si plyšového medvídka. Nakonec ho ve vzteku mrštila přes celou místnost. Medvídek se zastavil až u dveří, kde zůstal ležet na zemi a odtamtud ho však Daniela nezvedla. Místo toho se vydala na snídani, a pak prošla bránou…

Za šedou oponou, PART 02

Tým plukovníka McNillové se měl dávno hlásit, ale město bylo tiché. Elizabeth si dělala starosti, nebyla jediná. Jakékoliv zpoždění znamenalo riziko. Dr. Weirová přecházela po kanceláři. Minuty se stávaly nekonečné. Napětí u brány se neustále prodlužovalo. Nikdo ani nemukl. Doktoři byli připravení a čekali na signál. Město bylo v lehké pohotovosti. Každý si našel nějakou výmluvu, aby se mohl podívat do řídící místnosti. Čekání se však prodlužovalo a brána zůstávala tichá.Takhle to vypadalo vždycky, když se někdo dlouho nevracel.

Blížila se půlnoc. Atlantida se v klidu houpala na oceánu a stěny si šeptly novinky. Nikdo nevěděl, co se děje. Záchranný tým se v tichosti připravoval. O několik pater víš seděla v své

kanceláři Elizabeth. Seděla potichu a koukala na bránu. John seděl vedle ní stejně jako jeho tým. Rodney nemohl pracovat. Nějak se mu nedařilo a na všechno na co šáhnul tak se pokazilo. Všichni mlčeli, ale přesto věděli jak se cítí ostatní. Elizabeth si všimla majora Lorna, zase šel okolo brány. Vždycky prošel kolem, pak si popovídal s nějakým vojákem, podíval se jak se má kdokoliv okolo brány a pak na hodinku zmizel.

Lorne se postavil kousek od brány a povídal si s nějakým vojákem. Smáli se nějakému vtipu, ale oba poněkud falešně. Najednou voják zmlknul a usmál se. Lorne se otočil, stála za ním jedna se sestřiček. Taky zmlknul. Nelíbil se mu její výraz. Voják je raději opustil. Sestřička si ho změřila káravým pohledem. Lorne se na ni smutně podíval. Byla to krásná blondýnka s zelenýma očima.

„Vůbec jsi za mnou nepřišel,“ zašeptala nazlobeně sestřička. Lorne na chvilku zavřel oči.

„El, mohla bys toho nechat? Teď na to nemám náladu, už jsem ti to řekl včera.“ Lorne se snažil co nejrychleji utéct.

„Proč jsi vůbec šel semnou na večeři?“ zasyčela na něj.

„Proč se pořád ptáš? Víš co? Nech to plavat, nemám náladu…“ Snažil se okolo ní projít, ale ona ho nenechala.

„Máš strach, že jo? O McNillovou, je tam venku dlouho.“ Nasadila zlomyslný obličej. Major se tentokrát naštval, začal mluvit hlasitě.

„Co chceš slyšet? To, že jsem šel s tebou jen proto, abys mi dala pokoj...? Víš co nepochopím, neustále naháníš vojáky, snažíš se je zvát na rande…Dej mi už konečně pokoj!“ Lorne rozhazoval prudce rukama a poslední slova trošku zakřičel. El se naštvala.

„Jsi…jsi odporný.“ Vyštěkla, ale pak dodala. „Máš strach, McNillová tvůj miláček se nehlásí…“ Nestihla to však dokončit.

„Venku jsou mí přátelé, za to ty nevíš co je to mít přítele…El, a teď tě žádám, nech mě být, dostala to co jsi chtěla…Chtěla jsi semnou na večeři, dobře, šel jsem. Co víc chceš?“ ptal se, měl toho plné zuby. Byl naštvaný sám na sebe. El přišla těsně k majorovy a položila mu ruku na rameno.

„Je toho spousta, co bych chtěla.“ Zatvářila se poněkud svůdně. Major ji chytil pevně za ruku a sundal ji z ramene.

„Nežádej něco, co nikdy nemůžeš dostat,“ řekl.

Ozvala se aktivace brány. Všichni v jejím okolí se přichystali. Vytáčení všem připadala jako věčnost. Zapadl poslední symbol a vytvořila se modrá hladina. Technik čekal na identifikační

kód. Dlouho nic nepřicházelo. Čekání bylo nekonečné. Elizabeth s Johnem opustila kancelář a přispěchala do řídící místnosti.

„Přijímám identifikační kód…je to seržant Mile,“ promluvil do ticha technik.

„Otevřete iris,“ rozkázala Elizabeth. Zlatavý povlak na bráně zmizel a celou místnost zalilo modré světlo.

Ozvala se rána a z brány vylítnul šíp, zastavil se o protější stěnu. Za chviličku z brány vyběhl seržant Mile, po něm doktor na botaniku a pak dlouho nešel nikdo.

Mile čekal a neustále koukal na hodinky. Zrovna se chystal vydat rozkaz, aby zavřeli iris, když tu se z brány začal někdo objevovat. Nejprve nohy pak zbytek, někdo někoho táhnul.

Daniela kryla jednoho mariňáka, už byl skoro u brány, když ho postřelili. Trefili ho do ruky a pádem se praštil do hlavy.

„Sakra,“ zaklela. Rychle se pro něho vrátila. Prudce dopadala na nohu. Když dorazila k vojákovy, tak ho opatrně nadzvedla. Šetrně ho táhla k bráně a vstoupila. Během chvilky se objevila na druhé straně. Dotáhla vojáka trošku dál.

„Zavřete…“ Zbytek však už nedořekla. Technik však pochopil, na bráně se znovu objevil zlatavý povlak.

Daniela vydávala rozkaz a zapomněla na možné nebezpečí. Nestihla doříct, aby zavřeli iris. Z

brány vyletěl šíp a zastavil se až o její břicho. Daniela zavrávorala a chytla se za trčící šíp. Pohlédla na bránu. Cítila obrovskou bolest, v nohách už neměla žádný cit, podlomili se jí. Dopadla na kolena a pak na záda. Snažila se uklidnit, ale neovladatelně se třásla. Začala kašlat krev. Ruce se jí třásly. Snažila se pokrčit nohy, znovu a znovu, ale marně. Místo brány teď

viděla strop, z očí ji tekly slzy. Nad ní se skláněli lidé a něco povídali. Nikoho však neslyšela, cítila jen zimu a bolest. Měla pocit, jako by na ni všichni křičeli. Někdo ji chytil za ruku a pevně ji sevřel. Chtěla pohnout hlavou a podívat se na toho kdo tam je, ale neměla už sílu. Omdlela.

Doktor Beckett se prodral přes stojící dav. Lorně klečel u plukovníka a něco se jí snažil šeptat. Vypadala však, že ho nevnímala, spíš jako by vnímala hluk okolo. Po celém těle se střásla a měla modré rty. Na kraji z úst ji tekl tenký pramínek krve. Musela rychle na sál.

Za šedou oponou, PART 03

„Takže, seržante, začněte prosím od začátku. Vím, že mi to vykládáte po několikáté, ale ráda bych to pochopila.“ Začínala znova Elizabeth. Seržant Mile byl zmatený a jediný kdo chápal konflikt, který se stal na planetě, ležel na ošetřovně a jeho stav se neustále zhoršoval.

„Nevím, madam, kde začít. Vždy začínám stejně, když jsme prošli na druhou stranu, tak jsme byli obklíčení. Ze začátku to vypadalo, jako by jsme se spřátelili, pak plukovník chtěla jít se nahlásit…“

Hodně lidí chodilo touhle dobou na ošetřovnu. Všichni však byli neústupně vyhazováni. John Sheppard seděl u postele na ošetřovně. Oči se mu pomalu klížili a pomaličku usínal. Vlastně

měl na spánek právo, sedával tu každou chvíli a skoro vůbec nespal. Byl tu několik hodin a stav McNillové se skoro vůbec nezměnil. Spíše se zhoršoval a jediná pozitivní zpráva která

dnes přišla, byla, že mariňák se probudil a byl zcela v pořádku.

Několik dalších hodin uběhlo, vše se spíše zhoršovalo. Beckett vůbec nespal a neustále kontroloval stav Danieli. Ta pomalu upadala do komatu, v téhle chvíli pro ni nemohl už nic udělat.

„Carsone, tak jak?“ zeptal se doktor McKay na stav pacientky, i když tušil, že se nic nezměnilo. Doktor Beckett jen zakroutil hlavou.

„Upadá do komatu, teď už není nic, s čím bych ji mohl pomoci. Normálně by měla být v pořádku, ale…Zkuste na ni mluvit, možná to zabere.“ povídal si jakoby pro sebe Carson. Rodny ještě nezažil, že by se Beckett vzdával, pokud však na to došlo, muselo být opravdu vážné.

„Johne, vystřídám tě, jdi si na chvilku odpočinout.“ Rodney položil Johnovy ruku na rameno. John jenom kývnul a vydal se směrem k ubikacím. McKay se pohodlně usadil a podíval se na spící Danielu.

„Ahoj,“ začal poněkud nejistě. Připadalo mu to hloupé, mluvit na někoho, kdo ho pravděpodobně ani neslyšel, ale ošetřovna byla skoro prázdná.

„Našel jsem další zajímavý přístroj.“ Usmál se na ni.

„Líbil by se ti, je takový malí.“ Rodney se zasmál a pokračoval šeptem.

„Nedokážu přijít na co slouží. Vždycky se objevíš, něco plácneš a pak na to přijdu.“ Doktor na chvilku přestal.

„Není zase tak malí. Možná tak patnáct centimetrů na výšku a deset na délku…Má to spoustu tlačítek, některá jsou stejně barevná. Má to jen jednu malou diodu…Nevím jak ti to mám více popsat, stejně by jsi to asi nepochopila.“ Rodney se zarazil. Měl pocit jakoby se Daniela pohnula.

„Ještě jsem ti zcela neodpustil ten žertík. Pěkně jste mě tenkrát s Johnem naštvali. Přišli jste tenkrát do mé laboratoře a vyřvávali jste, že jste něco našli a já vám na to skočil. Urči tě si to pamatuješ…“ Rodney se usmíval.

„Pak jsem vás oba málem zabil. Tenkrát jsme rozpoutali mezi sebou malou soukromou válku. Už si nepamatuji co jsem udělal jako první, ale ty jsi mi to vracela dosti hrozivě. Pokaždé jsi přišla s něčím novým, zatím co já jsem zůstával u osvědčených metod.“ Rodney se celou dobu díval na plukovníka. Vypadala klidně.

„Ten kýbl s vodou tě pěkně rozzuřil. Celá mokrá si pak procházela Atlantis, hledala jsi mě a nenašla.“ McKay se zarazil. Daniela se usmívala, ale během chvilky se všechno změnilo do normálu.

„Stíská se nám po tobě…“ promluvil do ticha. Chytil ji za ruku a zamáčkl ji. Blížilo se ráno.

„Musím jít, ale přijdu brzo, slibuji.“

Ošetřovna ztichla. Nikdo se na chodbách neprocházel město spalo. Vedle Danieli se objevila postava. Byla tu pokaždé, kdykoliv byla ošetřovna prázdná.

„Vím, že mě slyšíš.“ Pověděla postava a začala obcházet kolem postele.

„Pěkná slovíčka ti povídal McKay, ale nejsou pravdivá, jsi tu lidem na obtíž. Všem tu bylo bez tebe lépe.“ Daniela se začala na lůžku třást.

„Možná, že McKay mluvil pravdu, ale ke jsou ostatní? Lorne za tebou ani jednou nepřišel, zůstala jsi tu sama…“ Postava se usmívala, pro tuto chvíli to stačilo. Přístroje naznačovali změnu k horšímu.

Ráno bylo zatažené, přišla i menší přeháňka. Šedé mraky se vznášeli snad nad celou planetou a na Atlantis lidé spěchali, někdo na snídani,někdo do práce. Každý měl své problémy, někdo zase dlouho spal. Ošetřovna byla prázdná až na doktora Becketta a majora Lorna. Oba stáli nad postelí a šeptali.

„V noci se jí přitížilo,“ promlouval doktor.

„Můžu ji nějak pomoc?“ Zajímal se major. Doktor jen zakroutil hlavou.

„Záleží to jen na Daniele. Sedněte si tu na pár minut a mluvte k ní. Pomůže to…“ Doktor se smutně usmál a poodešel, aby dopřál majorovy soukromí.

Lorne se posadil. Nevěděl kde začít, dlouho mlčel.

„Danielo? Nevím jestli mě slyšíš, ale všichni máme o tebe strach…já mám o tebe strach.“

Major pohladil Danielu po hlavně.

„Doktor říkal, že se vzdáváš. Nedělej to…“ Lorne sledoval každý kousíček jejího obličeje. Držel ji za ruku.

„Kdybys mi odešla, tak nevím co bych dělal…s kým bych trénoval?“ Na chvilku zavřel oči.

„Rozhodnutí záleží na tobě, ať se rozhodneš jakkoliv, všichni to budeme respektovat…“

Chystal se odejít, když mu najednou stiskla ruku. Rychle na ni pohlédl, ale Daniela stále ležela a pomalu stisk povolovala.

„Brzy přijdu,“ pověděl a políbil ji na čelo.

„Slibuji.“

Rodney dodržel slib a znovu přišel. Dlouho k ní promlouval a vykládal ji na co přišel, jak se mu dnes dařilo a jak se má zbytek města. Za pár hodinh byl vysílený a odešel. Po něm přišel John a Lorne, všichni svůj slib dodrželi. Danielin stav se trošičku zlepšil.

„Zase McKay, pořád ti vykládá hlouposti, lže ti!“ Zase tu byla ta postava, pořád obcházela kolem postele. Daniela ji vnímala, každou noc ji poslouchala, podle hlasu to musel být žena.

„Nevím proč se ještě snažíš…Každou noc se tvůj stav zhoršuje. Neodkládej to.“ Teď byla nakloněná těsně u ní a šeptala jí do ucha.

„No tak, proč to odkládat. Všichni na to jen čekáme.“ V hlase se jí objevovala nenávist.

Přístroje na ošetřovně začali pípat. Doktor Beckett vyrazil od stolu.

„Co se stalo, El?“ Oslovil sestřičku, která stála u její postele a skláněla se nad ní.

„Nemám ponětí doktore, kontrolovala jsem ji a najednou všechno začalo pípat jak zběsilé.“

Daniela ten hlas poznala. Tentokrát v něm nebyla nenávist, ale jaká si pokora. Doktor ji poslal pro nějaké léky. Sestřička na nic nečekala a vyběhla na chodbu, tam se však zastavila a zpomalila tempo, ke skladu přece jenom vedla daleká cesta a ona se nehodlala uštvat.

Beckett se podíval na Danielu. Ta najednou otevřela oči. Dívala se do stropu.

„McNillová?“ zeptal se opatrně doktor. Daniela se na něj podívala.

„Ano?“ zeptala se McNillová a zase zavřela oči.

„Jste v pořádku?“ Doktor se ji snažil udržet při vědomí.

„Jo jsem, ale nic proti, ráda bych se vyspala.“ Usmála se a už neodpovídala, spala. Za šedou oponou, PART 04

Daniela běžela po chodbě. Zaběhla za roh a objevila se v tělocvičně.

„Lorne?“ zakřičela do ticha. Oslovený muž vyskočil z podlahy.

„Konečně jste tady, čekám na vás nějakou tu dobu.“ Major se na ni usmál. Bylo to několik dní, co ji pustili z ošetřovny. Byl rád, že je zpátky. Po několika dnech si našli čas jeden na druhého.

„Proč jste se mnou chtěl mluvit?“ zeptala se Daniela. Lorne se k ní nebezpečně blížil.

„Nevím, dlouho sem vás neviděl.“ Lorne ji nadzdvihnul a zatočil s ní. Daniela se smála.

„No tak už mě pusťte. Ještě mi popraskají stehy,“ žadonila.

„Možná bych pro vás něco měla, majore. Nesměl byste to nikomu říci. Vlastně by bylo pro vaše dobro to nikomu neříkat.“ Usmála se McNillová, seděli tu už několik hodin. Lorne si ji přeměřil pohledem.

„O co jde?“ zeptal se.

Ticho bylo nejen na chodbách, ale taky v ubikacích. Skoro všichni spali. Dva stíny opatrně

procházely po chodbách a nakukovaly obezřetně za každý roh.

„Já jsem ti říkal, ať si vezmeme detektor života, ale ty ne!“ zašeptala jedna z postav.

„Kuš, Lorne,“ okřikla ji šeptem druhá.

„Uznej však, že takhle je to mnohem lepší.“ Daniela se zahihňala.

„Danielo! Co řekneme když nás někdo uvidí…“ zašeptal znovu major.

„Tak nás někdo uvidí. Nevím, proč bychom měli něco vysvětlovat…“ Skočila mu do řeči Daniela, ale hned byla zase přerušena.

„Podívej, v noci se plížíme po chodbách, očividně míříme do ubikací a očividně nejsi muž, takže to může vzbuzovat drobné obavy.“ Lorne rozhazoval rukama a už hlasitěji šeptal.

„Tak řekneme, že jdeme trhat jablka,“ nahodila McNillová.

„Cože?“ Lorne zalapal po dechu.

„No, už mi to několikrát vyšlo.“ Mrkla na majora. Načeš se prudce zastavila, to se však nedalo říct o majorovi a prudce do ní narazil. Daniela to nečekala a vypadla zpoza rohu na zem, přímo k nohám doktora Becketta.

Carson se nejprve leknul, ale pak se rozesmál a pomohl Daniele na nohy.

„Na jablka?“ zeptal se a dostal další záchvat smíchu. Daniela se ďábelsky usmála.

„Vím, že jsem průhledná, ale nevěděla jsem, že až tak,“ poznamenala jen tak na okraj. Carson si ji přeměřil pohledem, ale pořád se smál. Pak ho však Daniela uchopila a pootočila ho, tak aby mohl Lorne nepozorovaně projít.

„Nestalo se ti něco?“ zeptala se Daniela a začala dělat starostlivou.

„Jsi dneska nějaký vysmátý…“ A dávala mu ruku na čelo.

„Nemáš horečku?“ Carsona už bolelo břicho. Chvilku vypadalo, že ze sebe nevypraví ani slovo, ale nakonec se mu to podařilo.

„Hele, až budeš příště chtít, aby za mnou někdo nepozorovaně prošel, tak mi to prosím řekni…“ Na chvilku přestal a utíral si slzy smíchu. Pak se naklonil k plukovníkovi.

„Myslím, že major Lorne už na tebe čeká.“ Daniela zavrčela.

„Ani nechci vědět, jak jsi to poznal…ne, neříkej mi to!“ za vyhrožovala, když viděla, že se chystá promluvit.

„Jo a prosím přetáhni Rodneymu budík, minule probudil půlku křídla v pět ráno.“

Poznamenal jen tak mimochodem doktor.

„Však minule jsem mu ho přetáhla.“ Daniela na Carsona mrkla a rychle zmizela z jeho dosahu, než mu došel význam jejích slov.

Dveře do McKayovy ubikace se potichu otevřely. Rodney to ani nezpozoroval, v klidu oddechoval. Jen trošku se zavrtěl a převalil se z boku na bok. Daniela zapnula baterku a zkontrolovala, jestli tu není nějaká past. Kývla na Lorna a oba vkročili do místnosti. Během chvilky bylo všechno hotové. Oba dva pak s přidušeným smíchem rychle vyšli na chodbu.

„Proč si vůbec kontrolovala, jestli na zem něco nenastražil?“ zeptal se nedočkavě major.

„Minule tam byla nějaká past a nenapadnul mě lepší způsob jak se dovnitř jinak dostat, než

balkonem. Jen najít ubikaci, ze které se dá dostat na Rodneyho balkon mi dalo práci. Nakonec jsem tu jeho past vylepšila a nastavila mu budík na pátou ráno…myslím, že další podrobnosti říkat ani nemusím.“ Usmála se. Lorne zakroutil nevěřícně hlavou.

„Oba dva jste blázni.“ Za tohle prohlášení do něj Daniela strčila.

Major doprovodil plukovníka až k pokoji.

„Myslím, že tě za tohle McKay zastřelí,“ prohodil jen tak, aby řeč nestála.

„Zaslouží si to,“ pronesla Daniela rozhodně.

„Oběsil mi medvídka.“ Začala se smát. Major zakroutil nevěřícně hlavou.

Nastalo nádherné ráno, věčně foukající vítr přestal narážet do města a slunce svítilo. Po chodbách se rozléhalo lehké mručení a občasné zívání. Vědci se ráno pohybovali po chodbách s hrnkem kávy a zalepenýma očima. Vojáci z noční směny se snažili dostat na pokoj a toužili po pořádném spánku. Někdo ještě spal a jídelna se začínala pomalu plnit.

Doktor Rodney Mckay ráno vstal a protáhnul se. Rozhlédnul se po pokoji, něco se mu nezdálo. Podíval se na fotky a vyděsil se. Místo krásných fotek s jeho osobou a jeho přáteli našel fotky Wraithů. Věděl kdo to má na svědomí. Rychle se oblékl, popadl svůj tablet a vydal se do jídelny.

Skoro hned ji našel. Daniela seděla u stolu a smála se s Rononem nějakému vtipu, který řekl John. McKay se k nim přidal a chvíli je poslouchal.

„Myslím, že by to měli změnit, jinak by se mohlo stát, že se všechna ta ovesná kaše ztratí. Máme ji skoro pořád, tohle je už druhý týden.“ Rozčilovala se Daniela. John se smál a s chutí

jedl svou porci ovesné kaše. Byla pravda, že už měli druhý týden ovesnou kaši na snídani, a tak několik lidí snídaně radši vynechávalo.

„Mimochodem, Danielo, když už jsme u ztrácení věcí, nevíš kam se poděly moje fotky?“

zeptal se nevinně Rodney. McNillová polkla velký kus kaše.

„Netuším,“ slušně mu odpověděla.

„Pokud chceš, půjdu se s tebou přesvědčit a pokud tam nebudou, tak je najdeme.“ Nabídla mu možnost návratu a pomoc při hledání jeho fotek. Rodney ji přeměřil pohledem.

„Máš štěstí, že se i ty náhradní fotky líbí.“ A pustil se do své kaše, která byla pořádně

ocukrovaná.

Za šedou oponou, PART 05

„No tak, Carsone, podívej, jsem zdravá. Není jediný důvod, abych tam nešla.“ Daniela skoro klečela.

„Řekl jsem ne!“ Doktor se otočil, rozhodně na tohle neměl buňky. Přešel místnost a zkontroloval nějaké vzorky. McNillová ho sledovala. Po chvíli se však otočil.

„Podívej, nejsi ještě zcela zdravá a…“ Na chvilku se zarazil. Daniela ho stále mlčky pozorovala. Carson zavřel oči.

„Dobře…dobře, ale vrátíš se celá!“ svolil. Daniela vypískla a skočila mu kolem krku.

„Děkuji,“ řekla a dala mu pusu na tvář.

„Měla bys už jít, něž si to rozmyslím, “ poradil jí Carson. Daniela na nic nečekala a rychle opustila místnost.

Tým podplukovníka Shepparda stál připravený před bránou, dnes však byl obohacený o několik členů. Plukovník McNillová si srovnávala svůj tým. Něco jim říkala a podle vážných tváří okolo to nebylo zrovna dvakrát směšné, pak to však zakončila nějakou vtipnou poznámkou. Major Lorne stál opodál s doktorem Zelenkou.

Na bráně zapadal jeden symbol za druhým. Ozvala se aktivace bány. Vytvořila se modrá vlna a na bráně zůstal krásně modrá hladina, která osvětlovala celou místnost. Elizabeth dala znamení k odchodu na planetu, na které se má nacházet neznámé antické zařízení.

Všichni přítomní se vydali bránou. Každý postupně vcházel a v tom samém okamžiku se objevoval na druhé straně. První prošla McNillová se svým týmem, za účelem zajistit okolí. Pak prošel John s Lornem, vědecká část a nakonec Teyla a Ronon.

Planeta, na které se objevili, byla nádherná. Od brány vedla dlouhá kamenitá cesta k horám, byla lemovaná nádhernými stromy, ty se vypínaly do výšky a chránily tak příchozí před slunečním světlem. Polovina listí byla spadaná a vítr neustále foukal. Zlaté listí létalo vzduchem. Na planetě nastal podzim. Nedaleké hory působily strašidelně, až nevěrohodně. Na jejích koncích se držel věčný sníh a do poloviny byly ještě stále zelené. Okolo se rozpínala step. Suchá tráva se vlnila podle větru, občas vykukoval a pnul se do výšky nějaký strom. Brána se nacházela v údolí.

U brány zůstala vojenská část týmu Daniely, té měla velet Teyla. Ostatní se vydali po cestě

dál. Listí jim pod nohami křupalo a vojenské boty klapaly o tvrdé kamenné podloží. Nikdo za celou dobu nepromluvil. Všichni se rozhlížely okolo a obdivovali krásu, kterou jim planeta ukazovala.

Cesta je zavedla až k nějakému vstupu do jeskyně. Spíše to byla kamenná brána. Po několika letech se trošku rozpadla a celá byla porostlá podivnými rostlinami. Všichni opatrně vešli. Objevili se uprostřed nádvoří, okolo bylo dalších pět kamenných bran a každá vedla do nějaké

místnosti.

Nádvoří nebylo ani velké a ani malé, na zemi bylo několik kamenů uspořádaných do podivných útvarů. Vše bylo pokryto listy a rostlinami. že se nacházeli v kamenném komplexu, mohli jen odhadovat.

Vchod po levé a pravé straně vedl do podobné prostory, v jaké se nacházeli. Odlišovaly se pouze v tom, že pravděpodobně sloužily jako jídelna. Uprostřed byl dřevěný stůl, držel se pouze na posledních dvou nohách, železné nádobí bylo rozházeno po celé zemi a židle byli rozházeny a pobořeny. Vypadalo to tu, jako by to někdo opustil ve spěchu.

Vedlejší místnosti zleva a zprava byly zastřešené.Ta z leva byla malá. Nacházela se tam kuchyně. Druhá, napravo se rozdělovala na několik dalších místností, všechny sloužily jako ložnice. Stejně jako v předchozích místností tak i zde bylo všechno polorozpadlé a věci byly na svém místě.

Poslední místnost, hned naproti dveřím, vedla hloub do skály. Po stěnách rostly květiny a bylo tam poněkud vlhko. Na konci se chodba rozšiřovala ve větší místnost, která byla částečně zastřešená, ale přesto tam bylo pořád světlo. Ze stěn kapala voda a někam odtékala. Bylo zde chladno a zem pokrýval prach. Uprostřed místnosti stálo podivné velké zařízení. Mohlo mít tak metr a půl, možná i víc. Bylo postavené podle antického vzoru. Podle všeho bylo vypnuté a poryté silou vrstvou prachu.

Rodney a Radek zkoumali to podivné zařízení. Jakmile přišel do místnosti John, vše se rozsvítilo. Všichni se rozhlíželi po místnosti. Připadala jim zvláštní, stěny byly holé, nikde nebyla ani zmínka k čemu to sloužilo, nikde ani kousek nějakého textu.

Daniela seděla u stěny a házela kamínky po majorovi. Major si to dlouho nenechal líbit a s radostí jí to vracel. Během okamžiku létaly kamínky vzduchem a všemi možnými směry. Po celé místnosti se šířily zvuky padajících kamínků.

„Můžete toho, vy dva, nechat?!“ zakřičel z ničeho nic Rodney. Všichni v místnosti se ně něj podívali. Vypadal opravdu naštvaně.

„Místo házení kamenů byste mohli dělat něco užitečného.“ Navrhnul McKay. Na oba zhlížel pohledem, který znamenal, že je lepší ho nerozčilovat.

„Co třeba?“ zeptala se Daniela. Rodney vypadal, že po ní brzo skočí.

„Třeba vypadnout ven!“ Jeho hlas se několikrát odrazil od stěn. Oba dva odešli ven.

„Možná, že jsi to tentokrát přehnala,“ řekl jí Lorne.

„Jo, já vím.“ Rychle vyšla z chodby. Na nádvoří učil doktor na botaniku Ronona hrát karty. Vypadalo to, že se mu dařilo. Daniela je pokývnutím hlavy pozdravila a vydala se si sednout na jeden z kamenů, následovaná majorem. Každý si sedl na jiný kámen.

McNillová se koukala na zem. Zafoukal vítr a pár listů se přemístilo. Na malou chvilku se objevila kamenná podlaha. Daniela rychle seskočila z kamene a začala odhrnovat listy.

Po celém nádvoří bylo do podlahy něco vyrytého. Byly tam různé kruhy a nápisy, některé

části se posthumě rozsvěcely a zase zhasínaly.

„Rodney? Tohle bys měl vidět,“ zavolala do vysílačky McNillová.

„Chviličku,“ ozvalo se na zpět.

Daniela chtěla vyjít z kruhu ve kterém se nacházela spolu s kamenem, ale narazila na podivnou bariéru, která ji odhodila zpět. Lorne zkusil také opustit kámen, ale stalo se mu to samé.

„Na co jste šáhla?“ zakřičel Lorne.

„Sakra, na nic, viděl jste sám. Celou dobu jsem tu seděla,“ křičela na něj na zpět Daniela.

„Ale pak jste odhrabávala listí.“

„Na nic jsem nesáhla, nic jsem nezmáčkla, táhněte k čertu!“ zakřičela na něj a kopla do bariéry. Lorne se jí chytal něco říci, ale najednou jako by se mu vytratil veškerý vzduch z plic. Chytil se za krk a lapal po vzduchu. Daniela měla stejný problém. Nemohla se nadechnout. Všechno jí připadalo jako věčnost, začalo ji zvonit v uších a podlomila se jí kolena. Lorne ležel na zemi a držel se za hlavu, nemohl se nadechnout a rozbolela ho hlava. Pak však všechnu bolest pohltilo ostré bílé světlo a tma.

„Rodney, Johne!“ Zvuk v tiché místnosti vylekal všechny.

„Ano?“ ozval se John.

„Lorne a McNillová zmizeli…“

Za šedou oponou, PART 06 – Den první

Danielu bolela hlava, po přemístění se musela praštit do hlavy. Někde tu někdo musel být, jen si zatím nevzpomněla kdo.Zkusila vysílačku.

„Halo?!“ Vysílačka mlčela.

„Slyší mě někdo? Kdokoliv!“ Zavřela oči.

„Pokud je možnost, že to někdo uslyší, tak jsem v nějaké místnosti. Je celá šedá.“ Rozhlédla se okolo.

„Jako by se tu něco stalo. Stůl a židle jsou rozbité. Jdu se podívat ven.“ Opatrně zamířila ke dveřím. Všechno ji připadalo podivně depresivní a navíc podlaha a stěny byly z nějakého podivného materiálu. Ani se nedotkla dveří a ty se otevřely. Do očí ji bodlo světlo.

„Panebože,“ řekla do vysílačky. Vyhlédla ven.

„Jsem v nějakém městě. Je celé šedé, stejně jako místnost. Všude jsou vysoké domy. Vypadá

to, že jsem poblíž nějakého náměstí. Voda v kašně není. Vypadá to tu jako po nějakém útoku. Některé domy jsou zbořeny a všude jsou trosky. Není tu jediná rostlina. Venku je strašné

horko, ale nade mnou není slunce. Jsou tam jen mraky. Vypadá to, že bude pršet.“ Daniela skončila. Pochybovala, že by ji někdo slyšel. Vrátila se nazpět do místnosti. Nevzpomínala si, jak se sem dostala. Musela nejprve najít nějaké jídlo a vodu.

„Lorne?“ Nikdo se však neozýval, vysílačka mlčela.

„Jste tu? Podívejte se, já vím, že jsem na vás křičela. Je mi to líto…Potřebuji vědět, kde jste.“

Jak Daniela čekala, nikdo se neozýval. Byla unavená. Blížil se večer. Potřebovala spánek, hlava ji bolela. Jídlo a vodu našla, to nebyl problém, ale bála se usnout. Nedokázala si vzpomenout na některé klíčové momenty svého života.

Věděla, že se při přemístění praštila do hlavy, ale nevěděla, kde se předtím nacházela. Pamatovala si nějaké obličeje, ale nevěděla, komu patřily. Poslední koho viděla byl nějaký

muž, měl černé vlasy a zelené oči, pěkný úsměv, krátké nohy. Byl věčně veselý, dokázal se taky pěkně naštvat. Musela se zamyslet, než si vzpomněla. Vytáhla papír a na něj napsala jedno jméno: John Sheppard. Papír pak vložila opatrně do kapsy. Zítra se bude muset porozhlédnout okolo.

Ponořila se do říše snů.

***

Major Lorne měl menší problémy. Všechno ho bolelo. Probral se na zbytku nějakého stolu. Protáhnul se a prohlédl si pořádně místnost. Připadala mu podivně šedá. Zkusil několikrát vysílačku, ale ta zůstala tichá.

„Není tu signál,“ řekl si pro sebe. Zbytek dne pak strávil prohledáváním okolí.

Byl naštvaný na všechno a na všechny. Byl tu sám a ke všemu ho nesnesitelně bolela hlava. Stihnul prohledat jen část domu a to ho strašně štvalo, jako voják by měl stihnout více. Každou chvíli nakopnul nějakou trosku.

Blížila se noc. Lorne našel v jedné místnosti malou hadrovou panenku.

„Ahoj maličká,“ pozdravil. Opatrně ji vzal do ruky a pořádně si ji prohlédnul.

Byla drobná. Hlavička padala na stranu. Ruce a nožičky koukaly sotva z jeho ruky. Tělíčko se vlezlo do jeho dlaně. Panenka na majora hleděla modrýma očkama, které představovaly korálky. Měla rudé vlasy z nějakého špagátku a vyšitý červený úsměv. Celá byla oblečená do zelených šatiček. Byla ušmudlaná a na jedné straně měla natržené šatičky. I když se panenka usmívala, přesto vypadala smutně, jako by neměla daleko k pláči.

Venku se šeřilo. Lorne přistoupil k oknu. V jedné ruce držel panenku, druhou ruku opíral o P90. Chvilku sledoval město. Vypadalo smutně a několik set let opuštěně. Nakonec se zadíval do dálky. Měl pocit, že někdo na druhé straně na něho čeká. Na chvíli zavřel oči. Hlavu si opřel o chladné sklo.

Naposledy se podíval z okna. Usmál se a podíval se na panenku.

„Jsi tu asi dlouho,“ řekl, ale panenka mlčela. Major se rozhlédl po místnosti.

„Co se tu proboha stalo?“ Zakroutil smutně hlavou a odešel.

Na druhé straně města se Daniela podívala naposledy z okna. Bylo jí těžko. Položila ruku na chladné sklo. Okno se kolem její ruky zapařilo.

„Dobrou noc.“ Usmála se a šla si lehnout.

***

Rodney stál nad antickým zařízením a snažil se přijít na to co se stalo. Bylo to pár hodin co zmizel Lorne a McNillová. Rodney si to vyčítal. Oba dva po sobě házeli kamínky a on je poslal ven. Najednou měl pocit, jakoby to všechno bylo zbytečné. Na chvilku zavřel oči, pak se však dal do práce. Musel přestat myslet na hlouposti, musel přijít na to co se stalo, třeba potřebují pomoc.

Teyla hlídala okolí, cítila se podivně. Celé tohle místo ji připadalo zvláštní a navíc ji znervózňoval Ronon, který neustále přecházel po místnosti. Chodil sem a tam. Prach okolo jeho bot se zvedal. Rodney kýchnul.

Ronon byl velice nervózní. Tohle vypadalo na delší dobu. Sám byl naštvaný, chtěl být sice dávno na Atlantis, ale i tak měl strach o přátele.

John přecházel po kanceláři. Elizabeth seděla za stolem a čekala, co řekne. John však nevypadal, jakoby se chystal něco říct.

„Johne, proboha, přestaň, prosím!“ vykřikla Elizabeth, když už to nemohla vydržet. John se na chvilku zastavil.

„Promiň,“ zašeptal na omluvu.

„Pošlu tam ještě někoho, ale víc lidí nemohu postrádat. Pokud se tu vyskytne problém, okamžitě se vracíte.“ Elizabeth se na Johna podívala. John kývnul a odešel. Byly chvíle, kdy Elizabeth nenáviděla svoje místo.

Za šedou oponou, PART 07 – Den druhý

Jmenuji se Daniela McNillová (pokud je to však moje jméno).Rozhodla jsem si psát deník. Tyhle stránky můžu ztratit, ale pomůže mi to utřídit myšlenky. Jako bych se ráno probudila a něco si nepamatovala.

Netuší jak jsem se sem dostala a jak jsem si způsobila tu ránu na hlavě. Mám pocit, že jsem tu druhý den, ale mohla jsem se probrat kdykoliv. Čas je zcela relativní pojem.

Našla jsem u sebe v kapse papír s nějakým jménem(John Sheppard) . Nevím proč jsem si ho tam dala ani nevím kdo je ten člověk. Pamatuji si jen jeho úsměv a obličej. Pak tu mám i jiná

jména, na které si vzpomínám: Rodney McKay, Ronon Dex, Carson Beckett, Elizabeth Weirová, Radek Zelenka… Nevím však kdo to je. Mrzí mě to, mám nějaké tušení, že ti lidé pro mě byli důležití, jen nevím proč. Snad zítra se vše zlepší.

Dneska ráno jsem se probudila. Všechno bylo šedé a místnosti rozbořené. Vydala jsem se na náměstí. Kašna byla plná vody a porostlá rostlinou podobného rázu jako břečťan. Mám neblahé tušení, že to tu včera nebylo.

Nemůžu přijít na to, proč je tu všude tolik jídla. Město musel někdo opustit před hodně lety, ale jídlo je tu pořád čerstvé. (Možná se nás město snaží zachránit.)

Celé město je zvláštní, působí na mě depresivně. Je postavené z podivného šedého, lesklého materiálu. Okna jsou průhledná, některá však jsou i barevná. Domy jsou vysoké, některé

rozbořené, jakoby se tu stala nějaká katastrofa. Ať se tu stalo cokoliv, muselo to být před mnoha lety. Veškeré domácí nádobí i nábytek z místností je poničené. Kolem hlavní cesty rostou stromy, plodí jablka. Podle zbarvení listů, musí být léto a nebo jaro.

Vím, že mám někoho hledat, ale dalo mi práci než jsem s vzpomněla na jméno, myslím, že se jmenuje Lorne, nejsem si však jistá. Vím že tu někde je, můžu tomu říkat intuice, ale mám strach jestli se mu něco nestalo.

Neustále mě bolí hlava, musela jsem se někde uhodit, jen nevím kde. Připadám si, jako bych se nacházela v šedém oparu zapomnění.

***

Major Lorne se probudil do krásného dne. Sice byla obloha zatažená jako včera, ale on si určil, že to bude krásný den. Na začátek se pořádně protáhnul a umyl si obličej. Nasnídal se, doplnil si vodu a vydal se prozkoumat okolí.

Bylo odpoledne. Major vytáhnul z kapsy jablko. Byl to poslední chod jeho oběda. S chutí se do něho zakousnul. Seděl na nějaké kašně uprostřed malého náměstí. Kašna byla vyrobena z kamene. Voda v ní si vesele šplouchala. Lorne se usmíval a rozhlížel se okolo. Vítr lehce foukal a nebylo takové horko. Občas na malinkou chvilku vykouklo sluníčko, jinak bylo stále schované nad mraky. Kousíčky trávy vykukovaly z kamenné dlažby. Staré listí létalo vzduchem. Bylo opravdu nádherně. Na kašně strávil ještě hodinu, pak se vydal dále.

Kolem cesty rostly podivné květiny. Podobaly se růžím, ale neměly trny a rostly samostatně. Listy měly obrovské a květy byly opravdu hodně rudé. Lorne jednu utrhnul a dal ji lisovat do bloku.

Procházel město už nějakou dobu. Padala na něj drobná únava a oči se mu klížily. Zívnul. Promnul si oči a kýchnul.

Večer si ustlal v nějakém vchodu. Pod hlavu si dal vestu a přiryl se bundou. Před spánkem nahmatal nějakou vybouleninu v bundě. Vytáhnul panenku. Nevěděl proč ji tahá sebou, možná proto, že mu někoho připomínala. Usmál se na ni.

„Je to na nás, maličká.“

***

Rodney byl unavený, byl to druhý den, co na tom hloupém přístroji pracoval a Zelenka mu moc nepomohl. Nikdy se nesetkal z tak těžkým antickým přístrojem. Jen základní program se mu podařilo obejít až po půlce dne a to ještě náhodou. Čekalo na něj spousty dalších věcí, které musí obejít, ale tímhle tempem mu to může trvat celý život.

Doktor Radek Zelenka našel nějaký antický text, okamžitě ho poslal na překlad. Možná by jim to mohlo pomoci, ale sám o tom pochyboval. Nikdo netušil k čemu stroj slouží, dokonce ani Rodney ne a to je co říct. Všechny práce vypadaly beznadějně.

Ozvala se rána všichni v místnosti se podívaly po zdroji hluku. Ronon neudržel své pocity na uzdě a kopnul do stěny. V místě dopadu jeho nohy, se kus stěny odloupnul a odhalil část přístroje. Rodney chtěl Rononovy nejprve nadat, ale pak měl pocit, že by ho nejradši objal. Svou dosavadní práci předal Radkovy a vydal se prozkoumat neznámou část.

John seděl u brány a házel kamínky někam do dálky. Vůbec ho nebavilo tu sedět. Radši by něco dělal, nejradši by někomu ublížil. Nebylo to tak dávno co si myslel, že Daniela umírá, teď je nezvěstná a k tomu ještě Lorne. Oba byli jeho přátelé a on je chtěl zachránit, avšak tušil, že pokud na něco nepřijde Rodney, tak už nikdo. To nicnedělání ho ubíjelo a navíc v hlavě se mu začaly tvořit katastrofické scénáře, tohle ho naučil McKay.

Elizabeth seděla u sebe v kanceláři. Vítr narážel do oken a lehce pršelo. Vše jako by se odráželo v její náladě. Před ní byl nesnadný úkol. Pokud Rodney nedokáže s přístrojem pohnout do dvou až tří dnů, musí Lorna a McNillovou prohlásit za nezvěstné. Potřebovala svoje lidi tady na Atlantis. Sama chtěla nějak pomoc a proto pomáhala s překladem, avšak čím více se věnovala překladu, tím více ztrácela naději na jejich návrat. Někdy opravdu nenáviděla tuhle práci, zvláště když musela vydávat rozkazy, které sama nechtěla dodržet.

Na ošetřovně dneska bylo narváno. Odřenina a nějaká ta zlomenina byla potřeba ošetřit. Carson byl však unavený a trošku nevrlý. Vyčítal si, že vůbec pustil Danielu na tu misi. Vzpomněl si jak ho přemlouvala a on nakonec svolil. Měla na něj špatný vliv, dovolil by jí

všechno a Lorna měl taky rád, byl to velice dobrý přítel. Nakonec řekl sestřičce, aby ty malé

věci ošetřila sama a on se vydal si odpočinout.

El seděla na ubikaci. Prohlížela si z okna město. V posledním dnu panovala ve městě podivná

nálada, radši si vzala na dnešní den volno. Byla svým způsobem ráda, že McNillová zmizela, ale mrzel ji Lorne. Opravdu ho měla ráda, dokonce ho milovala. Tak dlouho se snažila získat jeho pozornost a tu získala, srdce však nikoliv, to patřilo někomu jinému, ale El si to nepřipouštěla. Tolik toužila po jeho návratu, nakonec usnula.

Za šedou oponou, PART 08 – Den třetí

Jako předešlý den jsem se probudila do šedého rána. Všechno je tu tak podivné. V noci mám pocit, jako by mě někdo sledoval a přes den jako by na mě padaly budovy. Vím, že je tohle zvláštní, ale kdo nebyl v prázdném městě, nikdy nepochopí.

Ráno po snídani jsem se vydala směrem po hlavní silnici dále. Doufám, že toho, koho hledám, neminu. Do odpoledne jsem šla pořád rovně, nenarazila jsem na žádnou zvláštnost, všechno bylo při starém. Kolem poledne jsem dorazila na nějaké velké náměstí, uprostřed stála budova. Podle velikosti a honosnosti se mohlo jednat o vládní budovu. Zůstala jsem tam až do večera.

Celý den mě bolela hlava. Nevím, čím je to způsobené, ale čím více se snažím vzpomínat, tím více mě bolí. Možná je lepší přestat vzpomínat. Možná jsem tu sama, možná žádný Lorne není, třeba je to všechno můj výmysl. Mám strach usnout, snad brzo někoho najdu. Pokud do pár dnů nenajdu cestu ven, asi se zblázním…

***

Lorne se celou noc protřepal zimou a ráno mu bylo zase horko. Nevěděl, co je lepší, jestli zmrznout, anebo se uvařit. Měl pocit, jako by ho přejel vlak, nechápal, co ho to napadlo spát ve vchodě na kamenném podloží.

Po malé snídani se vydal dále, mířil po hlavní cestě dále. Kámen mu duněl pod botama a staré

listí létalo vzduchem. Vítr hvízdal ve starých a neobydlených budovách. Budovy vesele chátraly a vítr do nich zanášel prach.

Lorne šel celý den po hlavní silnici, odpoledne taktéž. Hlavní cesta se od ostatních moc neodlišovala, vypadala stejně, ale byla poněkud větší a honosnější.

Major bral celý den jako procházku. Nikam nespěchal a vše si pořádně prohlížel. Měl z celého města podivné pocity, město se mu však trošku líbilo. Každý den u připadalo útulnější a připadal si tu podivně, podivně doma.

K večeru zastavil na menším náměstí, to nebylo ani velké, ani malé. Nenacházela se zde kašna, jen tráva a stromy. Uvnitř se sbíhaly všechny cesty, jinak kolem byla krásně zelená

travička. Ta, přímo lákala, aby si na ni lehnul a dopřál si pohodlného spánku.

Nenechal se dvakrát pobízet a ustlal si někde bokem na trávě. Během chvilky spal.

***

Byl večer. Hvězdy jasně zářily. Rodney seděl na kraji vchodu. Sledoval oblohu. Byl poslán ven, protože pracoval dlouho a ani si neodpočinul. Doktor byl naštvaný, házel drobnými kamínky. Nad ničím nepřemýšlel. Za celé tři dny na nic nepřišel, nepohnuli se ani o kousek, všechno vypadalo beznadějně. Rodney se cítil špatně, podivně a zvláštně. Na chvilku zavřel oči, a pak se vrátil dovnitř, rozhodnut na to přijít…

Den čtvrtý

Lorne se ráno probudil na trávě. Byla po jeho spánku pořádně slehlá a ještě trošku hřála. Pořádně se protáhnul a promnul si krk. Byl podivně ztuhlý. První, co ho tenhle den napadlo, bylo, že má ukrutný hlad. V jeho okolí však nebylo nic, co by mohl sníst.

Opatrně se postavil a vydal se na další pouť. Nevěděl odkud a kam jde, ale nevadilo mu to. Šel pomalu a rozhlížel se okolo. Dnešní den mu připadal poněkud zvláštní, jako by vytušil, že se něco stane.

Blížilo se poledne, slunce pálilo a foukal teplý vítr. Po hlavní cestě šel muž. Šel pomalu a jednou za čas se napil. Vody už měl málo a od včerejšího odpoledne neměl v puse kousek jídla. Prach se mu zvedal od bot a vytvářel za ním prašný mrak. Major byl unavený, oči se mu klížily a v ústech měl sucho, skoro každou minutu mu hrozivě zakručelo v břiše.

Kolem cesty jako vždy rostly stromy, ale dnes tu nebyl ani jeden, který by plodil nějaké

ovoce. Přesto se však vzduchem linula podivná vůně. Lorne přidal na kroku, opravdu měl hlad a podle vůně tu někdo něco vařil, třeba by se o kousek podělil. Však tahle možnost mu připadala podivná, přece tu nikdo nežil. Byl zmatený a naštvaný, horkem mu po čele tekl pot a vítr mu zase profukoval bundu. V břiše mu kručelo a hlad mu trošku blokoval myšlení.

Došel na velké náměstí. Uprostřed stál velký kruhový dům. Byl ozdoben zvláštními znaky a byl napůl rozpadlý. Viděl přímo do některých místností, musela to být vládní budova. Celé

náměstí na něj působilo podivným přezdobeným dojmem. Kolem budovy byly rozmístěny čtyři kašny, každá vypadala jinak. Jedna symbolizovala sever, druhá jih, třetí východ a čtvrtá

západ.

Obloha byla stále zatažená a neustále se stmívalo, blížila se noc, možná mohl přijít i déšť. Major se rozhlížel a začal obcházet budovu. Zbraň měl připravenou k pohotovosti. Vůně, která se nesla kolem, ho lákala víc a víc. V žaludku mu znovu hlučně zakručelo. Nadechl se a donutil svou mysl, aby ještě chvilku reálně uvažovala. Postupoval pomalu a obezřetně. Dostal se až před hlavní vchod.

Pod hlavním vchodem byl rozdělán oheň a na něm se v podivném kastrolku něco vařilo. Opatrně přišel blíže, to podivné něco vypadalo na polévku. Trošičku si nabral a chystal se ochutnat, ale něco mu cvaklo u hlavy. Pomalu se otočil.

Díval se přímo do hlavně P-90. Lorne si zanadával, měl dávat větší pozor.

„Kdo jsi?“ zeptal se neznámý. Lorne se postavil a podíval se na neznámého. Proti němu stála žena s brýlemi, dlouhými světlehnědými vlasy a modrozelenýma očima. Major se na ni usmál.

„Na něco jsem se ptala!“ Odjistila zbraň a tvářila se velice naštvaně. Lorne zvadnul ruce.

„Jmenuji se Richard Lorne,“ odpověděl.

„Mé jméno je Daniela McNillová.“ Tímto pro ni skončilo představování a sklopila zbraň. Sedla si na zem a dále si ho nevšímala. Major ji pozoroval. Míchala polévku. Pořád mlčela.

„Můžu si přisednout?“ zeptal se. Lehce kývla hlavou na znamení souhlasu. Posadil se.

Začala nabírat polévku do železné misky. Lorne se musel opravdu přemáhat, aby jí ji nevytrhl z ruky. Sledoval každý její pohyb. Odložila naběračku do kastrůlku. Čekal jen na to kdy začne jíst, ale nezačala. K jeho překvapení mu misku podala.

„Musíš mít hlad,“ pověděla a usmála se na něho.

Major si misku vzal a počkal až si také nabere. Oba pak v tichosti začali jíst.

***

Listí padalo ze stromů a spustil se mírný deštík. Brána se aktivovala. John, Ronon a Teyla prošli na druhou stranu. Zůstal tu jen doktor McKay.

Ten se zadíval do dálky. V dálce se rýsovaly hory, které ukrývali tajemství, na které on nedokázal přijít. Cítil se provinile, zklamal a to nejen sebe. Teď však musel všechno nechat na dalších.

Na chvíli zavřel oči. Nechtěl se vrátit na Atlantis, nechtěl jen nečinně sedět v kanceláři a čekat jen na to až jeho přátelé prohlásí za nezvěstné, to on prostě nechtěl. Tohle nebyl jeho styl, to on měl všechny zachraňovat.

Pomalu otevřel oči. Zadíval se do dálky, naposledy, vzpomněl si na ty, které tu ztratil. Přece jenom měl McNillovou rád, i když si to nepřipouštěl. Zadíval se na oblohu, byla šedá. Pochmurně se usmál a začal procházet bránou.

Za šedou oponou, PART 09

Před měsícem se vydal tým podplukovníka Shepparda a plukovníka Mcnillové s majorem Lornem a doktorem Zelenkou na neobydlenou planetu. Zde se setkali z naprosto nezmámím přístrojem antického původu. Major Lorne a plukovník McNillová se dostali na místo, odkud byly transportováni neznámo kam. Je pravděpodobné, že to nemuseli přežít.

Několik dní pracovali vědci z Atlantis na prozkoumání přístroje a jeho funkce, avšak beznadějně. Doktor McKay, spolu s jeho vědeckým týmem, si myslí, že se jedná o určitý druh transportu, který je schopný někoho přenést o několik milionů světelných let dál, netuší však jak daleko a ani kam.

Podle antických záznamů sloužil tento přístroj jako transport na planetu, ze které není

možnost návratu. Během transportu nastávají u člověka změny a během několika dní má

zapomenou kdo je a proč se tam objevil. Tento přístroj měl sloužit těm, kteří se snažili dostat pryč z války proti Wraithům.

Po měsíci bezvýsledné práce byli vědci staženi z planety, a proto prohlašuji majora Richarda Lorna a plukovníka Annu Danielu McNillovou za nezvěstné.

Dr. Elizabeth Weirová

Elizabeth zaklapla svůj laptop a promnula si oči. Teď zbývala to jen oznámit všem na Atlantis. Tušila, že se tu najde několik lidí, kteří to pečlivě oslaví, ale spousta dalších to ponese těžko. Bylo však potřeba, aby se město vrátilo do normálního běhu a to co nejdříve.

***

„Seržante Mile, byl jste znovu nahlášen, jak mi to vysvětlíte?“ Elizabeth byla ze všeho nešťastná. Byl to necelí měsíc po prohlášení Lorna a McNillové za nezvěstné, ale nic se nezměnilo. Spousta lidí doufala v jejich návrat.

„Nijak, madam, podporučík má poněkud odlišné názory, než zbytek jeho týmu.“ Seržant nemrkl ani okem. Díval se na Elizabeth a neupouštěl z ní oči.

„Můžete mi tedy vysvětlit proč?“ zeptala se znovu.

„Plukovník McNillová nás nikdy nenutila riskovat zbytečně životy. Pokud došlo na rozhodování, vždy se ptala na náš názor…Omluvte všechny, ale musíme si zvyknout.“

Seržant se koukal z okna.

„Seržante, pochopte, teď už vás musím nahlásit. Praštit velitele je poněkud nevhodné a uvědomte si, plukovník McNillová měla odlišné metody a nebyla vždy neomylná.“ Začala poněkud zostra.

„Pokud narážíte na poslední akci, tak se nás snažila všechny chránit,“ řekl. Elizabeth se zarazila. Tohle jí neřekl a McNillová potvrdila jeho hlášení, nic víc nepřidala. Potřebovala zjistit více.

„Tím, že dostala celý tým do velkého nebezpečí asi těžko,“ s klidem konstatovala.

„Plukovník McNillová možná měla poněkud odlišné metody, ale pochybuji, že z toho maléru by nás někdo jiný dostal…Když nás tenkrát zajali, nechali by nás jít, ale pod podmínkou, že by jim zůstal plukovník…Já jsem nás všechny dostal do téhle situace, i přes neuposlechnutí

rozkazu nadřízeného. Takže za zranění Smitha a McNillové nesu zodpovědnost já…Pokud je to všechno, rád bych se odebral na ošetřovnu.“ Seržant Mile domluvil. Doktorka Weirová na jen chvilku koukala neschopná slova, pak ho však propustila. Tohle chtělo mnohem více času a nejenom pro Danielin tým, ale taky pro celé město.

Tým majora Lorna na tom byl o něco lépe. Ztrátu svého velitele nesly stejně těžko jako tým McNillové, ale přece jenom se snažili chovat rozumně. Občas našel se nějaký ten incident, jako neuposlechnutí rozkazu, ale napadení velitele ještě ne. Elizabeth se bála toho dne, kdy na to dojde. Věřila, že pokud by se něco takového přihodilo v bývalém týmu Lorna, všichni do jednoho by tvrdili, že tu modřinu si velitel přivodil sám a že trpěl dočasnými halucinacemi, proto se ho pokusili zastavit a to oko měl prostě jen na nesprávném místě v nesprávný čas.

Rodney se pomalu odebral do pokoje. Byl strašně unavený, dnes pracoval dlouho přes čas a už ani káva ho nedokázala přidržet při plném vědomí. Dveře se neslyšně otevřely. Když

vstoupil do pokoje, všechny světla se rozsvítily. Na stěnách se leskly fotky Wraithů, pouze na nočním stolku stála jedna fotografie, byl tam John, Rodney, Ronon a Daniela. Za dva měsíce nestihl ty fotky vyměnit ani se mu do toho nechtělo, tak nějak si na ně zvykl.

John s Teylou a Rononem se sešli na večeři. Popovídali si, domlouvali se na druhý den. Postupně se však všichni vydali do svých pokojů.

Jídelna bývala v tuhle dobu prázdná, ale dneska se tu sešlo zhruba šest lidí. Srazili si pár stolů

k sobě a zasedli k válečné poradě. Seržant Mile zaklepal lžičkou na kovový hrnek, všichni zmlkli.

„Děkuji za pozornost…“ Mile však nestačil říct víc, byl sražen zpět na židli. Všichni pozvedli plechové hrnky.

„Tak tedy na majora Lorna a plukovníka McNillovou.“ Přiťukli si a vypili jablečnou šťávu až

do dna.

„Budou nám chybět,“ pronesla mladá archeoložka, která patřila do týmu majora Lorna, potom se rozpoutala památeční debata. Tímto se rozloučili se svými veliteli, ale přesto doufali, že je někdy v budoucnu potkají.

Za šedou oponou, PART 10

„Tudy jsme už šli,“ prohlásila Daniela. Byla unavená. Měla pocit jako by chodili v kruhu. Bylo to před dvěma dny, co se s Lornem potkali a od té doby je pronásledovala menší smůla. Neměli skoro vůbec jídlo a vodu, mrholilo, foukal ledový vítr a oba dva se často hádaly.

„ Ne nešli,“ řekl rozhodně major i on toho měl taky právě dost.

„Ale když jsi tak chytrá, ta by jsi mohla vést!“ zaprskal. Daniela jen protočila očima a zahnula do leva. Musela se trošku zorientovat, všechno to tu vypadalo stejně.

Daniela, následovaná Lornem, vešla do nějaké budovy. Vyšla po schodech do nejvyššího patra. V polovině ji bolely nohy a na samém vrcholku nemohla popadnout dech. Major byl na tom stejně.

„Jsi spokojená?“ zasípal Lorne na vrcholku budovy.

„Jo,“ řekla rozhodně, ale v mrholení a silném větru to skoro zaniklo. Zahleděla se do dálky a sledovala obzor. Před ní se rozprostřel nádherný pohled.

Za hustým lesem, který se táhnul kolem města, se nacházely pole. Ty se táhly do dálek, kopírovaly krajinu a zatím nevypadaly, že by na nich něco rostlo. Na obzoru stála vesnička, nebylo vidět, kolik je zde domků nebo stavení, ale nebyla zrovna nejmenší. Okolo ní z jedné

strany byl les a z druhé pole a lesy. Vypadalo to vše nádherně.

„Omlouvám se,“ pípla Daniela, když mířili pryč z města. Lorne se na ni podíval a obdařil úsměvem, takovým, který zahřeje až u srdce. Déšť jim smáčel obličeje a vítr profukoval bundy, ale ani jeden to nevnímal, co chvilku sledovali jeden druhého.

Oba stáli na kraji města, před nimi se rozprostíral les. Nemohli jím dohlédnou na druhou stranu, nemohli vidět co je čeká a co ne. Město však znali, dávalo jim jídlo, vodu a útočiště, ale taky spousty nezodpověděných otázek, pocit strachu a pronásledování. Každý z nich si kladl otázku co teď, co přijde a jak to dopadne.

Pak však najednou Lorne udělal krok v před. Stanul na nádherné měkké půdě lesa, žádné

kamenné podloží, jen prostě hlína, tráva, listy a jehličí. V tu chvíli jako by z něj všechno spadlo. Strach, samota i pocit pronásledování náhle zmizel. Bylo mu lehko, les mu připadal mnohem lepší a lákavější, najednou dostal chuť udělat něco bláznivého. Nabral nové síly a chtěl prozkoumával všechno co bylo v jeho dosahu. Pořádně se nadechnul. Cítil krásnou vůni jara, žádní prach ani zatuchlina, jen les. Usmál se, bylo mu lehce u srdce. Otočil se, aby zjistil kde je Daniela.

Ta stála na kraji města a zmateně ho pozorovala. Vypadala jako by sváděla vnitřní boj. Jedna její půlka se bála toho co přijde a druhá ji táhla pryč, pryč od toho strašného, děsivého města. Daniela nevěděla co chce, toužila udělat krok, ale z nějakého důvodu nemohla. Stála tam, na kamenném podloží, neschopna pohybu. Za ní se tyčilo město. Vysoké věže, bez života působili strašidelně, chtěli, aby zůstala.

Lorne natáhnul ruku směrem k Daniele. Povzbudivě se usmál. Daniela pomalu vztáhla ruku. Svoji dlaň vložila do jeho a on ji pevně uchopil. Cítila teplo, které se jí šířilo celím jejím tělem. Zavřela oči a opatrně vykročila. Čekala tvrdé podloží, ale místo toho jí noha našlápla na měkkou hlínu. Všechno z ní spadlo, všechna ta tíseň, bolest, to všechno bylo náhle pryč. Cítila se šťastná a plná energie. Vykročila společně s majorem do neznáma.

„Jak dlouho už jdeme?“ zeptala se unaveně Daniela. Bylo jí chladno a měla hlad. Lorne jen protočil panenkami.

„Půl hodiny,“ zazněla jí odpověď. Daniela zívla.

„Nechtěl bys na chvilku zastavit?“ znovu se zeptala. Lorne se zastavil a podíval se na ni.

„Ne,“ odpověděl jasně a stručně, pak pokračoval v chůzi. Daniela znovu zívla a třemi rychlými kroky se objevila po jeho boku.

Světlo je bodlo do očí. Oba si dali instinktivně ruku před obličej. Když si jejich oči přivykli světlu, tak se rozhlédly kolem. Stáli na kraji jakéhosi pole, na kterém začalo něco rašit. Všude, kam jen jejich oko dohlédlo, se táhla pole nebo les. Někde stál osamělí strom, který

zajišťoval ochranu před horkem nebo deštěm. Občas se zde vlnil potůček, který místy ústil do řeky, či jezera. Na některých místech stáli malé kamenné nebo dřevěné budovy. Obloha byla bez jediného mráčku a slunce svými paprsky olizovalo pole. Za nimi stál les. Teď jim připadal tichý a temný.

Major se na McNillovou usmál.

„Neodpočineme si?“ Daniela na otázku jen kývla a pohodlně se usadila na zemi. Lorne se taktéž posadil. Sedl si blízko Daniely a pozoroval ji. Daniela si toho zatím nevšimla. Se zvláštním výrazem pozorovala okolí. Po chvíli šmátrala rukou po flašce s vodou. Chtěla se napít, ale flaška byla prázdná. Lorne ji podal svoji. Daniela úsměvem poděkovala a dlouze se napila.

„Stalo se něco?“ zeptala se majora.

„Ne, všechno je v pořádku,“ odpověděl, ale stále ji pozoroval. Daniela naklonila hlavu na stranu.

„Vážně se nic nestalo?“ Na tváři měla rozpačitý výraz.

„Ne…nepůjdeme dál? Teda pokud sis odpočinula.“ Major vstal a nabídnul ji ruku. Daniela ruku přijala a za jeho pomoci se postavila. Pak spolu vykročili do polí.

Teplý vítr jim rychle vysušil navlhlé oblečení a vlasy. Po nějaké době si oba museli sundat bundy. Bylo jim příjemně. Kolem nich se rozprostírali menší kopce. Když dorazili na hlavní

cestu, která byla plná prachu, tak se po ní vydali dále. Zřejmě vedla k vesnici.

Vesnice nevypadala obrovsky ani nebyla malá. Kolem ní se táhla malá kamenná zítka. Lidé se ve vesnic spokojeně procházeli, smáli se. Daniela společně s Lornem do ní vešli. Lidé si je překvapeně prohlíželi. Někteří se zájmem, jiní s odporem. Oba procházeli hlavní ulicí dál, prohlíželi si celou vesnici. Domy byly na půl kamenné a dřevěné, ze spousty se kouřilo. Někteří klepaly přikrývky a nebo vcházeli a vycházeli z domů.

Hlavní náměstí bylo obrovské. Stáli zde stánky a lidé prodávali jídlo, látky, skleničky, ozdoby do vlasů a spousty dalších věcí. U čtyřech kašen ženy praly prádlo. Děti běhaly a smály se. Všechno se však po jejich příchodu zastavilo, každý ve vesnici je pozoroval.

Odněkud se vynořilo několik vojáků, obstoupily nově příchozí a namířili na ně zbraněmi. Daniela i Lorne nějakým vojenským instinktem zaujali přímo učebnicovou pozici. Stoupli si zády k sobě a každý mířil na nějakého vojáka.

„Odkud přicházíte?“ zeptal se jeden z vojáků, ale nepřestal na ně mířit.

„Z nějakého města,“ rychle zareagovala Daniela.

„Stojí na druhé straně než je vesnice, je za lesem,“ tentokrát promluvil Lorne. Teď všichni sklopili zbraně, major a McNillová udělali to samé.

„Pojďte za mnou,“ vyzval je jeden z vojáků.

Za šedou oponou, PART 11

Daniela s Lornem stáli uprostřed čtvercové místnosti. Byla velká, v každé stěně byly čtyři obrovské krby, ale ani v jednom nebylo zapáleno dřevo. Místnost osvěcovali svíce a střešní

okno. Na kamenné stěně vysely látky, koberce a obrazy. Na druhé straně od dveří stála velká

židle, na které seděl muž v nejlepších letech. Podél stěn stály židle a stoly, některá místa byla obsazená nebo prázdná. S příchodem cizinců v místnosti zavládlo ticho.

„Mé jméno je Lucius, starám se o tuhle vesnici a přilehlé statky, co vás sem přivádí?“ Muž, který seděl naproti dveřím, povstal a lehce se uklonil. Jeho hlas se odrážel od stěn, nakonec zůstalo jen ticho.

„Mé jméno je Richard Lorne,“ promluvil major a lehce se uklonil. „Daniela McNillová.“

Ukázal na Danielu a ta se zachovala podle jeho vzoru. Lucius se usmál.

Lucius nebyl vzhledem nikterak zvláštní. Měl delší světlehnědé vlasy, které mu spadaly do očí. Nad tmavě hnědýma očima se klenulo husté obočí. Od začátku obočí se dolů táhnul lehce křivý nos. Jeho ústa byla velice tenká a jeho úsměv mu dával určitou eleganci a krásu. Celím vzhledem působil velice přívětivě a přátelsky.

„Před několika dny jsme se probrali v nějakém městě. Trvalo nám několik dní, něž jsme se vůbec z něho dostali, když se nám to však povedlo, našli jsme cestu, která nás zavedla až k vám,“ tentokrát mluvila Daniela. Lucius si ji pozorně prohlížel, velice se mu líbila. Po chvíli kývnul na znamení, že rozumí. „Pravda je, že si nepamatujeme jak jsme se ocitli ve městě a ani náš život do té chvíle.“ Lorne se nebojácně zadíval na Luciuse, vůbec se mu nelíbilo, s jakým zájmem se dívá na Danielu.

Lucius naklonil hlavu na bok a popošel směrem ke dveřím. „Zvláštní, několik tisíc let někdo nepřišel z Mrtvého města, proč bychom vám měli věřit?“ Zadíval se na muže a ženu uprostřed místnosti. Čekal na odpověď, ale ta nepřicházela. Ani Daniela, ani major nevěděli jak odpovědět. Lucius se na ně dobrotivě usmál.

*

„Podle zákona, který v naší vesnici platí, vám můžeme nabídnout dům. Neříkám, že bude nádherný, ale měl by vám stačit. Před nedávnem tam bydlel kovář, ale ten je bohužel mrtvý. Chtěl bych tě, Richarde Lorne, požádat, zada by ses neujal jeho řemesla?“ Lorne jenom kývnul na znamení souhlasu, v téhle chvíli stejně nebylo jiné možnosti. „Jídlo, oblečení a základní věci dostanete od nás, nemusíte mít strach. Avšak doufám, že se po čase naučíte zacházet se svým hospodářstvím…Tebe, Danielo McNillová, bych chtěl požádat o pomoc ve vesnické lékárně. Je jen na tobě, jestli se toho ujmeš, sama budeš mít hodně práce.“ Lucius se odmlčel. Daniela se usmála a kývla na souhlas.

„Jak už jsem řekl, jsem povinní pomoci lidem, kteří přijdou z Mrtvého města. Nemáte k nám žádné závazky, avšak dejte si pozor! Vaše práce musí být prospěšná nejen pro vás, ale taky pro nás. Věnujte se práci kterou jsme vám dali, udržte si ji i za počátečního neúspěchu, snažte se vypěstovat si jídlo, starejte se o své hospodářství, jinak naše snaha přijde v niveč…“ Tímto starosta skončil, dosedl na zpět do hlavní žídle a zarytě mlčel. Jeho myšlenky se otočily jinam.

*

Daniela s Lorne stáli před domem. Oba byli plní pochybností, strachu a měli spoustu otázek. Ani jeden nevěděl jak tohle dopadne. Všechno jim připadalo poněkud bezvýznamné. Lorne se otočil na Danielu a povzbudivě se na ni pousmál. Chytnul ji za ruku a oba společně vykročili do nového domova.

Jejich dům stál kousek za vesnicí, u potoka. Ten tekl takovou jako kdyby zahrádkou, na které

se nacházel přístřešek pro dřevo, malý stoleček a židle.

Dům vypadal obrovsky, ale pravdou bylo, že byl malý. Velkou část domu zabírala kovárna se stájí. Kovárna byly z kamene, stejně jako stáj. Na kovárnu byla napojena obyvatelná část domu. Ta byla nejmenší a byla taktéž z kamene. Vevnitř se nacházela hlavní místnost, kuchyň, dva pokoje, sklep a půda.

Vstupní místnost byla i jakási jídelna. Uprostřed stál krásný středně velký stůl a kolem něho dřevěné vyřezávané židle. Na stěně bylo připevněné zrcadlo, hodiny a poličky, na kterých stály svíčky a nebo byly prázdné. U stěn kolem dokola stály různě vyřezávané skříně a skříňky. Stěny byly pokryty dřevem a naproti dveřím stál krb. Podlaha v místnosti byla celá z kamene.

Pravá část domu byla obytná, nacházeli se zde dva pokoje. Ty byly vybaveny

nejzákladnějšími věcmi jako je skříň, postel, lavor na vodu, zrcadlo okno a další. Oba dva pokoje byly propojené jak mezi sebou, tak s jídelnou.

Vstup do kuchyně, z hlavní místnosti, se nacházel kousek od krbu. Kuchyně nebyla velká, ani malá. Celá byla z kamene, většinu místnosti zabíraly kamna, menší část stůl, police s nádobím a dřez. Z kuchyně se dalo dostat dveřmi k potoku. Poslední dveře v hlavní místnosti vedly do kovárny. Všechny místnosti měli okna, podle potřeby veliká a zasklená.

*

Daniela a Lorne se porozhlédly po domě. Každý si vybral pokoj některé svoje věci si uložily. Některé věci, které před chvíli obdrželi si schovali. Spousta věcí tu zůstalo po původním majiteli. Společně se dali do uklízení. Snažili si dům nějak zútulnit, přece jenom to měl být jejich domov na několik dní, měsíců, možná roků, nebo dokonce na celí život. V tuhle chvíli ani jeden nevěděl, ale jedno věděli určitě, na to aby přežili, potřebují jeden druhého.

Druhý den ráno oba vstali brzo. Rychle se nasnídali a vydali se do města. Oba měli celí den trávit mimo dům. Lorne se měl naučit základy kovářství a Daniela dopoledne měla u jedné

starší paní pomoci s vařením, spíše se to měla naučit, a odpoledne měla pomáhat v lékárně. Tohle byla jejich činnost na celí týden, mezitím museli stihnout obdělávat část přiděleného pole.

Každý večer se oba vraceli utahaní a zničení, Daniela ještě vařila večeři. Ráno prala prádlo a chystala snídani. Lorne se jí snažil se vším pomoci, ale zjistil, že to není lehké. Po práci musel nasekat dřevo a donést vodu.

Během měsíce začal major pracovat v kovárně. Trávil tam většinu dne, často se vydával na pole a nebo obhospodařoval jejich zahrádku za domem. Stávalo se, že za ním někdo na večer přišel s prosbou o nové nádobí nebo potřeboval kůň okovat. Lorne se začal zdokonalovat, vyráběl spony do vlasů a různé ozdoby. Vše pak on nebo Daniela prodávali ve vesnici, či dodavatelům do dalších vesnic na planetě.

Daniela se naučila vařit, nebyl to sice žádný zázrak, často něco připálila, ale dokázala s jídlem obdivuhodné věci. Dokázala z trošky udělat sytý a dobrý oběd nebo večeři. Sama toho však měla hodně. Dopoledne se starala o domácnost, nebo chodila po okolí a trhala bylinky. Někdy chodila na trh jako kupující, či prodávající. Odpoledne pracovala v lékárně, léčila a nebo vystavovala recepty.

Lidé zde byli vstřícní, pomáhali si na vzájem. Někdy si i některé věci darovaly. Smáli se a oba nové občany přijali mezi sebe tak lehce, že to bylo až neskutečné. Všichni do jednoho je brali jako jedny z nich. Lorne a Daniela si připadali šťastní.

žádný člověk ve vesnici netušil jedno malé tajemství. Ať už Daniela nebo Lorne často sedávali u své skříně a sledovali svoji uniformu, ve které se tu objevili. Cítili se vždy v té

chvíli poněkud prázdní a tušili, že ji chybí určitá část života. V poslední době však byly jejich uniformy uloženy hluboko ve skříni a sami na ně pomalu zapomněli. Jediné, co jim zůstalo na povrchu byli zbraně, ale ty byly pečlivě ukryty tak, aby byly v případě nouze po ruce…

Za šedou oponou, PART 12

Daniela sklízela nádobí ze stolu. Dnešní večeře byla lehce připálená, ale jinak byla dobrá a v pořádku. Lorne vstal a podal jí svoje nádobí. Když stál těsně u ní, tak Daniele z ničeho nic vypadl prázdný hrnec a dopadl přímo majorovy na nohu. Ten upustil své nádobí a chytnul se s přidušeným výkřikem za nohu.

„Jsi v pořádku?“ Daniela vyděšeně chytla majora a dovedla ho k židli, aby se mohl posadit. Oba dva byli hodně unavení, dnešní den byl velice pro oba náročný.

„Ne! Taky by jsi nebyla, kdyby ti někdo pustil železný hrnec na nohu!“ zakřičel na ni. Daniela ho vyděšeně sledovala.

„Moc se omlouvám, je mi to vážně líto.“ S těmito slovy se mu snažila sundat botu, aby se podívala, co s tím má. Lorne ji však nohu vytrhl.

„Nech toho! Na co jsi, sakra, myslela?“ zeptal se ji podrážděně.

„Vážně mě je to líto,“ v očích se jí začali objevovat slzy. Rychle je zahnala.

„Vyklouznul mě z rukou, jsem dneska unavená, promiň.“ Prosebným pohledem se na něj podívala, toužila po odpuštění.

„Já snad nejsem unavený?! Myslíš si, že jsem dnes nic nedělal?! Seděl jsem tu za stolem a četl si?!“ Lorne se na chviličku odmlčel a pak pokračoval.

„Ne!“ zakřičel. Daniela sebou škubla.

„Celí den pracuju v kovárně, snažím se dělat svoji práci, sekám ti dřevo, zatápím v kamnech, nosím ti vodu a ty nejsi schopná uvařit ani pořádnou večeři!“ Všechno jeho naštvání a dnešní

podráždění vylétlo na povrch, bohužel však dopadlo na Danielu.

Ta jen stála a koukala na něho, neschopná slova. Všechno se s ní točilo. Nedokázala normálně

přemýšlet, jediné na co myslela bylo, že všechno udělala špatně. Večeři, kterou připravovala s láskou a péčí, byla hrozná. Snažila se mu s ní udělat radost, chtěla aby byla skvělá a dokonalá

a místo toho byla strašná. Myslela si, že to, co vaří mu chutná, ale pravda byla jiná. Měla pocit jako by vzal nůž a bodl ji s ním přímo do srdce.

„Promiň,“ zašeptala, „opravdu jsem nechtěla.“ Lorne se však na ni jen díval, pak popadl vestu a šel ke dveřím. Vyšel ven a ani se neohlédl, nechtěl ji vidět, kdyby se však v tu chvíli otočil, nejspíš by spatřil oknem ženu, která seděla za stolem a plakala. V mihotavém světle svíčky se jí leskly vlasy, ramena se třásla a její vzlyky se ozývaly v místnosti. Z očí ji kanuly slzy na stůl a tvořily mokré skvrny na dřevě. Kdyby se major podíval nazpět, nejspíš by se otočil a šel za ní, šel by prosit o odpuštění, ale on to neudělal. Šel po cestě do vesnice a ani se neohlédnul.

*

Daniela koukala na zavřené dveře. Nádobí z rukou ji vypadlo na stůl. Ztěžka dosedla na židli. Zhluboka dýchala. Ruce se jí třásly a v očích se jí objevily slzy. Složila si hlavu do dlaní a rozplakala se. Ramena se jí třásla pod náporem vzlyků. Slzy ji tekly po rukou a obličeji. Její

vzlyky se orážely po místnosti, útulný dům působil depresivně a podivným stísněným dojmem. Daniela si přála v tu chvíli umřít, přála si zmizet. Všechno na ni spadlo, věděla, že to co dělá není dokonalé a že je to strašné, ale takhle tu pravdu přijmout nechtěla. Ruce ji sjely z obličeje, roztřeseně si jimi vjela do vlasů a hned v zápětí se rukama objala. Dala si je do kříže a chytla se za ramena. Látku pevně sevřela v prstech. Nehty se jí zaryly do kůže. Sledovala okno jako v transu. Houpala se dopředu a dozadu.

Plukovník se zvedla od stolu. Vzala nádobí a obnesla ho do kuchyně, pak utřela stůl a vzala trošičku dřeva. Zatopila v kamnech. Vyndala plech a začala něco chystat. Zatím, co čekala, až

se vše upeče, začala umívat nádobí. Pracovala mlčky a pomalu. Měla času dost.

*

Bylo kolem jedené hodiny, když major mířil domů. Už z dálky vyděl v okně světlo. Zmocnila se ho panika. Začal spěchat. Jeho poklidný krok se stal rychlím. Čím byl blíže, tím měl pocit že jde pomaleji. Ke konci skoro běžel, oči měl upřené na dveře jeho domu. Srdce mu svíral strach, strach o jediné nejcennější v tom domě. V hlavě viděl všechno, co se jí mohlo stát. Prudce otevřel dveře od domu. První, co ucítil, byla krásná vůně. Rychle vběhl do jídelny.

Na stole stála svíčka, skoro dohořela, hořela velice tlumeným plamenem. Na čistém stole ležela dívka. Měla ustláno na veliké knize, která vypadala, že se každou chvíli rozpadne. Dívka klidně dýchala, nevypadala, že by se jí něco stalo. Majorovy spadl kámen ze srdce, unaveně dosedl za židli. Po náročném běhu zhluboka dýchal. S úžasem sledoval spící Danielu a si připadal poněkud divně. Před tím si odešel ani se neohlédl a nechal ji tu samotnou. žádné

výčitky svědomí nepocítil, ale teď přišli.

Teď mu došlo proč se v okně svítilo. Nemělo ho to vystrašit, ale to jen Daniela na něj čekala. Nemohla jít spát dokud se on nevrátí. Ať už se pohádali jakkoliv strašně, vždycky by na něj čekala. Dělala by si starosti kde je a nemohla by spát. Dnes však únavou usnula, avšak její sny nebyly klidné.

Major si vzal z poličky jednu svíci a zapálil ji. Tu skoro dohořelou sfouknul. Z ní začal stoupat lehký dým. Linul se kamsi k půdě a zanechal za sebou jen podivnou vůni. Lorne opatrně přešel k Daniele a vzal ji do náruče. Připadala mu lehoučká jako pírko. Usmál se sám pro sebe a potichoučku přešel ke dveřím jejího pokoje.

Dveře nejprve vrzly a pak se teprve otevřely. Opatrně ji donesl k posteli a tam ji položil. Měsíc ji ozařoval obličej, celá její tvář zářila měsíčním svitem. Vypadala krásně, skoro až

nadpřirozeně. Teprve v tuhle chvíli si všiml, že víčka trošku zarudlé a v ruce svírá kapesník. Na chvilku zavřel oči.

Jeho ruce sklouzli k přikrývce. Opatrně nadzvednul deku a s lehkým šustěním přikryl spící

dívku. Na konec ji pohladil po vlasech. Potichu odcházel z pokoje. Když stál těsně u dveří, naposledy se ohlédl do pokoje, jeho poslední pohled patřil Daniele. Tuto noc ani jeden nespal klidným spánkem.

*

Ranní slunce začalo vycházet nad lesy. Jeho paprsky začali olitovat pole, střechy a všechno na co jen dosáhly. Lehká přikrývka mlhy se začala zvedat. Ptáci začali zpívat. Jejich hvizdot budil zemi do dalšího dne. Květiny začaly rozevírat svoje květy a barevní motýli poletovali po loukách. Vše nasvědčovalo tomu, že všechny čekal teplý den.

Danielu pohladily paprsky po obličeji. Líně otevřela oči a pohlédla přímo z okna. Usmála se. Milovala tyhle rána. Posadila se a protáhla se. V polovině pohybu se zarazila. Přišlo ji divné, že je oblečená. Během chvilky si vzpomněla na věci, které se staly minulou noc. Její dobrá

nálada ji ihned přešla. Pomalu vstala a odešla připravovat snídani.

Lorne stal jako každé ráno. Oblékl se a jeho kroky automaticky vedly do jídelny. Do nosu ho uhodila nádherná vůně, když otevřel dveře. Opatrně vstoupil do jídelny. Za stolem spatřil Danielu. Ta jakmile ho spatřila, vstala a donesla mu na stůl snídani, buchty a čaj.

Major k ní rychlím krokem přešel a chytil ji za ruce. Donutil ji, aby se na něj podívala a potom před ní pokleknul. Ruce jí však nepustil. Podíval se jí hluboko do očí, chvíli nic neříkal. Daniela se cítila zmatená. Ruce se jí lehce třásly, ale neucukla. Jeho upřený pohled mu opětovala.

„Vím, že jsem včera na tebe křičel, naprosto bez důvodu…Chtěl bych tě poprosit o odpuštění. Promineš mi to někdy…?“ promluvil major po chvilce. Hlas se mu zadrhával a mluvil potichu. Skoro šeptal, ale přesto mu Daniela rozuměla. S každým jeho slovem se jí více třásly ruce. V očích se jí objevily slzy. Rychle mrkla a snažila se je zahnat. Místo toho ji proudem tekly po tvářích. Začala kývat hlavou na znamení souhlasu. Lorne rychle vyskočil a objal ji. Pevně ji k sobě přitisknul. Daniela mu složila hlavu na rameno a nechala slzy volně téct. Major ji začal hladit po vlasech. Ani jeden z nich nevěděl jak dlouho tam stály, ale oba si přály, aby to nikdy neskončilo.

Za šedou oponou, PART 13

Bylo to několik měsíců, co major Lorne a plukovník McNillová zmizeli. Atlantis se vrátila do normálních kolejích. Vojáci chodili po chodbách, smáli se. Bývalé týmy zmizelých si pomalu zvykali na své velitele. život šel dál, ale přece jenom se tu občas našli lidé, kteří uvnitř cítili smutek, výčitky svědomí a nebo radost.

V řídící místnosti byl poprask. Z kanceláře doktorky Weirové se ozývaly zvýšené hlasy.

„Rodney, řekla jsem ne! Je mi jedno co chceš dělat, veškeré vědce jsme z té planety stáhly!

Nechápu, proč to vytahuješ po půl roce!“ Elizabeth zřejmě neměla svůj den.

„Elizabeth, víš dobře, že jsme se ani po půl roce z toho nevzpamatovali…Teď nemáme žádný

problém, mám čas, chtěl bych se tam vrátit a přijít na to, proč Daniela a Lorne zmizeli…“

Rodney mluvil potichu a vyrovnaně. Většinou by ho to ani nezajímalo, ale teď mu něco říkalo, že stále žijí a čekají na ně. Jeho svědomí tentokrát zapracovalo, nutilo ho dělat to, co by za normálních podmínek odmítalo. Prakticky celí půl rok nad tím přemýšlel, donutil se na to nezapomenout. Do dnešního dne ho to užíralo. Dnes ráno, když vstal, měl pocit, že s tím konečně pohnul…

„Rodney, podívej…nemůžu si dovolit, aby můj nejlepší vědec zmizel…nechci aby to všechno začalo znova. Všichni se z toho dostali…“ Všechno v jejím hlase přesvědčilo Rodneyho o tom, že za tím udělala tečku.

„Elizabeth, prosím, poslou…“ začal znovu Rodney, ale byl přerušen.

„Ne, Rodney, už jsem řekla! Zítra se vydáte znovu s Johnem a doktorem Beckettem na tu planetu, kde jste byly dnes,“ na chvilku se odmlčela, jakmile si všimla, že chtěl něco říct, tak pokračovala.

„Už o tom nechci slyšet! A teď, prosím, opusť moji kancelář!“ Tenhle rozhovor skončil. Rodney naštvaně odešel z kanceláře. Kdyby to šlo, tak by pořádně prásknul dveřmi, ale bohužel nemohl. Rychle procházel chodbou a v duchu si nadával.

Stříbrná měsíční záře pronikala antickým oknem do pokoje. V místnosti nebylo jiného světla. Všechno bylo tiché, na policích ležela malá vrstvička prachu. Vzduchem se nesla vůně oceánu a když se člověk zaposlouchal, mohl slyšet i jeho šeptání.

Rodney McKay seděl na posteli. Jeho tělo se třáslo, nikoliv zimou, ale vztekem. Litoval všeho, co řekl. Nejraději by si nafackoval. V jeho rukou ležela fotografie a z ní se na něj usmívalo několik lidí. Vypadali šťastně, ale to bylo už hodně dávno.

Fotografie byla z nedávných vánoc. Atlantis tenkrát byla ověšena jmelím, vánočními ozdobami a dokonce se v nějaké chodbě objevil stromeček. Největší koncentrace jmelí byla v řídící místnosti. Pod jedním jmelím stála Daniela a na obličeji měla stydlivý výraz. Z jedné

strany stál Carson a z druhé Rodney. Každý ji dával pusu na tvář. Vedle Carsona stál v řadě

major Lorne, ten držel v ruce flašku od pomerančového džusu, na obličeji měl přiopilý výraz. Klepáním na Carsonovo rameno naznačoval, že nastalo střídání. Elizabeth stála o kousek dál a John s klukovským výrazem, který McKaye tolik vytáčel, se ji snažil přesvědčit, aby si také

stoupla pod jedno z jmelí.

Rodney si už nepamatoval, kdo tu fotografii pořídil, ale jedno věděl jistě - byli to jeho nejlepší

vánoce, které zde mohl strávit. Kolem půlnoci odložil fotku a pohodlně se položil na postel. V

duchu si připravoval plán, který znamenal porušení zákazu od Elizabeth.

Ranní nálada se na Atlantis často rovnala k nervozitě a nevrlosti. Po chodbách se pohybovali ospalí a nevrlí vědci. Měli zalepené oči a jejich nálada by se dala přirovnat k bodu mrazu. Vojáci však byli jejich opakem. Rozdávali úsměv všem v jejich okolí, smáli se a vtipkovali. Často byli terčem nevrlých poznámek od vědců.

Rodney McKay jako by pobral veškerou nevrlost z celé Atlantis. Od rána byl nepříjemný. Rychle do sebe naházel snídani, nadopoval se kávou a v rychlosti se oblékl do výzbroje. Po cestě si ještě stihnul zanadávat na celí den a na všechny v jeho okolí. K bráně dorazil jako poslední a tím pádem měl ještě mizernější náladu, pokud to ještě vůbec šlo.

U brány čekal celí tým podplukovníka Shepparda a doktor Beckett. Všichni byli připravení a čekali, až dorazí poslední člen. Jakmile přišel poslední opozdilec, tak se ozval zvuk otvírající

se brány. Jeden symbol zapadal za druhým, brána působila vždy v tuhle dobu velice podivně, tajemně a nevyzpytatelně. Všichni u brány zadrželi dech, už dávno si na to mohli zvyknout, ale pokaždé je tahle podívaná uchvátila.

Z brány se vynořil velký modrý vír a celá řídící místnost se zalila namodralým světlem. Po chvilce se hladina urovnala a na hvězdné bráně se utvořila rovná plocha.

„Hodně štěstí,“ ozval se hlas Dr. Weirové ve vysílačce. Skoro všichni se u brány otočili a usmáli se na doktorku. Jediný doktor McKay se neotočil a jako první vykročil v před. Elizabeth věděla, čím si tohle zasloužila. Ráda by to Rodneymu dovolila, ale někdy musí být přísná. Někdy je to tak lepší, nechtěla dávat ostatním falešné naděje. Ne po tom, co se vše vrátilo do normálních kolejí.

Rodney se objevil na krásné planetě. Celá byla porostlá palmami a na zemi rostla nažloutlá

tráva smíchaná s pískem. Slunce hřálo a přecházelo po obloze směrem k západu. Nedaleko brány tekl potok. Jeho křišťálová voda se nehodila do zdejší krajiny. Všude se ozývaly překrásné hlasy ptáků, které ohlašovaly Rodneyho příchod. Mírný větřík převracel jedno stéblo trávy za druhým. Palmy si ve větru přerovnávaly a čechraly listy. Cizokrajné rostliny zavíraly své květy, nastal čas spánku. Na obloze se pomalu vyhoupl měsíc a vedle něho se objevilo něco neočekávaného.

Zpoza měsíce vykoukl kousek nějaké planety. Část jejího povrchu byla zahalena šedou mlhovinou, zbytek však vypadal neporušeně a dokonce tam mohl být i život. Rozhodně to stálo za prozkoumaní. Rodney nebyl jediný, kdo si toho všiml. John vypadal velice nejistě, se zájmem si další planetu prohlížel. Uvažoval, jestli by stála za to, aby tam zaletěli Jumperem. Všichni ostatní stáli s pusami do kořán, na chvilku zapomněli, proč tu vlastně jsou.

Za šedou oponou, PART 14

Jumper se řítil mezihvězdným prostorem. Letěl stále rovně, jeho cíl byl určen. Konečná

stanice měla být planeta, která se před nedávnem objevila na obzoru planety, na kterou přišel John a jeho tým.

V Jumperu převládalo nějakou dobu ticho. John se soustřeďoval na řízení. Přemýšlel o spoustě dalších věcí. Ronon a Teyla se skoro neslyšným hlasem bavili o nasávající dovolené. Každý měl nějaké plány a hodlal je uskutečnit. Doktor Beckett v zadní části usnul, hlava mu spadla na bok a tiše oddechoval.

Rondey v tichosti prováděl potřebné výpočty a v duchu si nadával. Měl připravený nádherný

plán. Chtěl se vydat na planetu, ze které se před půl rokem ztratili McNillová a Lorne. Tolik toužil ještě chvilku prohledávat a prozkoumávat to zařízení, tušil, že je blízko rozluštění a odhalení jeho tajemství. Osud mu nepřál, musel sedět v tomhle hloupém Jumperu a přemýšlet nad tím. Rozčileně praštil pěstí do židle.

***

Daniela seděla na posteli. Měsíční svit ji ozařoval tvář. Sledovala oblohu, hvězdy a nacházela v sobě pochybnosti, tak jako každý večer, po dobu půl roku. Dveře jejího pokoje klaply. Neotočila se, tušila kdo přišel. Postel vedle ní se prohnula a někdo ji chytil kolem ramen.

„Myslel jsem, že už spíš…“ Jeho hlas se odrážel od stěn. Daniela odrhla zrak od hvězd a pohlédla na majora. V jejím obličeji se značila únava.

„Chtěla jsem,“ odpověděla.

„Danielo,“ oslovil ji.

„Pověz mi více, každou noc tě tu vidím sedávat, nikdy mi neřekneš proč, vždy jen mlčíš…“

Daniela ho přerušila. Položila mu ruku na ústa.

„Nemluvím o tom, protože to víš,“ zašeptala.

Major ji sledoval. Na jeho obličeji se objevily rozpaky. Toužil znát její pocity, jak se cítí i její

problémy, ale také nechtěl. Nakonec je pohlédl dlouze do očí. Daniela měla možnost vidět hvězdy třpytící se v jeho očích. Bylo tam však více než jen hvězdy, našla tam zájem a strach, možná i něco více, ale nedokázala to pojmenovat, zatím ne.

„Pověz mi to, prosím…“ vyzval ji.

„Richarde, ty víš proč.“ McNillová zavřela oči. Povzdechla si.

„Podívej…každý den přemýšlím nad tím kdo jsem. Každý den se ptám sama sebe a nikdy nenajdu odpověď...“ Major se díval z okna. Nedokázal se na ni podívat. Tentokrát se plukovník dívala do stropu. Víčka ji kmitala, brada se jí třepala a v oči se zalily slzami.

„Každou noc tu sedávám, dívám se na hvězdy…tolik bych chtěla jít domů, ale vím, že to bude trvat dlouho. Možná celí můj život…“ Daniela vstala, zkřížila ruce na prsou. Přešla k oknu a pohlédla ven.

„Všechno…všechno je špatně. Nic si nepamatuji. Nevím, co bylo předtím než jsem se tu probudila. Cítím se tak prázdná. Richarde, tolik chci svoje vzpomínky zpět, ať byly jakékoliv…“ Při posledních slovech se otočila a pohlédla na Lorna.

Major viděl v jejích očích zoufalství a touhu, touhu po minulém životě. Oba ztratili hodně. Každý den se ptali sami sebe, kdo jsou a odkud pocházejí. Tolik toužili po svém domově. Chtěli odejít, utéct ode všeho, ale nevěděli jak.

Lorne vstal a přešel za Danielou. Objal ji. Zabořil hlavu do jejích vlasů. Zhluboka vdechoval její vůni. Nechtěl myslet na nic. Chtěl na vše zapomenout, toužil zůstat s ní po celý svůj život. McNillová se k němu pevně přitiskla. Jednou rukou mu vjela do vlasů. Poslouchala jeho tichý

dech. Koutkem oka pozorovala hvězdy, jako by v nich hledala odpověď na každou z otázek, které si pokládala den, co den.

***

Jumper se blížil k planetě. Uvnitř bylo podivné ticho. Doktor Beckett převzal řízení. Neustále ho znervózňovalo vrčení přístrojů. John v zadní části spal a lehce pochrupával. Občas se přetočil na bok, jeho uniforma zašustila. Rodney seděl vedle Carsona a neustále koukal do počítače. Teyla s Rononem štěbetaly o tom samém, prostě se nedokázaly shodnout.

Po nějaké době Jumper konečně přistál. S tichým žuchnutím dosedl na zem. Tráva se pod železem skrčila a zmuchlala. Na obloze se objevovaly světlé barvy. Podzimní slunce začalo vycházet. Pomalu se vykutálelo. Rozprostřelo své paprsky a probouzelo vše živé. Nastal čas nového dne. Ranní mlha se vnášela těsně nad zemí. Sluníčku se ji snažilo marně rozehnat. Květiny nesměle rozevíraly svá poupata a vystavovaly se na obdiv okolnímu světu. Listnaté

stromy shazovaly své listí a vítr je pak roznášel po celé krajině. Obilí zlátlo, seno leželo na lukách. Ranní ptáci poletovali a pohvizdovali si. Jejich nové písně budili spáče v dřevěných a kamenných domech. Nastal podzim.

Lidé vyšli na pole. Každý pracoval na svém, občas pozvedli hlavy, aby setřeli pot a pozdravili kolem jdoucí. Teplý podzimní vítr přinášel nádherné vůně. Děti pobíhali po cestičkách, pouštěli draky, házeli si s míči a hráli různé hry. život tu plynul pomalu a radostně.

Po jedné z cest přicházeli podivně oblečení lidé. Neustále se rozhlíželi kolem. Lidé na poli začali k nim přicházet a vyptávali se jich. Všichni všeho nechali a zavedli je za nejvyšším. Jejich oblečení jim připadalo nějak známé, jen nevěděli odkud…

Za šedou oponou, PART 15

Slunce se sklánělo nad planetou. Modrá obloha se klenula nad poli a vesnicí. Občas po ní

zavítal jeden opuštěný mráček. Rozběhl se po obloze a pak se na chvíli zastavil. Ptáci zpívali překrásné a neznámé melodie. Pšenici a jiné obiloviny pročesával teplý podzimní vítr. Listnaté stromy hrály několika barvami. Obilí zlátlo a polní tráva byla uschlá a zkroucená. Z

vesnických komínů se kouřilo, všude se linuli překrásné vůně. Ty se pak smíchali v jedu velkou omamnou vůni, která lákala všechny k obědu.

Několik neznámých lidí šlo po hlavní cestě, za nimi šel hlouček vesničanů, všichni štěbetali a vyptávali se neznámých. Každý z vesničanů byl hodný a vstřícný. Někteří jim vyprávěli, zvali je na oběd, avšak ani jeden z cizinců je nevnímal. Právě dolehl k jejich uším zvuk z nedaleké

kovárny. Jejich oči tam zabloudili.

Před malým domkem stála žena a s nějakým mužem o něčem rozprávěla. Smála se, velice nahlas. Její smích se roznášel do dálky. Nakonec se s mužem rozloučila a převzala jeho koně, odvedla ho někam do stáje, už se neukázala. John měl podivný dojem, jako by ji někde už

viděl, jen si nemohl vzpomenout kde.

Jejich cesta vedla kolem kovárny až k vesnici. Prašnou cestu vystřídala vesnická kamenná

silnice. Dnes večer se měla konat slavnost. Celá vesnice byla nádherně vyzdobena. Na každém z domů vysely podivné květiny, různé ozdoby. Z kašny tekla čistá křišťálová voda. Kašna byla vydrhnutá a zářila do dálky.

***

„Danielo! Danielo!“ křik se rozléhal po domě, ale odpověď nepřicházela. Major se rozběhl, vběhl do jedné místnosti, do druhé…avšak nikdo nikde nebyl. Vyběhl přede dům, ale i tam nebyla, přesto v dálce zahlédl pár lidí. Pak ho však starost přemohla. Vydal se na další místo, na zadní dvorek, tam ji konečně našel. Klečela nad řekou a sluneční svit ji olizoval tváře, prala.

Ruce ji vždy na chviličku vklouzly pod vodu a pak se zase objevily nad hladinou. Někdy měla v rukou kus košile, jindy nějaký jiný kus oblečení. Lorne ji s láskou pozoroval. Neměl nic lepšího na práci, v kovárně pro dnešek skončil.

Cítil se lehounce nervózní, dnešní oslava měla být pro Danielu a celou vesnici něčím zvláštním, jen nevěděl jestli to dokáže udělat. Jeho víčka se zavřela. Navenek vypadal vyrovnaně, dokonce i vesele, ale vevnitř jím procházeli pochyby.

Richard pomohl Daniele věšet prádlo. Držel velký koš a Daniela kolem něj pobíhala. Jednu chvíli stála zleva a v druhou byla někde jinde. Major ji pozoroval zvláštním pohledem. Vypadala nádherně. Vlasy se jí leskly v slunečním svitu. Šaty se jí s lehkým šustotem zadrhávali o trávu. Její obličej zářil jasněji než slunce. Richard nebyl schopen vnímat nic jiného nežli ji. Popravdě ji ani neslyšel, když mu říkala, že je přichystán oběd.

„Richarde, stalo se něco?“ zeptala se při obědě Daniela. Teprve teď si uvědomil, že na ni celou dobu zírá.

„Ne, všechno je v pořádku,“ rychle odpověděl, „těšíš se na oslavu?“ změnil téma. Usmála se, znamenalo to ano.

Nikdy při jídle moc nemluvila, přesto za ten půl rok věděl co který výraz v její tváři znamená. Věděl, že každý úsměv za sebou něco schovává, každý pohyb jako by byl předem promyšlen a ne každý v nich uměl číst. Lorne s ní žil něco přes půl roku a ještě pořádně ji neznal.

***

Náměstí se začalo plnit. Přicházeli lidé, všichni měli na sobě nádherné šaty a vždy něco nesli v košíku. John a jeho tým seděli u jednoho ze stolů a pozorovali okolí. Od odpoledne byli na nohou a únava se začala dostavovat.

Rodney pozoroval nově příchozí. Pro něj to byla nuda, pokud by však před něj někdo postavil neznámou věc, která čekala na prozkoumání, určitě by věděl co s ní… Víčka mu začala klesat a tělem se mu šířilo příjemné teplo. Spánek přicházel. Pak však najednou vyskočil a zíral na dvojci před sebou.

Stála tam nějaká žena a muž, právě se s někým zdravili. Dívka měla krásné světlehnědé

dlouhé vlasy, vyčesané do složitého uzlu. Oči ji lemovaly brýle. Stříbromodré šaty ji obepínaly až do pasu, odtud se rozšiřovali a padali na zem. Muž vedle ní ji objal kolem ramen a oba se na sebe usmáli. Rodney si ho pořádně prohlédnul. Měl poněkud delší tmavé vlasy. Zářivý úsměv rozdával všem okolo. Jeho šaty byly stejné jako všech, přesto v nich vypadal lépe než ostatní. Rodney by dal v tuto chvíli ruku do ohně, že je to Daniela s Lornem.

Za šedou oponou, PART 16

Oslava začala. Lidé od stolů povstali, čekali na zahajovací řeč. Lucius vystoupil na podium. Všem se uklonil. Lidé ztichli. Bylo slyšet jen fučení větru.

„Vítejte, všichni jste tu srdečně vítání,“ započal proslov Lucius. Svým úsměvem obdaroval všechny okolo.

„Nastal podzim, jako každý rok v tuhle dobu konáme tuhle oslavu. Už od nepaměti se tu všichni scházíme a trávíme tak společně jeden z večerů někde jinde než v hospodě.“ Byl přerušen smíchem. Taky se usmál, ale pak však pokračoval.

„Před půl rokem k nám přibyli nový občané, přesto se však zachovali velmi svědomitě. Myslím, že se nikoho nedotknu, když řeknu, že se stali pro nás nepostradatelnými. Já sám si jich osobně vážím a jsem rád, že osud jim ukázal cestu až k nám.“ Všichni načal bouřivě

tleskat a pískat, na znamení souhlasu.

„Dnes k nám přišli nový hosté a proto doufám, že se jim zde bude líbit. Tak a dost keců! Už

tu povídám dlouho, pojďme něco dělat!“ Za bouřlivého potlesku a hvízdotu sestoupil Lucius z pódia.

Hudba začala hrát. Některé páry se vydali tančit. Za nějakou dobu se parket zaplnil. Někteří

jedli, bavili se. Major vstal a poklonil se před Danielou. Vyzval ji k tanci. Daniela s úsměvem vstala a odešla s ním na parket.

Rodney celou dobu sledoval Danielu a Lorna. Pak se nakonec odhodlal a strčil loktem do Johna. Ten se na něj naštvaně otočil, právě vedl jeden zajímavý rozhovor s nějakou dívkou.

„Co se děje, Rodney?“ zeptal se s mírním naštváním v hlase. Rodney to přešel jen mírným mávnutím ruky.

„Nepřipadají ti tamti dva nějak povědomí?“ Ukázal McKay na tančící dvojci plukovníka a majora. John je chvíli pozoroval. Rodney mohl číst na jeho tváři co si právě myslí. Nakonec se podplukovníkova tvář rozzářila a vyvalil oči.

„Probůh! Vždyť to je Lorne a McNillová!“ vydechl. Najednou si zjednal pozornost všech. V

tu chvíli byly pozorováni nejen Rodneym, ale i Johnem, Carsonem, Rononem a Teylou.

Parket byl přeplněn. Hrála právě nějaká romantická hudba. Najednou se jeden z párů zastavil. Major Lorne poklekl na jedno koleno a něco promlouval k Daniele, se kterou tančil. Plukovník více a více rudla. Vypadala velice nejistě, ba i nesměle. Rodney je pozoroval, nemohl se zbavit pocitu, že děje se něco, co není v pořádků. Konečně mu to došlo. Prašti do nejbližšího člena. John se podíval směrem kterým McKay ukazoval. Pak slyšel jen jeho zašeptání, „on ji žádá o ruku.“

V tu chvíli Daniela něco odpověděla. Richard povstal a chytil ji kolem pasu. Vyzvedl ji do vzduchu a zatočil s ním. Nakonec ji postavil na zem a nasadil jí něco na prst. Lidé z vesnice vytvořili kolem nich kruh a začali tleskat.

Rodney se podíval s vyděšeným výrazem na Johna. Ten byl bledý jako stěna a ústa měl otevřené.

„To se nemělo stát!“ mumlal si pro sebe. Rodney chápal, že nastala situace, která bude přinášet jen a jen problémy.

Daniela s Lornem si sedli ke stolu a něco si šeptali. Rodney vstal a rozhodně zamířil k jejich stolu.

„Nazdar, jmenuji se Rodney McKay,“ pozdravil je. Oba dva se na něj podívali a usmáli.

„Já jsem Daniela McNillová a tohle je Richard Lorne,“ představila je Daniela. Richard se zatvářil hrdě a na znamení své hrdosti políbil Danielu.

Daniela podala Rodneymu ruku. McKay ji uchopil a …najednou mu ji Daniela prudce vytrhla a chytila se za spánky. Lorne ji zachytil, aby neupadla. V plukovníkově obličeji se objevila bolest. Oby muži je sledovali s vyděšeným pohledem. Najednou major zvedl ruky a chytil se taktéž za spánky. Musel se přidržet stolu, aby neupadl. Carson, který to sledoval z povzdálí, přispěchal na pomoc.

Za vesnicí, v malém domku seděl zasnoubený pár. Oba na sebe koukali a byli zmatení. Kolem stolu seděli ještě nějací lidé. Všichni čekali, až někdo promluví. Nikdo se k tomu neměl. Daniela polkla. Ve tváři se ji zrcadlil smutek.

„Dáte si něco k pití nebo k jídlu?“ zeptala se Johna a ostatních. Nečekala na odpověď a rychle vyběhla z místnosti. Za chviličku se objevila s velkým talířem koláče a přesným počtem sklenic malinové šťávy. Zase nastalo ticho.

„Johne?“ prolomila ticho znovu Daniela. Všichni v místnosti na ni pohlédli, nikdo jí

neprozradil podplukovníkovo jméno.

„Proč jste sem sakra přišli?“

Za šedou oponou, PART 17

„Proč jste sem sakra přišli?“ šeptala zoufale Daniela. V očích se jí zrcadlili slzy.

„Vždycky, celí půl rok, jsem chtěla si vzpomenou, ale když jsem toho konečně dosáhla, tak toho lituji.“ Rozplakala se. Lorne vstal a přesedl si k ní. Opatrně ji vzal kolem ramen.

„Vše se nějak vyřeší, uvidíš,“ šeptal jí a hladil ji po vlasech. Daniela na něj jen pohlédla.

„Richarde, pokud se vrátíme na Atlantis, tak budeme muset...budeme muset...“ nedokázala to doříct. Slzy ji začali téct po tváři. Všichni v místnosti sledovali jejich neštěstí.

John začal litovat toho, že jsem kdy přijel. Mozek mu v hlavě začal pracovat na plnou výkonnost.

„Hele vím, že je to ukvapené, ale může to zůstat jen mezi námi,“ jen tak prohodil. Daniela s Richardem se na něj podívali.

„Johne, ty to asi nechápeš, že jo?“ zeptala se ho plukovník.

„Chápu,“ v klidu odpověděl.

„Pokud by se to někdo dozvěděl, tak by to znamenalo obrovský problém, byly by jsme v bryndě nejen mi dva, ale i vy všichni.“

Rodney toho měl právě tak dost.

„Tak se prostě vezměte. My poletíme na Atlantis, oznámíme váš nález, přiletíme nazpět, a odvezeme si vás. Jo a ještě bych zapomněl na to, že oslavíme vaši svatbu. Teda pokud na ní

stále trváte,“ pronesl to jako by to byla ta nejlehčí věc ve vesmíru. Všichni něj zůstali zírat. Takového Rodneyho opravdu neznali.

„A to jen tak? Prostě se vezmeme a pojedem na Atlantis?“ zeptala se Daniela s neskrývanou ironií v hlase.

„Jo proč ne, když se vezmete, tak to asi těžko zrušíte a my řekneme, že jsme přiletěli pozdě a vůbec jsem o vašem záměru nevěděli.“ John si klidně prohlížel nehty. Rodney se cpal koláčem. Teyla a Ronon se nadšeně na ně dívali a Carson uvažoval nad tím, jak by bylo skvělé mít malé mimčo na Atlantis. V podstatě s tím všichni souhlasili.

„A nebylo by jednoduší kdybychom tu zůstali? Prostě jen by jste odletěli s tím, že tahle planeta je plná záporňáků a už se nevrátili,“ nahodil tuhle možnost major. Všichni nad ní

přemýšleli. Urči tě by to šlo, to věděli všichni, ale pořád před nimi seděli jejich přátelé, o kterých si mysleli, že už je nikdy neuvidí. Tak nějak je chtěli z pět a byli ochotni všechno podstoupit, jen aby se vrátili. Nikdo nechtěl promluvit.

„Samozřejmě, že by to šlo. Zamysli se nad tím, netoužil by ses pak vrátit domů, když teď víš

kdo jsi?“ zkoušela to diplomatickou cestou Teyla.

„Chápu, že se tu máte dobře, ale Daniela na začátku říkala, že toužila si vzpomenou. Jo, teď

možná toho lituje...ale tohle není váš život a vy to víte,“ dokončila svou myšlenku.

Pár mladých lidí seděl. Oba dva uvažovali o tom jaké vyhlídky mají, co s nimi bude a jakou mají naději. Daniela vyskočila na mysl ještě jedna věc:

„A co když budu chtít mít dítě?“ Tahle otázka donutila všechny zapřemýšlet.

„Mám na to přece právo ne, když se vdám?“ Odpovědí jí bylo ticho.

„Máš na to právo, a věřím, že ti ho nikdo nemůže vzít. Podle mě, by to bylo skvělé mít na Atlantis malé dítě...Tak nějak mám stejně pocit, že zákony ze Zemně na Atlantis neplatí...“

zauvažoval Carson.

Dítě na Atlantis, všem se pod touhle představou rozzářili obličeje.

Rodney uvažoval, jak by ho naučil všechny svoje vědomosti. Teyla by ho učila bojovému umění a ještě by si s ním hrála. John přemýšlel jen nad tím, jak by ho strejda John kazil a kazil. Pro Carsona by to bylo něco naprosto úžasného, sám ani neuvažoval, co by pro něj udělal, jen ta představa ho naplňovala štěstím. Ronon, se jen hloupě usmíval, čert ví, co má

ten člověk za lubem.

Daniela a Lorne je sledovali, tušili, že tenhle boj prohráli. Ještě si spoustu věcí nepamatovali. Doženou to, ale teď to potřebovali prodiskutovat osobně, mezi čtyřma očima...

„Kdy se musíte vrátit?“ vyzvídal Lorne.

„No...Ehm...pozítří večer by jsme měli vyrazit,“ uvažoval nahlas Rodney s plnou pusou koláče.

„Dobře, dejte nám den, večer, na rozmyšlenou....zítra vám řekneme, jak jsme se rozhodly.“

Na to ani jeden z nich neměl námitky, prostě si museli popovídat a tím to pro ně haslo.

„Vyspat se můžete tady v těch pokojích. Donesu vám ještě nějaké deky a Richard vám snese madrace z půdy. Dneska bude dlouhá noc, připravím nám všem něco k večeři.“ Jak to Daniela dopověděla, všechno šla splnit.

O hodinu později byli připravená místa na spaní i večeře. Po lahodné večeři opustili Lodne a McNillová svůj dům a vydali se přes pole k starému dubu. Tam se usadili a nějakou dubu mlčeli. Ani jeden nevěděl odkud by měl začít...

Za šedou oponou, PART 18

Měsíc na obloze zářil. Rozseté hvězdy se ho snažili marně přesvítit. Z nějakého důvodu svítili dnes tlumeně. Jako by všechno ztichlo. Vítr se utišil, voda v řece méně zurčela a ptáci dávno spali. Listí na stromech vyselo a ani se nepohlo. Richard s Danielou seděli pod starým dubem. Sledovali oblohu. Daniela mu ležela na rameni a přemýšlela.

„Danielo,“ oslovil dívku. Ona se na něj podívala, jeho hlas jí připadal nějaký chraptiví a strašně tichý.

„Chceš se ještě pořád stát mojí ženou, i přes to, že víme kdo jsme?“ položil jí tu otázku, která

ho už nějakou chvíli trápila.

„Ano... Nikdy bych však nechtěla, aby si semnou zůstával jen pro to, že jsi musel...“ Lorne ji však přerušil polibkem.

„Myslíš, že si tě chci vzít, protože musím?“ položil jí řečnickou otázku. Zasmála se, avšak znělo to zvláštně.

„Co tedy budeme dělat?“ zeptala se s odhodláním v hlase.

„Nevím,“ řekl. Daniela zavřela oči. Hlavu lehce sklopila. Lorne si ji k sobě přitiskl.

„Podívej, musíme se rozhodnout. Oba víme kolik rozhovorů jsme vedli a nikam jsme se nedostali…Chci jen to, co bude pro tebe dobré…“ Pohladil ji po tváři. „A co když se rozhodneme špatně?“

„Co by jsi chtěla?“ zeptal se jí.

„Teyla má pravdu, oba víme, že sem nepatříme. Naše vzpomínky by nás stejně zavedli nazpět, na Atlantis. To město je náš domov, jsou tam naši přátelé, rodina...“ nedokončila větu ani nechtěla, věděla, že ji pochopí. Lorne se podíval na nebe. Půl roku se tam dívali, ve snaze přijít na to kdo jsou. Teď to ví, všechno je tak jednoduché a tak perfektně to do sebe zapadá.

Daniela se usmála na Richarda a více se k němu přitiskla. Do rána bylo ještě spousta času. Oba sledovali oblohu a přemýšleli, nad tím jaké to bude, až si vzpomenou na všechno, až

vstoupí na Atlantis. Budou to muset vysvětlit vesničanům, lidem na Atlantis, ale teď se tím nehodlali zabývat.

Ráno vyhnala Carsona z postele vůně čaje. Vstal oblékl se, překročil Ronona, který spal na zemi a vydal se do jídelny. Byla skoro plná, chyběli tam jen Teyla s Ronon. Nastole byl čaj a chleba se sýrem. Daniela si jej hned všimla a vytratila se někam. Za chvilku se objevila ve dveřích s talířem a dalším hrnkem naplněným až po okraj horkým a voňavým čajem.

Carson mlčel, stejně jako ostatní. Všiml si, že John a Rodney po sobě neustále pokukují. Došlo mu, že se ještě nezeptali na to, jak se rozhodli. Když už mu přišlo ticho opravdu nesnesitelné, začal:

„Jak jste se rozhodli?“ V místnosti bylo i nadále ticho.

Daniela se podívala na Richarda a kývla mu. Major si odkašlal.

„Dohodli jsme se, že se s vámi vrátíme na Atlantis...“ Rozhlédl se po ostatních. V jejich tvářích mohl vidět úlevu.

„Probrali jsme to ze všech stran a možná budeme mít řešení.“ John se zatvářil velice překvapeně.

„Prostě a jednoduše, nás něco napadlo, ale bude potřeba vaší pomoci. Budete muset na nás připravit Elizabeth,“ ujala se slova Daniela.

Planeta se otočila kolem své osy. Den vystřídala noc a po noci nastoupilo chladné a sychravé

ráno. Kolem poledne se však vše vyjasnilo. Slunce pražilo. Po jedné z polních cest šli lidé. Smáli se a vtipkovali.

„Takže, kde parkujete?“ zajímal se major.

„Parkujeme?“ zeptal se nechápavě Ronon. Ve všech ostatních to vzbudilo vlnu veselí.

„Kde jste přistáli svou lodí?“ Zkusila to napravit Daniela.

„Lodí? Vy jste si na spoustu věcí ještě nevzpomněli?“ vyzvídal Carson. Nikdo z ostatních na to neměl sílu, prostě jim to připadalo vtipný.

„Tam vzadu, za tím ohybem lesa,“ prozradila Teyla.

„Jo, mimochodem, majore, dlužíte mi deset dolarů,“ prohodil jen tak John a podíval se na Lorna. Ten se zmateně rozhlížel okolo sebe a hledal osloveného.

„To bylo na tebe.“ Šťouchl Ronon majora do boku. Lorne lehce zčervenal.

„Uhm...vážně? Proč deset dolarů? Nevzpomínám si, že bych se s vámi o něco vsadil,“

prohodil Richard. John nahodil jeden za svých klukovských výrazů, ale neodpověděl.

Všichni se zastavili za ohybem lesa. Daniela se rozhlížela a loď nikde neviděla.

„Máme ji zamaskovanou, plukovníku,“ prohodil na vysvětlenou John. Daniela kývla na souhlas. „

Dobře, to je dobře.“ Stále se rozhlížela po okolí.

Daniela podala Rodneymu nějaký balíček.

„Aby jste neměli po cestě hlad,“ dodala, když si všimla Rodneyho nechápavý výraz. Všichni pomalu vešli do Jumperu, venku zůstal jen John s Danielou a Lornem.

„Jak jsme se dohodli, za tři dny tu. Přistanete na tomto místě a půjdete do vesnice. Odpoledne budete na náměstí,“ ujišťoval se Richard. John kývnul na souhlas.

„Doufám, že vy splníte tu svou půlku,“ připomněl jim John, potřásl si s Richardem rukou a nastoupil do Jupmperu. U vchodu se na ně ještě jednou podíval a zamával jim.

Oba zůstali stát za lesem ještě nějakou chvíli po té, co jim Jumper zmizel z očí. Pak se oba vydali na zpět do svého domu, aby splnili druhou část dohody.

Za šedou oponou, PART 19

„Luciusi, je nám to líto, ale budeme vás muset opustit,“ začal poněkud nervózně major. Lucius vstal že židle a přišel k nim.

„Proč, co je tak neodkladné?“ Byl zmatený.

„Všichni dobře víme, že jsem nepatříme přišli jsem sem a nevěděli jsme kdo jsme. Celí půlrok jsme nám pomáhali a to velký dík vám. Teď však přišli naši přátelé, měli bychom se vrátit domů.“ Lorne se na něj nedokázal podívat. Lucius se usmál a objal Lorna.

„Dobře, ale zastavte se někdy. Vždycky tu budeme na vás dobrém vzpomínat.“ Usmál se na ně Lucius, ale byl to neupřímný úsměv. V hlavě Lucise se začal rodit zvláštní plán. Zadíval se zkoumavě na Danielu.

„Vidím na tobě, že máš něco na srdci. Co je to?“ zeptal se. Daniela se začervenala.

„Za tři dyn se vrátí naši přátelé a my bychom se chtěli v ten den vzít.“ Zrudla. Lucius se zasmál.

„Proč ne? Ale proč se chcete vzít u vás? Ve vašem světě to nejde?“ vyzvídal. Tahle věc ho velice zajímala.

„Nebudeme ti lhát. V našem světe se lidé mohou brát, ale mi dva by jsme se nikdy nemohli žít spolu a i kdybychom mohli, přesto by jsme chtěli se oddat tu...Byly by to pro nás čest.“

Daniela skončila a sledovala ho zkoumavým zrakem. Lucius nad tím uvažoval. Nakonec kývl.

„Máte co dělat. Tři dny je krátká doba.“

***

Atlantská brána se otevřela. Modrá vlna se vynořila a pak se srovnala v rovnou hladinu, tak jako tomu bylo pokaždé. Elizabeth stála v řídicí místnosti a čekala na hlášení.

„Madam, je to podplukovník Sheppard a žádá o povolení ke vstupu.“ Elizabeth na to jen kývla. Už se na Johna těšila, přece jenom ten jeho klukovský výraz jí chyběl.

Jumper vyletěl velkou rychlostí z brány a zastavil se těsně u zábradlí, jako vždy. Všichni v něm vypadali poněkud rozjařeni a veselí. Elizabeth už nemohla slyšet jak Teyla všem vyprávěla jaké šaty si vezme na svatbu. Ostatní se tomu jen smáli.

O hodinu později stál John a jeho tým v kanceláří doktorky Weirové.

„Tak, co zajímavého jste objevili?“ zeptala se s velikým zájmem. Měla dobrou náladu a všichni hodlali toho využít.

„No asi nám to nebudete věřit, ale narazili jsme na naše dvě ztracené ovečky,“ odpověděl Carson.

„Pánové! Vy mě napínáte,“ pronesla zvesela Elizabeth a urovnávala papíry na stole.

„Na Danielu McNillovou a Richarda Lorna,“ upřesnil John. Doktorky strnula v pohybu a překvapeně zamrkala. John se usmál.

„A to není všechno! Našli jsme je, jak se jim daří dobře. Ten stroj opravdu vymazával paměť. Sice si začínají vzpomínat, ale našli jsme je poněkud...“ Rodney byl přerušen. John mu dupl na nohu.

„Poněkud co? Ven s tím!“ Dorážela Weirová. Ovšem to netušila, že je to součástí jejich plánu jak to, co nejšetrněji jí vysvětlit, aniž by jim zkolabovala.

„Jednoduše jsou...jak bych to řekl...“ John se poškrábal na hlavě.

„Prostě jsou zasnoubení,“ dořekla to Teyla.

Elizabeth na ně zírala s otevřenou pusou. Nebyla schopná slova. Některé lidi prostě nemohla nechat bez dozoru, aby něco nevyvedli. Zhluboka se nadechla.

„S kým se zasnoubili?“

„Bohužel spolu.“ Nejhorší představy se doktorce naplili.

„Předpokládám, že to nechtějí stáhnout,“ řekla vážným hlasem, po té co se minutu rozdýchávala. Všichni zakroutili hlavou na znamení, že ne.

„Sakra!“ Elizabeth bouchla pěstí do stolu.

„Z tohodle budou problémy,“ ulevila si. „Elizabet,“ pokusil se jí uklidnit John.

„Podívej, my už na něco přijdeme, neboj. Mělo by to však zůstat mezi námi.“ Nenápadně na ni mrkl John.

„Dobře, zítra odlétáte a přiveďte je nazpět, teda, pokud se chtějí vrátit...“

Když všichni stáli před kanceláří doktorky, tak jim spadl kámen ze srdce o velikosti malého měsíce.

„Ok, tak to by jsme měli. Naložte tajně Jumper 2. Zítra brzo ráno vyrazíme. Vemte si sebou každý jednu berettu navíc, jen pro jistotu.“ Rozhodl John. Všichni kývli na souhlas. Doufali jen v to, že je doktorka Weirová neroztrhne za to, že ji zapomněli pozvat na svatbu.

***

Byla bezhvězdná noc. Jako stvořená pro ten účel, pro který se potkaly dvě zahalené postavy. Stáli u městské kašny.

„Rozuměl jsi mi? Musí to být těsně před svatbou, ne dříve!“ Vtloukala jedna postava druhé. Ta jen kývla a ztratila se ve tmě.

„Doufám, že to ten hňup nepokazí,“ brblala si druhá pro sebe.

Za šedou oponou, PART 20

Za jedním ohybem lesa se ozývaly hlasy, ale kdyby se tam lidé podívali, pravděpodobně by nikoho neviděli. Bylo tam prázdno. V prostřed malé mítinky se pochvíli z ničeho nic objevil nějaký muž. Rozhlédl se a pak zase záhadně zmizel.

„Rodney? Vzal jsi tu tašku?“ zeptal se ho John. Rodney po něm hodil jeden ze škaredých pohledů. Dal mu tak znamení, že ano.

„Dobře, pokud všichni všechno máte, tak můžeme vyrazit...Šup! Všichni ven.“ Během chvilenky všichni vyskákali a počkali na posledního opozdilce.

Carson zavřel Jumper a dohnal ostatní. Mýtinka osaměla. Nikde nebylo nic, co by rušilo okolí. žádná vesmírná loď, jen na jednou místě byla tráva trošičku pomačkaná.

Bylo poledne, slunce pálilo, přestože byl podzim. Náměstí bylo vyzdobené. Okolo kašny stáli stoly. Byly posety dobrotami a sklenicemi. Lidé chodili krásně oblečeni. Byli tu všichni. Na konci náměstí, před vládní budovou stál muž. Měl na sobě armádní uniformu, ale takovou, která nepříslušela téhle planetě. Byl nervózní.

„Konečně,“ vydechl. Spatřil na konci příjezdové cesty své přátele.

„Konečně, už jsem měl strach, že se něco stalo,“ vychrlil všechny své obavy. Všichni se na něj usmáli.

John lehkým kývnutím hlavy něco naznačil Teyle.

„Kde je Daniela?“ zeptala se.

„Tam v tom domě,“ ukázal jí cestu major. Během chvilky jim zmizela Teyla z očí.

„Teylo!“ někdo vykřikl a za chvilku se objevil ve dveřích. Neuběhla ani vteřina a kolem krku ji vysela Daniela.

„Měla jsem strach, že to nestihnete,“ vydechla. Teyla si Danielu pořádně prohlédla.

„No páni, vypadáš skvěle,“ zhodnotila její oblečení. Plukovník zrudla.

„John mě za tebou posílá,“ nenápadně nahodila.

„Co se stalo?“ Zamračila se McNillová.

„Nic, všechno je v pořádku, ale přeje si jednu věc. Chce, aby sis tohle schovala pod šaty.“

Podala něco Daniele. Ta si ji přeměřila pohledem.

„Teylo, myslíš, že to bude potřeba?“ zeptala se s úzkostí v hlase.

„Doudám že ne...“ odpověděla.

John se usmál na Lorna, otočil se, aby si prohlédl náměstí. Zamračil se.

„Johne?“ snažil se někdo získat jeho pozornost.

„Hm?“

„Na co myslíš?“ zeptal se někdo znovu. Sheppard se na něj podíval.

„Ani nevím, nějak se mi to nelíbí, Rodney.“ McKay se taktéž rozhlédl. Připadalo mu tu všechno podivné. Na chvíli měl pocit, jako by na střeše něco zahlédl. Pak si hned zanadával, John ho moc vystrašil.

„Zbytečně se strachuješ a pojď si sednou, za minutu přijde ta, na kterou čekáme.“ Mrkl na Johna McKay. Podplukovník jo poslechl.

Neuběhla ani minuta a dveře jednoho domu se otevřeli. Lidé se ohlédly. Ve dveřích se objevil Carson Beckett a přidržel je dívce, která z nich záhy vystoupila. Nabídl jí rámě a vedl ji k oltáři. Někteří zatajili dech.

Vypadala nádherně. Vlasy měla vyčesané do složitého uzlu. Šaty měla z nějakého podivného materiálu. Vypadal lehce a tenoučce. Výstřih jí začínal u konce ramen a šel směrem do v. Zbytek šatů ji obepínal až k bokům a pak se pomalu rozšiřoval směrem na zem.

Lorne u oltáře skoro nedýchal. Carson mu předal Danielu a stoupl si bokem. Obřad mohl začít.

„Richarde Lorne, ptám se vás, berete si zde přítomnou Danielu McNillovou za svoji právoplatnou manželku?“ zeptal se oddávající.

„Ano,“ zazněla odpověď.

„A vy Danielo McNillová...“

John pod židlí natahoval zbraň a opatrně si ji schovával. Při tom omylem šťouchnul do Rodeyho. Ten ho sjel pohledem a hned mu došlo, co dělal.

„Sakra, Johne! Přestaň vyvádět hlouposti!“ zašeptal mu zuřivě do ucha. Podplukovník po něm hodil jeden za škaredých pohledů a dále sledoval obřad.

„Podepište tu, prosím, oddací list,“ požádal je. Oba se nahnuli a podepsali papír. Originál si Lorne schoval pečlivě do kapsy a kopie zůstala na stole.

„Nyní si vyměňte prsteny.“ Lorne a McNillová se k sobě otočili a splnili tak příkaz. Pak se otočili nazpět.

„Můžete políbit nevěstu.“ Lorne ani nečekal, až se k němu Daniela pořádně otočí...

„Prohlašuji vás, za muže a ženu.“ Ze všech řad se ozval výskot a pískot. Lidé tleskali.

„Momentíček,“ zastavil novomanžele Lucius.

„Mám ještě na vás prosbu.“ Probíjel se k nim zástupem gratulantů. John si ho měřil pohledem. Už od první chvíle se mu nelíbil. Něco se mu na něm nelíbilo. Pokusil se dostat blíže k přátelům. Nešlo mu to.

„Co potřebuješ, Luciusi?“ Naznačila mírnou poklonu, teď už paní Lorneová.

„Nejprve bych vám chtěl popřát šťestí.“ Usmál se na oba.

„Když se nás chystáte opustit, tvoje pole a všechno co vlastníš, Richarde, by tu zůstalo ladem. Jen bych chtěl tvůj slib a souhlas, že smím se postarat o všechno, co je tvé, do svého návratu.“

Poprosil ho Lucius. Vesničané zadrželi dech. Lorne pohlédl na Danielu, ta naznačila, že je jí

to jedno.

„Ale samozřejmě, všechno je tvé,“ prohlásil major. Lucius se usmál.

„Hlupáku, ani nevíš, co jsi slíbil...“ zašeptal.

„Stráže!“

Za šedou oponou, PART 21

Ze střech, ze dveří domů, odevšad se objevili lidé, drželi v rukách zbraně. John namířil na nejbližšího, ale u hlavy se mu objevilo několik dalších zbraní. Vzdal to, stejně jako jeho přátelé.

„Co se tu sakra děje!?“ křičel Lorne. Snažil se nějak vyprostit ze sevření několika vojáků. Nešlo mu to.

„Ale nic, Richarde, vůbec nic,“ řekl medovým hlasem Lucius.

„Jen si beru to, co je mé...co jsi mi svěřil do opatrování.“ Zasmál se a stiskl pevněji v náručí

Danielu. Ta se mu snažila vyklouznout. V očích měla hrůzu, stejně jako všichni okolo.

„Tohle byla tvá žena, a teď je má,“ zašeptal.

Daniela v návalu zoufalství mu dupla na nohu a praštila ho. Lucius, který to nečekal, vykřikl a pustil ji. Daniela nestihla udělat ani dva kroky a byla chycena vojáky. Lucius k ní přišel. Prohlédl si ji. Uhodil ji.

„Né,“ zakřičel Lorne.

„Ani se jí nedotýkej!“ Stále se snažil marně dostat ze sevření několika mužů. Starosta vesnice se usmál.

„A proč ne? Ublížil by si mi?“ zeptal se majora. Richardova tvář byla zkřivena hněvem a odhodláním. Lucius mohl vidět v jeho očích jedině smrt. Smrt, která čekala na něj a na každého, kdo by ublížil jeho ženě.

John se rozhlédl po okolí. Našel Ronona, Teylu, ale nikde nemohl najít Rodneyho a Carsona. V rychlosti vyslal krátkou modlitbičku, aby Rodney a Carson věděli, co dělají. Jejich životy vyseli na nápaditosti McKaye a Becketta.

Rodneymu se podařilo nějak vyklouznout. Hned za vesnicí potkal Carsna. Oba na sebe jen pohlédli a rozběhli se směrem k Jumperu. To byl jejich jediný nápad. Oba věděli jak je situace vážná. Cesta k lodi byla dlouhá a oba v polovině nemohli. Přesto všechny své síly vynaložili k tomu, aby tam doběhli. Nakonec doběhli k Jumperu, oba byli unavení a vyčerpaní. Dopadli na podlahu a začali spřádat záchranný plán.

„Né, prosím!“ Výkřiky se táhli celou vesnicí. Daniela plakala. Svůj boj dávno vzdala, přesto, to co se jí odehrávalo před očima ji ničilo.

Lorne ležel na zemi a snažil se alespoň trošku chránit. Lucius si zřejmě na něm vybíjel veškerou zlost. Po chvilce toho měl dost.

„Odveďte ji kemě,“ rozkázal stážím a ukázal na Danielu. Pak se podíval na všechny z Atlantis.

„Všechny hoďte do vězení...A hlídejte je!“ Naposledy si kopnul do majora a odešel. Náměstí

se vylidnilo.

Daniela byla odvlečena do krásného pokoje. Rozhlédla se. Byly tam tak troje dveře, zkusila všechny, ale žádné nebyly odemčené. Byl to takový ten útulný a přeplácaný pokojík. Z

nějakého důvodu jí moc útulný nepřipadal. Pokusila si osvobodit ruce. Šlo to poměrně

snadno. Provaz odhodila na postel a přešla k oknu. Vyhlédla ven.

Náměstí bylo prázdné, nikdo nikde nebyl. Nad vesnicí i nad celím krajem se vznášeli černá

těžká mračna. Schylovalo se k bouři. Vítr ohýbal stromy, všude se rozlehla tma.

Ve vězení nastalo ticho, všichni čekali na to, co se bude dít. Lorne neustále obcházel po cele. Tedy spíše kulhal. Nakonec se zastavil u malého vězeňského okýnka a pohlédl ven. Měl pocit, jako by se počasí řídilo podle jeho nálady.

John sledoval majora, vypadal opravdu strašně.

„Majore, myslíte si, že se dá odsud nějak dostat?“ zeptal se ho John. Lorne se na něj otočil a ironicky se usmál.

„Jasně, že dá. Klidně bychom mohli, ale promiň, zrovna jsem si doma nechal jeden ze svých paklíčů,“ vypěnil. John mu to neměl za zlé. Na jeho místě by vyváděl mnohem víc.

Daniela slyšela klapnutí dveří, otočila se. Stál tam Lucius.

„Kde je můj manžel?“ zeptala se. „

V pořádku, nemusíš mít strach,“ odpověděl jí. Během chvilky stál u ní.

Oba dva se měřili pohledy. Lucius ji pevně chytil za ruce. Bohužel však udělal jednu chybu, podcenil ženu stojící naproti němu. Daniela zareagovala zcela instinktivně. Uhnula před jeho polibkem a dupla mu na nohu. Lucius jí praštil. Spadla na zem. Vytáhl ji a donutil jí, aby se postavila.

Stál na proti ní a smál se jí. Daniela stála rovně a ruce měla sevřené v pěst.

„Ale no tak, Danielko, přece by ses nebránila.“ Udělal krok k ní. Mlčela.

„Přišla jsi o hlas?“ zeptal se jí a znovu udělal krok. Všiml si, že se jí třepe brada a v očích má

slzy. Už od ní stál jen kousek.

Daniela udělala jeden pohyb. Lucius nestihl uskočit. Když se podíval směrem ke svému břichu, spatřil se tam lesknout čepel od nože. Venku se blýsklo.

„Jak?“ zeptal se a klesl na kolena.

„Svatební dar od Johna,“ odpověděla. Srazila ho na zem. Zahřmělo.

Carson s Rodeym opatrně procházeli chodbami ve vězení. Jumper zamaskovali a nechali ho stát těsně za vesnicí. V polovině cesty k celám slyšeli podivné rány.

Lucius ležel na zemi a snažil se popadnout dech. Daniela ho pozorovala. Na okno začali dopadat první dešťové kapky. Venku se spustila bouře. Blesky létali vzduchem. Vítr silně vál. Kašna se během chvilky naplnila vodou.

„Luciusi, pověz mě jak se dostanu do vězení,“ vyzvala ho plukovník.

„Proč bych to dělal?“ vyprskl. Daniela si klekla.

„Mohla bych ti ještě zachránit život. Ta rána není tak strašná, ale potřebuješ lékařské

ošetření,“ nabídla se. Starosta se chraptivě zasmál.

„A to jen tak?“ Vydal ze sebe ironicky. McNillová kývla:

„Proč ne?“

Lucius však mlčel. Daniela si ho prohlédla a převrátila ho na záda. Prohlédla si jeho ránu a v dala mu základní ošetření.

„Mohl bys to přežít,“ oznámila. Lucius však nic neřekl. Plukovník zakroutila hlavou. Zohnula se a vyndala mu z jedné kapsy klíč ode dveří. Do ruky si vzala berettu. Naposledy pohlédla na Luciuse.

„Příště nepodceňuj, nevyplácí se ti to.“ Chtěla otevřít dveře, ale zaslechla jeho hlas.

„Kdo sakra jsi?“

„Plukovník Anna Daniela Lorneová, armáda spojených států amerických.“ Trhnutím otevřela dveře, odešla.

Carson vešel první, do části s celami. V jedné viděl svoje přátele. Ze skoby sebral klíče a šel jim otevřít. Rodney zůstal hlídat u vchodu.

„Kde jste byli tak dlouho?“ vykřikl Lorne, když ho viděl.

„Nemáš zač,“ řekl jen tak Beckett. Všichni rychle vyběhli, jakmile se otevřeli dveře cely. Rodney dal každému nějakou zbraň a společně se vydali chodbami nazpět.

John je zastavil. Někoho vepředu slyšel. Ronon, který objevil malý výklenek, je někam nahnal. Všichni se do výklenku namačkali a čekali. Dlouho nikdo nepřicházel.

Na Johnův obličej mířila beretta. Sheppard poznal toho kdo ji držel.

„Hej, McNillová, klídek,“ zašeptal.

„Nejmunuju se McNillová, právě jsem se provdala, pokud ti tu ušlo...“ ozvalo se zavrčení z druhé stany.

O pár minut později smýkal s Jumperem silný vítr. Blesky osvětlovali oblohu a hromy tomu dodávali děsivý nádech. Všichni byli promočení až na kost, ale nevadilo jim to. Letěli pryč, domů, na Atlantis...

Za šedou oponou, PART 22

Elizabeth seděla v kanceláři a četla si jedno hlášení. Bylo naprosto nudné a usínala u něj. Najednou se na chodbě ozval podivný hluk a během pár sekund jí někdo přímo bušil do dveří

kanceláře.

„Dále,“ vyzvala stojícího za dveřmi. Do místnosti se vřítil naprosto udýchaný Lorne. Elizabeth na něj nechápavě koukala.

„Je to holka,“ vypadlo z něj. Doktorka chvilku přemýšlela, co to mele a pak se začala smát.

„Rodney? Dlužíš mi pět dolarů,“ zavolala ho Weirová. Lorne na ni jen zíral, neschopen slova.

„Sakra!“ ozvala se odpověď ve vysílačce. V pozadí se ozýval tlumený výbuch smíchu.

***

Omnoho let později...

„Pak se spolu vrátili domů. Ona odešla z armády. Nějaký čas všechno tajili, ale dlouho jim to nevydrželo. Měli totiž spolu dvě děti. Eleanor a Petra.“

„Eleanor, tak se jmenuje moje maminka...“ Stará paní se po poznámce holčičky usmála.

„A to je konec, Sáro.“ Stará žena se usmála na mladou holčičku, pohladila ji po vlasech.

„A babi, žijí spolu šťastně?“ zeptalo se děvčátko.

„Někdy ano, někdy ne. Kdyby žili, byla by to pak pohádka a teď už spinkej. Šup, nebo mě

maminka vynese v zubech ven.“ Pohladila ji po vlasech stará žena. Holčička se zahihňala.

„Babi?“ Zastavila ji Sára.

„Myslíš, že se někdy podívám na to místo o kterém mluvíš?“ zeptala se. Babička se na ni podívala.

„Možná, jednou. Myslím si však, že tě maminka nepustí...Dobrou noc.“ Zavřela dveře a pomalu vešla na chodbu.

Tam na ni čekala mladá dívka. Ruce měla zkřížené na prsou a měřila si ji pohledem.

„Co se děje, Eleanor?“ otázala se stařenka.

„Přestaň vyprávět Sáře ty hlouposti,“ zasyčela na ni.

„Nevím, co se ti na nich nelíbí, El. Když jsi byly malá, tak si je zbožňovala.“ Stařenka se pokusila kolem ní proklouznout.

„Možná to, mami, že můj brat na ty báchorky věřil. Odjel někam daleko. Několik let jsem ho neviděla,“ vyčítala jí. V jejích očích se objevili slzy.

„Nikdy už se nevrátil, zemřel! Nechci, aby Sára takhle skončila!“ zakřičela na ni. Babička ji sledovala.

„Promiň,“ více neřekla a zamířila po schodech dolů.

„Danielo, měli bychom jít domů,“ oznámil starý muž právě přicházející ženě. Slyšel hádku, ale sám věděl, že Eleanor měla vždycky svoji hlavu. Stará žena se na něj usmála. Vypadala jako by omládla o několik let.

„Já vím,“ přitakala mu. Oba dva odešli domů.

„Richarde, zapomněla jsem, kdy mají zítra přijít ostatní,“ řekla Daniela.

„V deset, Elizabeth říkala, že to nezvládne, ale prý přijde později.“ Oba šli pomalu po chodníku.

„John a Rodney?“ zeptala se znovu Daniela.

„Oba i Carson. Teyla s Rononem jak jistě víš jsou mimo.“ Usmál se. Daniela se začala smát nahlas.

„Někdy bych toužila se vrátit v čase...“ řekla Daniela. Pak oba zmizeli ve tmě.

Za šedou oponou – KONEC

Anděl

Poslední co si pamatoval bylo, že šel do strojovny, slyšel volat Johna (možná John věděl proč

tam de), pak najednou přišla šílená bolest v břiše a už si nic nepamatoval. Teď už po bolesti nebylo ani památky. Bylo mu příjemně teplo, v každém kousíčku těla cítil podivné příjemné

mravenčení. Otevřel oči a rozhlédl se.

Rodney McKay se nacházel na…vlastně to ani nevěděl. Všude kolem něj byla nepropustná

mlha. Ta se vznášela několik metrů do výšky. Jen nějaká světla ji prosvěcovala, ale to bylo tak vše. Pod nohama měl štěrkovou cestu.

Najednou se v dáli objevila postava, ale ta jako by se vzdalovala.

„Hej! Počkej!“ Utíkal za ní, snažil se ji nějak zastavit. Nakonec ji stejně ztratil. Zůstal stát u podivné lavičky, která byla zde dřeva a železa, prostě ta městská, kterou najdete v každém parku. K uším mu začala doléhat podivná hudba. Ztěžka dosedl na lavičku.

„Tohle snad musí být ráj…“ usmál se pro sebe.

„Nejsi daleko od pravdy, Rodney,“ ozvalo se vedle něho.

Ten hlas znal, věděl to, ten přízvuk by poznal mezi tisícem, ale ten člověk byl přece mrtvý. Rychle se otočil po hlase. Zadíval se na lavičku, na místo vedle sebe. Bylo plné a ke všemu tam seděl ON, Carson Beckett. Rodney vyskočil na nohy.

„Umřel jsem?“ vyklouzlo mu z úst, ale znělo to nějak vyrovnaně. Oči měl přesto vytřeštěné a zhluboka dýchal. Zmocnila se ho panika.

„Ještě ne,“ odpověděl mu Carson.

„Posaď se, Rodney, nějakou chvilku tu pobudeš.“ Poslechl ho.

„Co se stalo?“ zeptal se McKay.

„Byl si zraněn, na Atlantis, jedna z uvolněných tyčí vystřelila a bohužel jsi to schytal.“ Carson se zatvářil poněkud smutně.

„A taky v tom mám trošku prsty já.“

Rodney zíral na doktora.

„Fajn, to je moc fajn! Takže ti tu bylo smutno? Nebo co se tu, krucinál, děje?“ křičel na něj. Jeho hlas se nesl do dáli, avšak doktor se tvářil poněkud stejně.

„Měl bych asi začít od začátku...“ Polkl a zadíval se na Rodneyho.

„Pamatuješ na ten den kdy jsem zemřel?“ otázal se. Rodney ho chvilku sledoval a pak kývnul na znamení souhlasu.

„Věř mi, Carsone, na ten den nikdy nezapomenu, chtěl sem říct do smrti, ale to je poněkud nevhodné, v tuhle chvíli.“

„Ocitl jsem se právě tady, jako ty, Rodney. Seděl jsem na téhle lavičce a přemýšlel jsem o tom co bude...“ Usmál se, nebylo to pro něj bolestivé.

„Pak za mnou přišla nějaká žena, jmenovala se myslím Eleanor, dala mi nabídku, přesně

takovou, která se neodmítá...“

***

Casron seděl na lavičce. Přemýšlel. Bylo toho na něj hodně.

„Podívej, vím, že je to pro tebe strašné, ale stalo se. Nemáš moc na vybranou.“ Eleanor se smutně zatvářila. Byla to taková zvláštní žena, měla dlouhé hnědé vlasy a pronikavé oříškové

oči, ve kterých se leskl zájem a dobro.

„Můžeš se stát andělem strážným. Vím, zdá se ti to absurdní, ale není. Můžeš ochraňovat lidi které máš rád. Já si to také vybrala a myslím, že je to opravdu fajn... Vidíš jak se cítí a tak... Když je jim nejhůře, sedneš si vedle nich, sice tě nevidí, ale cítí. Můžeš jim šeptat utišující

slova, neslyší tě, ale přesto chápou jejich význam. Mohla bych vyprávět dlouho, přesto bych neřekla všechno...“ odmlčela se.

Carson seděl a přemýšlel. Znělo to jako dobrá nabídka, ale na kom mu záleželo, koho by chtěl ochraňovat? Maminku?

***

„Rodney, asi už tušíš, co sem si vybral.“ Doktorův obličej se rozzářil. Rodney se na něj nedokázal dívat.

„Takže ty ses rozhodl se stát andělem strážným?“ zeptal se McKay. Carson kývnul, že ano.

„A koho ses rozhodl ochraňovat?“ znovu se zeptal. Doktor Beckett se zasmál.

„Rodney, myslel jsem si, že jsi génius...Koho jiného než tebe? Mamka se doma má fajn, příbuzní se o ni postarají. Ty jsi však v neustálém nebezpečí i Atlantis. Nemohl jsem tebe a ostatní nechat v takové bryndě,“ vychrlil to ze sebe hodně rychle. Rodney na tohle nenacházel slov, do očí se mu drali slzy.

„Víš, celou dobu jsem ti byl na blízku. Pamatuješ, jak jsi jednou utíkal přen nepřáteli a nevěděl si kudy...?“ Carson byl přerušen.

„Jo, měl jsem podivné tušení, že mám jít jižní cestou a ta se ukázala jako správná. To jsi mi ji ukázal tenkrát ty?“ zašeptal doktor McKay.

„Jo, stál jsem vedle tebe a křičel jsem ti to do ucha.“ Smál se na celé kolo Carson, Rodney se k němu přidal. Nakonec ze sebe dostal jen: „Díky.“

„Rodney, nemůžeš se na mě zlobit, že jsi tady. Já vím proč jsi šel do strojovny!“ Carson měl na tváři nazlobený výraz. Rodney byl rudý hanbou.

„Věř mi, že jsem ti v tu chvíli chtěl udělat něco mnohem horšího!“ Mrkl na něj a Rodney tušil, že to něco, by opravdu nebylo pěkné.

„Taky jsi mi dal perfektní příležitost si s tebou promluvit. Podívej, Atlantis je v ohrožení a potřebuje tě...“ Doktor byl však přerušen.

„Potřebuje? Potřebuje? Kdo mě potřebuje ať zvedne ruku! Ty jsi tam nebyl, dobře, promiň, možná byl...V řídící místnosti: ´Rodney vypadni, překážíš tu, zpravíme to sami´...A to je jen slabý odvar! Sakra, dobře víš jak to bylo!“ Rodney na něj křičel, potřeboval to ze sebe dostat.

„Já vím, vím, co se tam stalo. Věř mi, že tě potřebují. Neví o tom, ale blíží se doba, ve které

by město bez tebe bylo zničeno. Záleží mi na tobě i na Atlantis, proto jsem ti nemohl dovolit jít se zabít...podívej...všichni se sice k tobě otočili zády a žádný důvod k tomu neměli, ale pořád je tam John, který ti věří...“ Carson si připadal jako by mluvil do větru.

„Jo, jasně John. Stojí vždy při mě, nejradši by mě viděl mrtvého!“ vyštěkl McKay.

„To není pravda, pojď semnou, něco ti ukáži.“ Beckett k němu natáhl ruku. Uchopil ji.

***

Rodney stál na operačním sále. Všechny postavy jako by ustrnuli v pohybu. Doktorka ho připojovala na přístroje a chystala se o masáž srdce. Sestřičky kolem ní pobíhaly. John se ve dveřích pral s nějakým vojákem, snažil se dostat dovnitř. McKay si ho prohlížel. Vyděl mu v očích strach, strach o přítele, o něj. Zastyděl se.

„Vidíš, rozhlédni se, prohlédni si pořádně Johna, takhle vypadá někdo, kdo by tě rád vyděl mrtvého?“ položil mu otázku doktor.

„Ne,“ pípl.

„Proč jsou všichni tak strnulí a nehýbají se?“ otázal se s neskrývaným zájmem.

„Pohnou se teprve, až se rozhodneš ty. Pokud budeš chtít žít, budeš, pokud ne, tak ne,“

vysvětloval mu. Všiml si starosti v jeho očích.

„Neboj, Rodney, pro ně je to jako pár sekund, pro nás dva to mohou být hodiny dny. Záleží na tom kolik budem opotřebovat.“ Mrkl na něj.

„Čas je relativní pojem,“ zašeptal doktor Mckay.

„Máš pravdu, čas je relativní pojem...“

***

Rodny a Carson spolu rozprávěli několik hodin, snažili se najít proč se to stalo. Vrátili se v čase zpět. Rozebírali spousty a spousty problémů. Rodney měl možnost se na ně podívat i z druhé strany. Mohl si projet myšlenky ostatních lidí, mohl všechno. O několik hodin seděli oba zase na té lavičce.

„Carsone, na začátku našeho setkání, si říkal něco v tom smyslu, že je Atlantis v ohrožení. Řekni mi o tom více, prosím.“ Oba dva se na sebe dívali. Sledovali se pohledy a ani jeden nechtěl uhnout.

„Dobrá, povím ti to...“ odmlčel se, „na Atlantis letí několik lodí, více, než se jim dokážete ubránit, dálkové senzory je nezachytí. Až se o nich dozvíte, bude již pozdě...Bude o trvat tak měsíc, zařiď se podle toho,“ řekl doktor. Rodney jen pokýval hlavou.

„Děkuji ti, myslím, že teď mám i důvod se vrátit. Někdy děláme ukvapené závěry a nedíváme se zpět.“ Rodney se usmál a objal Carsona.

„Jsem rád, že jsem si s tebou mohl promluvit a doufám, že se brzo uvidíme. Třeba se někdy stav...v pokoji mám místa dost,“ prohodil jen tak McKay. Oba dva se pak začali smát.

„Rodney, děkuji za nabídku, ale ty víš, že budu s tebou více, než je ti příjemné...a prosím nezlob se na mě, kvůli tomu zranění.“ McKay se na to pouze usmál. Kývnul na přítele, byl připraven se vrátit.

„Drž se,“ to byly poslední slova, která od Carsona slyšel a doufal, že nejsou poslední...

***

„Nabíjím na dvěstě!“ zakřičela doktorka. Přístroj byl hned přepnut.

„Ustupte!“ vykřikla. Všichni o krok poodstoupily. Doktorka se chystala k masáži srdce, pak se však stalo něco nečekáno. Rodney McKay otevřel oči a neposlední chvíli odstrčil její ruce. Byl zpět a všechna bolest se vrátila. On však byl ochoten tohle vydržet.

Podíval se ke dveřím, John si k němu konečně vybojoval cestu. S tál tam s viditelnou úlevou v očích. Kousek od něho stál ještě někdo, někdo, kdo tam předtím nebyl. Carson Beckett se na něj usmíval a sledoval ho.

Pro Rodneyho to znamenalo mnoho. Byl to jeho přítel. Přítel, který obětoval svoje pohodlí a všechno, aby byl sním i po smrti. Byl to totiž jeho Anděl strážný...

Zapomenutá lilie – ÚVOD

Ahojte

, děkuji za komentáře. Slíbila jsem asi pěknou blbost, a to, že budu psát a

papír...chyba!Nepsala jsem, ale mám tu další povídku.

Co k ní můžu povědět? Jmenuje se Zapomenutá lilie (nevím jestly je to dobrý nápad, ale snad ano

) . Povídka bude rozčleněna na několik částí, které by měli snad na sebe navazovat

.

Jak jste si asi všimli tak moje hlavní postavy jsou většinou ženy s několika jmény ve jméně a tak trochu tomu je i teď. Hlavní postavy jmenují Liliana Gvendolína Schwarzová a (jako vždy je opačné pohlaví) kapitán Samuel Smith. (Jsou to obě vymyšlené postavy, které mi padly nemilosrdně do rukou

.)

K ději vám zatím můžu prozradit jen to, že se budeme hodně pohybovat mezi minulostí a přítomností.

První část se týká přítomnosti a toho, co se děje na Atlantis...

Tak tedy tady to je a příjemné počtení

....snad jsem vám moc nezamotala hlavu

.

Zapomenutá lilie, PART 01

Daleko od Země, v cizí galaxii, plavalo na obrovském oceáně město. Veliké honosné věže se zvedali do vrchu a snažili se dotknout hvězdného nebe. Lesklé plochy města se odrážely ve svitu měsíce. V těch nejtvrdších srdcím vyvolal ten pohled pocit něco zvláštního a nepopsatelného. Pro každého to byla krása.

Na Atlantis probíhal normální večerní život. V řídící místnosti pobíhali technici a dělali to, co pokaždé. Vědci v laboratořích pracovali na výzkumech a někteří večeřeli. Vše vypadalo normálně, ale to jen na první pohled.

Na spoustě lidí byla vidět lehká nervozita, možná i strach. Všichni se zde pohybovali zamyšleně a chovali se podivně. Hlavním tématem posledních pár dnů byl ten, co ležel na ošetřovně, vlastně na izolaci.

Nad izolační místnosti stál velitel Atlantis, doktorka Elizabeth Weirová. Obočí měla stažené

do jedné linky a sledovala místnost pod sebou. Vedle ní stál jeden z vojáků. Dělal jí

společnost. Musel tam být, protože ten, co byl v izolační místnosti, patřil k němu do týmu. Elizabeth konečně odtrhla zrak od skla a podívala se na vojáka stojícího vedle ní.

Byl to muž středního věku. Neměl nikterak výraznou postavu, byl štíhlý a nebyl moc vysoký. Na první pohled nikoho moc neupoutal. Černé vlasy měl delší a přesto mu propůjčovali vojenský vzhled. Z jeho tmavohnědých očí měl člověk občas strach, avšak byli často veselé a otevřené. Hrála v nich podivná jiskra s chutí do života. Pokaždé když se usmál odhalil řadu bílých zubů. Nepůsobil by tak drsným dojmem, kdyby neměl jizvu, která se mu táhla přes půlku tváře.

„Kapitáne,“ oslovila ho Elizabeth. Otočil k ní pohled.

„Jděte dolů...“ řekla. Znělo to jako rozkaz, ale oba věděli, že není. Snažila se mu vyplnit jeho přání. Podělkoval jí slabým úsměvem. Naposledy mu zabloudil pohled do izolační místnosti, ujistil se, že je vše v pořádku. Odešel. Nechal zde doktorku samotnou. Ta svůj pohled opět otočila ke sklu. Sledovala dění pod sebou.

Dveře do izolační místnosti se otevřeli. Lékaři, kteří se nacházeli vevnitř, pohlédli na příchozího. Všichni se pozdravili slabým pokývnutím hlavy. Kapitán se zatajeným dechem vkročil. Jeho krok se odrážel od stěn, připadal mu neskutečně hlasitý, přitom nebyl skoro slyšet.

U prostřed místnosti seděla na posteli žena. Ruce měla složené v klíně a vypadala zamyšleně. Její postava se rýsovala pod přikrývkou. Nebyla malá ani vysoká. Měla plnoštíhlou postavu. Dlouhé zrzavé vlasy jí spadaly pod lopatky a občas se sem tam zkroutily. Tmavě zelené oči měla upřené na kapitána, který procházel místností. Ten se zastavil u postele a posadil se na židli. Lékaři potichu opustili místnost.

„Ahoj,“ oslovil ženu s úsměvem. Stále ho sledovala, pak se nejistě usmála.

„Zapomněla jsi mé jméno?“ otázal se. Její tváře se zaplnili rumělcem. Nejistě pokývala hlavou. Kapitán se nahlas zasmál a dokázal tím vytvořit na její tváři překrásný úsměv.

„Jsem kapitán Samuel Smith,“ představil se. Jejím obličejem prolétlo poznání, podala mu ruku. Přijal ji. Ona však své jméno neřekla. Pokusila se něco říct, ale z úst nevyšel žádný

zvuk. Její tvář potemněla. Kapitán tušil, co se děje. Začala se uzavírat do sebe, to jí nechtěl dovolit.

„Jmenuješ se Liliana Gvendolína Schwarzová.“ Pokusila se své jméno zopakovat, ale nešlo jí

to. Nakonec s přerývavým dýcháním toho nechala. V očích měla slzy. Místo kapitána pozorovala zdi okolo.

Nevěděla kdo je, kde se nachází, nepamatovala si nic. Jediný koho za celou dobu viděla byl tenhle kapitán a doktoři. Nedokázala promluvit. Zmocňovali se jí pravidelně deprese. Náhlá

bolest hlavy přicházela častěji a byla čím dál tím horší. Jediná útěcha mezi těmi stěnami byla kapitánova pravidelná návštěva.

Samuel vstal pohlédl na Lilianu, vypadala jako by ho nevnímala. Rozhovor skončil. Sklopil hlavu k zemi a pomalu odcházel. Nestihl udělat krok a byl zastaven.

Liliana byla natažená a držela ho pevně za ruku. Pohlédl na ni. V očích měla zoufalství, snažila se promluvit. Její ústa se potichu pohybovala. Snažila se, nakonec ji z úst vyšel tichý

šepot. Nerozuměl, nemohl. Pustila ho. Schoulila se na posteli do klubíčka a rozplakala se.

Kapitán ji chtěl obejmout, ale byl zadržen příchodem lékařů. Naznačili mu, aby opustil místnost. Samuel pohlédl k vrchu. Tam se setkal s upřeným pohledem doktorky Weirové.

Zapomenutá lilie, PART 02

Lili vstala. Pod nohama cítila zem, příjemně ji chladila. Tak dlouho se skvěle necítila. Věděla, že je tu doma. Tohle byl to její domov, nějak to tušila.

Křečovitě se držela postele. Pokusila se udělat krok. Spadla na zem. Přidržela se židle a vstala. Udělala další a další krok. Pomalu se došourala ke dveřím. Nevěděla jak, ale najednou se otevřeli.

Do místnosti vkročil doktor. Chtěl něco říct, avšak bylo pozdě. Lil využila momentu překvapení a uhodila ho. Dopadl na zem v bezvědomí. Opatrně ho překročila a vstoupila na chodbu. Stráž, která tu stávala, musela na chvilku někam odběhnout, nebyla tu. Vykročila pryč, někam do nitra města.

Procházela prázdnými a ztemnělými chodbami. Chodidla ji pleskala o podlahu. Nemocniční

oblečení ji šustilo o sebe. Věděla kam jde. Na tuhle cestu si vzpomínala. Už někdy ji musela absolvovat. Šla po schodech nahoru. Někam vysoko, pak po nějakém můstku. Zastavila se přede dveřmi. Ty se bez jakéhokoliv příkazu sami otevřeli.

Před ní se nacházel balkon. Vstoupila na něj. Vítr ji čechral vlasy. Bylo ji chladno, ale nevadilo jí to. Rozhlížela se. To, co před sebou viděla ji vyrazilo dech. Před ní se rozkládalo město. Tak nádherné, že jen nikdo slovy nepopíše a ani ten nejlepší malíř by nezachytil jeho krásu. Některé části města byly zhaslé a některé ještě svítily. Měsíc osvětloval každičkou část té úžasné podívané.

Lili si stoupla na samí kraj balkonu. Pevně svírala zábradlí a lehce zaklonila hlavu, bylo jí

nádherně. Vlasy se jí kroutili vzduchem. Přivřela oči. Z dálky ji k uším doléhal hukot oceánu.

***

Liliana stála na Atlantis. Cítila jak ji město vítalo. Ten pocit si užívala, bylo příjemné a zároveň děsivé. Cestovala bránou ze Země, sem do jiné galaxie. Kdyby jí to někdo řekl před několika lety, pravděpodobně by ho poslala na vyšetření k psychiatrovy. Ale teď, teď tomu nemohla uvěřit.

„Liliana Schwarzová?“ Ozvalo se vedle ní.

„Ano, to jsme já.“ Usmála se na mladou ženu, nepochybně to musela být velitelka.

„Pojďte semnou,“ vyzvala ji. Obě dvě se vydali po schodech na horu do její kanceláře. Lili však byla pořád obtěžkána zavazadly. Nebyla jediná kdo přišel ze Země, avšak všichni kdo přišli byly vojáci.

„Posaďte se,“ vyzvala ji doktorka Weirová, jakmile se dostali do její kanceláře. Sama si pak sedla a podívala se do nějakých papírů.

„Jmenuji se Elizabeth Weirová,“ představila se. Lili jen kývla hlavou.

„Popovídejte mi něco o sobě,“ vyzvala ji doktorka. Lili se zarazila. Tohle opravdu nečekala.

„Ehm...jmenuji se Liliana Gvendolína Schwarzová...žila jsem do téhle doby v

Kanadě...Matka byla kanadská doktorka a otec německý vědec. Jako mladá jsem vystudovala chemii a pracovala jsem v kanadském vědeckém ústavu...To je asi tak všechno,“ skončila. Elizabeth se usmála.

„Víte proč jste přišla bránou, místo aby jste přiletěla?“ Lili zakroutila hlavou.

„Potřebujeme vás tu hned. Celé město má zoufale malí počet chemiků...jeden z nejlepších nás před nedávnem opustil a sním i pár vojáků...“ Elizabeth jí nechala chvilku na přemýšlení.

„To umřeli?“ zeptala se poněkud vyděšeně Lili. Doktorka kývla, že ano.

„Myslím, že by jste se měla seznámit se svým novým velitelem. Ten vám ukáže vaši laboratoř

a vědce, nad kterými přebíráte velení. Vlastně velíte celé chemické sekci,“ oznámila jí

doktorka. Lili ji chtěla zarazit, říct jí, že něco takového nechce. Byla zvyklá pracovat sama, ale na tohle bylo pozdě.

„Kapitáne Smithe, tady Weirová, přijďte prosím ke mě do kanceláře,“ řekla Elizabeth rozkaz do vysílačky. Nemuseli čekat ani pět minut a ve dveřích se objevil mladý voják. Přejel pohledem obě ženy.

„Madam?“ oslovil doktorku.

„Slečno, tohle je kapitán Samuel Smith, váš nový velitel. Budete patřit do jeho týmu,“

představila Elizabeth kapitána.

„Kapitáne, tohle je Liliana Gvendolína Schwarzová, velitelka chemické sekce.“ Lili v duchu proklela doktorku ze to, že řekla její druhé jméno. Pak ze slušnosti natáhla ke kapitánovy ruku. Ten si ji chvilku prohlížel, pak ji však přijal.

„Odveďte, prosím, doktorku Schwarzovou do jejího pokoje a laboratoře,“ poprosila kapitána Elizabeth. Ten na nic nečekal. Vzal jí zavazadla a vycházel ze dveří. Lili se nestihla ani rozloučit s doktorkou a už musela dohánět kapitána...

***

Lili otevřela prudce oči. Bolela ji hlava, ale vrátila se jí jen mizivá hrstka vzpomínek. Alespoň

za tu trošku byla vděčná. Trvalo jí chvilku než se zorientovala. Když se však chtěla vrátit nazpět do izolace, tak narazila na vojáka stojícího ve dveřích balkonu. Mířil na ní berettou a vypadal neústupně.

Neuběhlo ani deset minut a místo jednoho vojáka tam stálo několik dalších. Několik se jich k ní začalo přibližovat. Lili začala panikařit. Chtěla je zastavit, ale nešlo to. Tvořil se kolem ní

pevný kruh.

Zapomenutá lilie, PART 03

Jeden voják se natáhl po její ruce, ale místo něho, ho chytila ona sama. Prudce mu trhla rukou, tím ho donutila k pohybu. Vojín nestačil včas zareagovat. Zaneprázdněn vyvažováním si nevšiml Lilianiny nohy, o chvíli později se válel na zemi.

Lililana dopadla vedle ležícího vojáka. Chytila se za tvář. Bolela ji. Nevěděla proč se ji snaží

zajmout, ale chtěla pryč. Nechtěla se vrátit do té hrozné místnosti. V tu chvíli by udělala cokoliv, jen aby tam nemusela.

Mezi přihlížejícími vojáky spatřila známou tvář. Ze zoufalství se snažila promluvit, ale vypadala spíš jako by měla nějaký záchvat. Samuel ji sledoval, sám byl z toho v transu. Jako by se vše zastavilo.

„Samueli...“ Vzduchem projel chraplavý Lilianin hlas. Víc však neřekla, nemohla, nedokázala to.

***

Byla noc, Atlantis se houpala na oceánu. Skoro všichni spali. V potrubí to potichu bublalo. Temná světla na chodbě poblikávala. Kapitán Smith se neustále převaloval na posteli. Nemohl spát. Byl to týden, co se tu objevila ta nová doktorka, nebo kdo to byl. Pěkně mu zamotala hlavu. Připadala mu jako ta jedna z městských fiflen. Přesto mu připadala příjemná.

„Čert aby to vzal...“ zaklel do prázdného pokoje. Praštil pěstí do postele. Posadil se. Oblékl si tričko. Potřeboval si zaběhat. Jinak by pravděpodobně celou noc probděl. Obul si boty. Pomalu se šoural ke dveřím. Natáhl ruku a otevřel je. V životě se příšerněji nevyděsil a nebyl sám.

Za dveřmi stála Schwarzová a právě chtěla klepat, když se dveře otevřeli. Kapitán pozvedl obočí, když se oba vzpamatovali z počátečního šoku.

„Potřebovala bych si s vámi promluvit,“ začala nejistě Lili. Pokynul jí, aby vešla dovnitř.

Lili seděla na posteli a kapitán seděl na stole, nohy mu spočívali na židli.

„Proč jste přišla tak pozdě?“ zeptal se. Doktorka znervózněla. Zatvářila se velice zvláštně. Kapitánovi se to líbilo. Bavilo ho to ji vykolejovat.

„No...“ začala nejistě.

„Nemohla jsem usnout...Přemýšlela jsem...Hej,“ vykřikla, když si všimla kapitánova výrazu. Tvářil se, jako by pochyboval o tom, jestli Lil myslí. Ona se však nenechala, hodila po něm malí polštář. Začali se tlumeně smát.

„Víte, máme jít brzo na tu naplánovanou misi...sakra...jednoduše, kdyby došlo k něčemu, co zavání střílením, tak se neubráním...“ odmlčela se. Byla rudá až za ušima. Nedokázala se přiznat k tomu, že nedokáže někomu jednu vrazit a že nikdy nedržela zbraň v ruce a už vůbec neumí si správně obléci vestu.

Kapitán se lehce zasmál. Pochopil to všechno i to, co neřekla. Chtěl ji však potrápit.

„A co jí s tím můžu udělat?“ Snažil se udržet vážnou tvář. Lili si začala hrát z rukama.

„Je mi to hloupé, ale potřebovala bych trošku proškolit...“ Nemohla mluvit, nedokázala to. Sledovala upřeně kapitána, ale ten se po chvilce usmál.

„Tak jdeme!“ zavelel.

„Ne, podívejte, musíte stát jinak...ehm...dovolíte?“ Podíval se na ni Sam. Kývla. Stoupnul si za ni a snažil se ji dát ruce do nějaké přirozené polohy. Pak si stoupnul na proti ní.

„Tak začneme,“ promluvil. „Začneme jako jak?“ zeptala se vyděšeně. „Uhoďte mě!“ vykřikl. Způsobil tím jen to, že se lekla. Povzdechl si. Lili se zatvářila omluvně a dala mu lehkou facku. Sam zaklel a chytl se za tvář. Protočil panenkami.

„Sakra ženská! Tohle umíte?“ vykřikl na ni.

„To vážně nic neumíte? Myslel jsem si, že je ve vás něco víc, ale jak vidím, jste městská

fiflena. Neumíte nic!“ křičel na ni.

Lili se to velice dotklo. Začala pomalu rodnou a do očí se jí drali slzy. Otočila se, vypadala jako by se chystala odejít. Pak se však otočila na zpět a dala kapitánovy pěstí přímo do nosu. Ten byl zaskočen a překvapen, položilo ho to na zem. Chytil se za nos, po chvilce se podíval na Lili.

Stála nad ním jako bůh pomsty a rudé vlasy jí lítali kolem obličeje. Obličej měla rudý.

„To si vážně myslíte?!“ vyštěkla.

„Městská fiflena?!“ křičela. V tu chvíli si Sam uvědomil, že to přehnal.

Liliana se prudce otočila a hodila po něm ručník.

„Krvácíte,“ řekla a odešla ke dveřím. Tam se však zastavila a otočila se nazpět. Svědomí v ní

začalo pracovat. Pohlédla na kapitána.

Samuel seděl na zemi a tiskl si ručník k nosu. Vypadal překvapeně a vyděšeně. Sledoval ji. Lili se v tu chvíli zastyděla. Zavřela oči. Vždyť se ji snažil vyprovokovat, tušila to. Pomalu se otočila a šla směrem k vyděšenému muži.

Klekla si, když došla k němu. Opatrně mu oddělala ručník z nosu. Prohlédla si ho. Neměl to zlomené, jen naražené. Opatrně ho ošetřila. Pak se na něj pořádně podívala.

Samuel se tvářil překvapeně.

„Promiňte,“ řekla. Vstala a podala mu ruku. Přijal ji a postavil se s její pomocí.

„Nic se neděje. Příště si musím dávat pozor na pusu. Myslím, že je dost hodin. Chcete pokračovat...zítra?“ opatrně se zeptal. Lili se usmála.

„Proč ne?“

***

„Nechte ji!“ zakřičel rozkaz Samuel. Vojáci ho okamžitě poslechli. Sám pak přišel k Lili.

„Gven, pojď, půjdeme pryč.“ Pomohl ji se postavit na nohy a hodil si jednu její ruku kolem krku, druhou ji podpíral.

Zapomenutá lilie, PART 04

Liliana seděla na posteli u Samuela v pokoji. Nohy měla skrčené pod bradou a sledovala okolí. Lehce se oklepala a pak vstala, došla k nočnímu stolku. Začala si prohlížet fotografie.

Její pohled se zastavil u její společné fotky se Samuelem. Seděli na nějaké skále u vodopádu a Samuel jí podával láhev s vodou. Právě se něčemu smáli. Lili fotku položila nazpět a otočila se na kapitána.

Sam seděl na stole a nohy mu spočívali na židli. Celou dobu ji pozoroval. V očích měl podivný výraz, jako by zamyšlený. Pravděpodobně byl duchem nepřítomný. Lili došla k němu a postavila se pře něj. Nevnímal ji.

„Samueli,“ zašeptala. Více nahlas nemohla. Pohlédl na ni a smutně se usmál. Na očích mu byla vidět podivná lítost.

„Pověz mi...co tě...trápí...“ Mezi slovy dělala velké pauzy, potřebovala se vždy vydýchat.

Kapitánovi oči se leskli. Zatím nic neřekl, jen ji pozoroval. Nechtěl jí nic říct. Zbytečně by se trápila.

„Nic, všechno je v pořádku,“ řekl jí nakonec. Vstal a objal ji.

„Jsem rád, že jsi zpátky.“ Jeho hlava zmizela v záplavě jejích vlasů. Musel na chvíli schovat tvář, jen na chvíli...

***

„Ťuky ťuk...“ ozvalo se na celou laboratoř.

„Kapitáne, co pak, stalo se něco?“ Pohlédla na Samuela Lili. Smith se klukovsky usmál.

„Ne, jen vás jdu zkontrolovat. Vmete si jen to nejnutnější, aby jste to vůbec odnesla,“

prohlásil. Doktorka se začala smát. Kapitán na ni zmateně koukal. Pak jeho pohled zabloudil do kouta. Stál tam batoh a dvě cestovní tašky.

„Vždyť tam jdeme na týden,“ vyděsil se. Nechápal, proč tahle ženská sebou tahá tolik věcí.

„Kapitáne, mám za úkol to tam prohledat, provést spoustu měření a prostě některé přístroje s sebou potřebuji. Svých věcí mám malinko a když jsme u toho ... potřebovala bych vzít ještě

nějaké věci...“ Kouzelně se usmála. Mrkla na kapitána.

„Je to jen malá hromádka, tyhle dvě krabičky...“ neustále brebentila. Samuel na chvilku zavřel oči a povzdechl si.

„Ok, dejte to sem, za hodinu pro vás přijdu, ať jste sbalená!“ pohrozil jí.

O hodinu později čekala u dveří laboratoře doktorka Schwarzová. Jedla jablko a vyhlížela do chodby. Pobroukávala si nějakou písničku. Byla nervózní.

Za chvilku spatřila se k ní řítit kapitána Smitha a velice podivně se tvářil. Pod jeho těžkými boty duněla podlaha. Vypadal, že dožvýkával oběd. Po cestě si ještě spravoval různé popruhy.

„Uf, málem jsem to nestihl,“ řekl na uvítanou.

„Jste sbalená, doktorko? Můžeme vyrazit?“ zeptal se udýchaně. Lil se usmála. Chtěla si obléci batoh, ale byla zaražena kapitánem.

„Máte špatně zapnutou vestu,“ dodal na vysvětlenou, když se vrhl na úpravy. Doktorka zrudla.

„Hups,“ vyklouzlo jí z úst.

Na bráně se začali objevovat symboly. Celá zářila a točila se. Zpívala, ale ten zpěv slyšeli jen někteří. Pro někoho to byl balzám na uši a pro druhé to byl podivný skřek železa.

U kruhu stál připravený tým. Jejich úkolem bylo týden strávit v jedné vesnici. Provádět různé

měření a pomáhat vesničanům. Zdálo se, že to nikomu z týmu nevadilo. Mužská část byla ráda, že mají mezi sebou konečně něžné pohlaví a doktorka vypadala, že je hned využije, jakmile přijde ten pravý čas.

Celá skupina se vydal bránou na druhou stranu. V jednom okamžiku stáli v řídící místnosti na Atlantis a v druhém byly na cizí planetě.

Jakmile se vzpamatovali z průchodu, tak se vydali do vesnice. Šli pomalu, nikam nespěchali. Tráva jim šustila kolem kolen a květiny voněly. Podivní ptáci létali vzduchem a vydávali podivné písně. Nově příchozí se smáli vtipům, nic nenaznačovalo tomu, že by se něco mělo stát. Ze všeho vyzařovala pohoda a přátelství. Sluníčko svítilo a vysušovalo trávu s rostlinami.

Ve vesnici je lidé přivítali s otevřenou náručí. Ubytovali je v jednom domě s nějakou rodinou. Dostali dva pokoje, jeden náležel Lili a druhý zbývajícím členům. Popovídali si s místními a trávili čas venku až do večeře. Lili do té doby začala pracovat, pokud něco měla stihnout, tak musela začít hned. Po večeři se vydali do svých postelí, druhý den měl být velice náročný.

Za rozbřesku budil kapitán doktorku. Ta nechtěla vstávat. Neustále se převalovala a snažila se ho nějak odehnat. Brzo však vstala, stejně jako všichni vypadala velice unaveně.

V poledne se slunce vyšplhalo vysoko. Pálilo a žhnulo. Snažilo se z každého vysát život. Voda v potocích klesla. Nastal jeden z extrémů. Všichni byli velice unavení a snažili se schovávat před sluncem. Spousta lidí dostávala úpal i úžeh.

Liliana seděla u jedné z řek a prováděla různé měření. Za den vypila několik lahví vody, přesto měla pocit, že každou chvíli omdlí. Kapitán opodál se svými muži nosili vodu a pomáhali stavět nový dům. Na čelech se jim perlil pot, přesto pracovali vytrvale dál. S

postupem dne na ně začala doléhat únava. Všichni tušili, že druhý den bude naprosto stejný, modlili se alespoň za déšť.

Večer je čekala pořádná odměna v podobě skromné večeře. Těšili se do postelí, a tak nebylo divu, když hned po večeři všichni zmizeli v pokojích. Nikdo nevylezl, dokud nevyšlo slunce.

Druhý den probíhal podobně, čekali to. Strhaní, zpocení a špinavý se sešli u večeře. Probírali celodenní zážitky.

„Nejhorší bude, až zítra budeme stavět střechu. Co vy na to, kapitáne?“ zeptal se seržant Lorenz. Kapitán se jen unaveně usmál a dál se věnoval svému jídlu.

„Co vy, doktorko? Jaký jste měla den?“ Doktorka si promnula obličej.

„Měřila jsem u řeky, stejně jako včera, ale odpoledne jsem prováděla tady rozbory...“

pověděla unaveně. Kapitán se na ni usmál. Kývla na něj.

„Kapitáne, potřebovala bych zítra jít do hor...“ nahodila opatrně Lili. Smith ji sjel pohledem. Nebyl tím nikterak nadšen. V tomhle vedru se mu nechtělo lézt po horách a dávat pozor na nějakou šílenou doktorku, ale bohužel musel.

„No, sama tam jít nemůžete,“ řekl jí na rovinu.

„Já vím.“ Samuel protočil panenkami.

„Ok, sbalte si to nejnutnější a zítra brzo ráno vyrážíme, nerad bych se někde plazil v tom vedru...“ Na chvilku se odmlčel.

„Na jak dlouho to plánujete?“ zeptal se.

„Na den, dva. Záleží, na to co objevím,“ odpověděla mu po pravdě.

„Ok, Lorenzi, zůstanete tu a o všechno se postaráte. Podáte hlášení na Atlantis, však už

víte...“

Lili měla pocit, že neuběhlo ani pět minut a Sam ji budil. Venku byla ještě tma, ale nad obzorem se objevovala světlejší barva. Neochotně vstala a odplížila se do jídelny. Snídani do sebe oba naházeli, zabalili si jídlo, naplnili flašky. Každý popadl jeden batoh a oba vyrazili směrem k horám.

Slunce začalo vycházet, když začali stoupat po svahu. Kamenitá cesta jim křupala pod nohama. Voda jim pomalu docházela a teplota neustále stoupala. Přesto oba stále stoupali vzhůru. V poledne oba dosedli na kameny poblíž řeky. Doplnili láhve na vodu. Obědvali.

Lili se však nezastavila. Fotila, pobíhala okolo, pracovala. Sam ji sledoval, pak však začal pozorovat krajinu kolem. Vypadala nádherně. Slunce olizovalo kopce, hory. Jindy velké řeky byly skoro prázdné. Všechen svět měl jako by na dlani. Miloval tyhle pohledy, miloval hory.

Na obzoru se objevily tmavé mraky. Rychle se přibližovaly. Vítr se zvedal. Samovy se to nelíbilo. Konečně mel přijít vytoužený déšť, ale zkušený pozorovatel věděl, že to nebude procházka růžovým sadem.

„Doktorko, začněte balit,“ řekl. Lil se na něj podívala.

„Kapitáne, nemám udělanou ani polovinu věcí! Navíc je horko, kam by jste chtěl jít?“

vypálila.

„To nebila prosba, to byl rozkaz. Začněte na tom pracovat. Začíná se k nám blížit bouře, rád bych se někde schoval.“

Lili se na něj podívala, pak pohlédla dolů. Opravdu to vypadalo špatně. Bouře postupovala rychle. Začala rychle sklízet. Některé vzorky schoval kapitán k sobě. Lili sklízela přístroje i tak měla těžký batoh. V momentě, kdy měli vše sbalené, začali dopadat první kapky.

Vítr se zvedal. Staré listí s prachem létalo vzduchem. Déšť nabíral na intenzitě. Prudce se ochladilo. Kapitán s doktorkou rychle šplhaly do svahu. Vydali se hledat do skal jeskyni, ve které měli dnes přespat.

Půda, která se rychle změnila v bahno, jim podkluzovala. Co chvíli jeden spadl. Kalhoty měli od bahna a byli promočení. Bouřka se zastavila nad nimi. Blesky létali vzduchem. Hromy nabíraly vysokého hluku. Zvuk neustále zesiloval. Čím blíže byly skalám, tím více se zvuk odrážel od skal. Propadali se do bahna. Kolem nich tekla voda, stromy leželi přes cestu, voda tekla mimo koryta a brala sebou i kameny. Lili nemohla, byla vyčerpaná. Kapitán se jí snažil pomoct, ale sám měl málo síly. Byla jim zima, klepali se.

Dostali se na kraj svahu. Běželi po jeho kraji. Kousek nad nimi se tyčila jejich jeskyně. Představovala útočiště, klid a alespoň trošku tepla. Snažili se zrychli, Liliana nestíhala. Nedokázala běžet rychleji. Kapitán na ni počkat a běžel po jejím boku. Věřil, že jí to alespoň

trošku pomůže.

Slyšel výkřik. Jeho instinkty zapracovali. Na poslední chvíli zachytil doktorku. Sám se chytil nějakého kořenu. Lili vysela dolů ze svahu. Samuel ji držel za ruku, ale ta mu pomalu vykluzovala. Snažil se ji vytáhnout, ale nešlo to. Křičela.

„Neudržím tě,“ snažil se překřičet déšť. Vyděšeně se na něj podívala.

„Nepouštěj mě, prosím.“ Jako odpověď se ji snažil znovu vytáhnout. Ruka ji čím dál více vykluzovala. Rychle přemýšlel. Musel něco vymyslet, ale rychle. Pod sebou sledoval vyděšenou Lil.

„Odepni si batoh!“ zakřičel dolů. Doktorka nechápala. Měla tam polovinu věcí, nemohla si dovolit to ztratit.

„Prosím,“ ozvalo se naléhavě. Volnou rukou se snažila poodepínat popruhy.

Jakmile batoh odlehčil její záda, tak ji Sam vytáhnul. Oba dva seděli na svahu a zrychleně

dýchali. Byli promočení, voda jim kapala ze šatů, přišli o jeden batoh a bouře neustále zesilovala. Samuel vstal. Kývnul na doktorku. Ta se postavila, ale během chvilky padala k zemi. Kapitán ji tak, tak zachytil. Měla něco s kotníkem.

Nevypadalo to jako jeskyně, spíš jako nějaká místnost vyhloubená ve skále. Samuel Smith odložil doktorku v polovině místnosti a pak sundal batoh. V jednom rohu bylo nějaké suché

dříví, ale to nemohlo stačit. Zmizel kdesi v dešti.

Lili dokulhala ke dřevu, pak se snažila rozdělat oheň, ale marně. Klepala se.

Zkřehlé ruce ji neposlouchali. Začala nadávat. Její slova však zanikli v hromech. Ona po každém větším hluku nadskočila.

Samuel se vrátil. Přinesl spoustu dřeva. Vystřídal doktorku. Použil zapalovač. Během chvilky celou místnost zaplavilo příjemné světlo a teplo. Kapitán začal prohledávat batoh a sušil věci. Všechno bylo promočené. Některé věci méně a některé více. Našel suchou jen jednu deku a ručník. Druhá deka byla v doktorčině batohu, který teď ležel na kraji nějaké propasti.

Deku dal Lili a doporučil jí se vysvléknout a zabalit se do jediné suché věci. Chvilku se bránila, zima ji k tomu dohnala. Samuel ji dopřál soukromí a odešel na déšť. Když se vrátil na zpět do jeskyně, tak kolem ohně leželi všechny její věci. Sám si svlékl tričko, boty a ponožky. Oba se posadili k ohni. Bylo jim teplo. Věci se jim sušili. Nastal čas na večeři, ještěže jídlo se nacházelo v kapitánově batohu.

Smith vstal a došel k doktorce. Opatrně vzal Lilin kotník do ruky. Na obličeji se jí objevil výraz příšerné bolesti.

„Bolí vás to moc?“ starostlivě se zeptal. Kývla. Kotník měla lehce namodralý a nateklý, pravděpodobně vykloubený.

„Možná by jste mohl moji nohu nechat na pokoji,“ bolestně zasyčela. Snažila se mu ji vytrhnou, ale způsobila si tím více bolesti.

„Čím více sebou budete mlet, tím více vás to bude bolet.“ Lili se po tomhle naštvala. Zkřížila ruce na prsou a naštvaným pohledem ho sledovala.

Kapitán se jí díval do očí a ona mu pohled opětovala. Nechtěla to být ona, kdo uhne. Bohužel nesledovala jeho ruce. Kapitán rychlím pohybem trhnul jejím kotníkem. Podivně to zakřupalo. Lili zařičela bolestí. Z očí ji začali téct slzy.

„Ty parchante,“ zařvala na něj. Chytla se bolestí za kotník. Sam ji objal. Rozplakala se mu na rameni.

Blížila se noc. Déšť neutichal, hromy se vzdálily. V jeskyni bylo teplo a vlinula se tam podivná vůně. Nastal čas večeře. Kapitán pobíhal a snažil se udělat něco, alespoň trošku poživatelného. Doktorka Schwarzová ležela na batohu, byla zabalená v dece a spala.

Sam ji opatrně vzbudil. Rozespale se na něj podívala.

„Co se stalo?“ Kapitán se zasmál.

„Nic, je večeře a skoro všechny věci jsou suché, kromě bot.“ Lil se usmála. Vstala, avšak zase se posadila. V noze ji zakřupalo.

Druhý den ráno stále mrholilo. Odevšad se ozývalo šustění. Voda v řekách stoupala. Všude bylo bahno. Spousta stromů byla popadaných. Vypadalo to jako po nějaké přírodní katastrofě. Ve vesnici se dva vojáci strachovali o dva členy. Ti nejspíš někde byli, možná potřebovali pomoct, ale v tomhle počasí by ji nejspíš nenašli. Čekali do odpoledne. Zrovna když už chtěli vyrazit, tak se oba objevili ve dveřích.

Kapitán podpíral doktorku, která sotva šla. Byli o jeden batoh lehčí. Avšak ať se stalo cokoliv, tak všichni byli rádi, že jsou živí a zdraví.

***

Kapitán povolil stisk. Lili se na něj usmála. Nepotřebovali mluvit. To, co nedokázali říct, to si viděli na očích. Lili se pomalu otočila. Musela se vrátit, byla unavená. Vyšla ze dveří, zamířila na izolaci. Bosá chodidla ji pleskala o podlahu. Lidé kolem ní chodili, vyhýbali se jí...

Zapomenutá lilie, PART 05

„Jaký byl mezi námi vztah?“ zeptala se Lili. V očích měla ďábelské jiskřičky a usmívala se. Samuel se po otázce zarazil, pohlédl na Lil a neurčitě se usmál. Vzpomněl si na to, jak mezi nimi bylo pošťuchování a drobné hádky na pořadu dne. Přál si, aby to bylo na zpět.

„Nebudeš mi to věřit, ale sám nevím,“ zalhal. Během toho, co mluvil, tak proháněl svoje míchaná vejce po talíři. Doktorka se usmála.

Kapitán se podíval na dívku sedící naproti němu. Dlouho se jí díval do očí. Neuhnula, pohled mu vracela. Její oči projížděli celí jeho obličej, tak důvěrně známí, ale přitom jako by zapomněla jak vypadá.

„Jak jsi přišel k tomuto?“zeptala se Schwarzová a ukazovala na kapitánovu tvář. Samuel mlčel. Nechtěl jí to říct, přijala to.

„Pamatuješ na naši první hádku?“ promluvil. Doktorka se zamyslela. Vzpomínala, na tohle nemohla zapomenout...

***

Po návratu z první mise se k sobě choval kapitán i doktorka zvláštním způsobem. Nikdo nevěděl proč, ale spoustu lidí to zajímalo. Mezi nimi vznikl velmi přátelský vztah a spousta osazenstva vsázela na to, že se z nich brzo vyklube nový pár.

Kapitán často navštěvoval Lili u ní v laboratoři. Neustále spolu chodili na obědy, večer se spolu procházeli. Cvičili zase spolu, byla to záhada. Nikdo se už nedivil, když je viděl někde spolu. Byla to samozřejmost, divnější bylo je vidět odděleně.

Uplynulo několik dní a týdnů. Hodiny běželi, přesto ve městě vládla dobrá atmosféra. Dlouho se nic nestalo a tak všichni mohli žít v klidu a nerušeni.

„Kapitáne Smithe, jak se vám líbí nový přírůstek v týmu?“ zeptala se zvědavě Elizabeth Weirová. Kapitán nasadil lhostejný obličej.

„Je dobrá, hodně se osvědčila při misích.“ Usmál se. Samozřejmě, že to byla pravda, byla skvělá a navíc mu přirostla k srdci. Vždycky měla schovanou nějakou tu poznámečku.

„Ale to se sedá říct o jejím pracovním prospěchu,“ nahodila doktorka.

„Možná ne, ale není zvyklá pracovat v týmu s lidmi, nedokáže někomu něco dát příkazem,“

hájil ji Sam.

„Neříkám, že je Schwarzová špatná, ale řekněme si. Kdyby neměla ATA gen, tak tu vůbec není. Je spousta lepších lidí.“ Elizabeth se podívala na zavřené dveře. Jakoby něco slyšela.

Kapitán přešlápl z nohy na nohu, tenhle rozhovor se mu nelíbil. Polkl.

„Madam,“ oslovil ji.

„Je tisíc lepších, ale...“ zarazil se. Za dveřmi se ozval podivný šramot. Oba dva se zaposlouchali.

„Doktorko Schwarzová, co se stalo?“ ozvalo se zpoza dveří.

„Nic, jen se mi vysypaly papíry, děkuji, majore Lorne.“ Kapitánem projel osten strachu.

„Evan,“ řekl major. Uslyšeli Lilianin smích.

„O.k. Lili.“

V kapitánovi se vzdmula vlna lehká vlna nenávisti k muži za dveřmi. Chvíli mohli, Elizabeth a Samuel, slyšet šustění papírů.

„Hm, tohle je zajímavé, Lili, viděla jste tenhle papír?“ Lorneuv hlas zněl zvláštně. Následovala chvíle ticha.

„Zajímavé...“ Lilin hlas zněl podivně přidušeně. Pak se ozvalo zaklepání.

„Dále,“ vyzvala Elizabeth doktorku. Tiché otvírání jim odhalilo ty nejhorší obavy. Stála tam Lili a za ní major Lorne. Na obličeji Lili byl falešný úsměv. Byla naštvaná. Vplula dovnitř.

„Tady máte výsledky testů, které jste chtěla,“ zasyčela.

Prudce se otočila a pohlédla kapitánovy do očí. Mohl vidět v jejich očích plát plamen nenávisti nebo zlosti, nemohl to rozlišit. Odešla. Lorne se k ní připojil.

Ozvalo se zaklepání. Lili zvedla oči od mikroskopu.

„Hmm.“ Naprosto samozřejmé dovolení ke vstupu. Dveře se otevřely. V nich stál Samuel. V

tu chvíli se doktorka sklonila nazpět k práci.

„Lili, stalo se něco? Vůbec jsi na mě nepromluvila...“ začal Sam. Odpovědí mu bylo ticho a škrábání propisky o papír.

„Lili,“ oslovil ji znovu.

„Nemáte náhodou něco na práci, kapitáne?“ zašeptala naštvaně. Smith se podivil.

„Třeba by jste mohl kontrolovat moje výpočty, moji práci, jako jste do teď dělal!“ vyjela na něj. Mlčel.

„Nikdy jsi mě nebral vážně!“ křičela.

„Lili, prosím tě, nekřič...“ snažil se jí uklidnit, ale marně. „Víš, nejsem zase tak blbá!

Kdybych neměla ATA gen, tak tu nejsem. Nejsem dobrá jako někteří...jsem špatná doktorka, víš.“ Hlas měla tichý, ale nebezpečný. Sam ji úzkostně sledoval. V tuhle chvíli si přál, aby na něj křičela.

Chtěl něco říct, ale skočila mu do řeči.

„Nikdy jsi mě nevěřil, všechno, co jsem navrhla a nebo udělala bylo ověřeno lidmi pode mnou...“ Hlas se jí zlomil, přesto hleděla hrdě do kapitánových očí. Brada se jí třepala.

„Pamatuji si jak jsi říkal, že v týmu má být vzájemná důvěra! Byly to jen plané řeči? Něco k čemu nepřihlížíš?“ dorážela. Sam mlčel. Přijímal její výčitky, uvědomil si, že je v právu.

„Tolik jsem chtěla se stát členem tvého týmu, nikdy jsi mě však tak nebral...“ pohlédla na zem. Kroutila hlavou. nějak tomu nemohla uvěřit.

„Myslím, že pokud v tvém týmu není pro mě místo, tak bych...“ Nedořekla to, přesto oba věděli, co tím myslí.

Samuel byl zmatený, tohle nechtěl. Všechno se mu rozpadalo.

„Lilio,“ oslovil ji. Liliana zbystřila, tak ji ještě nikdy neřekl.

„Nedělej to, prosím...“ Nevěděl proč to řekl, jen někde v skrytu srdce doufal, že to zabere. Doktorka na něj koukala.

„Vypadni!“ zašeptala. Nehnul se z místa. Sledoval ji. Snažil se jí dokázat, že tomu tak není. Pohnul se jejím směrem. Rukou ho zastavila.

„Prostě jdi, prosím.“ Poslechl.

Dveře klapli, tichounce a neslyšně. Lili se sesunula na židli. Z očí ji tekly slzy. Nevzlykala jen seděla. Raněná a zklamaná. Ranil ji člověk, od kterého to nejméně čekala, nevěděla, co dělat. Připadala si sama, přesto cítila něco zvláštního. Jako by ji někdo objímal a šeptal k ní. Byla to Atlantis, musela to být ona...

***

„Nebyl to zrovna dobrý začátek,“ povzdechl si Sam.

„Trochu se mi to vymklo z rukou.“ Smutně se usmál a pohlédl na doktorku.

„Někdy je potřeba začít špatně, pak se vyvarujeme chyb, na které by jsme později tak jako tak narazili.“ Pomalu vstala. Kývla na kapitána.

Samuel ji sledoval až ke dveřím, tam mu zmizela z očí. Zamyslel se.

Opravdu sis myslel, že by se vše vrátilo do starých kolejí? že by se ti vrátila ta Gven, ta která

neustále vyváděla potrhlosti, smála se a vážnost dávala stranou? Jedna jeho část v něm hlodala.

Ty dobře víš, co k ní cítíš. Přál bys jí říct jak jsi přišel k té jizvě, ale nemůžeš. Zapomeň na ni dokud je čas. Pamatuj, doktor říkal, že se její čas krátí... Samuel zavřel oči a všechny ty hloupé myšlenky umlčel. Odešel. Musel se jít proběhnout.

Lili opatrně dosedla na židli. Věděla, že se blíží konec. Takhle to však nechtěla nechat. Po té

snaze, po tom všem, co udělala. Chytla se za hlavu. Všechny vzpomínky ji teď tlačili na hlavu. Před očima se jí objevovaly složité vzorce. Všechno si přála zastavit, ale nějak to nedokázala. Nakonec vstala a zaslzenýma očima přelétla místnost.

Z jedné police vytáhla knihu a začala studovat nějaké údaje.

Někdy je prostě potřeba bojovat, nevzdávat se. Tak nějak by to řekl Sam. Ten se nevzdával. Chtěl by, aby žila a dotáhla to do konce...

Zapomenutá lilie, PART 06

Skoro celé město spalo, houpalo se na oceánu a tiše zpívalo. Pro Lili to byl nádherný balzám na uši. Dokázala celé hodiny poslouchat tiché vrčení města a nikdy ji to neomrzelo. Zavřela oči a zaposlouchala se do ticha.

Oči ji pálili od neustálého čtený a psaní. V hlavě jí tepalo a mozek žádal po odpočinku. Promnula si spánky a rozhlédla se okolo. Všude převládal zmatek. Na zemi a stole ležely papíry. Tabule byly pokryty výpočty a vzorečky. Byly zde vytahané knihy a rozložené na potřebných stranách. Převládal tu zmatek a chaos, ale přesto v tom byl určitý systém.

Doktorčiny víčka klesly a její hlava pomalu spadla na kupu papírů. Ty se rozletěli do několika stran a pak se pomalu svezli na zem.

Atlantis pomalu začala zpívat ukolébavku. Šum oceánu se nesl stěnami i chodbami. V

pokojích se ozývalo oddechování a občasné heknutí. Všichni spali pod tíhou noci a město nad nimi drželo ochranou ruku. Chránilo je a nedovolilo nikomu, aby jim ublížil, tak jako matka chrání své dítě.

***

„Lili! Lili!“ Oslovená se otočila. Usmála se.

„Evane,“ oslovila ho. Major Lorne ji dohnal a oba vyrazili směrem k jídelně.

„Tak co? Těšíš se na misi?“ zeptal se jí a významně na ni mrknul. Lili do něj prudce strčila.

„No, aji se těším, náš tým jde doprovodit váš, takže vám budeme krýt zadky...“ vyhrkla doktorka a rychle zmizela z majorova dosahu. Lorne vypadal, že si to musí přebrat, ale poznámku přešel mlčením.

Planeta byla pokryta pískem. Sluneční paprsky tlačily na vše okolo. Byl zde neskutečný žár. Azurově modrá obloha pokrytá sluncem se jim klenula nad hlavami. Daleko na obzoru mohli vidět jen písek. Nikde nebylo ani rostlinky, ani stopy. Velké duny se pnuly do výšky.

Brána se zavřela. Lorne vykročil směrem k městu, všichni ho následovali. Vojáci sledovali okolí. Bylo tu podivné ticho. Lili se cítila divně. Měla pocit jako by na ni vše padalo, batoh ji tížil a slunce ji bralo veškerou energii.

Šli pomalu, noha vystřídala druhou. Mohly by slyšet šumění větru, ale žádný tu nebyl. Každý

slyšel nejen svůj dech, ale i dech ostatních. Pot se z nich linul. Voda v láhvích docházela, batohy se staly neskutečně těžkými. Lili upadla. Samuel se zastavil a pomohl ji na nohy. Poděkovala mu úsměvem.

Na obzoru se jim rýsovalo město. Ve všech se zvedla podivná vlna síly. Zrychlili krok. Něco tu však nehrálo, bylo tu podivně ticho. žádný křik dětí, které by si hrály. žádný šum lidí, bylo tu jen to podivné ticho a zvláštní zápach. Lorne se rozběhl, nebyl sám.

Pustinou se ozval přidušený výkřik. Lili omdlela. Smith a ostatní vojáci na kraji města zvraceli. To, co zde cítili a viděli jim otočilo žaludky na ruby a doktorku položilo. Po celém městě byly mrtvý. Lidé leželi na ulicích, v domech, kamkoliv se podívali všude byla jen těla. Saharové slunce způsobilo svoje, byl tu odporný smrad.

Se západem slunce pohřbili ty, co nepřežili útok Wraithů a nebo nebyli sklizeni.

Lili seděla vjednom domě s ostatními. Byla bílá jako stěna a bylo jí zle. Seděla v koutě a přála si být někde jinde. Vlastně všichni si to v tu dubu přáli, zápach rozkládajících se těl byl všude kolem a nedalo se ho zbavit. Jeden z vojáku vařil něco k jídlu, držel se zásady, že se něco sníst musí.

„Proč?“ zeptal se jeden z vojáků. Nikdo u neodpověděl, každý myslel na to samé.

„Z jakého důvodu tohle dělají? Přece jim nic neudělali,“ šeptala Lili. Byla nová a ne všechno chápala. Sam se zvednul ze svého místa a sedl si vedle ní. Chvilku k ní promlouval, nikdo neslyšel co, ale byla to určitě uklidňující slova. Nakonec mu položila hlavu na rameno a usnula.

Přiblížila se půlnoc. V místnosti vířil prach. Písek poletoval sem a tam. Vítr se opíral do dveří. Přihnala se písečná bouře. Mezi skučení větru se ozývalo ještě něco jiného, podivného a strašidelného. Nějaký šum, pláč, smích a vřískot. Pak vše náhle přestalo, po celé planetě se rozhostilo ticho, které nevěstilo nic dobrého.

Samuel vstal, byl jak zhypnotizovaný. Lili, která mu spala na rameni, spadla. Vzbudila se. Chvilku se rozhlížela okolo a pak pohlédla na kapitána.

„Stalo se něco?“ Neodpovídal. Sledoval ji kalnýma očima, jako by byl v transu. Začal si nepřítomně oblékat vestu.

„Same?“ oslovila ho Lil. Nevypadal, že by si jí všiml. Vstala a nejistý krokem se dostala k němu. Opatrně mu položila ruku na rameno. Trhl sebou. Otočil se. Něco se v jeho pohledu změnilo.

„Pomoz...“ víc nestačil říct. Nasadil znovu ten podivný výraz. Chtěla něco říct, ale Sam se rozpřáhl a uhodil ji. Dopadla na zem, ale už se nepohnula. Sam se usmál a dotáhl jednu z přezek na vestě. Byl na odchodu. Zastavil se u dveří a jako by se sebou sváděl nějaký boj. Cukal podivně sebou, ale pak něco v něm vyhrálo a on odešel ani se neohlédl. Za ním se pomalu do tmi odplížili skoro všichni vojáci.

Lorneho bodlo slunce do očí. Prach a písek ho šimral po celém těle. Líně se převalil na bok a rozevřel jedno oko. Rozhlédl se po místnosti. Byla prázdná, až na Lili, která ležela na zemi a hlavu měla podivně zakloněnou.

Hrklo v něm, najednou byl rychle probuzen. Rychle se doplazil k ležící. Zatřásl s ní. Nic se nestalo. Dýchala.

„Lili!“ zakřičel. Nic se nestalo. Zmocnila se ho panika. Byli tu sami a nevěděl kde jsou ostatní. Lehce pleskl doktorku přes tváře.

Prvně otevřela víčka, paprsky ji bodli do očí, okamžitě je zavřela. Pak je otevřela dokořán. První, co její oči spatřili byl Lorne. Chtěla se posadit, ale hlava ji třeštila a bolela. Spadla mu nazpět do náručí. Usmáli se na sebe.

Bylo poledne. Slunce pálilo, venku bylo vedro k zalknutí. Po obloze se pohybovali drobné

mráčky. Písečné duny se neslyšně přesouvaly. Vítr vydával podivné kvílivé zvuky. Schwarzová se více tiskla k majorovy. Měla strach.

„Kam mohli odejít?“ přemýšlel nahlas major. Doktorka ho pozorovala.

„Odešli, prostě zmizeli,“ prohlásila vyděšeně.

„Evane, něco se tu děje! Nevím co, ale když kapitán večer odcházel...nebyl to on,“ vydechla. Lorne si ji prohlídl. Viděl její zoufalý pohled. Něco ji trápilo.

„Lili...“

„Ne,“ přerušila ho.

„Musíme je najít.“

Zapomenutá lilie, PART 07

„O.k. Tak kam teď?“ zeptal se unavený Lorne a dosedl na jeden z mnoha zbořených sloupů

písečného města.

„Nevím, nevíme nic...co se tu děje? Všichni jsou pryč, stejně jako naše zásoby...“ Lili dosedla vedle majora. Zamyšleně sledovala okolí.

Město nebylo velké. Voda tu byla vzácná a šetřilo se s ní. Všechno okolo bylo zaneseno pískem. Staré pouliční krámky byly zbořené, látky roztrhané. V domech byly rozbité dřevěné

okenice a neudržované pískové domy se drolily. Slunce neúprosně žnulo a vítr foukal, sliboval alespoň malé ochlazení.

Lorne zničehonic prudce vstal. Chvilinku nerozhodně stál s nohou vykročenou vpřed, jako by chtěl jít někam. Nakonec se však zhroutil nazpět na sloup. Dal si hlavu do dlaní a zhluboka dýchal. Lili ho zděšeně sledovala. Byla zmatená, občas měla pocit, jako by se snažil někdo s ní manipulovat, ale vždy to zahnala nazpět.

„Majore?“ promluvila. Mlčel. Opatrně mu položila ruku na rameno. Trhl sebou. Pohlédl na ni.

„Co se tu sakra děje?“ Obličej měl zašpiněný a spálený sluncem. Rty měl vysušené a rozpraskané. Doktorka na tom nebyla lépe.

„Nevím, ale měli by jsme sehnat nějakou vodu, nebo jídlo,“ odpověděl.

„Doktorko, ať se tu děje cokoliv, musíme najít ostatní a vrátit se.“ Vstal a podal jí ruku. Přijala ji a vstala.

„Půjdeme si najít místo na přespání.“

Oba se pak vydali někam do města. Jejich stopy zahladil vítr.

Místo, které Evan a Lili opustili, obsadily nějaké postavy. Držením vojáků se postavily do pozoru. Kolem nich prošel jejich velitel.

„Počkáte, až padne noc, pak mi je přivedete,“ Promluvil hlubokým hlasem. Postava sice patřila Samuelovy, ale hlas ne. Všichni zasalutovali a zmizeli ve městě, aby splnili rozkaz.

Velitel Samuel se posadil na sloup.

„A dokončíme to, co musíme,“ zachechtal se a rychlím pohybem si zapálil podivný doutník. Pak však dostal záchvat kašle.

„Sakra, no sad ti udělám radost jinak, co ty na to, Same,“ oslovil velitel někoho v duchu.

„Nech toho, vím co chceš udělat! Zapomeň na to a nech nás odejít!“ někdo zaškemral.

„Ztichni,“ umlčel ho první hlas.

„Prosím, nech alespoň je odejít...“ prosil znovu ten druhý hlas.

„Řekl jsem, mlč!“

A druhý hlas, se už neozval.

Blížila se noc. Vzduch se pomalu ochlazoval, slunce zapadalo. Nad městem se vznášela rudá

záře, ale nebylo to ohněm. Městem se šířil tichý hvízdot a lehký smích. Jako by všechen strach zmizel, ale pozorný pozorovatel by zjistil, že ne nadlouho.

„Evane?“ ozvalo se z jednoho z domů.

„Ano?“ zazněla odpověď.

„Přestaň, prosím, pískat. Já...už...vážně nemůžu...“ Lili potřebovala přestávky, aby se mohla nadechnout. Smích ji bránil v souvislém vyjadřování. Major se přesunul k doktorce a začal jí

pískat do ucha.

„Copak ti vadí? Vždyť je to pěkná melodie...“ Major se snažil při té větě vypadat nevinně a zároveň vážně. Lili propukla v další salvu smíchu a Lorne se k ní přidal.

Slunce zcela zapadlo, místnost osvětloval jen malý oheň uprostřed. Z venku se dovnitř řítili strašidelné zvuky. Lili si snažila lépe ustlat.

„Myslíš si, že je najdeme?“ zeptala se po chvilce.

„Doufám,“ bylo jediné, co řekl.

„Sam mi kdysi řekl, že se nemám vzdávat, i když už není naděje...“ Pak si pohodlně lehla a sledovala oheň. Po nějaké době oba usnuli.

Slyšela hlasy. Nepřicházely z venku, ale byly uvnitř, v její hlavě. žadonily a prosily, ale Lili se je snažila dát do pozadí. Některé se snažily ji ovlivnit, ale nedokázaly to. V hlavě ji hučelo jako v úle.

„No tak nech nás! Nic ti neuděláme,“ promlouval jeden a ostatní opakovaly.

„Kde je Sam?“ zeptala se Lili. Následovalo ticho.

„Podívej,“ začal jeden z mnoha hlasů, ale Lili ho přerušila.

„Kdo vám dovolil mi tykat?“ Ledovost její myšlenky ji zarazila.

„Podívejte,“ opravil se hlas, „nechápete nás, nevíte o nás spoustu věcí. Potřebujeme vaši pomoc.“

„No právě! Neznám vás!“ zakřičela myšlenky. Chvilku slyšela šum hlasů, ale pak se utišily.

„Já...“ Pokusil se o rozhovor další hlas.

„Už nic nechci slyšet! Nejsem schizofrenik a ani nic jiného, prostě moc svítilo dneska slunce a teď táhněte! Chci spát!“ Vzdaly to, měla moc silnou mysl.

Byla hluboká noc. Vítr foukal a skučel. Písek poletoval jako sníh. Bylo chladno. V jednom z domů dohasínal oheň. Do místnosti, ve které spali Lili a Lorne, vešlo několik mužů. Neslyšně

je obstoupili.

Hvizdot větru přerušil lehký výkřik. O chvíli později byli několika muži unášeni major a doktorka. Nebránili se, byli v bezvědomí.Zmizeli v noci a ve spletitých chodbách, ulicích a tunelech města. Nikdo, kdo nebyl místní by se tu nevyznal.

Lorne se pokusil pohnout, ale nešlo to. Byl přivázaný k židli. Otevřel oči. Rozhlédl se. Na nedaleké židli seděla Lili, byla přivázaná silným provazem. Evidentně přicházela k vědomí. Pohlédla na něj a vyděšeně začala sebou cukat, snažila se osvobodit, brzo to však vzdala.

Závěs se pohnul a do místnosti vkročil muž.

„Same!“ vykřikla doktorka. Muž si s podivným úsměvem sedl na stůl. Prohlédl si oba dva.

„Ale, ale, copak to tu máme?“ řekl hlubokým hlasem. Lili zbledla.

„Kde je kapitán Smith?“ vyštěkla.

„Kde?“ zasmál se muž, „stojí přímo před vámi! Cožpak nevidíte? Tohle je Samuel Smith, v celé své kráse.“ Smál se na celé kolo. Začal se poněkud přehnaně otáčet.

„Můžete vypadat jako Smith, ale nejste jím!“ zakřičel Lorne.

„To si myslíš ty, ale váš kapitán je tu semnou, je v této hlavě.“ Významně si poklepal na spánek.

„Cože?!“ Lili vykulila oči.

„Co to povídáte?“ zakoktávala se.

„Vy neslyšíte ty hlasy?“ zeptal se překvapeně kapitán, pak však došel k názoru, že slyší.

„Ale ano, slyšíte! To není způsobeno sluncem, nebo něčím jiným. To jsou lidské hlasy...hlasy mrtvých, které jste pohřbili.“ Zširoka se usmál.

„Jen z nějakého důvodu se nemůžou dostat do vaší hlavy.“ Zamračil se.

„Máte asi silnou mysl, i když tady Samuel...no, nebylo lehké ho přesvědčit,“ řekl nakonec.

V místnosti bylo ticho. Doktorka nechápavě koukala z majora na kapitána. Oba dva se měřili pohledem. Najednou major promluvil:

„Nech je odejít! Porušuješ zákony, Hektore...“ Samuel zbledl. Přešel k majorovi.

„Zemře a ty to víš! Musíme dodělat to, co jsme nestihli,“ prohlásil pevným hlasem.

„Divím se, že tě tady ten pustil do své hlavy...“ dodal jakoby mimochodem Samuel.

„Hektore, apeluji na tvůj zdravý rozum, jsme mrtvý, všichni. Měli by jsme zůstat tak kde jsme. Nepleťme se do světa živých...oni nás pohřbili, i když nemuseli. Nechme je odejít.“

Neznámí muž se snažil, ale marně. Věděl to, avšak musel to zkusit, nesměla být prolita nevinná krev.

„Ne, dnes se západem slunce zemře, tak jak má a já sám ji zabiji!“ vykřikl Samuel.

„Hektore! Ne, to nesmíš!“ snažil se ho zadržet Lorne. Kapitán se však napřáhl a vrazil majorovy, ten se skácel na zem i se židlí. Z nosu mu začala téct krev. Lili začala na Samuela křičet, o chvíli později dopadla na zem i ona, cítila velkou bolest...

Slunce se sklonilo k obzoru, den se pomalu chýlil ke konci. Hlavní náměstí se začalo plnit rudou září. Placatá deska uprostřed náměstí zářila podivnými barvami. Nastal čas, čas na oběť, takovou, kterou bohové neodmítnou.

Na náměstí vyšel Samuel. V jedné ruce držel stříbrnou dýku a druhou držel pevně doktorku. Táhl ji za sebou. Ta se snažila nějak se bránit, ale byla to marná snaha. Kapitán měl pevný

stisk. Smitha následovali jeho vojáci. Ti drželi pevně Lorneho. Byl svázán a šel kupodivu poslušně. Věděl, že odpor je marný.

„Same!“ zakřičela Lili. Nevnímal ji, oči měl kalné. Pevně ji chytil za zápěstí s trh s ní. Dopadla na kamennou desku. Na náměstí se zvedl vítr.

„Same, prosím nedělej to...“ Z očí ji tekly slzy. Lorne se snažil vymanit ze sevření vojáků, ale marně. Písek se zvedl ze země. Smith pozvedl obětní nůž. Chtěl bodnout. Z očí mu tekly slzy. V polovině pohybu se zastavil. Bojoval, snažil se získat na zpět své tělo, nešlo to. Prohrával.

Lili ho sledovala upřeným pohledem. Vzdala to.

Nůž se zaleskl ve slunci. Lili zavřela oči. Očekávala ránu, ale ta nepřicházela. Ozval se srdceryvný výkřik. Rychle otevřela oči.

Samuel seděl na zemi a z tváře mu tekla krev. Držel si ji, rychle ztrácel barvu. Nůž ležel nedaleko. Na kámen dopadlo několik kapek jeho krve. Kolem dokola začali přicházet lidé. Stáli v kruhu a modlili se. Lili, Lorne i ostatní vojáci ztratili vědomí.

Probrali se u brány. Netušili, jak se tam dostali, ale všichni toužili opustit toto prokleté místo. Samuel potřeboval lékařské ošetření...jizva mu však zůstala na tváři.

***

Doktorka se trhnutím probudila. Bolela ji hlava, už zase. Vzala si své prášky. Začala sbírat papíry. Nakonec dosedla za stůl a pracovala. Měla málo času, musela stihnout to, co právě

začala...její čas se krátil.

Zapomenutá lilie, PART 08

Slunce po několika dnech vysvitlo. Déšť přestal bubnovat do oken. Mračna se roztáhla a vykoukla modrá obloha. Sluneční paprsky ohřívaly temné stěny města. Oceán šuměl a houpal Atlantis na svých nekonečných hlubinách.

Doktorka Schwarzová ležela na zemi. Nohy měla opřené o nejbližší poličku a hlavu si podložila bundou. V ruce držela nějakou knihu. Přes obal nebyl vidět její titul. Doktorce to nevadilo. Smála se a zároveň plakala. Podivný chichot se rozléhal místností a odrážel se od stěn. Potřebovala nějak vyplnit čas a navíc ji bolela hlava, už zase.

Na stole zapípaly hodinky. Jejich pískot toužil přilákat pozornost ženy, která se neustále něčemu smála. Nakonec se jim to podařilo. Doktorka vstala a zkontrolovala svůj počítač. Podle spokojeného úsměvu mohlo všechno vycházet dobře.

Lili vstala a otočila papír na tabuli. Začala znovu psát. V polovině se zarazila a došla k poličce s knihami. Jednu vyndala a nalistovala příslušnou stranu. Nakonec ji odhodila na zem. Něco zlověstně zavrčela a dál se věnovala psaní na tabuli.

Papír, na který psala, očíslovala. Pak otočila ještě několik dalších, ty taky označila příslušnou číslicí. Pohlédla na své dílo. Zkontrolovala všechno, kde se mohla vyskytnout chyba. Opravila problém, který vyžadoval opravu několika listů. Pak spokojeně zavřela lihovou fixu a odhodila ji do nepořádku na zemi. Její kroky vedly k počítači. Ještě chvíli pracovala a snažila se něco vymyslet, ale bolest hlavy jí moc šancí nedávala. S lehkým povzdechem se rozhlédla po místnosti.

Země byla pokrytá zmuchlanými papíry a roztrhanými papírovými kousky. Knihy ležely rozevřené a nebo pohozené na nejrůznějších místech. Tužky, propisky, lihové fixy a zvírazňovače byly všude. Celkově tu převládal nepořádek.

Lili se po bližším prozkoumání zděsila. Uchechtla se a opřela se pohodlně na židli. Hlavou se jí šířila nějaká písnička, spokojeně si začala broukat. Tiché pobrukování se později změnilo v hlasitý zpěv.

Samuel Smith se protáhl. Ty hloupé paprsky ho vzbudily. Měl mizernou náladu. Málo spal a navíc se mu někam ztratila bota. Prohledal snad celí pokoj a nikde nebyla.

„To sem blázen,“ mluvil k sobě polohlasem, „vždyť jsem ji dával sem. Přesně sem před postel...“ Stoupnul si před postel. Nahlédl pod prostěradlo.

„Á tady jsi, pojď za strýčkem Samem.“ Na chvilku část jeho těla zmizela pod postelí, ale za minuto se vynořil celí obalený prachem. Při pohledu do zrcadla jadrně zaklel. Rychle se oprášil, obul se a vyrazil někam do útrob města.

Zvuky pochodu odrážely stěny města. Samuel podvědomě zatočil. Tuto cestu znal nazpaměť, i kdyby měl zavázané oči, tak by tam došel. Jeho nohy ho vedly chodbami, zatím co jeho mozek uvažoval na jinými důležitějšími myšlenkami. Třeba nad tím, jestli sním půjde na snídani, jestli na sobě nemá moc prachu a dalšími opravdu důležitými drobnostmi.

Zastavil se před laboratoří doktorky Schwarzové. V duchu zaklel. Chtěl jít původně někam jinam, ale tohle vypadalo přece jenom nadějněji a také jako příjemnější společnost. Lili poslední dobou moc nemluvila, ale jemu to nevadilo. Bylo to uklidňující. Nějakým záhadným způsobem ho uklidňovala.

Nadechl se a pozvedl ruku. Zarazil se. Zevnitř se ozýval zpěv. Možná byl falešný, ale Samuel se zaposlouchal. Se zavřenými víčky stál a poslouchal. Usmíval se. Kdesi, hluboko cítil, že nechce, aby skončila.

Ozvalo se zaklopení. Lili sebou trhla. Zmlkla. „Dále,“ špitla. Dveře se otevřeli a v nich se objevil Samuel. Usmál se, ale úsměv mu zmizel ze rtů. Jeho pohled spadl na nepořádek a na Lili. Měla velké kruhy pod očima. V obličeji byla bledá, skoro splynula ze stěnou, tedy pokud by tu byly bílé stěny. Vlasy měla rozcuchané.

„Ty jsi nespala?“ zeptal se, přestože znal odpověď. Zakroutila hlavou. Pohlédl na ni.

„Gven, doktor říkal, že si máš odpočinout...“ došli mu argumenty. Na tváři se jí mihl ironický

úsměv.

„Samozřejmě, ale já tolik času nemám,“ řekla s příliš velkou veselostí.

„Nepůjdeme na snídani?“ Pozvedla tázavě obočí. Samuel jen kývnul, tohle byla ta Lili kterou znal. Ta Lili, která měnila témata během chvilky.

„Proč jsi pracovala přes noc? Tedy pokud to není tajné,“ vyzvídal kapitán. Lili si ho přeměnila očima a zahla do další chodby.

„Měla jsem nějaký nápad, takové vnuknutí.“ Dokonale gestikulovala, ale nic víc k tomu už

neřekla. Věděl, že mu neříká všechno, ale to bylo v pořádku. Byla to mezi nimi taková

nepsaná dohoda.

Lili si strčila do pusy přeplněnou lžíci kaše.

„Mpff...“ řekla.

„Cože? Promiň nerozuměl jsem ti,“ řekl Sam.

„Mpff,“ zazněla odpověď. „Chápu, nemusíš vysvětlovat,“ řekl Samuel s těžko skrývanou ironií. Lili polkla.

„Je tam chyba...“ Pak někam odběhla a nechala kapitána zírat na její místo. Nechápal, ale přemýšlel, za jak dlouho ji vystydne snídaně.

Poslušně čekal u stolu, dokud doktorka nepřišla a potom ji dělal společnost do večera. Procházeli město, vzpomínaly. Gven si doplňovala některé ze vzpomínek.

Na Atlantis přišla noc. Skoro všichni obyvatele touhle dobou spaly. Našli se však nějaké

výjimky, tak třeba doktor McKay a další šílení vědci, které držela při životě hodně tmavá

káva s velkou porcí kofeinu navíc.

Zbytky světla z města ozářili na chvilku západní plošinu. Vypadalo to, jako by tam stál nějaký

velký flek. Zdálky se nedalo poznat, o co jde, ale kdyby člověk přišel blíže, tak by poznal, že to není flek, ale dvě postavy a kdyby přišel ještě o něco blíže, tak by mohl postřehnout, že pozorují hvězdy. Blíže by však už nikdo chodit neměl, poslouchat cizí rozhovory je neslušné, to věděl každý obyvatel Atlantis, přesto to nikomu nebránilo v poslouchání za velitelskými, či jinými dveřmi...

Lili pohlédla na kapitána, ten sledoval hvězdy.

„Doufala jsem, že se vrátím domů...nikdy se tam nevrátím.“ Pohlédla do moře.

„Jak to můžeš vědět? Kdykoliv můžeš zažádat o přeložení, nebo o návrat na Zem...“ Samuel se ji snažil dodat odvahu, ale přitom nechtěl, aby na jakýkoliv návrh přistoupila.

Na západní plošině zafoukal vítr.

„Nemůžu, nemůžu odejít...“ Pohlédla na něj. Pochopil to, na tohle nepotřeboval slova. Nechtěla odejít, nechtěla ho tu nechat a navíc teď nemohla.

„Třeba se jednou podíváš domů.“ Usmál se a posadil se vedle ní. Lili chvíli sledovala hvězdy, pak se podívala na muže, který vede ní seděl.

„Ne, nevrátím. Říkej tomu třeba intuice,“ zašeptala, ale sama věděla, že to s intuicí nemá nic společného.

Zapomenutá lilie, PART 09

Samuel si přeměřil Lili pohledem.

„Proč to tajíš? Proč tajíš to, co se stalo?“ zeptal se. Oslovená po něm loupla pohledem.

„Možná...možná pro to, že je vidím každou noc umírat, trpět v takových bolestech. Nemůžeš

o tom nic vědět! Ty jsi na té planetě nebyl!“ Lilin hlas přecházel do hysterického pláče.

„Jak to můžeš vědět?“ kapitán začal křičet.

„Každou noc se mi zdá, že vidím mrtvé své přátele, že tě vidím mrtvou...Jak o tom nemůžu nic vědět?!“ Pohlédl na ni, ale setkal se s její sklopenou tváří. Plakala.

„Prostě nemůžeš...nedokážeš to pochopit, Samueli. Mohla jsem jim pomoci, ale nedokázala jsem to...je to moje vina...“

„Tak mi alespoň dovol se o to pokusit.“ Opatrně ji vzal do náručí a pevně ji objal.

„Řekl jsi tenkrát, že bys šel radši s námi. Pamatuji si, že ti přišli ti lidé divní...“ začala.

***

„Gven, podívej...rád bych chtěl jít s tebou, nelíbí se mi to,“ Samuel rozhodil rukama.

„Myslíš, že pět vojáků je málo? Neměla bych doktorku Weirovou poprosit o několik dalších?“ Oslovená se zatvářila na oko starostlivě. Na čele se jí prohloubily vrásky. Brala to s lehkostí, ale nikdy by nevěřila, že toho bude litovat.

Lidé na planetě byli milí, ale Samuel měl pravdu, něco skrývali. Nechali vojáky s doktorkou, aby se zabydleli, aby jim pomohli. Jednoduše je využili a pak z nich udělali zajatce. Bylo to tak snadné. Nikdo je dlouho nehledal.

Někdy lidi podceníme a pak na to doplatíme. Někdy přijdeme o přátele, o věci... Někdy však zaplatíme tou největší cenou, svým životem. Často na to nejsou naši blízcí připraveni, často na to nejsme připraveni ani my. Je to smutné a hloupé. Máme spoustu přátel a najednou nemáme nikoho. Jsme sami, sami v nekonečné temnotě...

Vlastně byli zajati díky Lili. Potulovala se po místech, kde neměla co dělat. Jednou večer zašla do nějaké laboratoře. Spletla si jen dveře. Chtěla jít do své výzkumné místnosti, ale pročítala nějaký papír a přešla svůj vchod. Její ruka se ani nedotkla kliky a dveře se s třeskotem rozletěly.

Před Lili se otevřela podivná místnost. Byla to laboratoř, musela to být. Byla velice moderní, více než vypadali ti lidé. Hnána podivnou touhou vkročila dovnitř. Počítače pracovaly. Některé chemikálie probublávaly. Všechno vypadalo tak zvláštně. Na konci téhle rádoby laboratoře bylo okno, které ústilo někam dolů. Pomalu k němu přešla. Nahlédla přes sklo dolů

do místnosti. Dech se jí zrychlil. Před očima se jí zatmělo.

Udělalo se jí zle. Dole někdo ležel. Byla to bílá místnost zašpiněná od nějaké červené barvy. Musela to být barva, její mozek jí nic jiného nepřipouštěl. V té špíně ležel na provizorním lůžku člověk. Teda měl by to být člověk. Přístroje ukazovaly jeho blízkou smrt. Musel mít obrovské bolesti. Lili se snažil odtrhnou oči od té hrůzy, ale nějak to nedokázala.

Zemřel. Doktorka se rychle odlepila od skla a chtěla vyběhnou z té odporné místnosti. Hnusila se jí. Její mozek ji zastavil u výzkumu. Začala si číst data. Všechno, co přečetla si zapamatovala. Její ruce jezdily po klávesnici. Zapomněla na všechnu opatrnost. Příliš pozdě ji došlo, že je tam hodně dlouho.

Chystala se odejít, avšak ve dveřích se srazila s jedním doktorem.

„Co tu děláte? Sem nemáte přístup!“

„Já omlouvám se...spletla jsem si dveře, vešla jsem sem a pak jsem se otočila a když jsem chtěla...vyjít, tak jsem na vás narazila,“ rychle ze sebe koktala. Doktor si prohlédl laboratoř, jeho pohled se zarazil u jednoho z počítačů. Pohledem sklouzl na ni, pak zase k počítači.

„Tak spletla dveře?“ Jeho oči se zastavili na ní, dále však mluvil do vysílačky:

„Ochranka! Druhé patro, pokusná laboratoř!“

Lili najednou došlo v jakém je průšvihu. Snažila se kolem něho proklouznout. Nechtěl jí to dovolit, pokusila se ho uhodit. Zachytil ji ruku ve vzduchu.

„Puste mě! Hned!“ Zakřičela mu do obličeje. Usmál se.

Nakonec Lili s vojáky skončila ve vězení. Seděli na jedné posteli a čekali co se bude dít dále. Lili je během pár minut stihla obeznámit se vším, co se stalo.

„Omlouvám se, seržante, mělo mě to napadnout. Nevím, co mě o popadlo.“ Lili zavrtala oči do země.

„Nic si z toho nedělejte, doktorko,“ řekl jí seržant a objal ji kolem ramen. Jeho muži se uchechtli. Doktorka protočila panenkami.

Dveře se otevřeli. V nich stanuli dva vědci a Vůdce lidí.

„Slečno Schwarzová,“ oslovil dívku Vůdce. Pohlédla na něj s obavami v očích.

„Vím, že jste vešla do jedné z výzkumných laboratořích. Je mi líto, že jste se to dozvěděla tímto způsobem...“

„No bezva!“ zakřičela Lili.

„A kdyby jste mi to asi tak řekli? Nikdy! Lžete nám celou dobu! Myslela jsem, že vám předávám všechno, co vím pro dobro věci a místo toho jsem vám pomáhala zabíjet ty lidi!“

Skončila, potřebovala se nadechnout. Dělalo se jí mdlo.

Vůdce se na ni usmál.

„Víte, slečno, vaše práce zdaleka nekončí,“ řekl hlasem ze kterého odkapával med.

„Cože?“ Vytřeštila oči doktorka.

„Já už vám nepomůžu,“ řekla jedním dechem. Muž se usmál.

„Ale ano, pomůžete a ráda.“ Vůdce kývnul na dva vojáky, kteří se tam náhle objevili. Jeden popadl Lili a druhý jednoho z týmu, který přišel z Atlantis.

Neuběhlo ani pár dní a Lili seděla u lůžka jejího přítele. Zhroucená na židli ho držela za ruku a slzy ji tekly po tvářích. Chtěla si zapamatovat, co se mu děje. Pozorovala ho pečlivě a ani jednou očima neuhnula. Slyšela ho křičet bolestí, viděla ho plakat, přesto zůstala. Umíral v bolestech. Snažila se protilátku nějak vylepšit, ale nemohla. Po hodině utrpení zemřel. Vstala a setřela slzy. Nemohli si zahrávat se životy lidí, které znala.

Prostě vzali nějakou látku a nechali ji proudit v žilách. Člověk si připadal silnější a lépe se učil, mozková kapacita se zvětšila, avšak po pár hodinách, dnech se něco zvrtlo a oni začali umírat. Utrpění v bolestech bylo pro ně nesnesitelné, umírali během několika hodin. Trpěli ztrátami paměti...

Dny v týdnu ubíhaly. Lili neustále pracovala. Snažila se zachránit život každého vojáka, kterého přivedli. Vždy u něj proseděla několik málo hodin, které mu zbývali a když bylo po všem, vstala a pracovala. Málo spala, přesto se jí podařilo látku vylepšit, ale ne dostatečně, ne tak, aby člověk netrpěl. Nepodařilo se jí odvrátit smrt.

Seržant ležel na nepohodlné posteli. Pot se mu perlil na čele. Kroutil se, ale přesto tu seděla doktorka. Držela ho pevně za ruku, plakala.

„Mrzí mě to,“ zašeptala.

„Mrzí mě to, kéž bych tomu mohla nějak zabránit...já ...ach bože!“ Stiskla mu ruku. Cítila jeho bolest. Seržant na ni pohlédl. Musel to být pro něj nesnesitelné.

„Není...to vaše vina...doktorko,“ zašeptal, pak se však znovu zkroutil do méně bolestivé

polohy.

„Stejně by to tak dopadlo,“ znovu jedním dechem zašeptal. Umíral.

Bylo pozdě. Seržant už dávno spal spánkem spravedlivých, měl klid. Lili seděla u postele a vypadala jako mrtvá. Stále držela v rukou chladnoucí ruku, stále plakala. Chtěla ho znovu potkat, nebo se s ním vrátit na Atlantis. Neustále je viděla před očima. Všechny je viděla umírat, jednoho po druhém. Bylo pozdě litovat, moc pozdě prosit za odpuštění...

Neuplynula ani hodina a Lili dostala svoji dávku, která ji slibovala odchod do věčné tmy. Cítila účinky, cítila se tak unavená. Víčka jí klesala, přesto se snažila se zapamatovat všechny záznamy o vylepšení té věci. Chtěla se, alespoň zbavit té bolesti. Ta látka jí to dovolila, dovolila jí přemýšlet nad věcmi, přesto věděla, že zapomíná.

Jako první přišla o hlas. Nemohla mluvit, nedokázala to. Očividně jí to nevadilo, potřebovala pracovat. Později nevzpomněla ani na ty lehké věci. Nevěděla kolik je jedna plus jedna, ale složité výpočty zatím nebyly problém.

Netrvalo to dlouho a dokázala vyrobit látku, která ji připraví na nějakou dobu o paměť. Tím pádem odvrátí na nějakou dobu její smrt. Nemusela se dlouho v rozhodovat...o pár minut později upadla do hlubokého spánku, po kterém procitla až na Atlantis.

***

„To je vše, Same,“ řekla Lili. Kapitán si ji mlčky prohlížel a snažil se přijít na to, co se vlastně

stalo.

Zapomenutá lilie, PART 10

Smith seděl mlčky u Lili a stále mu jedna myšlenka hlodala v hlavě.

„Takže, pokud tomu rozumím, tak ty máš zemřít?“ vypravil ze sebe nevěřícně. Přikývla.

„A to jsi mi nemohla říct?“ zakřičel. Najednou mu všechno došlo. Všechno se v něm bouřilo.

„Ne! Same, já chtěla jsem ti to říct, ale stejně by jsi mě neposlouchal!“ hlas jí postupně

přecházek ke křiku. Před nedávnem si za ním přišla o povolení kvůli nějaké látce, na kterou přišla.

„Jasně, neposlouchal! A víš ty proč? Protože bys mi stejně nic neřekla! Celou tu dobu tu něco tajíš a pak přijdeš s něčím, co musíš nutně odzkoušet a doufáš, že ti na to dám povolení?“

Samuel se už nedokázal ovládat. Rozhazoval rukama.

„Ano,“ špitla. Připadala si najedou malá.

„Sakra, Gven, myslíš si, že když mi řekneš: ,Dej mi povolení, protože by to mohlo dopadnou dobře. Ta látka mě může maximálně zabít.´ že ti ho dám?“ vyštěkl kapitán. Doktorka k němu přišla blíže. Skoro se dotýkali nosy.

„Ne, ale taky jsem to tak neřekla a víš ty co? Je to stejně jedno! Umřu tak jako tak a dobře mi tak!“ vykřikla mu do obličeje, ale zdaleka neskončila. Samuelova tvář pobledla. Lili si ho nevšímala.

„Vlastně mi ta látka pravděpodobně nepomůže, jenom ten proces smrti urychlí! Víš, jsem strašný srab, bojím se bolesti! Ano, bojím se jí, ale pokud si přeješ, abych trpěla, ráda ti vyhovím!“ poslední slova skoro zasyčela. Zhluboka oddechovala. Točila se jí hlava, všechno bylo tak neskutečné.

„Gven?“ oslovil ji, ale nepohlédla na něj.

„Já...mrzí mě to. Myslel jsem, že...sakra! Doktor mi říkal...doktor říkal, že budeš v pořádku, že to bude v pohodě...Já...“ slova se mu zadrhávala v hrdle. Nějak nedokázal myslet. V jeho hlavě tepala její poslední slova. Nějak mu ještě nedocházel jejich význam. Nechtěl si je připustit. Nechtěl, aby byl konec. Tak strašně si to nepřál. Připadala mu to jako věčnost, než

její oči vyhledaly jeho, měla v nich slzy. Přesto promluvila pevným hlasem:

„Poprosila jsem Carsona, aby vám to neříkal. Nechtěla jsem aby to někdo věděl, nechtěla jsem, abyste mě litovali...Chtěla jsem těch posledních pár ní prožít na plno...je mi to líto.“

Zase sklopila zrak.

„Dala jsi mi falešné naděje...“ zašeptal na svou obhajobu.

„A taky toho lituji.“ Víc však od ní už neslyšel. Vyběhla dveřmi ven.

Samuel stál před bránou. Sledoval ten kruh. Nenáviděl ho. Najednou ho prostě neměl rád. Kvůli němu přišel o blízké lidi a o spousty dalších přijde. Teď se ale musel soustředit. Venku byl někde Lorne a byl v tísni. Alespoň jeho se pokusit zachránit, pokud už nemůže Lili. Nějak podvědomě tušil, že je to tak správně.

Pocítil něčí ruku na své paži. Otočil se. Stála tam Gven. Byla tu, do očí se mu draly slzy. rychle zamrkal.

„Já...přišla jsem se ti omluvit, Same,“ začala nejistě.

„Vím, že na to není ta správná doba, ale chtěla jsem ti poděkovat za posledních pár dnů, co jsi byl se mnou...Chtěla bych...“ tady se já hlas zlomil. Po tváři jí stékaly slzy.

„Neříkej mi to, ne teď, prosím,“ žadonil. Nakonec ji objal.

„Já...“ zamumlala do vesty.

„Měla jsem ti to říct dříve, promiň...“ Samuel ji k sobě po těch slovech více přitiskl.

„Já...já tebe taky,“ odpověděl na neřečenou větu. „Přijdu se pak na tebe podívat.“ Políbil ji do vlasů.

Brána se točila, křičela a poblikávala.

„Už musíš jít,“ špitla mu do ucha. Naposledy ji k sobě přitiskl, jako by měl strach, že už to nikdy neudělá. Pak se od sebe odtáhli a jeden druhého provrtával pohledem. Nepotřebovali slova, už dávno ne.

Kapitán se pomalu otáčel, ale Lili ho zastavila. Něco mu vložila do ruky. Naposledy na ni kouknul. V životě neviděl tolik bolesti, kolik bylo v jejích očích. Pak se však rychle odvrátil a vyběhl k bráně.

Smith rychle zmizel v kruhu předků. Nemohl vidět, jak doktorka omdlévá. V tuto chvíli se musel soustředit.

Lilin stav se zhoršoval. Snažila se probudit, ale upadala hlouběji. Věděla to. Nikdy to nemělo zabrat. Věděla to. Lhala, lhala všem, lhala Samuelovi. Samuel ji ale pochopil, určitě.

Kapitán Smith se rozhlédl. Měl na výběr, zachránit sebe, nebo další. Svět nebyl spravedlivý k nikomu. Nadechl se. Chtěl vidět Gven. Chtěl se jí omluvit, ale na to bylo pozdě. Záleželo mu na ní. Čekala na něj a on to věděl, musel se vrátit. Znovu se nadechl. Jeho kroky vedly blátem. Běžel.

Cítil ostrou bolest v břiše. Křičel. Někdo ho popadl a donutil ho vstát. Byl to Lorne. Pomalu ho táhnul k Jumperu.

Věděl, že to nepřežije. Prostě to věděl, každý to nějak vytuší. Vzpomenul si na poslední

hádku, kterou s Lili vedli. Nikdy se jí už neomluví. Tolik litoval každého slova, které řekl. Přesto ho byla vyprovodit, když odcházel na tuhle misi.

Kapitán seděl v Jumperu, jednou rukou si držel bok a druhou mačkal nějaký list papíru. Krvácel. Lorne se snažil, ale nedokázal to zastavit. Sam měl jedno přání, chtěl zemřít. Možná

měl život před sebou, ale...nedokázal to. Podíval se na Lorna.

„Majore,“ oslovil ho, „chtěl bych, abyste mě pohřbili vedle Lili...“ Začal kašlat.

Major na něj pohlédl.

„No tak, ty nezemřeš! Rozumíš?!“ Začal na něj křičet. Cloumal s ním.

„A ona už vůbec ne!“ Lorneho se zmocnila panika. Oba byli jeho přátelé, nechtěl o ně přijít. Celí svět se mu hroutil. Přišel už o tolik blízkých lidí, tohle se nesmělo stát.

Doktorčin dech se zrychlil. Přístroje začaly pípat jak splašené. Doktor Beckett vyběhl z kanceláře. Snažil se jí pomoct, ale umírala mu pod rukama. Všechno v něm se začalo hroutit. Snažil se jí oživit, ale nešlo to. Zkusil všechno, ale jako by to vzdávala.

Celou místnost naplnil zvuk oznamující konec. Doktorovy ruce se roztřásly. Ztěžka dosedl na židli. Hlavu si složil do dlaní. Skrz prsty pohlédl na Lili. Ležela klidně, oči zavřené a na tváři spokojený a šťastný výraz.

Major se podíval na svého podřízeného. V jeho očích viděl prázdno, ta jiskra byla pryč. Tohle znal, bylo tolik lidí, u kterých to viděl. život z těch očí zmizel a mu teď zbývalo se s tím smířit. Cítil v očích slzy. Rychle je zavřel. Zhluboka se nadechl. Přesto to nepomáhalo. Chtěl pryč, pryč z té propadené planety.

Stočil oči nazpět k Samovi. Teprve teď si všiml zmuchlaného papírku, který držel v ruce. Opatrně mu ho vzal. S těmi největšími obavami se začetl. (Na papíře bylo jediné slovo:

„Promiň.“

o půl roku později...

Elizabeth vystoupila na jeden z balkonků. Blížila se půlnoc, oceán šuměl, stejně jako šampaňské ve skleničkách. Zástup lidí čekal na nějaký silvestrovský proslov. Skoro nikdo nedýchal. Doktorka se podívala na Johna, ten ji povzbudil úsměvem.

„Nikdy jsem nezažila horší rok,“ začala.

„Na Atlantis zemřelo spousta skvělých lidí. Tolik promarněných životů, tolik rozpadlých rodin, tolik zničených přátelství...

Mnoho vojáků nás opustilo. Jejich rodiny se nikdy nedozví, jak a proč zemřeli. Možná je to správně, možná to tak má být, nevím, tenhle posudek nezáleží na mě. Každý den, kdy nás někdo opustil, ponořilo se celé město do velkého mlčení. Lítost, kterou projevovali členové

expedice, mě zarazila. Myslím, že zde záleží každému na každém.

Po smrti Liliany a Samuela se mnohé změnilo. Jako by se oba domluvili. Zemřeli ve stejný

den.

Lili se nedožila svých 29 let, zbývalo pouze několik málo dní. Nikdy mě nenapadlo, že by se jí něco mohlo stát, dokud nezemřela. Mrzí mě všechno, co jsem proti ní kdy řekla, že jsem jí

dostatečně nevěřila......

Samuel byl skvělý voják, málokdo dokázal to, co on. Všichni bychom si měli svých přátel vážit, dokud je máme. Můžeme jednoho dne zjistit, že už tu s námi nejsou...

Myslela jsem si, že hůře být nemůže...v životě jsem se víc nespletla. Několik dní nato nás opustil jeden z nejlepších, Carson Beckett. Byl nejlepší lékař, záleželo mu na každém životě, na každém člověku, na každé duši. Vždy měl pro všechny vlídné slovo a nebo hřejivý

úsměv...

Tenhle rok byl smutný, plný ztracených nadějí, přátel, ale přesto se můžeme s důvěrou dívat do budoucna . Stále máme spoustu před sebou, stále máme nějakou naději. Můžeme tu žít s vědomím, že nás ti zemřelí chránili, záleželo jim na nás...“ Elizabeth setřela slzu a pozvedla sklenici.

„Ať je další rok lepší...“

Zapomenutá lilie – KONEC

Není cesty zpět – ÚVOD

Tak pro všechny tu mám další povídku. Jmenuje se: Není cesty zpět.

Tak jak bych měla začít. Hlavní postava je nečekaně...žena, jménem Ester Jonesová, která

zažije opravdu hrůzu...Jak vypadá se dozvíte pravděpodobně v druhé části, ale můžete čekat nějaký ten extrém (člověka který svým vzhledem vybočuje, mě se to tak líbí

).

Nechci říkat nic navíc, protože bych zkazila celý začátek příběhu. Od začátku je to tajemné a já to prostě tady nechci prozradit, pak bych vám 1) zkazila celý příběh povídky 2)Nebylo by tam žádné překvapení 3)Protože by jste prostě věděli věci, co nechci!

Pokud se vám to zdá hloupé, tak se do toho nepouštějte, ale co vám k tomu řeknu je, že je to o Ester a o tom jak vypráví, co se stalo (a nějaký ten flirt s Lornem si taky pravděpodobně

neodpustím). Ta postava vypadá perspektivně a asi bude ve více dílech.

Mno nic dávám vám sem kousek na ochutnání, takový začátek, ale věřte mi, NIC NENÍ TAK

JAK TO VYPADÁ

Ehm a je to opravdu krátké...končím už nic nepíšu

.

Není cesty zpět, PART 01

Okny dovnitř pronikalo rudé světlo zapadajícího slunce. Celým městem se ozýval poplašný

systém a nejen ten. Dálkové senzory hlásily blížící se příchod Wraithů. Městem tepal zvuk autodestrukce, který se rozléhal téměř prázdným městem. Všechny zvuky města přehlušily šplouchající oceán.

Po řídící místnosti pobíhali poslední dva lidé.

„Rodney, musíme už jít!“ zakřičela jedna postava přes sílící hluk na druhou.

„Musím ještě smazat ta data a něco zařídit, jdi k bráně!“ zakřičel doktor McKay klidným hlasem nazpět. Měl totiž plán. Oslovená postava přišla k němu. Zadíval se na ni.

„Nechceš si to ještě rozmyslet? Mohla bys věci změnit,“ řekl, i když znal odpověď. Změřila ho přísným pohledem.

„Ne, to neudělám, jasné?“

Na obrazovce jednoho monitoru něco začalo blikat.

„Ester, jdi k bráně.“ Nezabýval se tím, co řekla, prostě ji tam posílal. Nebyl čas, musel to udělat, bude ho nenávidět, ale pochopí to.

„Co bude s tebou?“ zeptala se.

„Prostě jdi, budu hned za tebou.“ Poslechla ho. Bláhová, ještě neznala význam těch slov:

„budu hned za tebou“, avšak brzo se to měla naučit.

Brána se otevřela. Dívka k ní doběhla a otočila se na doktora.

„Rodney!“ Pohlédl na ni.

„Jdi!“ Udělal pár kroků jejím směrem, Ester se obrátila a vběhla do modrého kruhu. Rodney ji sledoval, dokud mu nezmizela.

Nad planetou se objevily mateřské lodě Wraithů. Doktor se usmál, neměl v úmyslu Ester následovat. Odpočítávání došlo k pěti. Sevřel pevně víčka.

Ester vyběhla z brány. Zadívala se na ni. Čekala, až vyjde doktor McKay.

„Rodney!“ zakřičela. Nebyl tady a za ní hned neprošel. Nemohl. Rozběhla se k bráně. Nemohla se dostat na druhou stranu, to věděla, ale v tu chvíli to bylo jediné, co ji napadlo.

Boty se jí propadaly do země. Tráva jí šustila o kotníky. Blížila se k modrému kruhu. Už byla několik kroků od modré hladiny. A pak se to stalo. Brána se zavřela. Tlaková vlna z výbuchu ji srazila na zem.

„Néééé...“ křičela. Z očí jí tekly slzy. Po kolenou se ještě kousek přiblížila k bráně. Tam se pak zhroutila. Vzlykala, rukama trhala trávu. Její slzy smáčely hlínu.

„Ty parchante! Říkal jsi, že budeš hned za mnou!“ zakřičela do prázdna.

„Slíbil jsi to...slíbil!“ Pěstí bouchala do země. Začalo padat listí.

Byla tu sama, nejspíše také byla poslední z Atlantis. Nikdo už nebyl, žádná Země, žádná

Atlantis, žádní lidé. Zůstala sama v galaxii plné nepřátel...

Není cesty zpět, PART 02

Blížil se večer, ochladilo se. Ester vstala a přitiskla si k tělu bundu s vestou. Z brýlí si setřela zaschlé slzy. Nadechla se. Plíce jí naplnil čerstvý vzduch. Musela si najít místo na přespání, teď tu musí přežít. Jídlo si může obstarat zítra, stejně jako vodu. Noci jsou nebezpečné

kdekoliv a navíc vypětí sil a stres ji vyčerpal.

Ester pomalu vyrazila k lesu. Možná tu najde nějakou díru v zemi, kde by se mohla v klidu vyspat. Všechno ji tak tížilo, nejvíce asi samota. Připadala si tak zranitelná, tak samotná. Nikdo ji neznal a hlavně ona neznala nikoho. Možná by mohla vyhledat jediného člověka, Lorna, ale toho naposledy spatřili na nějaké planetě a tvrdilo se o něm, že on a jeho muži se pomátli na rozumu. Možná by ho našla, ale neposlouchal by ji. Proč taky?

V lese bylo šero. Byla tak zabraná do svých myšlenek, že si nevšimla postavy, která ji sledovala. Slyšela až zapraskání větviček. Rychle se otočila a vytáhla zbraň. Namířila před sebe.

„Je tam někdo?“ promluvila roztřeseným hlasem. Odpovědí ji bylo ticho. Její ruce jí ji neposlouchaly. Chtěla je udržet rovně.

„Kdo je tam?!“ hlas jí strachem přeskakoval. Oči ji těkaly po stínech.

„Prosím, je tam někdo?“ zašeptala.

Na hlavě cítila dotyk nějaké zbraně. Zhluboka dýchala, ruce se jí neskutečně klepaly. Zvedla zbraň nad hlavu. V zápětí přišla o svou jedinou pojistku přežití. Třásla se po celém těle. Opatrně se otočila. Měla přece právo vidět do obličeje svého věznitele.

„O bože!...Lorne!...Krucinál, vyděsil jsi mě!“ Muž se zatvářil překvapeně.

„Odkud mě znáte? A poprosil bych ty ruce nahoře.“ Muž si ji prohlížel, měl ji asi znát, ale nikdy ji neviděl. Měla uniformu, co byla na Atlantis. Nepamatoval si na ni.

„Z Atlantis...ty si na mě nepamatuješ?“ Ester začala být zmatená. Lorne na její otázku zakroutil hlavou.

„Seržante, tady Lorne. Přijďte k bráně...za deset minut se tam sejdeme,“ oznámil vysílačce. Zazněla kladná odpověď, jako u každého rozkazu. Pak na ni major pohlédl.

„Smím vás poprosit, abyste šla se mnou, slečno...“ Neznělo to jako prosba, byl to rozkaz, to se Ester už dávno naučila. Tóny majorova hlasu znala nazpaměť.

„Ester, majore,“ odpověděla mu na nepoloženou otázku a pomalu vykročila směrem k bráně.

„Nemusím vás doufám upozorňovat, abyste se o nic nepokoušela,“ řekl jen tak mimochodem.

„TO by mě ani ve snu nenapadlo...“

Došli společně k místu, dokud se snažila Ester co nejdříve zmizet. Brána se nad ní tyčila jako bůh pomsty. Byla to pomsta, ale od koho?

„Kam vlastně jdeme?“ snažila se vyzvídat Ester.

„Do neznáma,“ řekl tajemně major. „Oh, Atlantis?“ řekla jakoby mimochodem.

„Tak ta už není, doktor McKay ji vyhodil do vzduchu. Jako každou věc v jeho okolí,“ zasmála se poněkud upjatým smíchem. Lorne vypadal překvapeně. Nakonec však ze sebe dostal jednu větu: „Zadáme adresu a uvidíme.“

Na Atlantis svítilo slunce. Jeho neodbytné paprsky olizovaly téměř nebeské věže. Nebe bylo blankytné, žádný mráček se po něm netoulal. Vítr narážel do obytných prostor plovoucího města. Oceán na obzoru téměř splýval s oblohou. Na jeho hladině se občas objevila vlna, bílá

a kudrnatá jako beránek. Všude se rozprostíral klid a mír.

John Sheppard se snažil opotřebovat podlahu u brány. Nervózně přešlapával z nohy na nohu. Čekal na jeden tým, který měl zpoždění. Všechno bylo v normě, ale potřeboval po majorovy takovou neodkladnou věc. Vlastně se i odkladnou, no, řekněme si, byla to blbost, ale přece o to tu šlo. John se těšil na majorův výraz až mu o řekne. Usmál se.

Brána se roztočila. Blikala, vydávala zvláštní zvuky, tak známe a tak podivné. Pobroukávala si a přitom vykonávala spousty operací. Všichni v jejím okolí se připravili. Čekali. Zanedlouho se z kruhu vynořila modrá vlna a rozrazila okolní vzduch. Než kdokoliv stačil mrknout, vlna se ustálila v rovnou modrou hladinu.

Z brány vyšli vojáci, celý tým majora Lorna a velící nenechal na sebe dlouho čekat. Byl v doprovodu neznámé dívky, lépe řečeno, mířil na ni zbraní. Ta vypadala, že se každou chvíli ztratí vědomí a nebo přinejhorším přijde o rozum.

Havraní vlasy jí padaly ve vlnách kolem nezdravě bledého obličeje až pod lopatky. Za velmi moderními brýlemi (podle Johnova názoru byly odvážné a ještě nebyly v módě, tedy ne v téhle době) jí těkaly po okolí zářivě zelené oči. Byly vystrašené, zmatené a přesto nádherné. Na levém zápěstí se jí leskl podivný stříbrný náramek. Dívka sama nebyla nikterak vysoká. Byla skoro o hlavu menší než samotný Lorne, ale oproti němu byla drobná. Vzbuzovala v lidech touhu ji chránit. Některé přednosti dávaly světu znát, že je žena. Možná to bylo velmi štíhlým pasem, který však nebyl pod volnou uniformou tolik vidět. Nebo širšími boky. Ať to bylo způsobeno čímkoliv, vzbuzovala v lidech důvěru a klid.

John se na ni přátelsky usmál, přesto se měl na pozoru. Prohlédl si ji. Na první pohled měla uniformu, která se nosila na Atlantis, přesto měla nějaké drobné změny.

„Majore, kdo pak to je?“ otočil se na Lorna John a nebyl sám.

Avšak ještě než stačil major promluvit, ujala se slova dívka: „Jmenuji se Ester Jonesová, Johne...a stala se tu asi nějaká chyba...“ Její obličej pozbyl veškeré barvy. Očima těkala po místnosti, po každé tváři.

Před bránou bylo ticho. Všichni do posledního si prohlíželi dívku a podplukovníka. Pravděpodobně čekali, že si skočí do náruče. John však neměl ponětí, kdo to u všech čertů je a jak zná jeho zpropadené jméno.

John Sheppard polknul.

„My se známe?“ otázal se opatrně. Prohlédl si pořádně Ester, ale nikoho mu nepřipomínala. Dívka se otevřela ústa k odpovědi, avšak místo zvuku jí z nich vyšel tichý vzdech. V očích se jí objevil děs. Ester se elegantně odporoučela k zemi.

Do místnosti vstoupil doktor McKay.

Ester seděla v izolační místnosti. Bylo jí zle, zhluboka se nadechovala a okolí se kolem ní jen točilo. Naproti ní seděla doktorka Weirová. Na tváři měla nevěřícný výraz.

„Slečno, tvrdíte mi tu, že se jmenujete Ester Jonesová, ale více jste mi neřekla,“ snažila alespoň trochu víc dozvědět Elizabeth. Dívka naproti ní si vjela rukou do vlasů.

„Já sama nevím co se tu děje. Jsem si teď jistá jen svým jménem...“ Pohlédla na doktorku, ale nenašla v jejím obličeji nic, jen odmítavost a nedůvěru.

„Vy mi nevěříte, že ne?“ zašeptala.

„Víte, Ester, je to trochu těžké uvěřit někomu, kdo by měl být půl roku mrtvý,“ řekla poněkud nejistě Elizabeth.

„Cože?!“

„Ester Jonesová měla před půl rokem autonehodu...“ Elizabeth byla však přerušena. Dál pokračovala Ester: „Jela se svým otcem domů. Táta řídil, bohužel se mu udělalo zle a omdlel za volantem. Napálili to do prvního stromu...Tohle přece vím...“

Ester se na chvilku odmlčela a pak dodala: „Ale já to přece přežila!“

Elizabeth měla ve tváři podivný pohled: „Nepřežil to ani jedem. Byl tam sice strom, ale o malý kousek ho minuli. Je mi to líto.“Dívka naproti Weirové se třásla. Mozek jí pracoval na plné obrátky, rty se jí neslyšeně pohybovaly. Zdálo se, že jí začalo něco docházet.

„Doktorko...Vy mi tvrdíte, že se to stalo před půl rokem?“ otázala se nejistě. Doktorka jen přikývla.

„Dobře, a co když vám teď povím, že se to stalo někdy před třemi lety a že žiji na Atlantis asi tak dva a půl roku?“ Weirová se lehce zasmála.

„To je zvláštní,“ jen tak mimochodem pronesla. Chystala se k odchodu.

„I když mi nevěříte, vyslechnete mě?“ Weirová svolila, dosedla nazpět na židli.

„Jmenuji se Ester Jonesová.“ V rychlosti zarazila doktorku a pokračovala.

„Před třemi lety jsem měla autonehodu. Řídil můj otec, ale přežila jsem ji, stejně jako on...Půl roku po té jsem dostala nabídku na práci, kupodivu na práci tady na Atlantis. Více jak dva roky jsem žila zde, v tomhle městě...Znám zde všechny lidi a slabiny tohoto místa...“

skončila. Doktorka na ni zírala.

„Dobře,“ přikývla. Ester měla pocit, že to není zrovna to nejlepší.

„Dobře, řekněme, že vám věřím...och, ale božínku, jak to že se to stalo před třemi lety?“

Elizabeth byla skvělá herečka, to nemohla Ester popřít.

„Doktor McKay mě vrátil v čase,“ připustila. Konečně jí došel celý význam toho, co udělal.

„Zajímavé,“ pokývala hlavou Weirová.

„Doktorko, věřím, že doktora McKaye znáte. Je to takový divný člověk, génius, řekla bych...no, to je jedno, Rodney mě, jak jsem řekla, vrátil v čase bez mého vědomí. Podle jeho mínění mám zvrátit věci, které se staly...Jenže jsem se sice v čase vrátila, ale dostala jsem se do jiného světa, s jinou historií,“ vyhrkla to jako o život. Elizabeth se jen usmála a vstala. Neřekla nic, jen odcházela ke dveřím.

„Před nedávnem tu někdo zahynul, kvůli vybuchujícímu nádoru...“ zakřičela ze zoufalství

Ester. Elizabeth se zarazila ve dveřích. Opatrně na ni pohlédla.

„A?“ zeptala se lhostejně doktorka. V dívčině tváři se nepohnul ani sval.

„Tam odkud pocházím já, jste to byla Vy, kdo zemřel.“ V místnosti se rozhostilo ticho.

Není cesty zpět, PART 03

Po tomto prohlášení byla Elizabeth lehce zmatená. Špatně se jí spalo. Vlastně, hned potom dala zjistit, kdo to je. Chtěla vědět pravdu a dokud ji nezjistí, tak bude „údajná“ Ester Jonesová pod zámkem. Ať se jí to líbí, nebo ne.

Netrvalo dlouho a doktorka dodala Weirové zprávu o Ester. Podle všeho vypadala jako Ester Jonesová, měla stejné DNA...prostě byla to ona, ale byla od původní Ester starší o dva roky až

tři roky. Tohle potvrzovalo tu její podivnou historku.

Elizabeth neměla důvod jí dále držet. Přesto podnikla určité kroky. Rodney McKay měl studovat její teorii, jestli by bylo možné, aby se to stalo. Pak tu byl major Lorne. Mel za úkol jí hlídat na každém kroku. Major se svého úkolu neujal s příliš velkým nadšením.

Čas běžel a Lorne už trávil s Ester druhý den. Nepřipadala mu nějak hrozná. Snažila se oběma tuhle nepříjemnou situaci udělat lepší. Cvičili spolu, vždy večer si šli zaběhat. Vlastně tohle byl majorův zvyk, ale Ester se to od něj už dávno naučila. Obědy skoro celé prosmáli. Po čase s ní Lorne začal probírat více osobnější věci. Vždyť ho znala, tak nebyl důvod jí nevěřit. Ester taky neměla problém se majorovi svěřit, vždyť to byl jediný člověk v jejím okolí, který ji byl nablízku.

Na Atlantis se pomalu snášela noc. Lorne s Ester se vydali na každovečerní běh.

„Co se stalo se mnou?“ zeptal se Lorne, který běžel vedle Ester. Tahle věc ho už dlouho trápila.

„Divím se, že vás to zajímá, majore. Teda, ne že byste mě překvapil, věřím, že nejste poslední, co se mě na to ptá, jen mi to přijde zvláštní.“ Zrychlila a zatočila za roh. Lorne ji následoval.

„Nevím, ale Vy byste to nechtěla vědět?“ Ester se usmála a přikývla, samozřejmě, že by chtěla. Zastavila se u jednoho z balkónů a vyšla na něj. Major ji následoval.

„Evane,“ oslovený sebou trhl, ale přistoupil k ní.

„Víš, že jsme se poprvé potkali na tomhle balkóně?“ Zasmála se při té vzpomínce. Lorne se opřel o zábradlí, pohlédl ji do obličeje. Od havraních vlasů se jí odrážely sluneční paprsky.

„Vešel jsi na balkón a hned jsi zase vycouval. Spletl sis dveře...měls tady schůzku s nějakou doktorkou a já tu byla dříve.“ Ester na něj pohlédla. Oba se na sebe usmáli.

„Pak jsme se párkrát potkali na chodbě. Vlastně jsme byli přátelé, ne nějak velcí, ale bylo to přátelství...Občas jsme zašli na oběd, popovídali si a pak zase šli svou cestou...Rok jsi vypadal v pohodě, teda ten můj Lorne, nevykazoval jsi nějaké zvláštní změny. Uvnitř jsi však pěnil...“

Ester se zahleděla na vzdálený obzor. Vzpomínala.

„Jak to víš?“ zeptal se zbytečně major. Dívka pokrčila rameny a studovala strukturu věží v okolí.

„Jak? Svěřil ses mi...jak jsem řekla, byly jsme přátelé. Myslím, že jsi ve mě viděl nějakou oporu...vím, zní to příšerně, ale byla jsem jediná, komu ses svěřoval. Zadržoval jsi to v sobě

moc dlouho a pak jsi na jedné misi změnil.“

„Změnil?“

„Ne úplně, ale už jsi se se mnou nebavil, samozřejmě, že tu změnu zpozorovali tví muži a já. Jednoduše ses uzavřel do sebe...A po čase ses nevrátil...“ Ester se posadila na sem a zívla, byla unavená. Lorne zaujal místo vedle ní. Mlčel, nechal ji mluvit.

„Hledali jsme tě, dlouho, ale nikde jsi nebyl k nalezení. A pak se z jedné mise vrátil John se svým týmem. Nesli od tebe zprávu, že jestli se tě někdo z Atlantis pokusí pronásledovat, tak že mu osobě zakroutíš krkem...Nechtěli jsme to riskovat, mysleli jsme, že ses pomátl,“

zmlkla. Zavřela oči.

„Vlastně jsi prohlásil, že to jde s tím proklatým městem z kopce. Měl jsi pravdu. Šlo to s námi z kopce. Už od té doby, co zemřela Elizabeth, pak jí následovat Ronon, ty jsi to jako jediný

pochopil. Myslím, že máš podivný dar empatie...Musels cítit, že se město proti nám bouří.“

Otevřela oči a pohlédla na stěnu města. Byla červená, slunce zapadalo. Zvedl se vítr.

„Rok jsme o tobě neslyšeli. Vždy jsi nám poslal bránou někoho, kdo se ti připletl do cesty. Vždycky to byl někdo z týmu na Atlantis...Mohli jsme je alespoň pohřbít. Všichni se ti snažili vyhýbat, pro ně jsi byl blázen. Poslední, kdo tě viděl jsem byla já a Rodney.“ Usmála se nad vzpomínkou.

„Dostali jsme se do nějakého problému, zdrhali jsme před nebezpečím a já uklouzla a spadla ze srázu. Na poslední chvíli sem se zachytila o nějaký kořen. Rodney se mě snažil vytáhnout...“ ztichla a poslouchala s majorem oceán. Ten v tichosti narážel do některých částí

města. Stmívalo se.

„A pak mě vytáhl, když jsem však mu chtěla poděkovat, nebyl tam. Místo něho jsi tam stál ty, vlastně jsi mě vytáhl. Rodney byl nedaleko a v pořádku...Nikdy nezapomenu na výraz v tvých očích. Bylo v nich tolik pochopení a bolesti. Nevím proč jsi mě tenkrát ušetřil, ale nikdy jsem ti to nezapoměla... Pak si nás nechal odvést k bráně a poslat nazpět domů...Musels cítit, že Atlantis bez Rodneyho by byla zcela odrovnaná. Dal jsi nám alespoň kousek naděje...“ Lorne ji celou dobu pozoroval.

„Stalo se potom ještě něco?“ zeptal se, už to nemohl vydržet.

„To bylo naposledy, co jsem tě viděla.“

Její tvář posmutněla. Měsíc se vyhoupl na oblohu a zářil. Teplý vítr foukal. Oceán více šustil. Město se rozzářilo. Nad Atlantis se rozprostřel černý samet a na něm svítily malé hvězdičky.

Není cesty zpět, PART 04

Po rozhovoru na balkóně se Lorne s Ester spřátelili, vlastně si byli velmi blízcí. Lorne jí rád doprovázel na každém kroku, pro něj to bylo zpříjemnění dnů. Rodney potvrdil možnou pravděpodobnost „teorie Jonesová“. Teď se spíše začal zajímat o to, co se v jejím vesmíru stalo. Lidé jsou zvědaví a rádi zjišťují věci, po kterých jim nic není.

Blížilo se odpoledně a zasedací místnost byla poloplná. Seděla tam velitelka města, hlavní

doktorka, Rodney a John s týmem, Lorne. Všichni sledovali Ester. Ta se usmívala a snažila se rozbírat myšlenky na souvislé vyprávění. Nakonec se zeptala na něco, co jí dlouho vrtalo v hlavě:

„Doktorko Weirová, kdo tady zemřel při tom výbuchu?“ V místnosti se rozhostilo ticho. Nakonec Elizabeth promluvila.

„Carson Beckett, snažil se zachránit člověka,“ zachroptěla. S Ester to viditelně otřáslo. Pak jen kývla hlavou, mohla to čekat.

„Kde začít?“ zeptala se vzduchu kolem Jonesová. Nadechla se.

„Když jsem přišla na Atlantis, vypadalo to tu jako teď. Vlastně to bylo pár týdnů po smrti doktorky Weirové. Město na tom nebylo nejlépe a lidé byli zdrceni. Všichni mě zavrhli, ale přesto jsem měla možnost poznat všechny okolo.“ Rozhlédla se.

„Abyste pochopili, bylo mi na dobu neurčitou svěřeno velení. Nebylo to jednoduché. Se svoji výškou nemám potřebnou autoritu a vlastně mě nikdo neposlouchal. Doktor McKay mnou pohrdal a dělal si věci, které chtěl. Vlastně to byl takový člověk, který byl chytrý, geniální, avšak o jeho talentu moc lidí nevědělo. Ronon, byl Ronon, nenáviděl všechno a všechny. Teyla byla střelená mimozemšťanka s podivným chováním, někdy až...no myslím, že by nebylo nejlepší to tu rozebírat. John,“ tady se Ester uchechtla, „byl to takový zvláštní týpek snažící se sbalit každou sukni v jeho okolí.“ Zarazila se a rozhlédla se po okolí. Všichni se podivně tvářili. Každý byl zahloubán ve svém popisu, Elizabeth se smířila se svou smrtí už

dříve, teď byla připravená čelit jejímu vyprávění.

„No a Lorne byl podivín, uzavřený do sebe. Měl zvláštní smysl pro humor. První jsem si našla cestu právě k majorovi, začal mě respektovat a chápat...Byla to divná doba, smutná a hloupá. Mé rozkazy se povětšinou neplnily a tak nás brzo opustil Ronon.“ Pohlédla na toho, o kom mluvila. Tvářil se šťastně, myslel si, že přežil, bohužel se mu chystala ten výraz zamáznout pravdou.

„Zemřel,“ řekla. Ronon zbledl.

„Neuposlechl mou radu, více jsem nemohla dělat. Lidé si konečně uvědomili, že mé rozkazy by mohly k něčemu být. Brzo se z těch podivných lidí stala kolektiv...Zvláštní, do teď se divím, že se nepozabíjeli už dříve, ale fungovalo to.“ Zasmála se tomu, nebyla sama. Podle toho jak je popisovala, tak jim to přišlo opravdu vtipné.

„Radka Zelenku jsem stáhla z funkce hlavního vědce a dosadila jsem tam Rodneyho. Městu to výrazně prospělo. Myslela jsem, že jsem udělala dobré rozhodnutí. Radka se to však hluboce dotklo, opustil nás, odešel na Zem. Všechno zatím klapalo... Ale jen dočasně. Město nebylo jako dříve. Elizabeth to držela po hromadě a já se snažila sesbírat zbytky.“ Ester na chvilku zmlkla. Potřebovala si odpočinout a napít se.

„Rok jsem opravdu město udržela ve slušném chodu. Našla jsem si cestu ke svým

podřízeným, s některými jsem vycházela lépe, s jinými ne. Každopádně jsem dosáhla respektu.“ Rozhlédla se po lidech v místnosti. Každý se tvářil zdrceně a nebo čekal, co se dělo dál. Smutně se usmála.

„Po roce zmizel Lorne, prostě se dal na odchod. Odešel od nás, poznal v jaké jsme bryndě a tak se svými muži odešel na jednu misi a už se nevrátil. Hledali jsme ho, našel ho až John. Lorne mu dal jasně na vědomí, že si nepřeje být pronásledován. Nechali jsme to tak.“ Všichni se po tomto prohlášení zadívali na majora. Ten jen pokrčil rameny a lehce zčervenal.

Ester pokračovala:

„Občas nám poslal nějakou tu nadílku. Mrtvého vojáka nebo vědce, který se ho pokoušel pronásledovat. Později už to všichni doopravdy vzdali...Za nedlouho po jeho odchodu nás čekala další rána. SG-1 narazila na nové nepřátele. Brzo nebyla SG-1 ani země. Zůstali jsme sami v této galaxii, byli jsme poslední lidé ze země. Všichni jsme byli zmatení a já se opravdu snažila vše držet v chodu, bránit Atlantis...“ Ester nabírala k pláči. Výčitky svědomí někdy dokážou být velmi hrozné.

„Teylu zajali Wraithové, nikdy více jsme ji už neviděli.“ Vyprávějící zavřela oči a zhluboka se nadechla. Musela najít ztracený klid.

„Chtěla bych, aby tyhle příběhy skončily šťastněji...Necelý půlrok se nám vcelku dařilo. Sem tam nás o někoho ochudil Lorne, jinak jsme neměli tak velké ztráty, i když jsme byli sami. Jsem na všechny hrdá...Rodney se prokázal jako hrdina. Snažil se nás z toho vyhrabat, pomáhal mi s velením...Oba dva jsme viděli majora Lorna naposledy, kdy nám svým způsobem zachránil život. Od té doby jsme o něm už neslyšeli, ale věřím, že ještě někde žije a škodí Wraithům, kde může.“ Zasmála se ze zoufalství. Všichni mlčeli jako opaření. Opravdu neměla veselý život a podle všeho, jejich osudy naštěstí směřovali jiným směrem.

„Lidé na Atlantis po čase pocítili, že moje velení není tak silné, nevím, nedokážu posoudit, co si mysleli. Měla jsem své stoupence. Tehdy byl zabit doktor Beckett. Nevím přesně za jakých okolností, ale přišli jsme o nejlepšího doktora. Prakticky nám zbylo jen hrstka doktorů, kteří

byli neschopní...Neuplynula dlouhá doba, abych byla přesná, tak to byl měsíc a Atlantis si zvolila nového velitele...“ Ester se podívala na Johna. Sheppard se snažil dívat jinam, přesto věděl, co přijde.

„Novým velitelem se stal John Sheppard. Nebyl špatný, udržel se v čele záškodnické expedice zhruba čtvrt roku i více. Wraithů rapidně ubylo a hlavně jsme také na sebe upozornili. Hledali nás po celé galaxii, chtěli nás zničit. Rodney a já jsme se věnovali některým problémům. Tenkrát McKay přišel s nápadem, chtěl abych se vrátila v čase a změnila minulost...Myslím, že nemusím vysvětlovat, kam jsem ho s tím poslala.“ Místnost se zaplnila lehkým smíchem. Bylo to dobré odlehčení.

„Přesto něco vyráběl...Byl to tvrdohlavý génius...měla bych se vrátit k Johnovi,“ odkašlala si a napila se. Vysychalo ji v krku.

„John vedl expedici nějakou dobu, jak už jsem říkala. Nebyl špatný, to ne, ale lidé zjistili, že není zase tak dobrý. Zemřel, někdo ho zabil...“ John v téhle části zbledl.

„Dalo se to čekat. Věřím, že kdybych mu neuvolnila místo, taky bych tak skončila. Atlantis už

nebyla vázaná na Zemi, ta zmizela z vesmíru. Nebyla tam žádná pravidla...Každopádně

chvilku se lidé nemohli domluvit nad tím, kdo bude velet. Mě už tam nikdo nechtěl a já s Rodneym jsme se do toho nemíchali. Byli jsme spokojení.“ Den pokročil hodinky ukazovali třetí hodinu. Slunce se opíralo do stěn a v místnosti bylo teplo.

„Brzy se rozpoutala menší válka na Atlantis, dalo by se to nazvat jako ,občanská válka´. Na jedné straně stáli vojáci a na druhé zase vědci. Na chodbách nebylo bezpečno a vojáci byly velice vynalézaví, vědci se s nimi taky nepárali. Brzo nás zbylo opravdu málo...Poslední tři týdny jsem strávila s Rodneym v prázdné Atlantis. Zůstali jsme sami. Všichni buďto zemřeli, byli zavražděni a nebo zemřeli v hloupé válce. Mám pocit, jako by si to město naplánovalo samo.“ Usmála se nad touto myšlenkou.

„Za ty tři týdny jsme se málem zbláznili, nebo jsme se spíš necítili dobře. Opravdu jsme nemuseli dlouho čekat a náš osud si pro nás připravil další zkoušku. Dálkové senzory objevily wraithské lodě mířící k městu. Už nemělo cenu utíkat. V den jejich příletu jsme zapli autodestrukci a všechno možné.“ Ester se začaly v očích objevovat slzy.

„Rodney napojil na bránu podivné přístroje, vypočítával různé věci a nakonec se mě snažil přemluvit k cestě nazpět do minulosti. Když zjistil, že to nemá cenu, tak to vzdal. Pamatuji si, že na monitoru začalo něco blikat a on vytočil adresu nějaké planety. Poslal mě k ní a já

prošla, řekl mi, že bude hned za mnou.“ Plakala, přesto pokračovala.

„Když jsem se objevila na druhé straně, tak ni to všechno najednou došlo, bránou už

neprošel...“ Všichni v místnosti seděli jak přimražení. Někteří plakali, jiní zírali nepřítomně

do stěn.

„Dál už ten příběh znáte, všichni...“ Ester se smutně usmála a pořádně se vysmrkala.

„Nevím, jestli to Rodney věděl, že se vrátím o dva roky, myslím, že to měl v plánu. Doufám, že měl v pánu i to, že se dostanu do jiné reality a vlastně mně to bude vrtat v hlavě celý

život...Rodney často myslel na budoucnost, ráda budu věřit tomu, že i s tímhle počítal, i když

se to nedozvím...“ tady se jí hlas vytratil. V místnosti bylo ticho. Každý přemýšlel o jejích slovech, o jejím příběhu.

V jedno Ester doufala správně. Rodney věděl o tom kam půjde. Poslal ji sem, protože věděl, že by v jejich vesmíru zemřela a to nechtěl dopustit. Daroval jí život. Popravdě měl spoustu možností a pokaždé se pro jednu rozhodl, ale jen jedna končila dobře. V ostatním možnostech ji a nebo oba čekala smrt. Osud se ji rozhodl ušetřit ušetřit...prozatím.

Není cesty zpět, PART 05

Nastal večer. Vítr nefoukal a oceán byl klidný, bylo to zvláštní. Věčně živá planeta ztichla a ponořila se do hluboké tmy. Na nebi nesvítila jediná hvězda, měsíc utekl a schoval se za mraky, jako by se něčeho bál. Město vplulo do temnoty. Jak noc přibývala, tak Atlantis tmavla. Nakonec zmizela úplně. Všechny světla se stala pouhou tmou. Kdyby si někdo vyšel na noční procházku, pravděpodobně by zabloudil. Planeta usnula a s ní i všechno na ní.

Někde nad hladinou oceánu přece jen někdo nespal. Sledoval tmu v okolí a přemýšlel. Možná

to nebylo nic zvláštního, ale pro něj to mělo význam. Popravdě nemohl usnout kvůli tomu, co slyšel.

Rodney McKay se převalil na posteli a zkoumal strop, na který přes houstnoucí temnotu nemohl dohlédnout. V hlavě se mu točila kolečka, přeskakovalo jedno do druhého. Nemohl pochopit vyprávění Ester. Z nějakého důvodu cítil, že o něm mluvila lépe než o ostatních. Proč? To nevěděl, ale bál se jí zeptat...možná to udělá později, avšak ne teď! Teď musel spát.

Rodney se odebral do říše snů až někdy nad ránem. Přesto jeho spánek nebyl klidný, stejně

jako u spousty dalších. Každý se s tím vyrovnal jinak. Někdo si dal velký hrnek kávy a nechal to být. Doktor to však vzal po svém. Byl prostě naštvaný a nepříjemný. První jeho kroky vedly do jídelny. Ve dveřích zakňučel jak zraněné zvíře, byla plná. Skoro nikde nebylo místo. Mrzutý vědec si povzdechl. Hlad ho nakonec přemohl.

Jediné volné místo bylo u Ester. Rodney si povzdechl, tohle mu byl čert dlužen. Jediný

člověk, na kterého nemá a nebude mít náladu a on si k němu musí sednout. Nenápadně se připlížil ke stolu a požádal o místo. Ester k jeho překvapení jen kývla.

Doktor odcházel ze snídaně s podivnou náladou. Čekal, že ho Ester bude provokovat, nebo mít nějaké narážky, ale ona místo toho jen mlčela. Na nějaké jeho otázky odpovídala, občas něco prohodila a odešla spolu s ním. Byl z ní zmatený a měl podivnou touhu ji poznat. Pousmál se nad svými myšlenkami a nakonec to pustil z hlavy.

Ester seděla na snídani a měla hlavu plnou podivné růžové vaty, kterou představovaly vzpomínky. Jídelna byla plná, ale jí to nevadilo. Zavřela se do svého světa. Pohybovala se od jednoho šťastného chomáče růžového nesmyslu k druhému... a pak to všechno skončilo. Rodney Mckay přišel k jejímu stolu.

Měla velkou chuť ho začít provokovat a také by pravděpodobně začala. Něco jí v hlavě však křičelo, ať to nedělá. Možná za to mohl doktorův výraz, který za dva a půl roku dokázala přiřadit ke kategorii: vlezte mi na záda, mám vás všech plné zuby a ke všemu jsem špatně

spal.

Nezačala s ničím, jen seděla a jedla. Zabralo to, McKay sám navázal konverzaci. Štvalo ho pomyšlení, že se ho nesnaží nějak o blbnout. Prostě čekala, co udělá a dávala mu znát, že jí

svými otázkami zrovna nedělá radost. Nakonec musela uznat, že to nebylo špatné.

První kdo si přišel za Ester vyslechnout svůj příběh byl Ronon. Pravda, narazil na ni náhodou v jídelně při obědě. Ani se nezeptal a sedl si k ní na jedno z volných míst.

žena mu nevěnovala žádnou pozornost a když už bylo cítit velké napětí, tak na něj pohlédla se zdviženým obočím. Ronon ji pohled vrátil.

„Co je?“ zeptal se. Ester pokrčila rameny a dál se věnovala jídlu.

„Ale nic,“ prohodila po chvíli.

„Jen je slušnost se zeptat, jestli mám na tomto místě volno.“ Zářivě se na něj usmála. Sateďan protočil panenky, dál se věnoval jídlu.

Dlouho však nevydržel mlčet.

„Co jsem vlastně udělal?“ zašeptal, snažil se aby to vyznělo lhostejně. Ester se na něj zadívala a přemýšlela.

„No...“ zkusila to, „nepožádal jsi o to, že si můžeš přisednout?“ Rozpaky se jí rozlily po tváři. Z Rononova výrazu mohla vyčíst, že se pravděpodobně netrefila.

„A jo,“ praštila se do čela, „mělo mě to napadnout.“ Zasmála se. Svým smíchem přilákala pozornost okolí, ale poté co se rozhlédla, měli všichni plné ruce svého oběda. Opravdu se dokázala škaredě dívat, to se jí líbilo.

„Nevím, co jsi udělal špatně. Neměla jsem na tebe žádný vliv, byl si jeden člověk, který žil na Atlantis proto, že chtěl. Občas jsem se pokoušela ti nějak poradit a nebo vysvětlit, že tvoje chování překračuje určité meze.“

„A poslouchal jsem?“ přerušil ji Ronon. Dívka se zasmála.

„Co si myslíš ty?“ položila u otázku s bodrým úsměvem.

Nemusel se ani zamýšlet, odpověď znal: „Ne.“

„Správně,“ přikývla.

„Jednou jsi to opravdu přehnal. Napadl jsi doktora McKaye a další vědce. Omluvila jsem to, netejně jsem s tím nemohla nic dělat...ale přesto jsem se s tebou sešla...poprosila jsem tě, abys přestal. Chtěla jsem, žádala jsem tě, o trochu respektu...bylo to pro mě ponížení a ty jsi se mi vysmál. O týden později se stala nějaká nehoda...“ Rononův výraz říkal něco o tom, že v nehody nevěří.

„Ronone, nemusíš mi věřit, ale já v tom prsty neměla a nevím kdo měl, každopádně bylo pozdě se tím zabývat.“ Ester vstala.

„Teď když mě omluvíš,“ kývla na Ronona.

„Měla bych něco zatít dělat.“ Chystala se odejít. Sateďan ji zadržel.

„Počkej, co bys měla dělat? Vždyť jsi tu náhodou!“ Nedůvěřivě si ji přeměnil.

„Třeba balit...“ Vytrhla mu svoji ruku a odešla. Měla toho dost.

Ester Jonesová dorazila do svého pokoje. Rozhlédla se po něm. Neměla tu moc věcí, vlastně

její majetek byla její stará uniforma. Možná nějaký ten hřeben a párek gumiček do vlasů. Mnoho to sice nebylo, ale bylo to vše, co měla.

Potichu, jako by se bála že něco vyruší, přešla ke skříni. Otevřela ji jako ten největší poklad a nahlédla do jejího nitra. Skoro posvátně z ní vytáhla svou starou bundu. Zavřela oči, potřebovala k tomu odvahu. Rukou nahmatala jednu z kapes. Našla v ní to, co hledala. Během chvilky přistála bunda nazpět v temnotě. Zahleděná na papír dorazila dívka k posteli. Hypnotizovaná sedla na zem a zády se opřela o noční stolek. V rukou držela zmuchlanou fotografii. Bála se na ni pohlédnout, ale přitom po tom tak toužila.

Na dveře se ozvalo zaklepání. Dívka u postele rychle vstala a setřela si slzy.

„Dále,“ řekla poněkud přiškrceným hlasem. Netrvalo dlouho a dveře se otevřely. Stála v nich doktorka Weirová.

„Smím dál?“ zeptala se Elizabeth. Ester zmuchlala to, co měla v ruce a položila to na stůl.

„Jistě, doktorko, posaďte se,“ nabídla ji místo na kraji postele, židle neměla. Elizabeth zůstala stát. Opatrně přešla k jednomu z oken a vyhlédla ven. Mlčela.

„Víte,“ začala Weirová pochvíli, rychle se zarazila.

„Nevím, jak začít.“ Dodala na vysvětlenou.

Ester se chápavě usmála: „Nejlépe od začátku, doktorko.“

„Jistě víte, že jsem musela celou situaci ohlásit.“ Ester to doktorce odkývala, jistě že to věděla. Nějaký čas tomuto zvěřinci velela.

„A na Zemi uznali za vhodné vás vyslechnout. Brzo sem někoho pošlou a do té doby máte být pod dozorem,“ vychrlila ze sebe doktorka jako o závod.

Dívka se na doktorku usmála.

„Dobře, jen bych potřebovala vědět ještě jednu věc,“ začala Ester.

„Jakou?“ znejistěla Elizabeth.

„Co se stane, když prohraji?“ Někdo by to nepochopil, ale Elizabeth byla nějakou dobu velitelka Atlantis, věděla, na co se ptá.

„Slečno Jonesová, pevně doufám, že se to nestane.“ Poté přešla ke dveřím. Nechtěla jí lhát, prostě to nevěděla.

„Doktorko,“ zavolala Ester. Weirová se otočila.

„A můj dozor?“ teatrálně rozhodila rukama a ukázala kolem sebe. Tímto gestem si vysloužila úsměv na kamenné tváři doktorky Weirové.

„Jen vám dám radu, nepokoušejte se utéct,“ mrkla na ni. Znamenalo to, že má volnost.

Není cesty zpět, PART 06

Doktor McKay pobíhal po laboratoři. Měl v ní nesnesitelné horko a navíc spousty a spousty práce. Slunce se mu snažilo prodrat skrz okna a když zjistilo, že to nejde, tak se rozhodlo ho udolat rostoucí teplotou. Vítr nezafoukal už několikátý den a tak se voda vypařovala neskutečnou rychlostí. Po mracích nebylo ani vidu, ani sluchu. Dlouhodobá předpověď

vypadala na rostoucí horka.

Měl už chvíli pocit, že někdo pozoruje. Vzhlédl od práce. Ve dveřích stála ta potroublá holka, co přišla z jiné reality. Dál se ji rozhodl ignorovat. Myslel si, že když bude dělat, že je vzduch, který mu mimochodem pomáhá docílit extrémního tepla v jeho laboratoři, tak že třeba odejde. Mýlil se, nikam nešla. Během chvilky mu to začalo lézt na nervy.

„Proč jste přišla?“ vyštěkl, pořád byl ještě slušný. Mlčela, přišla blíže a elegantně se usadila na židli.

Po chvíli ticha promluvila: „Myslela jsem si, že jsi nějaký podivín.“ Rodney chtěl něco vykřiknout, avšak bylo mu naznačeno, ať drží jazyk za zuby.

„Později jsem pochopila jaký jsi. Myslím, že všichni McKayové jsou stejní. Nebo, alespoň ty a můj Rodney.“ Na slovo můj dala podivně silnější důraz.

„Rodney se snažil všechny od sebe odehnat. Nadávky a posměšky byla jeho obranná metoda, nedodržování rozkazů a pohrdání autoritami byl jen takový malý...nadstandard.“ Usmála se při té vzpomínce, i když určitě nebyla šťastná, za to by Rodney dal ruku do ohně.

Doktor usoudil, že to bude na dlouho a shodil nějaké papíry z nedaleké židle, pak ji obsadil.

„Říkala jsem,“ pokračovala, „že první, kdo mě začal alespoň trochu považovat za velící

Atlantis, byl Evan...Ale první kdo si mě všiml a snažil mě vytěsnit ze svého obzoru byl McKay. V tomhle byl dobrý, ba dokonce profesionál. Nakonec zjistil, že se mu to nepodaří...“

Společně se s doktorem usmáli.

„Brzo jsem zjistila, že je to opravdu inteligentní člověk a že rád nechává něco vybuchovat. Často jsem nechávala spoustu důležitých úkolů na něm...Nebránil se. Brzo jeho talent objevili i ostatní. Stával se z něho nejdůležitější vědec expedice...Někteří to nemohli překousnout.“

Ester se škaredě zašklebila na doktora, kupodivu jí to vrátil.

„První konflikt byl Radek Zelenka, nějak se nemohl smířit s tím, že Rodney začíná být lepší

než on. Řekl mi tenkrát, že ,takový záprdek,´ to cituji, ,pod jeho velením nemá co lézt do složitých úkolů.´ Poslala jsem ho do háje. Vždyť jsem velela já.“ Rodney se nad tou představou usmál, mohla to být sranda.

„Brzo potom ho napadl Ronon, ten pak zanedlouho zemřel...Tenkrát jsem si uvědomila, že bez Rodneyho to nebude ono. Jmenovala jsem ho hlavním vědcem celé expedice. Radek tenkrát zuřil. Přiřítil se jak tornádo do mé kanceláře a křičel na mě. Je mi to doteď líto, ale neměla jsem na výběr. Dostal ode mě dvě možnosti, buďto se vrátí na Zem a nebo bude respektovat moje rozhodnutí a zůstane...Vybral si návrat domů.“ Podivně posmutněla, ale přesto pokračovala.

„Brzo jsme se s spolu, s Rodneym, spřátelili...Vlastně mi často pomáhal s chodem Atlantis. Naučil mě jak udržet věci při sobě a zároveň vyhovět oběma stranám...Slovo učil, je poněkud přehnané, spíše mi občas poradil. Někdy mi naznačil, kde se co děje a já díky němu včas zakročila. Opravdu jsem za něj byla ráda.“ Rodney si poprvé všiml náramku, hrála si s ním.

V laboratoři se teplota vyšplhala k zajímavému číslu. Vítr se vrátil na Atlantis, možná že sebou přinese déšť. V to obyvatelé města doufali. Zdálo se, že to vevnitř, v pracovně doktor McKaye, nikoho nezajímá. Jedna dívka totiž vyprávěla podivný příběh.

„Postupně nás lidé opouštěli, umírala. Všichni ztráceli své blízké, ale já měla Rodneyho. Když byla Země pryč, tak jsme si oba uvědomili, že nám už nikdo nepomůže. Spolu jsme hledali spojence a snažili jsme se Atlantis zachránit...Netrvalo dlouho a byla jsem sesazena ze své funkce. V tu chvíli jsem byla volná, už jsem se nestarala o dění okolo, bohužel...byla jsem hloupá.“ Podivně se jí zalesklo v očích. Polkla a pokračovala.

„Zemřel Carson, pro nás to byla velká rána, se kterou jsme se nemohli smířit...Nakonec se nám to povedlo...Přišel jsi s nápadem o vrácení v čase. Zakázala jsem ti to, stejně jsi na tom pokračoval...a až jsme se ocitli sami, tak jsi to dovedl k dokonalosti.“ Odkašlala si. V

laboratoři se ochladilo. Vítr nabíral na intenzitě. V řídící místnosti někdo prošel bránou.

„Byli jsme několik dní zavření ve městě, sami. Oba dva jsme začali trpět migrénami a podivným strachem. Hádali jsme se. Nakonec přišli Wraithové...myslím, že dál, už to, doktore McKay, znáte,“ zakončila příběh touto větou. Smutným pohledem projela laboratoř. Uchechtla se, stejně jako u jejího Rodneyho.

„Když jste mluvila o druhém McKayovi, mluvila jste o něm jako o vašem Rodneym. Bylo mezi vámi něco?“ zeptal se zničehonic doktor. Jonesová se zastavila ve dveřích. Na obličeji jí

zacukaly koutky. Chtěla něco říct, ale přerušila ji vysílačka.

„Slečno Jonesová, tady Weirová. Mohla by jste se prosím dostavit do mé kanceláře?“ Ester se zadívala na Rodneyho.

„Samozřejmě, madam,“ odpověděla a pak pokračovala k doktorovi.

„Pokračování příště, Rodney.“ Zmizela mu za dveřmi. V tu chvíli si byl jistý, že odpověď je: Ano.

Ester dosedla za židli. Na proti ní stál pohledný mladík. Nachystal přední mikrofon a posadil se a druhou stranu stolu. Takhle začínal výslech.

„Vaše jméno,“ zeptal se neznámý. Ester si ho přeměřila pohledem.

„Podívejte se do papírů, myslím, že ho tam najdete,“ odsekla. Muž praštil pěstí do stolu, nesetkal se však s odpovídající reakcí. Dívka pouze pozvedla obočí a probodla ho pohledem. Mladík se bezděčně ošil. Ester dosáhla svého, cítil se nepříjemně.

Venku, za okny města, se spustil déšť. Z věží pomalu stoupala k nebeské výšce pára. Obloha byla tmavá. Proudy vody stékaly po stěnách. V dálce zahřmělo.

Není cesty zpět, PART 07

Nad Atlantis se ženili čerti. Venku lítal jeden blesk za druhým, oceán házel s městem a voda padala tam, odkud se vzala. Vítr trhal na pevnině stromy, lámal je a ohýbal. Po několika dnech horka se snažilo počasí vrátit věci do normálních kolejích.

Výslechová místnost byla tichá. Oba přítomní se měřili pohledy, nenávistnými.

„Tak řekne mi jak se jmenujete,“ řekl výhružným tónem muž.

„Ester Jonesová,“ odsekla naštvaně dívka.

„A pokud vím, tak je slušnost se také představit. Jako žena, bych měla znát vaše jméno dříve,“ dodala. Muž si ji přeměřil pohledem.

„Říkejte mi Thomas, ale myslím, že tady žádné práva nemáte, jste tu u výslechu, tak se podle toho, prosím, chovejte.“ Ester se za touhle větou usmála. Byl to nováček.

„Takže, vy tvrdíte, že jste přišla...“ v téhle části nahlédl do papírů a zasmál se, „z jiné

reality?“ dokončil větu s úšklebkem.

„Thomasi,“ začala jemně, jako babička na své vnouče.

„Mám pocit, že to můžeme ukončit. Vím, že je vaše práce se ptát na věci, to určitě lidé ocení, ale proboha...neptejte se na věci, které si můžete přečíst v záznamech. Těžko to změním, když

už jsem to jednou řekla...Tak už mi sakra řekni, co po mě chcete?!“ neudržela se Ester. Muž

na proti ní seděl jako opařený. Necítil se zde příjemně a už vůbec se mu nelíbilo počasí. Od jeho příchodu se všechno jenom zhoršovalo, byl to smolař.

„Dobře, jak tedy chcete,“ zasyčela po chvilce ticha Ester.

„Jmenuji se Ester Jonesová, žila jsem před třemi roky na zemi...Měla jsem s otcem autonehodu, přežili jsme. Po půl roce jsem se dostala na Atlantis jako velící. Velela jsem dva roky a něco městu. To jsem pak opustila a ocitla se díky jednomu doktoru zde, v jiném čase a v jiné realitě.“ Venku se zablesklo.

„Tak a teď se mě můžete zeptat na to, co chcete.“ Zahřměl hrom. Bouřka byla přímo nad městem.

Rodney McKay se plížil po chodbách. Nakukoval za rohy. Nakonec našel to, co hledal. Esteřin pokoj. Opatrně a potichu vešel dovnitř. Rozhodl se na majitelku počkat v jejím pokoji. Za okny zužila rouře a kroupy bubnovali do stěn. Přesto už doktor nespěchal.

Rozhlédl se po místnosti. Nebyla velká, vypadala příjemně a útulně. Po stole byly rozházeny papíry, jediná židle byla přeplněná. Na prázdném nočním stole ležel zmuchlaný papír. Díky špatnému zmačkání byli vidět barevné kousky, musela to být fotografie. Doktor ji rozložil.

Výslech trval něco málo přes hodinu. Neobešel se bez urážek, nadávek a slovního napadení. Často to byl Thomas, kdo překročil hranici slušnosti. Ester byla klidná a vážná. Snažila se, aby to nebyla ona, koho vyprovokoval. Na povrch byla vyrovnaná, ale vevnitř panikařila a bála se. Její vnitřní rozhození způsobila převážně bouřka. Jako dítě se jí bála a bála se jí

dodnes.

Nakonec ji vyslýchající propustil se slovy, že ji má plné zuby a že musí celý rozhovor poslat na posouzení. Pak rychle opustil místnost. Zanechal tam Ester v podivných rozpacích. Ta se pak nakonec se slabým úšklebkem odebrala do pokoje.

Její Rodney o ní jednou prohlásil, že dokáže být opravdu zlá, pokud chce, a ona se k tomu hrdě hlásila. Vlastně o ní Rodney prohlásil spoustu věcí a všech si vážila, nebo z nich měla srandu. Tak či tak se jí po něm stýskalo.

Na chodbách bylo šero. Bouře odešla, avšak déšť stále neustával. Kapky vody se odrážely od oken a tříštili se na menší. Vítr zmírnil na intenzitě. Nad antickým městem se rozprostíral povlak šedé vaty nacucané nekonečnou vodou.

Esteřiny kroky se odrážely od ztichlých a tmavých stěn města. Šla pomalu, nejspíš byla zamyšlená a v duchu přemítala celý výslech. Byla z něho zmatená. Její nohy myslely za ni. Dovedly ji až před pokoj. Některé věci se prostě nezmění.

V růžovém oparu dorazila do svého pokoje. Otevřela dveře a zastavila se na prahu. Tichý

pokoj po ní volal a lákala ji postel. Byla tak unavená. Vkročila do svého království se semknutými víčky. Svlékla si bundu a poslepu šla směrem k peřinám.

Z útrob pokoje se ozvalo odkašlání. Prudce vytřeštila oči. Musela chvíli mžourat, v šeru, všechno vypadalo stejně. Nakonec rozeznala vetřelcovu postavu na kraji postele. „Smím se zeptat, doktore McKay, co vás sem přivedlo?“ prohodila a pak sebou praštila do měkkých přikrývek. Nějak jí bylo jedno, že tam je.

„Chtěl jsem odpověď na svou otázku...“ začal, ale byl přerušen.

„A dostal jste ji?“ zachichotala se Ester. Tma v pokoji zhoustla, stejně jako atmosféra.

„Myslím si, že ano,“ řekl po chvilce tmy McKay. Teď si teprve uvědomila, s kým mluví, najednou se růžový mrak vypařil. Prudce se posadila na posteli. Přelétla místnost pohledem a zastavila ho na nočním stolku.

„Takže jste se mi hrabal ve věcech?“ zasyčela nebezpečně.

„Ne, jen sem si prohlédl fotku,“ začal na svoji obhajobu.

„Jste doufám spokojený...nebo chcete ještě něco vědět?“ zeptala se poněkud podivným hlasem. Plakala. Zakroutil hlavou. Nemohla to vidět, vždyť skoro neviděla ani na vlastní nos.

V pokoji bylo ticho. Tma mačkala stěny. Na postely seděli dvě postavy. Jedna plakala a druhá

nevěděla, co má dělat.

Po chvilce jedna z osob přece jenom promluvila: „Víte, doktore...Byli jsme přátelé, dokonce jsme i nějaký čas spolu chodili, ale pak jsme zjistili, že to byla chyba...Zůstali jsme přáteli až

do konce a chybí mi, co chcete víc vědět? Proč jste sem vůbec přišel?“ Ester se pořádně

vysmrkala.

O půl hodiny později odcházel doktor McKay zpátky do své laboratoře. Poprvé v životě měl z něčeho dobrý pocit...

Není cesty zpět, PART 08

Dny na Atlantis plynuly. Některé byly rozvleklé a jiné běžely jak na běžícím pásu. Atlantské

léto přešlo v podzim. Oceán nabral tmavší barvu, po jeho vlnách se vznášelo listí z pevniny. Přibývalo bouřek, vítr foukal stále silněji a byl mnohem studenější. Obyvatelé města vytáhli teplejší model uniforem.

Málo kdo už nevěděl, kdo je Ester Jonesová. Kdyby se na ni někdo zeptal kohokoliv, vždycky by se setkal s úsměvem a s nějakým podivným prohlášením. Samotná Ester se sem snažila zapadnout, tedy do té doby, něž přijde verdikt ze Země. Zatím dělala jen nějaké podřadné

práce. Pomáhala třídit hlášení a sem tam pomohla Elizabeth. Tenhle život se jí líbil. Neměla zodpovědnost za nikoho. Jen za hlášení z misí, bylo to pro ni uvolňující. Nemusela čelit strachu, kdo koho zabije příště, už ne...dřív možná.

Dnes nastal pěkný podzimní den. Slunce tolik nepálilo, ale bylo na obloze, to se teď tak často nestávalo. Vál jen mírný severák, který dokázal proniknout jakoukoliv látkou. Lidé se zdržovali ve vyhřátých místnostech. Takže se málo kdy stalo, že se někdo objevil na balkóně. Všichni byli spokojení, zdravili se na chodbách, utahovali si ze sebe...prostě život šel dál.

Jen pro některé se něco změnilo. Na Atlantis se vrátil Thomas. Ve tváři si nesl posmutnělý

úsměv a sním šlo několik dalších lidí. To nevěštilo nic dobrého.

Netrvalo dlouho a všichni se sešli v zasedací místnosti. Mezi nimi nesměl chyběl i McKay, z nějakého důvodu si ho vyžádali a pod nějakým podivným prohlášením se do místnosti dostal John Sheppard, Ronon, Teyla a dokonce i Lorne (co kdyby chtěla někoho napadnout?). Elizabeth tam musel být jako velící města.

Slunce svítilo obrovskými okny dovnitř. Sluneční paprsky házely od lesklých předmětů

prasátka. Mírný větřík narážel do stěn a oceán jako vždy lehounce šplouchal o mola města a z roztříštěných kapek vznikala u vody duha s lehkou sprškou. Něco tak krásného by nedokázal zachytit ani ten nejlepší malíř.

V zasedací místnosti bylo ticho. Nějaká dívka stála mezi stoly a čekala. Nikdo se ani nehnul. První promluvil Thomas: „Nevím, jak bych měl začít...“ zarazil se, statní na něj pohlédli. Znervózněl. Nebyl zvyklý na tolik pozornosti. „Ehm...tak tedy... Dnes je 1.12.2006, 12:00

Atlantského času. Slečno Ester Jonesová, dne 10.11.2006 jste podstoupila výslechu, jemuž

přesedal agent Thomas Wolf. Seznámená a vědoma si svých práv jste odpovídala na položené

otázky. Celý záznam byl pak poslán na planetu Zemi, k posouzení. Za tímto účelem zasedla komise dne 24.11.2006. Celé zasedání trvalo několik hodin, po jeho zakončení se porota znovu sešla a to dne 26.11., kde rozhodla o dříve zmíněné.“

Nikdo se neodvažoval nadechnout. Všichni sledovali každý agentův pohyb. Čekali na konečné rozhodnutí, které mělo změnit jejich životy. Někdy má osud podivné mínění, hraje si s námi a nutí nás uvažovat úplně jinak, chránit naše přátele. Ať už je to jakkoliv, vždycky si najde cestu k tomu, co si naplánoval.

„Slečno Jonesová, byla jste označená za možné nebezpečí, jak Země, tak Atlantis. Bohužel vás musím požádat, abyste se neprodleně vrátila tam, odkud jste přišla,“ skončil a viditelně si oddechl. Na jeho obličeji se objevil ustaraný výraz, úplně jiný, něž u jeho kolegů, ti se usmívali. Po tomhle prohlášení zavládlo v místnosti ticho, které se později změnilo v šum. Thomas se ztěžka posadil. Hlavou mu vířili myšlenky, cítil se tak provinile. Právě někoho odsoudil ke smrti.

Šum utichl, když se postavil jeden z agentů.

„Jmenuji se Petr Moore. Jak jistě víte, celý tenhle proces je nahráván. Proto bych měl některé

věci uvést na pravou míru. Pokud slečna Jonesová neopustí Atlantis, bude muset být zadržena a následně s ní bude zacházeno jako s nebezpečným vězněm.“ Muž se usmál na všechny, zřejmě mu to způsobovalo nějaké zvrácené potěšení. Odsouzená se usmála a donutila ostatní

se zklidnit.

Poprvé od začátku promluvila Ester: „Je zvláštní, že někteří jsou oprávněni rozhodovat o životě jedince...Pokud jsem byla prohlášená za nepohodlnou, pak tedy vyhovím vašemu přání

a vrátím se,“ prohlásila se vztyčenou bradou. Osazenstvo na ni vyděšeně koukalo.

„Ale...ale...to přece nemůžete!“ vykřikl doktor McKay. Teď na sebe upoutal veškerou pozornost.

„Prosím vás, proč by nemohla?“ Agent Moore se snažil mluvit a zároveň nespustit oči z Ester.

„Možná proto, že se nemá kam vrátit. Trvalo by mi několik let, než bych sestrojil něco, čím bych ji mohl vrátit do její reality. Navíc nevím v kterém roce, by se tam objevila...“ tady byl přerušen. Moorovy to zřejmě stačilo. Jeho oči stále propalovaly nehybnou tvář Ester. „Pak tedy, máme pramálo na výběr,“ potěšeně se usmál, „buďto se vrátí tam odkud pochází, nebo ji budeme muset zadržet...a nebo, rýsuje se tu ještě jedna možnost, bude dopravena na nějakou planetu, kde zůstane a nebude se moci spojit se Zemí ani s Atlantis,“ chvíli dal všem na rozmyšlenou. Místnost se plnila nesouhlasným mrukem.

„Tak tedy, doktore McKay, ptám se, dokázal byste sestavit přístroj, který by jí umožnil návrat?“ Oslovený ho však v hluku neslyšel. Všichni přítomní se snažili přijít na nějaké

řešení, které by jí pomohlo. Zdálo se však, že na nic nemohou přijít.

„Doktore McKay, dokázal byste to?“ zakřičel přes všechny Petr. V místnosti se rozhostilo ticho. Rodney zamrkal.

„Zbláznil jste se? Tohle není vlak, tady neexistujou dvě dráhy. Můžete maximálně dostat jízdenku jen jedním směrem...“ Agent ho zarazil.

„Dokážete to, nebo ne?“ zvýšil ještě o něco hlas. „Možná by to šlo, ale kdoví kam by jsme ji poslali...to si na triko nevezmu...“ blábolil, Rodney prostě blábolil.

„Tak ano nebo ne?!“ vyštěkl More. Rodney zrudl, on ho neposlouchal, za celou tu dobu, co mluvil, nezachytil ani jediné slovo.

„Sakra, ne!“ zařval.

V místnosti se nepohnul vzduch. Bylo ticho. Každý se bál jen sebe více pohnout. Každý slyšel dech toho vedle. Spousta byla jako opařená, nikdy neslyšeli Rodneyho, aby se přiznal k něčemu, co nedokáže.

„Mysleli jsme si vás doktore, že jste lepší,“ prohlásil po chvíli ticha Petr.

„I kdybych to dokázal, což nedokážu, kdybyste mě poslouchal...stejně bych to neudělal,“ řekl vyrovnaně a hrdě McKay. Elizabeth zalapala po dechu a nebyla sama. Takového ho nikdo neznal.

„Tak to nám zbývá ji poslat jinam,“ zahihňal se další z agentů.

„A co kdybychom tam poslali vás?“ vyštěkl tentokrát John.

„Vůbec nevíte, kdo je, může vám namluvit vymyšlené příběhy, ale nikdy nemůžete vědět kdo je!“ bránil se agent.

„To samé si můžeme myslet i my o vás,“ zapojila se do rozhovoru Elizabeth. „Narážíte snad na něco, doktorko?“ dělal udiveného Petr Moore.

„Ne, ale nemůžete někoho, jen tak vyhodit někde ve vesmíru a doufat, že přežije. Spácháte vraždu!“

„Doktorko Weirová! Dostali jste tyhle možnosti, tak se podle nich zařiďte, je mi jedno, co uděláte, ale to je vše. Více vám nabídnout nemůžeme,“ promluvil konečně Thomas a nenápadně mrknul na doktorku. Zdálo se, jako by měl něco za lubem.

O dva dny později prošla Ester Jonesová bránou. Zmizela ze života lidí na Atlantis, tak jako těch na Zemi. Na to město opustili agenti z IOA a vrátili se domů. Přesto jeden z nich měl dobrý pocit, pocit z toho, že něco dokázal. Konečně mohl udělat to, co považoval za správné a nikdo si toho nevšimne.

Blížilo se ke 24. prosinci. Atlantis byla tichá, houpala se na ledové vodě a tiše si předla. Všichni se připravovali ke spánku a nebo se snažili si udělat předvánoční úklid. Jídelna byla v tuto dobu prázdná a ztichlá. V jednom rohu seděla postava. Doktor McKay popíjel kávu. Nechtělo se mu pracovat, proto vyhledal klid. Nějaká postava vešla do jídelny a posadila se naproti doktorovi. Přisedla si k němu. Vzhlédl k ní.

„Ahoj,“ začala.

„Nazdar, Leo“ zasmál se na ni.

„Chtěla jsem ti poděkovat, za to, že jsi se mě zastal.“ Pohlédla z okna. Rodney se na ni usmál.

„Myslím, že tvůj Rodney by to udělal i pro někoho od nás,“ zašeptal McKay.

„Možná...“

„Víš, po té, co jsem viděl tu fotografii, tak jsem si řekl, že jsi pro něj musela znamenat opravdu mnoho.“ Pohladil ji po ruce.

„Prosím tě! Vždyť tam jenom stojíme a máme ruce kolem ramen toho druhého, z toho nemůžeš nic vyčíst...“

„A taky ti dal něco na památku...“ nenápadně poukázal na její náramek, který nikdy nesundávala.

„Nikdy ho nesundáváš...“ Lea se nad jeho slovy zasmála.

„Mně trvalo několik let, abych tě poznala a stejně jsem to nedokázala. Tobě stačí pár dnů a máš mě prokouklou...“ Doktor chvíli mlčel a potom se usmál.

„Jsi pořád stejná, i když si změníš jméno, navždy zůstaneš Ester Jonesová.“ Strčila do něj.

„Hej,“ vykřikla. Pak však vstala a pevně ho objala. Tolik jí to chybělo. Připadala si zase doma, mezi svými přáteli...

Není cesty zpět – KONEC

Všude kolem nás

Jmenuji se Rodney McKay. Býval jsem jeden z největších a nejlepších vědců ve vzdáleném městě. Vlastě jsem býval génius, ale už dávno se za něj nepovažuji. Možná proto, že jsem zklamal, že jsem zapomněl...je tolik důvodů, ale nikdy bych nevyměnil ta léta ztrávená na Atlantis, nikdy. Bývala to moje rodina, můj domov.

Měl jsem nádherný život, překrásný. Byl plný nečekaných věcí, zvratů a přátelství. Osud mi nedopřál tolik štěstí, kolik bych si přál. Přišel jsem o přátele, o rodinu... Někdy si vážně přeji být mrtvý, ale kdo by to pak vrátil těm špatným?

***

„Prostě leť rovně!“ rozčiloval se Rodney. Doktor Beckett začal jak naschvál letět mnohem hůř.

„Soustřeď se, Carsone!“

„Vždyť dělám co můžu, jen si to zkus!“ ohradil se. Chvíli bylo ticho, které bylo přerušované

jen šustěním motoru.

„Přistaň támhle vlevo,“ přikázal Rodney, který nabral svůj ztracený klid. Doktor ho nakonec poslechl.

„Příště řídíš ty!“ zamručel naštvaně. Mckay ho raději ignoroval. Po necelé hodině, kterou strávili společně v Jumperu, by se teď mále uškrtili. Jakmile Jumper dosáhl povrchu země, tak se oba doktoři zvedli za svých míst. S naštvanými pohledy posbírali své věci a vydali se ven. Tam na ně čekal podplukovník Sheppard.

„Konečně jste tu doktore, pacientům se přitížilo,“ byla první věta kterou uslyšeli. Doktor si povzdechl.

„Kde jsou, podplukovníku?“

„Pár metrů odsud.“ Zavedl oba doktory k raněným.

„Nevíte, jak se to mohlo stát? Vždyť jste říkal, že je tahle planeta neobydlená,“ zajímal se Carson.

„Je neobydlená, ale přesto celý výzkumný tým onemocněl. Myslím, že bude lepší, když se na to podíváte sám,“ dopověděl John a zavedl je k provizorní ošetřovně. Odkryl vrchní plachtu a nechal doktora nakouknout.

Uvnitř to vypadalo jako po nějakém hurikánu. Lidé leželi na lůžkách, někteří jen seděli. Byl zde neuvěřitelný smrad a horko. Všichni do jednoho popíjeli neustále vodu. Občas se ozvalo zasténání, jinak zde bylo ticho. Někteří spali, jiní seděli a koukali. Mezi pár nemocnými se občas ozval tlumený hovor.

Doktor si nasadil roušku a vešel do stanu. Pečlivě si všechny prohlédl. Byli pobledlí, horší

případy blouznily a měly vysokou horečku. Často zvraceli, proto neustále pili vodu a něco jedli. Padali jim vlasy a kůže na některých místech zšedla. Beckett něco takového v životě

neviděl. Co nejdříve skončil s prohlídkou a opustil stan poněkud ve spěchu. Na čerstvém vzduchu se konečně nadechnul. Chtělo se mu zvracet. Nakonec však udržel žaludek na svém místě.

„Tak co? Všechno v pořádku?“ zastavil se u doktora Sheppard. Beckett kývl.

„Zjistil jste něco?“

„Zatím jen to, že vzduchem by to snad nemělo být nakažlivé. Voda a jídlo by to mohlo být. Udělám ještě rozbory, ale nepijte tu už žádnou vodu a nejezte jídlo. Všechno dovezte z Atlantis a nechte to v Jumperu. Podle všeho to ukazuje na nějaký druh otravy, netuším z čeho, ale bude to asi nějaký neznámý prvek,“ tady skončil. John na něj upřímně koukal.

„Ale my jsme na veškerou vodu použili chlorované tabletky, vodou to nebude,“ snažil se ujistit i sebe.

„Možná ne, ale pokud na to nepůsobí tablety, tak tu máme pořád riziko otravy...Kdo všechno ze zdravých pil vodu a jedl místní jídlo?“ zajímal se doktor.

„Já a Teyla, o McKayovi nic nevím a Ronon měl vlastní...“

„A to je vše? Nikdo jiný není zdravý?“ John po téhle otázce smutně zakroutil hlavou. Oba muži posmutněli.

„Kousek dále je zničené město, pokud by vás to zajímalo,“ začal po chvíli ticha podplukovník.

„Rodney na něm pracuje a snaží se přijít na to, co by to mohlo způsobit. Dám mu vysílačkou vědět, že nesmí tu nic pít a ani jíst,“ dodal a usmál se, avšak hned se změnil úsměv do šklebu. John pobledl a na čele mu vyrašil pot.

„Je vám dobře?“ zeptal se starostlivě Carson.

„Jsem ok, jdu dát nějaké rozkazy ostatním. Pokud byste mě potřeboval,“ ukázal na vysílačku, kývnul a odešel. Doktor Beckett se vrátil nazpět k práci. Začal dělat vyšetření u všech a tentokrát pořádně.

V průběhu vyšetřování třetího pacienta uslyšel Carson z vysílačky:

„Teylo, Rodney, Ronone!“ Hlas byl nepochybně Sheppardův.

„Doktor Beckett si myslí, že by mohlo jít o nějakou otravu, takže nepijte místní vodu, nejezte zdejší jídlo a moc se ničeho bez ochranných rukavic nedotýkejte. Já se teď vracím na Atlantis pro zásoby vody a jídla. Na starosti to tu má Teyla. Sheppard konec.“ Odpovědi byli různé, ale všichni pochopili. Během tohoto radiového hlášení dělal doktor testy.

Den ubíhal. Vítr lehounce foukal, slunce svítilo. Přestože vanul vítr, tak se listí na stromech skoro vůbec nepohnulo. Všichni zdraví pracovali a den se pomalu chýlil k večeru. Slunce sestoupilo k obzoru a na tmavě modrém východě vyběhly nahoru první hvězdičky.

Carson se protáhnul. Byl tak unavený a všechno ho bolelo. Před nějakou dobou ho navštívil Rodney a dokonce se přemohl, nabídl pomoc. Doktor souhlasil, a proto tu už nejméně hodinu seděli a dělali společně rozbory.

Na některé výsledky museli počkat do druhého dne a proto teď mlčky odpočívali. Občas se po sobě podívali. Tolik to chtěli mít za sebou, tolik chtěli porovnat výsledky Rodneyho pátrání

ve městě a Carsonovo vyšetřování nemocných. Vše zde mělo svůj čas.

Kolem jedenácté večer to vzdali, oba se položili na jednoduché postele a přikryli se tenkou přikrývkou, avšak ani jeden nespal. Dlouho koukali do stropu stanu, který se nad nimi klenul, jako by je chtěl pohltit.

„Mám strach, že s tím nic neudělám, že nedokážu nikoho zachránit,“ promluvil do ticha Carson. Chvíli se po stanu rozprostírala temnota.

„Já mám strach,“ začal Rodney, „že už onemocněl i John s Teylou.“ McKay zamrkal, přesto to nikdo v nepropustné temnotě nemohl vidět.

„Já a Ronon jsme dlouho pili a jedli ze zásob. Vlastně do dnešního dne jsem neměl jedinou kapku vody ani sousto jídla z téhle planety...“ zašeptal Rodney. Pod stanovou plachtou se znovu rozprostřelo mlčení.

„V životě jsem takovou otravu neviděl, musí trpět,“ posteskl si doktor Beckett po další hodině

koukání do plátna. Tentokrát mu však bylo odpovědí pouze zamručení. Doktor usnul až k ránu. Celou dobu ho neustále tížily noční můry...

„Doktore!“ odněkud se ozývalo zoufalé volání.

„DOKTORE!“ volání si změnil v šílený křik. Plachta stanu se odhrnula a Carsona bodlo do očí sluneční světlo. Vzbudilo ho. Teprve teď mu vše začalo docházet.

„Co se stalo?“ zamumlal, přesto už vnímal okolí. Rozhlédl se po stanu. Ve vchodu stála bledá

a na pokraji sil Teyla. Po čele se jí linul pot, z koutku úst ji tekla krev.

„Pane bože,“ vydechl Rodney. žena ve vchodu do stanu ztratila vědomí.

„Co se stalo?“ snažil se dozvědět Carson, ale odpovědi se mu nedocházelo. Teyla sice byla při vědomí, avšak nedokázala odpovědět. Po chvíli však něco zachroptěla. Znělo to jako nemocní. Doktora přepadlo strašlivé podezření. Nechal Teylu v McKayově ochraně a vydal se do provizorní ošetřovny.

Jako v transu došel před stan. Na obličej si nasadil roušku. Před očima měl mlhu. Snažil se udržet při vědomí, bylo to těžké. Všude se vznášel podivní zápach. Carson se v duchu opravil, byla to smrt. Byla všude, okolo stanu, ve vzduchu, v zemi, dokonce i v jeho mysli. Nakonec roztřesenou rukou odhrnul plachtu, která mu zakrývala něco, co mu mělo zůstat skryto. V

témže okamžiku se ze stanu vyhrnulo dusno. Zubožený doktor věšel dovnitř.

„Hej! Carsone?“ volal na něj Rodney a mával mu rukou před očima. Jeho nejlepší přítel seděl na zemi a zhluboka dýchal. Z očí se mu řinuly slzy.

„Co se, sakra, děje?“ dožadoval se stále svého Rodney. Nedaleko od nich oddychovala Teyla.

Doktor Beckett pohlédl na svého přítele. V jeho očích bylo prázdno. McKay porozuměl, nepotřeboval, aby to vyslovil, prostě to věděl. Ztěžka dosedl vedle něj.

„Kolik?“ zašeptal do ticha. Měl však pocit, jako by křičel.

„Polovina,“ zaznělo v odpovědi. Doktorův obličej zmizel v dlaních.

„A druhá polovina? A Teyla? Co John?“ začal panikařit doktor McKay.

„Co John?!“ zakřičel v zoufalství.

„Zemřou...všichni...“ Doktor medicíny omdlel.

Nikdy si nepřipadali tak bezradní ani jeden. Dělali rozbory, porovnávali výsledky, zkoumali. Doktor Beckett pobíhal mezi pacienty a snažil se je vyšetřovat. Zjišťoval, kdo je další na řadě

a podle toho je s Mckayem přesouvali do různých částí stanu. Teylu v polovině dne donesli k ostatním a položili ji vedle spícího Johna.

Podplukovník Shepprard umíral. Ztěžka dýchal, třásl se po celém těle a po čele mu tekl chladný pot. Vše nasvědčovalo tomu, že dnešní noc nepřežije. Společně s ním se mělo odebrat na věčnost další řádka lidí...zbytek výzkumného týmu i s Teylou.

„Podívej, něco jsem našel,“ zavolal od počítače Rodney. Během sekundy stál Carson po jeho boku. Oba si prohlíželi záznamy, které Rondney včera našel.

„Ach můj...bože,“ vydechli součastně. Jejich oči jezdili po obrazovce. Mozek odmítal uvěřit tomu, co si četli.

„Dělali pokus s něčím nezmámým a vymklo se jim to z rukou...proto je tu ta pustina, proto tu není život. Je to tu celé zamořené!“ Rodneyho mozek začal znovu pracovat.

„Je to všude! Ve vodě, vzduchu, zemi, jídle dokonce i v nás!“ jeho panické já se ozvalo.

„Proč ne my?“

„Cože?“ zeptal se poněkud překvapeně Rodney.

„Proč nejsme nemocní i my?“ položil znovu svou otázku doktor.

„Oni se dotýkali země, pili vodu, jedli jídlo, dýchali...dostávali třikrát větší dávku než my dva,“ odpověděl si vzápětí sám.

„Teď když víme, co to je, můžeme to přemoci.“ Oba dva zasedli s novým elánem k počítačům a hledali lék.

Blížila se čtvrtá hodina polední. Vzduch ve stanu byl téměř nedýchatelný, doktoři se potili. Měli neustále pocit, že je někdo pozoruje, neustále se vrtěli na židlích, byli podivně roztěkaní. Teplý zvuk jim k uším donesl podivné zvuky. Oba na sebe pohlédli. Vyšli ze stanu.

Nedaleko řeky stál podplukovník Sheppard a Teyla. Spolu s ostatními stáli nad velkou dírou. Všichni pracovali z posledního. Rodney s Carsonem k nim doběhli.

„Měli byste všichni odpočívat!“ vykřikl Beckett v zoufalství. Několik pohledů se na něm zastavilo. Zmlkl. Pochopil, přidal se.

Planetu zahalilo rudé světlo. Pronikalo všude, nebylo před ním úniku. Bylo všude okolo. Zlatý

kotouč klesal k obzoru, město začalo vrhat strašidelné stíny. Od země se svedla mlha. Bílé

chomáče zrůžověly a převalovaly se ve vzduchu. Vítr se proháněl a sem tam rozhrnul chomáče narůžovělé vaty.

Poslední paprsky se zaleskly na dvou postavách. Stáli na kraji řeky, nad rozrytou hlínou. Po tvářích jim tekly slzy a oba upřeně pozorovali zemi.

„Skoro jsme to měli, Rodney,“ pronesla jedna.

„Skoro...měli bychom se vrátit domů.“

„Ale neuspěli jsme...“

„Carsone? Pojď, půjdeme...“

O hodinu se za dvěma muži zavřela modrá hladina. Nad planetou se rozhostilo ticho. Nic se zde nepohnulo ani vítr, ani stany. Temnota pohltila vše, na nebi nezasvítila jediná hvězda...vše umlklo.

Uplynula léta a spousta času od téhle mise. Lorne byl povýšen. Na Atlantis se střídali velící, kteří neustále chybovali. Spousta věcí se změnila, tak jako se měnila přátelství a vztahy. Lidé

odcházeli a umírali. Wraithové už nepředstavovali takovou hrozbu. Atlantis měla být uzavřena, jednou provždy.

***

Pokud někdo najdete tento deník, bude číst tyto stránky, tak vyvarujte se chyb. Těm které jsem napáchal já. Město stále potřebuje obyvatele, musí žít, avšak pro nás už tu není místo. Je čas na předání jiným, tak jako to udělali antikové. Dnes se brána zavře a znovu bude dlouho mlčet....

Vše jsme udělali na památku lidí, kteří tu ztratili život...Carson Beckett, Teyla, Elizabeth Weirová, John Sheppard...

Pero škrábalo o papír. Inkoust pomalu docházel, stejně jako svíčka. Ta svítila slabým světlem. Světelné paprsky se odráželi od stěn. Bylo tu podivné ticho, tíživé a strašné. Neblikaly tu žádné kontrolky, lidé tu nechodili, Atlantis umlkla.

Rodney zaklapl deník. Povzdechl si a rozhlédl se. Město mlčelo. Bylo tmavé a tiché. Tolik si přál se vrátit a změnit spoustu věcí, ale na to bylo pozdě.

„Doktore? Budeme muset jít...“ Rodney se otočil za hlasem. Ten člověk tu zůstal jako on. Chtěl se přesvědčit, že bude všechno v pořádku. „Já vím, plukovníku. Je všechno v pořádku?“

zeptal se naprosto zbytečně. Muž kývnul.

Brána se naposledy otevřela. Dva muži to sledovali s posvátnou úctou. „Nezapomněl jste něco, doktore?“ zeptal se podezřívavě muž. Rodney se uličnicky usmál, tak jako to dělával John. „Nevím, plukovníku Lorne, ale pokud opravdu něco...myslím si, že to nebylo důležité...“ A oba vkročili do modrého kruhu.

Brána mlčela a město plavalo na oceánu. Byl klid a mír. Atlantis byla vypnutá. Měsíc prozařoval do oken, odrážel se od stěn. V řídící místnosti se hvězdy zaleskly na podivném předmětu. Byla to kniha pečlivě uzavřená v neprodyšném obalu. Na jejím obalu bylo napsáno: Dr. Rodney Meredith McKay..

Uvězněni – ÚVOD (Rodney McKay a kapitán Zuzana Petersonová)

Jak jsem psala dříve, tak tu mám novou povídku na pokračování. Jmenuje se Uvězněni. Hlavní postava je dr. Rodney McKay a kapitán Zuzana Petersonová. Zuzana a Rodney se nemají v lásce, to ví všichni. Jsou si podobní, stejně jak by někdo řekl namyšlení, cynický a egoistický, přitom je to jejich obrana. Jejich postoje se změní v okamžiku, kdy jsou vyslaní na jedu planetu a sdílí spolu několik dnů...možná až příliš dlouhých

Pěkné počtení a pardon za chybky

Uvězněni, PART 01

„Hej! Doktore McKay, počkejte!“ Rodney zavřel oči a zastavil se.

„Co potřebujete, kapitáne?!“ vyštěkl na mladou ženu.

„Jen, abyste počkal. Půjdu s vámi do zasedačky. Doktorka Weirová mě teď volala, asi s vámi půjdu na misi,“ řekla a mrkla na doktora. Ten jen stál a nevěřícně na ni koukal. Zamrkal. To se mu snad jen zdálo.

„Tak pojďte, nebo přijdeme pozdě,“ zavolala na něj a obdařila ho širokým úsměvem. Zase měla před ním náskok.

A bylo to tu, splnil se mu jeden z nejhorších snů. Doktor McKay myslel, že se zblázní, právě

se dozvěděl, že s ním půjde na misi kapitán Zuzana Petersonová. Ne, že by byla hrozná, ale Rodney ji nemohl vystát. Doháněla ho k šílenství. Měla stejnou obranu, jako on. Byla cynická

a ... prostě si byli podobní. Přitom to byla taková šedá myš, ale když chtěla, tak stačila dvě

slova a McKay ji měl chuť uškrtit. Bohužel na to brzo přišla a náramně si to užívala, kdykoliv byla příležitost, tak si rýpla a tak nebylo divu, že doktor opouštěl zasedací místnost značně

rozladěn.

Kapitán Zuzana Petersonová byla mladá a ne moc pohledná dívka. Nebyla to sto osmdesát měřící blondýnka, byla opak. Malá, hubená, zelenooká ženská s hnědými, vlnitými, dlouhými vlasy, která se dostala k armádě náhodou. Brzy se z ní však stal profesionál a ona se dostávala do vyšších postů. Nebývala vždy taková, jaká byla teď. Dříve byla veselá, smála se a usmívala. Pak přišel nějaký obrat a ona se změnila. Veselost vyměnila za ironii, úsměvy za úšklebky, čišel z ní chlad. Spousta lidí se v její přítomnosti necítila nejlépe. Všechny přátele skoro ztratila, stejně jako rodinu, byla sama.

Rorney si pro sebe něco mumlal a balil si věci. Na misi bude potřebovat spoustu přístrojů a různých věcí. Hlavu měl jak balón a navíc jím cloumal vztek. Porozhlédl se po místnosti, měl sbaleno. Sebral všechny tašky, vydal se k bráně.

Šel pomalu chodbami, snažil se oddálit jejich setkání. Čím později, tím lépe a navíc ty tašky taky něco vážily. Přepadla ho hrozná deprese. Nevadilo by mu, kdyby šel ještě s Johnem nebo s Rononem, ale jít jen s Petersonovou byl trest! Z toho všeho ho rozbolela hlava. Ne, oprava, z toho ne. Za to mohl její citrónový parfém. Jak on ji neměl rád, neustále do něj rýpala a ještě

jí John občas pomohl.

Pomalým, velmi pomalým, krokem došel do místnosti s bránou. Nikdo mu nevěnoval velkou pozornost. Všechna zatím směřovala ke kapitánovi, která toho dostala na starosti opravdu hodně. Byla ověšena zavazadly a Sheppard jí právě něco velice jasně vysvětloval. Tvářil se přísně. Jeho pohledu se nadalo říct ne. Zuzana na něj hleděla. Vypadala poněkud klidně.

Doktor k nim vykročil.

„...prostě dáte pozor, jasné?!“ uslyšel Johnovo kázání.

„Ano, pane!“ zazněla odpověď. Bylo však jasné, že by něco nejradši dodala, ale na poslední

chvíli si všimla přicházejícího vědce.

„Doktore,“ kývla na pozdrav. John se na něj s úsměvem otočil a taktéž pozdravil. Rodney se zastavil a prohlédl si je. Sheppard jí musel pěkně vynadat. Byla ticho a nepřidala žádnou poznámku, zvláštní.

„Kapitáne, předávám doktora do vaší péče,“ řekl poněkud zvesela John.

„Hm.“

„Prosím?“

„Ano, pane!“

Zuzana k němu přistoupila a natáhla k němu jedinou volnou ruku.

„Dejte mi jedno z těch zavazedel,“ pronesla nebezpečně.

„Ne, to je dobré.“ Kapitánovi oči se zúžily. Přistoupila těsně k němu a naklonila se co nejblíže.

„Jak chcete, ale něco byste měl vědět. Vesnice je vzdálena nejméně kilometr od brány a já

mám sice stejně zavazadel, ale...“ řekla to tak tiše, aby to slyšel zřetelně a navíc jen on. Doktor si dal jedna a jedna do hromady a pak jedno z nejtěžších zavazadel skoro hodil po Zuzaně. Ušklíbla se, jako vždycky.

Brána se roztočila. Symboly se v pravidelném intervalech rozsvěcely. Vše to působilo velmi dramatiky. Pro všechny to však byla běžná věc, proto nebylo divu, když se všichni v místnosti věnovali něčemu jinému. Po nějaké chvíli se vše změnilo. Symboly na kruhu svítily a z jeho útrob vyšplíchla modrá vlna. Vyběhla do prostoru a pak se vrátila. Celou místnost zaplavilo namodralé a jasné světlo. Pronikalo do každého, přesto ho nikdo necítil.

„Kapitáne, doktore Mckay,“ ozvalo se jim za zády, „můžete jít.“ Oba oslovení upírali pohledy jinam, přesto vykročili ve stejnou chvíli. Brzy zmizeli v modrém nekonečnu, které

přestavovala hvězdná brána.

„Johne, nemyslím si, že to byl dobrý nápad,“ otočila se doktorka Weirová na Shepparda, když

se brána zavřela.

„Vždyť se pozabíjí!“ John Sheppard se usmál. Kapitánovi to velice živě vysvětlil, ta mu nezkřiví ani vlásek...

Nad planetou svítil zlatý kotouč a vysával život. Díky bezvětrnému počasí se zde rozptýlilo dusno. Ptáčci nezpívali, lisí nešustilo kvůli vydáni energie a voda se vesele vypařovala. Tráva potichu šeptala a usychala, stejně jako vše okolo. Na nebi se neobjevil ani ten nejmenší

mráček.

Brána se s tichounkým puf zavřela. Před sebou nechala dva lidi, kteří pod zavazadly v dusnu skoro padali. Oba se rozhlédli a vydali se k hloučku vesničanů. Poklonili se jim, stejně jako oni jim. Pak dostali na uvítanou pohárek něčeho na pití. S díkem to přijali.

„Ksakru,“ vyprskl Rodney. Prskal všude okolo sebe. Obsah skleničky byl v nenávratnu někde v trávě a půda ho vsakovala. Vesničané se tvářili dotčeně, přesto se na jejich tváří objevil úsměv. Zuzka si podezřívavě přičichla k pohárku. Ucítila celkem silnou pálenku. V tomhle vedru to bylo nebezpečné. Věnovala pohled okolí. Všichni napjatě čekali na její reakci. Nadechla se a pak ji co nejpomaleji vypila. V duchu se pochválila za to, že ještě před odchodem jedla a za to, že uměla pít. Přesto během chvilky cítila, že jí to trošičku přece jen stouplo do hlavy. Zapila to vodou. Lidé z vesnice se na ni zářivě usmáli. Naznačili Rodneymu a kapitánovi, aby je následovali.

„Cože?“ zděsil se Rodney.

„Jo, slyšel jste dobře, ale budu tak hodná a zopakuji vám to. BUDEME spát za vesnicí, tam BUDEME ve stanu provádět výzkumy a tak dále. Vše pochopil?“ vysvětlila podruhé situaci Zuzana. Doktor na ni pořád nechápavě koukal. Nevšímala si ho. Posbírala tašky a vydala se na místo, které jim ukázali. Během chvilky byl Mckay vedle ní.

„Budeme spolu ve stanu?“ zazněla vyděšená otázka.

„Jo,“ ozvalo se vesele odněkud z kupy plátna.

„Byl byste teď tak laskav a pomohl mi?“ Rodney se neochotně sehnul a podal jí kolík.

„Díky...hele, podívejte,“ začala kapitán. Pohlédla na něj.

„Něco si vyjasníme. Já taky nejsem zrovna nadšená z toho, že jsme tu spolu, ale stalo se a my jsme dostali jen jeden velký stan...“ začala neochotně, „bylo by mě to v celku jedno, kdyby mi váš ochránce Sheppard nedal kázání,“ naštvala se, tady však zmlkla a dál se věnovala stavění

stanu. Doktor si ji přeměřil, tak už zjistil celý problém...Sheppard jí dal kázání. Začal ji i celkem litovat.

Blížilo se nádherné poledne. Vedro se stalo nesnesitelným. Nedaleký potok zpíval svoji písničku, probublával a líně se převaloval po kamenech. Nedaleko malé vesničky vyrostl z podivného plátna stan. Neustále se kolem něj motali dva lidé. Pobíhali, pokřikovali a nakonec vždy zmizeli, aby se mohli v zápětí objevit někde jinde. Lidé z vesnice se jich nevšímali, zatím nebyl důvod.

„Někde to tu bylo!“ křičel zrovna doktor McKay.

„Oh, vážně? A já to asi sebrala, že?“ ozvalo se odněkud z hlouby stanu.

„Možná, ale ...“

„Nehledáte tohle, doktore?“ Ze stanu se vynořila ruka a podávala doktorovi nějakou krabičku. Vzal si ji.

„Tak vidíte, měla jste to!“

„Ne, jen to tu leželo na povrchu vašeho batohu.“ Rodney uslyšel uchechnutí.

„Vy jste se mi hrabala ve věcech?“ zavolal do stanu. Chystal se tam vběhnout, ale ve stejnou chvíli vyšla Zuzana. Srazili se ve vchodu.

„Ehm, jste v pořádku, doktore?“ zeptala se, když se zvedali ze země.

„Jo, ale...“

„Ne, nehrabala. Jen jsem to vevnitř poupravila a teď se půjdeme porozhlédnout po té věci, ok?“ Prohlídnul si ji. Musela se převléknout. Měla na sobě tričko bez rukávů, sluneční brýle a velký batoh na zádech. K vestě si zrovna chtěla připnout P-90.

„Jo,“ zamručel naštvaně Rodney. Nevšiml si však, že se kapitán dala na cestu.

„Chcete opalovací krém?“ zaznělo odněkud za jeho zády. Petersonová měla slušný náskok. Ta ženská mu to snad dělala naschvál.

Rodney si prohlížel podivný přístroj. Stál předním nehybně a mlčel. Nic na něm nesvítilo, přesto něco z něho vyzařovalo. Všechny Rodneyho přístroje, jak ze země, tak antické, nefungovali. Prostě něco je rušilo. Musí zjistit, co to je a pak to na chvíli vypne. Podle vesničanů je to vždy upozorní na příchod Wraithů. Zajímavé...

Z venku dolehl k doktorovu uchu křik. Vytáhl svou berettu a pomalu vyšel k ústí jeskynního komplexu. Se zatajeným dechem pohlédl ven. V zápětí zbraň zase schoval. Zuzana pobíhala mezi dětmi a hrála s nimi nějakou hru. Nadšení malí ďáblíci vykřikovali. Opravdu bylo horko a tak se naštvaný doktor pomalu vracel ke své práci v klidném a příjemně chladném prostředí.

Pracoval ještě dlouho. Nějak se mu nedařilo. Nešlo by o to, že je by byl bez různých přístrojů

bezmocný, ale šlo to pomalu a ne tak dobře jako s nimi. Ještě ani zcela nepochopil jak to celé

funguje a k čemu to vlastně slouží. Bylo to těžší, než si myslel.

„Ehm...“ ozvalo se lehké zakašlání z okraje vchodu. McKay, který byl zabraný do práce nadskočil leknutím.

„Omlouvám se, ale nemáte hlad?“ zeptala se Zuzka. Doktor po ní střelil pohledem, ale měla vlastně pravdu, měl hlad. Podala mu chleba se sýrem a rajčetem.

„Jste tu už několik hodin, nechcete s něčím pomoc?“ zkusila to znovu kapitán. Rodney nakonec zavrtěl halovou a vzal si nabízený chleba. Sedl si na jeden z vyčnívajících kamenů, mlčel.

Nepamatoval si kdy vlastně odešla. Zamyslel se a ona tam pak už nebyla. Na jednom z kamenů nechala talíř s jídlem a láhev plnou vody. Vyhovovalo mu to. Nepřekáželi si a on mohl v klidu pracovat.

Zuzku děti přemluvily na nějakou hru. Nebránila se, Rodney pracoval na to přístroji a když

nic nepotřeboval. Brzo ji i děti hra pohltila a všichni vesele vřískali, pobíhali a smáli se, avšak úsměv na kapitánově obličeji nevykouzlili. Možná falešný, ale ne doopravdický. Ona se nesmála, nějak si zvykla na to, že se neusmívá. Spousta lidí to nedělala stejně jako ona.

Jeden chlapeček po ní hodil kouli nacucanou studenou a hlavně mokrou vodou. Překvapením vyvřískla. V horku jí to přišlo strašně studené. Oplatila mu to. Najednou ucítila něčí pohled v zádech. Ohlédla se. Viděla doktorova ramena mizet ve vchodu do podzemí. Zarazila se. Děti do ni vrážely a snažily se ji porazit. Nevnímala je. Styděla se. I když ji doktor zrovna nemusel, tak ho musela pěkně vystrašit. Nakonec nechala zmatené děti a o samotě se vydala za vesnici.

Od lidí dostala nějaké fošny, hřebíky a špalky. Půjčila si nářadí a dala se do práce. Řezala, stloukala, odměřovala a vylepšovala své dílo. Snažila se vyrobit alespoň nějaký stůl pod doktorovy věci a přístroje, kterým nerozuměla. Za tři čtyři hodiny byla hotová s velkým stolem. S pomocí přihlížejících dětí ho nastěhovala do výzkumného stanu. Doufala, že se McKay nenaštve, ale stůl a židle nepobrali. Stačil ten stan, co nesla. Mají tu strávit dost času. Povzdechla si, Atlantis nemohla nikoho postrádat, ale McKay si postavil hlavu a teď tu je s ním. Hlásit se mají až zítra navečer. Zkontrolovala kritickým pohledem své dílo. Bylo to strašné, ale lepší než nic.

„Ehm, kapitáne,“ zatahala ji za ruku jedna z holčiček.

„Ano?“ zeptala se. Připojila jeden ze svých univerzálních úsměvů.

„Maminka vás zve na večeři, prý jste nic neobědvala a tak musíte mít hlad,“ vypísklo děvčátko.

„Děkuji, ráda.“ Následovala holčičku do jedné z chatrčí. U dveří si vzpomněla na doktora. Něco mu donese.

„A, kapitáne, pojďte dál,“ vtáhla ji do dveří postarší žena.

„Moc toho nemáme, ale věřím, že si pochutnáte,“ mrkla na ni. Dovedla ji až ke stolu. Postavila před ní chleba, marmeládu, sýr, rajčata a okurky. Celá její rodina se sesedla okolo ní

a čekali až začne jíst.

„Ehm, když vám to nevadí, tak bych vám ukrojila a namazala chleba,“ začala nejistě kapitán.

„Ale, drahoušku,“ začala matka, „přece se prvně najíte vy, mi až po vás.“ Zuzana na ni koukala s pootevřenými ústy.

„Copak? Není to tak správné?“ zeptala se znovu žena. Dívka naproti ní rychle zamrkala.

„Ne...teda vlastně jo, sakra, ne!“ vypravila ze sebe překvapená Petersonová. Všichni na ni pohlédli, mohla si v jejich tvářích předčíst strach.

„Podívejte, měli bychom se najíst společně...takže, co si dáte?“ řekla poněkud nezdvořile, ale kupodivu se atmosféra u stolu uvolnila.

Zuzana poprosila o večeři pro doktora. Mohla mu ji připravit, proto poprosila ženu o půjčení

talířku. Na něj nakrájela chleba, pokladla na něj sýr a rajčata. Poděkovala, za vydatnou večeři a s vřelým úsměvem a mnoha díky opustila dům. Vydala se do podzemí.

Doktora McKaye našla zabraného do výzkumu. Pobíhal kolem stroje a neustále si něco zapisoval. Chvíli ho pozorovala.

„Ehm...“ snažila se ho moc nevyděsit, přesto nadskočil leknutím.

„Omlouvám se, ale nemáte hlad?“ zeptala se ho a podala mu jeden z chlebů.

„Jste tu už několik hodin, nechcete s něčím pomoc?“ Doktor však mlčel a stále na ni koukal, pak si přece jenom vzal nabízený chleba. S lehkým povzdechem dosedl na jeden z velkých a všudy přítomných kamenů. Nevnímal ji. Nedaleko něj mu nechala večeři se svojí láhví na vodu. Co nejpotišeji se vydala k východu. Měla čas, tak by mohla vyrobit postele.

Uvězněni, PART 02

„Doktore McKay.“ Oslovený pootevřel oko. Stála nad ním Petersnová a lehce s ním třásla. Před chvilkou si sedl a odpočíval. Musel usnout.

„Coseto?“ zamumlal zmateně. Za to si vysloužil úšklebek.

„Usnul jste, pojďte, půjdeme do stanu,“ řekla žena a donutila rozespalého vědce vstát. Oba se pak vydali do svého přístřešku. Venku je však čekalo překvapení.

Z horka začalo pršet. Déšť byl v tuto chvíli slabé slovo. Byla to průtrž mračen. Koryto řeky se naplnilo a seschlá tráva hltala společně se zemí každou kapku. Ve vzduchu cítili mnohé vůně

a všechno bylo takové svěží. Kapitán pohlédla na zoufalého doktora.

„Pojďte, doktore, ve stanu se pořádně vyspíte, lépe než zde.“ Strčila do Rodneyho. Hodil po ní naštvaný pohled.

„Hahaha, fakt vtipný. Můžu z toho taky onemocnět,“ zavrčel.

„Oh, vážně? To jsme dva...a slibuji, že vás pak nechám v klidu převléct,“ pronesla Zuzana s úšklebkem a vyběhla do tmy.

„Cože?“ zakřičel doktor a vydal se za ní. Během chvilky oba promokli až na kost a Mckay ji nejméně desetkrát proklel.

„No tak, doktore, smím dovnitř? Je tu zima!“ Klepala se Zuzana před stanem. Poskakovala z nohy na nohu a snažila se rukama trošku zahřát. Ze stanu se však nic neozývalo.

„Hej, McKay! Je tu zima!“ ztratila poslední nervy zmoklá žena. Déšť sice zmírnil, ale stále byl ledový a vítr nekompromisní.

„No tak jo,“ ozvalo se po chvíli zevnitř.

Promoklá Petersonová vběhla do stanu. Voda z ní jen tekla, v botech ji čvachtalo. Rozhlédla se po stanu. Doktorovy věci byly pověšeny na druhé straně a usychaly. Sám doktor spokojeně

ležel na jedné velice provizorní posteli. Četl si.

„Oh, to jste mi nemohl říct dříve?“ vyštěkla.

„Mimochodem pěkné trenýrky,“ dodala než stačil odpovědět.

„Díky. Jinak jsem čekal až se ozvete,“ dolehla odpověď k jejím uším. V tu chvíli se kapitán naštvala. Přistoupila těsně k němu. Z rukou mu vytrhla papíry a odhodila je na stůl. Chytla ho za triko a přitáhla si ho blíže. Rodney se na ni bál jen pohlédnout.

„Ty...malý...mizero!“ procedila mezi zuby. Rodney našel odvahu jí pohlédl do promodralé

tváře, v tu chvíli dostal i strach. Ještě nějakou dobu si hleděli do očí. Najednou Mckay přistál v přikrývkách a na něm jeho papíry. Kapitán se rozkašlala. Zuzana nakonec našla ztracenou rovnováhu a převlékla se.

Přišlo nové ráno. Vzduch byl chladný, mlha ze zvedala ze země. Slunce jí prozařovalo a barvilo ji do podivně tajemných barev. Někde v dáli budil kohout své pečovatele. Hvězdy ze strachu před sluncem utekly. Tajemné květy voněly, vše bylo připraveno na další teplý den.

Rodney se probudil. Se zívnutím se protáhl. Oči mu zabloudily na druhý konec stanu. V klidu tam spala Petersonová. Její tvář byla uvolněná, klidná a tak nevinná. Vlasy měla rozhozené po provizorním polštáři. Tichounce oddechovala. Přesto její tvář vypadala nějak jinak. Rodney se zamyslel, čím to je. Pak na to přišel.

Usmívala se. Doopravdickým milým úsměvem. Vypadal tak tajemně a příjemně. Muselo se jí

něco pěkného zdát. Doktor vstal obléknul se a vydal se k řece.

Když se vrátil, tak chvíli počkal před vchodem do stanu. Nakonec se odvážil a odhrnul plachtu. Vešel dovnitř. Prvního čeho si všiml, byla Zuzana. Chystala snídani ze zásob. Nevšimla si ho, bylo to dobře. Pozoroval ji. Cítil, že by se jí měl omluvit, ale ne teď.

Kapitán cítila doktorův pohled v zádech. Pohlédla na něj a rukou mu poukázala na snídani. Kývl a přišel k ní.

„Kapitáne...já, omlou...“ začal, ale přerušila ho.

„Zapomeňte na to. Co bylo, bylo. Oba se teď budeme chovat, jako by se nic nestalo a vy se budete snažit co nejdřív zjistit, co to je za zařízení, ať se můžeme vrátit. Pokud budete potřebovat pomoc, tak vám pomůžu. Do té doby si polezeme na nervy a budeme se zase popichovat...“ řekla a odešla. Asi už snídala.

Hodina střídala hodinu. Doktor McKay pracoval na přístroji. Zakopával o vše a nadával. Vůbec se mu nedařilo tak, jak chtěl. Petersonová se mu snažila nějak pomoc, ale moc jí to nešlo. Jejich práce s přibývajícím dnem přece jen pokročila. Všude bylo spousta prachu a tak se často oba vytratili na čerstvý vzduch. Celé toto dobrodružství se neobešlo bez nadávek, klení a samozřejmě popichování. Den jim však brzy rychle pokročil k hodině, ve které se měli hlásit.

„Do háje zelenýho!“ zaznělo zpoza přístroje.

„Co se stalo, kapitáne?“ běžel jí na pomoc doktor. „Za necelou hodinu se máme hlásit a k bráně to mám tak dva kiláky v horku,“ povzdechla si s nechutí Zuzka.

„To zvlád...sakra krám!“ Tentokrát se ze zemně zvedal unavený McKay, zakopl.

„Za chvíli jsem nazpět...“ slyšel Rodney z dálky. Kapitán vyběhla neohroženě do vedra bez své láhve s vodou.

„Hej, Petersonová, jste tam?“ ozvalo se z vysílačky.

„Jasně,“ zazněla udýchaná odpověď.

„Jak jste na tom?“

„Abych řekla pravdu, doktorko Weirová, tak bledě. Je tu strašný horko a ...poslyšte, čemu se to tam smějete?!“ zakřičela, když uslyšela tlumený smích.

„Ničemu,“ promluvil tentokrát Shepppard.

„Ok, tak až se přestanete blbě chichotat, podplukovníku, tak byste se sem mohl zastavit a vystřídat mě.“

„To nejde.“

„Proč ne?“

„Protože...“

„Přestaňte!“ zakročila do nekonečného sporu Elizabeth a hned pokračovala: „Zmínil se doktor o něčem zvláštním?“

„JO, naposledy řekl: sakra krám...ale to o něco zakopl...“

„Dobře, tak tedy za dva dny se nahlaste a ať je u toho i McKay, jasné?“

„Ano, madam. Petersonová konec“

„Weirová, konec.“

„Užijte si to tam, kapitáne,“ dodal ještě Sheppard.

„Stejně ho zastřelím!“ vykřikla naposledy Zuzana a zrušila rychle zrušila spojení. Brána umlkla, zavřela se.

Slunce svítilo a pražilo, i když se blížilo k večeru. Kapitán se vydala svižným krokem do vesnice. Byl čas večeře a ona dostala hlad a žízeň. Natáhla se pro čutoru s vodou, ale žádnou u pasu neměla.

„Sakra,“ zaklela.

„Snad jsem ji nechala s McKayem,“ uvažovala nahlas. Přidala na rychlosti.

McKay si seděl uprostřed toho podivného podzemí a pobroukával si. Prováděl různé výpočty a něco složitého zakresloval.

„Doktore!“ uslyšel a vzápětí se před ním objevila osoba způsobující ten hluk. Před ním se zastavila Zuzana.

„Ano?“ pohlédl na ni zvesela. Kapitán se zarazila, zamrkala a pak to jeho podivné chování

přešla mávnutí rukou.

„Ehm...večeře.“ Začervenala se. Rodney se taktéž zarazil, ale pak se vydal za ní. Zase měla slušný náskok.

Ve stejnou chvíli oba zasedli ke stolu. Petersnová stihla vyrobit židle, poslední výbavu jejich stanu. Začali jíst jedno z instantních jídel. Rodney si blaženě pomlaskával a Zuzka si četla jeho poznámky. Studený vítr jim lehce profoukl stanem a právně uvolněnou škvírou jim do stanu vlétla můra. Třepotala svými křídly a snažila se dosáhnout světla. Bylo to pro ni nemožné, ale přesto se nevzdávala. Stále a stále narážela do skleněné stěny světla. Upoutala pozornost obou přítomných.

„Aaaaa!“ Rodney při tom zvuku naskočil a upustil lžíci do plechového talíře. Během chvilky byl na nohou. židle za ním s třeskem dopadla na zem. Pohlédl na Zuzanu. Ta stála na druhé

straně stanu a snažila se vmáčknout do plachty. V obličeji byla bledá. V očích se jí hromadily slzy.

„Co se děje?“ vykřikl panicky Rodney. Kapitán zvedla ruku a roztřeseně ukázala někam na stůl. Po místě, kam ukazovala si to vykračoval poměrně velký pavouk.

Rodney se rozesmál. Smál se a nedokázal přestat.

„Přestaňte se řehtat jak kůň a zabijte ho!“ zakřičela hystericky Zuzana. Rukama šátrala po stěně stanu a v očích měla hrůzu.

„Prosím!“ dodala, podle hlasu neměla daleko ke zhroucení. McKay si utřel slzy smíchu a jedním úderem ho zamáčkl. Sklidil veškeré neštěstí a vyhodil ho ven. Když se vrátil do stanu, tak stále viděl nebohou Zuzku na druhé straně stanu. Přešel k ní.

„No tak, už tu další není...“ začal, ale zarazil se. žena mu skočila do náruče, chvěla se.

„Díky,“ vydechla jakmile se uklidnila. Poté se oba vrátili k jídlu a pokračovali ve stejné

činnosti jako předtím, jako by se nic nestalo. Můra svoji snahu konečně vzdala a usídlila se na nejozářenějším místě.

Hvězdy zářily a blikaly. Jedna se snažila trumfnout tu druhou. Moc se jim to nedařilo. Měsíce se usmívaly na planetu pod sebou. Pomalu se pohybovaly po obloze a jeden se snažil dostihnout toho druhého. Planeta pod nimi spala a plula vesmírem. Avšak ne všichni spali. Dva opozdilci se uvelebili k spánku.

Doktor McKay si natřásl improvizovaný polštář z jeho kalhot.

„Dobrou noc, kapitáne,“ pronesl do tmy. Položil si hlavu na podložku a jeho mozek začínal přepínat do režimu spánku.

„Děkuji,“ ozvalo se ze tmy před ním a nebylo to vše: „Vám taky...a doktore?“

„Ano?“ odpověděl oslovený s námahou.

„Slibte mi, prosím, že se o té události, která se stala při večeři, nikomu nezmíníte.“ Doktor se uchechtl.

„Nebojte...a vy mi na oplátku slibte, že nikde nebude vykládat jaké barvy nosím spodní

prádlo,“ řekl odlehčeně Rodney.

„Slibuji,“ zaznělo unaveně a téměř na pokraji spánku.

„Ale tmavě modrá je fajn...“ Po téhle větě se Rodney zazubil do tmy a nebyl jediný. Na druhé

straně stanu se Zuzka usmála. Nastalo ticho, během kterého oba usnuli.

S východem zlatého kotouče přišlo i dusné ráno. Ve vzduchu bylo cítit něco podivného. Zmatek, nenávist a zloba. Prosakovala do každého. Ptáci se strachem báli jen ozvat. Květiny radši ani neotevírali svá poupata a tráva naštvaně schla. Řeka zurčela a vydávala svoji vodu nebesům. Něco se muselo stát, ráno to naznačovalo.

Během dopoledne se doktor McKay přesunul do stanu a veškeré výpočty prováděl zde. Zuzana pomáhala lidem, bavila se s nimi a přijala pozvání na oběd. Bylo jí skvěle. Doteď se styděla jen při pomyšlení jak vyváděla kvůli pavoukovi, ale co, McKay to přežije. Usmála se v duchu při obědě, když naproti němu seděla.

Odpoledne oba pracovali a snažili se přijít na celou funkci toho zařízení. Po čase začala Zuzka Rodneymu překážet. Neustále se popichovali. Ona mu to vracela tak, že se snažila zjistit, jak většina přístrojů funguje a kupodivu si to pamatovala, ale rozuměla tak každému druhému slovu.

„Nechtěla byste si hledět svého?“ vykřikl z ničeho nic na ni McKay.

„Ne!“ odpověděla mu a dále prozkoumávala jeho práci. Doktorovy docházela trpělivost. Neustále mu chodila za zády.

„Kapitáne, ve vší úctě, LEZETE MI KRKEM!!“ zakřičel. Petersnová na něj koukala. Mlčela, neřekla nic, jen mlčela. Pak kývla a vyšla ze stanu.

„Konečně,“ zašeptal o ticha vztekem naplněný Rodney.

Pracoval zhruba hodinu, než si uvědomil klid, který tu vládl. Nikdo tu nechodil, neotravoval a nevyptával se. Bylo to zvláštní, tak si zvykl na její přítomnost a jak tu nebyla, tak mu začala chybět. Rodney se ošil. Najednou se tu necítil dobře. Odložil rozdělanou práci a šel si pro vodu. V čutoře mu nezbyla ani kapka.

Po cestě k prameni se rozhlížel. Nevěděl proč, ale někoho hledal. Před nedávnem ji neměl rád, přesto mu ze těch pár dnů přirostla k srdci. Možná na ni neměl tak křičet. Teď už to bylo jedno. Zuzanu našel nedaleko studánky. Seděla na kameni a se zavřenýma očima poslouchala zurčení vody. Doktor se najednou zastyděl. Přesto kolem ní jen prošel a nabral si do polní

láhve tekutinu.

Zaznamenal za sebou pohyb, avšak nevěnoval mu pozornost. Když se otočil, nikdo tam nebyl. Kámen byl prázdný, ocitl se tu sám. Povzdechl si. Tohle pro něj nebude jednoduché. Zadíval se na hladinu vody, něco tu nehrálo. Pod hladinou se něco zatřpytilo. Natáhnul se pro to a opatrně to vytáhnul. Byl to stříbrný kamínek, bylo na něm něco vyryto, ale nedalo se to přečíst. Schoval si ho do kapsy a vydal se k táboru.

Rodney tuto noc usínal sám ve stanu. Zuzana byla někde ve vesnici. Lidé měli nějakou oslavu a tak ji pozvali. Doktor dostal pozvání také, ale s díkem odmítl, byl tak unavený. Jakmile se jeho hlava dotkla polštáře, tak usnul.

Uvězněni, PART 03

Blížila se půlnoc. Tráva šustila a vyprávěla si příběhy. Listí na stromech neustále měnily svoji polohu, stejně jako lidé ve svých postelích. Hvězdy podivně zářili více, než bylo jejich zvykem. Po planetě se rozhostilo ticho, které bylo rušeno hudbou z malé vesničky. Oslava byla v plném proudu.

„Ty...malý...mizero!“ Doktor McKay se převalil z boku na bok.

„Hej, doktore, vstávejte,“ šeptal někdo McKayovi do ucha. Cítil něčí ruku na rameni.

„Rychle,“ znělo to čím dál naléhavěji. Rodney se nakonec slitoval a otevřel oči. První co spatřil bylo světlo baterky a pak ustaraný obličej Zuzany.

„Sosetos...“ vypravil rozespale ze sebe, ale hned se vzpamatoval.

„Co chcete?“ zvolil rychle obvyklý způsob konverzace.

„Sbalte si to nejnutnější a za pět minut čekejte před stanem. Hlavně si vezměte lékárničku, jídlo a všechny poznámky,“ oznámila mu šeptem Zuzana. Nechápavě se na ni zahleděl.

„Rychle!“

O pět minut později stál doopravdy Mckay před stanem a čekal. Nejprve si myslel, že je to nějaký vtip, ale pak se znenadání vedle něj zjevila kapitán.

„Fajn,“ řekla a připnula si batoh. Její P-90 se jí houpalo na vestě.

„Teď, co nejtišeji půjdeme na kraj vesnice a tam vezmeme zbytek obyvatel, pojďte,“ sdělila mu svůj plán. Nečekala na jeho reakci a vyšla do temnoty. Během chvilky byl doktor po jejím boku.

„Mohla byste mi laskavě říct, co se tu, sakra, děje?“ vyštěkl šeptem. Ani na něj nepohlédla a pevně uchopila zbraň.

„Měli bychom se schovat do dolů. Vesničané tvrdí, že Wraithové se blíží,“ řekla hlasem ve kterém nebyla žádná emoce.

„Cože? Jak?"

„To zařízení, které studujete, doktore, jim to oznámilo a teď rychle, nesmíme se opozdit.“

„Nevypila jste moc pálenky?“ Petersnová to přešla bez poznámky.

Dorazili k vesnici. Lidé vyděšeně stáli na jejím kraji a v rukou a na zádech si nesli to nejcennější. To všechno znamenalo jídlo, děti, cennosti a zbraně. Jakmile spatřili přicházející

dvojici, tak si zřetelně oddechli. Hlavní představitel zavelel a všichni se vydali do kopců, do dolů. McKay si všiml, že je kapitán velice bledá.

Vesničané utíkali úzkou cestičkou k dolům a Zuzana s doktorem dohlížela na to, aby se nikdo neopozdil. Když první dobíhali k ústí dolu, nad hlavami jim proletěly první šipky. Zanechali za sebou jen charakteristický zvuk.

„Rychle! Přidejte!“ snažila se je popohnat.

„McKay, jděte na před a pomožte jim!“ zakřičela na doktora. Kapitán začala střílet, nemělo to žádný účinek. Všichni zrychlili, ale marně. Pár lidí už sklidili.

Wraithové brzy zjistili, že je nedostanou všechny, a tak začali střílet. Petersnová se snažila situaci nějak zachránit. Nakonec se celý vstup do dolů pod nápory Wraitských zbraní zasypal. Neudělali to úmyslně, ale když vstřelili po posledním prchajícím, tak střely trefily jeden z hlavních nosných kamenů a ten se rozpadl společně s železným obložením. V tunelu se zvedl prach, lidé se ocitli ve tmě, byli zmatení. Někteří byli zranění, ozývaly se výkřiky. První, kdo zapnul baterku, byl McKay.

„Petersonová!“ výkřik se nesl chodbami. Oslovená žena se lehce pohla. Zasténala. Všude se náhle rozhostilo ticho. Zranění lidé utichli, stejně jako plačící děti.

„Hej, kapitáne! Slyšíte mě?“ Rodney začal panikařit.

„Jo...jsem ok,“ pronesla po delší pauze oslovená. Doktor na ni stále svítil. Na hlavě měla šrám, nějaká šutr ji tam pravděpodobně praštil a přivedl do bezvědomí.

„Fakt?“ začal ji podezřívat Rodney.

„Fakt, pomozte mi vstát.“

McKay se posadil. Udělali se Zuzanou co mohli, ale lidé se neustále báli. Střídali stráže. Právě teď kapitán uspávala děti. Zpívala jim nějakou ukolébavku. Zaposlouchal se do jejího hlasu. Měl uklidňující účinek, přesto v něm slyšel kousek strachu. Na povrch Zuzana nevypadal vystrašeně, ba naopak byla klidná, jako vždy, uvnitř však panikařila, více než

kdyby viděla pavouka. Někdy vás minulost dohoní a vy před ní nemůžete utéci. Rodney zavřel oči a poslouchal, pomalu se propadal do snění.

„Dobrou noc, kapitáne.“ „Děkuji, vám taky...a doktore?“ „Ano?“ „Slibte mi, prosím, že se o té události, která se stala při večeři, nikomu nezmíníte.“ „Nebojte...a vy mi na oplátku slibte, že nikde nebude vykládat jaké barvy nosím spodní prádlo.“ „Slibuji...Ale tmavě modrá je fajn...“

„Rodney, vstávejte,“ někdo jím cloumal, ale jemně. Pootevřel oči. Prohlížela si ho ustaraná

Patersnová.

„Je vám dobře?“ zeptala se poněkud vystrašeně.

„Jo.“

„To je dobře, potřebuji vaši pomoc.“ Rodney se zatvářil nechápavě.

„Máme sice vodu a nějaké jídlo, ale musíme najít východ ven, co nejdříve,“ šeptala, hlavně

proto, aby neprobudila spící lidi s dětmi.

„Proč? Stalo se něco?“ začal poněkud vystrašeně.

„Máme raněné a nevím jak dlouho vydrží, já nejsem doktor a vy taky ne. Někteří jsou na tom špatně.“ Měla podivně bledý obličej. Na chvilku se odmlčela a Rodney jí mohl spatřit v obličeji bolest. Rychle vše zmizelo a ona pokračovala: „Tyhle doly se už dávno nepoužívají. Nikdo mi neřekl proč, nějakým způsobem se bojí, ale mohou to být důlní plyny a nebo cokoliv...Měli bychom se snažit najít nějakou cestu na povrch.“ Doktor kývl a vstal.

Už hodinu chodili po místnosti a kromě velkých železných dveří nenašly nic. Byly zapečetěné, zřejmě z dobrého důvodu, neodvážili se za ně nahlédnout. Bylo to beznadějné. Nikde nebyl východ, jediná cesta ven byla zatarasená hromadou kamení a všeho možného. Rodney šel vedle kapitána, oba mlčeli. Nikdo neměl odvahu promluvit.

Zuzana se zastavila a pohlédla na něj.

„Co je?“ zeptal se.

„Měl byste se vyspat,“ prohlásila.

„Hm, vážně?“ dělal jakoby nic.

„Vy se vyznáte v dolech?“ zeptal se z ničeho McKay.

„V tomhle ne, ale často jsem v některých byla a i chvilku pracovala. Proč?“

„Mluvíte klidně, víte toho spoustu o těchto nebezpečí, před chvílí jste mi o tom povídala.“

Posmutněla.

„Několikrát jsem byla zasypaná a vždycky přišla pomoc, ale ta tentokrát nepřijde. Je už to dávno, kdy jsem byla v nějakém dole...“ Vypadala jako by chtěla ještě něco říct, ale zarazila se. Pomalu vykročila k vodě a napila se. Rodney si všiml, že pije více než je normální a zdálo se mu, že má horečku.

„Jste v pořádku?“ Prohlédl si ji.

„Jasně, prosím vás. Měl byste se vyspat, zítra vás budu potřebovat,“zamluvila odpověď.

„Ještě něco?“ řekla, když si ji stále prohlížel.

„Jak dlouho tu jsme?“ zeptal se Rodney ženy stojící před ním. Místo odpovědi sebou trhla a namířila na něj zbraní.

„Uf, doktore, vyděsil jste mě,“ zašeptala na vysvětlenou. Rodney na ni stále koukal.

„Oh, promiňte, něco okolo dvanácti hodin,“ zatvářila se nešťastně.

„Odpočiňte si, vystřídám vás,“ nabídl se McKay. Zuzana se posadila a zavřela oči, jednou rukou si sevřela pravý bok a druhou měla na své P-90. Během chvilky se její dech zklidnil.

Rodney si je měl možnost konečně pořádně prohlédnout. Byla velice bledá. Kdykoliv se na ni podíval, tak jí v obličeji viděl strach, který se snažila skrývat. Únava na ni doléhala čím dál více. Po tvářích měla škrábance a oděrky. Přes čelo se jí táhla drobná rudá jizva od kamene. Byla celá od prachu, stejně jako Rodney. Oba měli na sobě krev, která pocházela od lidí z vesnice. Ještě nikdo nezemřel, ale brzo se to mohlo stát. Měli by najít východ. Rodney se rozhodl, jakmile se Zuzana vyspí, tak se podívají, co je za dveřmi.

Neuběhla ani hodina a žena nedaleko doktora McKaye sebou trhla. Rukama šmátrala kolem sebe a něco říkala, nebylo jí rozumět. Rodney se otočil a pomalu přišel k ní.

„...ne,“ zašeptala. Snažila se více vtisknout do skály.

„Rodney,“ zašeptala sotva slyšitelně. Na čele jí perlil pot. Ztěžka dýchala, otvírala pusu a zase ji zavírala jako by něco říkala.

„Ne, prosím...Ne!“ poslední slovo zakřičela. Dala si ruce v obraně před obličej. Začala kolem sebe panicky mlátit.

„Petersonová.“ Rodney s ní zatřásl. Nemělo to žádný účinek. Dívka kolem sebe stále šmátrala a něco opakovala. Doktor McKay ji pevně chytil za ruce a zatřásl s ní, tentokrát pořádně. To pomohlo. Zuzana otevřela oči. Byla značně dezorientovaná. Rozhlížela se kolem sebe a nakonec skončila pohledem na doktorovi.

„Co se stalo?“ zašeptala zesláble.

„Měla jste asi noční můru,“ dostalo se jí odpovědi.

„Aha.“ Kapitán se postavila a jako opěru použila zeď. Pod očima měla tmavé kruhy, stejně

jako před nimi.

„Je vám dobře?“ snažil se zjistit situaci doktor. Dívka kývla a rozhlížela se okolo.

„Jdeme, doktore, musíme se odsud dostat,“ řekla rozhodně. Pomalu se pustila zdi a zbledla ještě více.

„Nezkusíme ty jediné dveře?“ nahodil svůj plán Rodney. Kývla. Vykročila a zavrávorala, ale pak našla ztracenou stabilitu. Napila se z polní láhve a rozbalila si čokoládovou tyčinku. Půl nabídla svému společníkovy, neodmítl. Společně pak vykročili do dolu.

Uvězněni, PART 04

Chlad prozařoval skrze zdi. Něco tu bylo ukryté a čekalo to na svobodu. Před mnoha lety to bylo probuzeno a teď toužilo a mělo hlad. Otřes ze zavaleného vchodu ho přitáhl blíže. Stouplo si to poslušně za překážku a čekalo. Oni přijdou, to vědělo, ale kdy, to ne. Nasálo společný vzduch. Cítilo krev. Ta vůně mu podráždila chuťové pohárky. Začalo spokojeně

slintat. Však oni přijdou a pak zakročí...mělo spoustu času. Přiblížilo se blíže k překážce, někdo se blížil. Zaposlouchal se do jejich hlasů. Porozumělo jim. Konečně...

Bylo tu chladno, vítr tu nefoukal a ve vzduchu byla cítit krev. Voda se táhla podél celé hlavní

místnosti. Na konci byl nevelký otvor. Hlavní místnost byla velká, nacházelo se zde staré

nářadí a všichni, co zde byly uvězněni. Z této místnosti se táhlo několik chodeb, které byli buďto zavaleny, zasypány a nebo slepě končily. Jen jedna nejširší byla zakončena velkými železnými dveřmi, které byly zapečetěny. V této chodbě se z nějakého podivného důvodu tvořila mlha a držela se dlouho při zemi.

„Je tu zima,“ promluvila do ticha Zuzana. Ne proto, že ta zima byla nesnesitelná, ale proto, aby se něco dělo. Rodney porozuměl, přesto si sundal bundu a podal jí ji. Kapitán se na něj usmála.

„Díky, ale bude vám zima.“

„Nevadí.“ Vzala si ji a oblékla ji na svoji bundu. Usmáli se na sebe, v případě kapitána ušklíbli.

„Je zvláštní, že je tu mlha. Nikde jinde není,“ začala uvažovat Zuzana. Rodeny se rozhlédl.

„Jo, je to divný...Hele, tamhle jsou ty dveře,“ zvolal nadšeně. Oba dva k nim došli. Zůstali stát, ani jednomu se do toho nechtělo.

„Pomoc...“ Doktor a kapitán na sebe pohlédli.

„Cože?“ řekli zaráz.

„Pomoc,“ ozvalo se znova. V šoku oba pohlédli na dveře.

„Je tam někdo?“ zakusila to Zuzka.

„Pomozte mi, prosím! Rychle!“ zakřičel někdo na druhé straně dveří. Doktor přešel ke dveřím a snažil se je otevřít.

„Au, sakra!“ Říznul se o ostrou hranu, přesto pokračoval.

„Ne! Přestaňte!“ zakřičela z ničeho nic kapitán. Rodney zastavil.

„Cože? Vždyť tam někdo je!“

„Ne! Ty dveře jsou zapečetěné, nemůžete to otevřít.“

„Proč ne?“ zajímal se Mckay.

„Z nějakého důvodu je někdo zapečetil.“

„Ale někdo tam je a potřebuje naši pomoc.“ Znovu začal otvírat. Kapitán k němu přišla a praštila ho. Překvapený vědec přestal ve své činnosti.

„Co to...?“ zakřičel na ni, ale v polovině se zarazil.

„Jak se tam ten někdo mohl sakra dostat, když jsou zapečetěné!“ zakřičela. Doktor sledoval ženu před sebou. Kapitán stála u dveří a čekala. Přišla těsně k nim a opřela se o ně.

Vycítilo je to. Slyšelo jak stojí těsně u železa. Poprosilo je to, škemralo a žadonilo. Ten muž

už skoro otevřel, ale ta žena mu v tom zabránila. Byla cítit krví a čím dál blíže přicházela. Nasálo tu krásnou vůni. Cítilo...ano, byla u dveří, těsně u nich. Tolik toužilo a tak dlouho mělo hlad. Vyrazilo v před.

Zuzana se postavila těsně ke dveřím. Přiložila hlavu k železu a zaposlouchala se. Zavřela oči, byla tak unavená. Najednou je prudce otevřela, uslyšela funění. Náraz do dveří ji shodil na zem. Vyděšeně vykřikla. Něco bylo za nimi. Několikrát do nich narazilo a pak na ně škrábalo. Něco za železnou bariérou zařvalo. Rvalo to uši. Vyděšená žena se snažila dostat co nejdál od zdroje toho zvuku. Do někoho narazila. Znovu zakřičela, stejně jako ten, do koho vrazila. Byl to Rodney McKay.

„Hej, dobrý!“ Zatřásl s ní. Oči měla vytřeštěné. Chodba ztichla.

„Dobrý?“ zakřičel jí do obličeje. Roztřeseně přikývla. Zahleděli se společně na v mlze mizící

rudé dveře. Znovu se ozval náraz, křik a škrábání. Oba dva, jak doktor, tak kapitán, si skočili do náruče.

„Co to proboha je?“ vydechl doktor.

„Já...já nevím,“ odpověděla bez dechu Zuzana. Oba byli dost vyděšení, než aby si uvědomili celou situaci. Jeden se tiskl k druhému a pozorovali dveře před sebou. Slyšeli nárazy a viděli jak se železo prohýbá. Ještě několikrát to škemralo a prosilo, mlátilo a škrábalo, řvalo. Jeho řev se nesl chodbami a každou skulinkou. Chtělo to ven, tak dlouho to bylo uvězněno, ale ono cestu ven najde...teď si však muselo odpočinout...

Přestalo to, po chodbách dolu bylo ticho. Vesničané se k sobě tiskli a snažili se navzájem se povzbudit. V chodbě, která byla naplněná mlhou stáli dva lidé. Jeden objímal toho druhého a naopak. Oba vyděšeně koukali stejným směrem. Zhluboka dýchali. Nakonec v objetí dosedli na zem. Pohlédli na sebe a v návalu procitnutí od sebe odskočili.

„Ach můj...doufám, že nikdy nezjistím, co to bylo,“ pronesla do trapného ticha Zuzka.

„Taky doufám, ale něco mi říká, že dveřmi to nepřijde a okna nemáme, takže se to nemá jak vrátit“ zažertoval doktor. Věděl, že to bylo ubohý, ale zarazil se. Zaslechl podivný zvuk. Pohlédl na Petersonovou, aby zjistil jestli se mu to nezdá. Ona se smála. Seděla na zemi a smála se. Z očí ji tekly slzy smíchu. Rukou si zakryla ústa. Rodney se přidal. Nešlo to nepřidat se. Její smích byl nádherný a nakažlivý.

Pohlédli na sebe. Usmáli se. Doktor se postavil a pomohl ženě na zemi. Vstala, avšak ve tejnou chvíli se chytla za bok. Tělem ji projela strašná bolest. Obličej se jí zkroutil do bolestivé grimasy. Podepřel ji. Donutil Zuzanu, aby stáhla svoji ruku. Měla na ni krev. „Vy jste raněná?“ zakřičel. Zakroutila hlavou, přesto poklesla v kolenou. „Proč jste mi to neřekla?“ naléhal. „A k čemu by vám to pomohlo? Jedině byste zpanikařil, stačí, když to dělám já!“ Rodney zůstal stát s otevřenou pusou. Mezitím si kapitán udělala pohodlí na zemi.

„Myslel jsem, že nemáte strach,“ začal Rodney.

„Vážně? Zajímavý...před chvilkou to tak nevypadalo,“ přerušila ho.

„Říkala jste přece, že jste byla zasypána v dolech mnohokrát.“ Zuzana se na něj usmála, ne ušklíbla, ale doopravdy usmála.

„Mnohokrát, to ano, ale od posledního zásypu mám z dolů panickou hrůzu,“ řekla a pobledla ještě více. Musela ztratit hodně krve.

„Můj bratr mě tenkrát zachránil a místo mě zemřel.“ Rozkašlala se.

Chodbami se neslo ticho. Nebyla tu možnost, jak se dostat ven. Všichni se smířili s tím, co mělo přijít. Chladno a strach zapracovaly. Lidé onemocněli. Vzduch byl téměř nedýchatelný. Jen voda vesele bublala. Mlha se líně převalovala.

Doktor McKay a kapitán Petersonová seděli vedle sebe a mlčeli. Rodney přemýšlel, jako jediný měl čistou hlavu. žena, která seděla vedle něj, byla unavená a pravděpodobně se brzo chystala vše vzdát.

„Jsme tu už něco přes den,“ poznamenala unaveně Zuzka.

„Já vím.“

„Je vám jasné, že i když jsme se měli dávno nahlásit, tak nás tu nenajdou.“

„Já vím,“ řekl znovu McKay.

„Měli bychom se pokusit znovu podívat po východu,“ zašeptala.

„Vím, ale prošli jsme to tu snad tisíckrát. Není cesta ven.“ Zuzka kývla hlavou byla unavená.

„My se odsud dostaneme,“ snažil se zvednout náladu Rodney. Vysloužil si tím úsměv.

„Dojdu vám pro vodu,“ řekl Rodney.

„Díky,“ stačila zareagovat než odešel. Opřela si hlavu o stěnu a zavřela oči. Tak těžce se jí

dýchalo. Mozek jí pomalu přepnul do spánku. Vzpomínala na město, na domov, na rodinu kterou ztratila a na bratříčka. Bylo jí příjemně, prostě jen přemýšlela. Mlha jí klouzala kolem kotníků a ztrácela se. A pak se najednou všechno změnilo. Prudce otevřela oči a zatřepala hlavou. Snažila se zahnat černé skvrny před očima. Vynadala si, proč ji to nenapadlo dříve. Pomalu vstala a vydala se za Rodneym.

„Voda!“ vykřikla. Doktor sebou trhl.

„Ano, tady je.“ Podal jí láhev.

„Měla byste odpočívat,“ jen tak mimochodem podotkl.

„Ne, vy mě nechápete, voda!“ Ne nechápal ji, zíral na ni jak na zjevení a pak se praštil do čela.

„No jasně, proč nás to nenapadlo dříve?“ zvolal nadšeně. Pokrčila rameny. Rodney ze zvyku začal luskat prsty. Přemýšlel.

„Nemáš náhodou provaz?“ vydechl nadšeně ani si nevšiml, že jí místo vykání tykal.

„Ne, myslím, že ne,“ zakroutila smutně hlavou. Rodney ji nevnímal. Vrhl se k batohům. Z

nitra jednoho vytáhl celkem silný provaz.

„Ejhle, co to je?“ zazubil se.

„Jedna nula pro tebe,“ prohlásila Zuzka a začala si jej přivazovat k bokům.

„Co to děláš?“

„Podívej, když tě vezme proud, tak že nevytáhnu. Takže jdu já...podej mi baterku,“ řekla jako by nic.

„Ne půjdu já!“ na více se nezmohl, Zuzana se svlékla do trička a vlezla do vody.

Voda byla nechutně ledová. Chladila ji po celém těle. Horečka jí klesla. Skoro žádný proud ji nebral. Vykročila k díře. Skrčila se a naposledy se podívala do ustarané doktorovy tváře. Vypadal mnohem starší než byl. Viděla v jeho očích strach. O ni? To nevěděla. Povzbudila ho úsměvem. Strčila si světlo do úst a skrčila se.

Cesta vodou se stále více zužovala. V poslední chvíli si musela namočit i vlasy, aby se podívala dál. Jestli by to měla ještě chvilku takhle trvat, tak se nikam nedostanou. Lano bylo skoro na konci. Voda ji vyplavila do chodby, celkem velké. Dalo se v ní stoupnout a vody bylo po kotníky. Zhluboka se nadechla. Ucítila čerstvý vzduch. Bylo to nádherné. Stěny vypadaly hrubě osekané. V dály bylo slyšet hřmění.

že by bouřka? pomyslela si. Vydala se nazpět pro Rodneyho, tohle musel vidět a navíc provaz dál nedosáhl.

Uvězněni, PART 05

Rodney stál na kraji říčky a do bot mu pomalu prosakovala voda. Doufal, že se brzo objeví

kapitán a řekne, že je cesta volná. Bylo to nesnesitelné. Neuplynulo ani dvacet minut a Zuzana byla zpět.

„Tak co?“ vyhrkl netrpělivě Rodney.

„Pojď semnou, lano je krátký,“ řekla a zmizela v otvoru. Doktor na nic nečekal, popadl světlo a zmizel za ní. Lidé z vesnice za nimi jen pohlédli a dále se modlili ke svým bohům.

Dohnal ji až u té nejnižší části.

„Fajn, a co dál?“ zeptal se.

„Dál? No to uvidíš až tam budeme, nech se překvapit.“ Potopila se. Rodney si povzdechl, ženský. Vydal se za ní. V zápětí se ocitl v prostorné chodbě s vodou po kotníky a čerstvým vzduchem.

„Krása, že?“ prohodila kapitán. Doktor se zmohl jen na kíchnutí. S pootevřenými ústy si prohlížel okolí. Svítilo sem malé světlo. Oba dva se vydali za ním. Voda jim protékala kolem kotníků.

V dalším pohybu jim bránila zeď z kamenů. Spodní částí protékala voda a vrchními spadanými kameny pronikalo do po prostoru světlo. Sluneční paprsky hřály a na ozářených kamenech rostl pod vlivem tepla mech. V rohu škvíry seděl motýl. Jeho modrá křída byla rozložená a nabírala teplo. Jakmile motýlek ucítil pohledy dvou neznámých, odletěl.

Kapitán pohlédla na muže. Nadechla se a začala rozebírat velkou zeď před sebou. Její

společník na sebe dlouho nenechal čekat a dal se do práce. Pracovali mlčky a kameny byl čím dál větší. Odkládaly je na bok, tam kde nepřekáželi. Vysílená Zuzana si každou chvilku musela odpočinout. Doktor po ní házel v pravidelných intervalech ustarané pohledy.

„Aaa!“ zaznělo chodbou. Zuzana byla hned u zdroje zvuku.

„Co se vám stalo?“ vykřikla. Podepřela poskakujícího muže.

„Ten...ten kámen...spadl mi na palec,“ řekl s mírným začervenáním Rodney. Zuzka jen zakroutila hlavou. Toto zjištění vykouzlilo na jejích promodralých rtech malý, ale přesto vřelý

úsměv. Odvalila jeden z posledních kamenů a společně s doktorem vyhlédla ven. Zaskočeni tím, co viděli zůstali stát. Chytli se nejbližší stěny.

„Tohle by mohl být problém,“ poznamenala kapitán. Měla pravdu, pod nimi se nacházelo více jak dvacet metrů holé skály a vodopádu. Některé části stěny byly pokryty mechem a rostlinami, ale se zraněnými by to neslezli. Další problém byl v laně, nešlo by o to že by bylo příliš krátké, ale neudrželo by je. Oba přítomní se na sebe zoufale pohlédli. Na doktorově

tváři se objevil ďábelský úsměv.

„Podívej,“ strčil do Zuzky Rodney a pokračoval: „Tam by lano vystačilo, když ho dobře zajistíme, tak se dostaneme na pevnou zem.“ Měl pravdu, před nimi bylo pár metrů do nějaké

plošiny. Cesta vypadala dosti nebezpečně, i zdravý člověk by měl co dělat, aby se dostal na travnatou zem.

„Dobře, tak tady tedy počkej,“ zašeptala kapitán a vykročila pomocí římsy k pevné zemi. McKay ji proklel, zase machrovala a přitom by měla šetřit síly.

„Ne, jdu já,“ zarazil ji pomocí lana a donutil ji se vrátit. Sám se pak vydal na druhou stranu.

Zuzana skoro nedýchala. Rodney několikrát málem spadl. Noha mu sice uklouzla, ale ruce se pevně držely. Musel to zvládnout. Věděl, že by ho žena na druhé straně neudržela a oba by spadli do propasti pod nimi. Byla moc zesláblá a podloží moc rovné.Tohle Zuzana věděla, stejně jako to, že pokud Rodney neuspěje, tak nepřežije ani jeden. V duchu prosila, aby to zvládnul.

„Připevnil jsi to dobře?“ zeptala se Petersnová o čtvrt hodiny později, když se doktor vrátil. Viditelně si oddechla.

„Jo, za co mě máš,“ zatvářil se zkušeně McKay. Byla na něm vidět úleva.

„No, za vědce,“ prohlásila do houstnoucího ticha jeho společnice. Změřil si ji přísním pohledem.

„Bla bla bla...“ pronesl Rodney na svou obranu. Vše se vrátilo do starých kolejí.

Chvíli odpočívali na hraně vodopádu. Seděli na jednom z velkých kamenů, pozorovali okolní

přírodu. Pro někoho to znamenalo sledovat toho druhého. Oba v tichu přemýšleli. Mnohé se mezi nimi změnilo. Věděli, že pokud se vrátí na Atlantis, tak by se měli chovat jako dřív, ale bude to pro ně těžké.

Zuzka pohlédla na doktora. Usmála se, nešlo to jinak. Vlasy měl rozcuchané a některé ještě

mokré. Po obličeji, rukou a krku měl malé a velké škrábance. Co voda nespláchla, tam zůstal prach, nesmytelná špína. Promodralé rty se k němu nehodily, stejně jako kruhy pod očima. Uniformu měl na několika místech roztrhanou, přesto se usmíval. Byl šťastný, sledoval okolí.

Muž na kameni vycítil pohled jeho společnice. Ze zájmem na ni pohlédl, uhnula očima. Zelené oči se věnovaly dřívější činnosti. Prohlédl si ji. Vypadala příšerně. Věděl, že tak vypadá i on. Roztrhaná uniforma, oděrky na všech možných i nemožných místech, šrám přes půlku hlavy a vše krásně doplňovala špína, zažraná krev, promodralé rty a kruhy pod očima. Přesto vše se tvářila šťastně, byla jako blázen, stejně jako on. Koutky mu lehce zacukaly.

„Půjdeme?“ Odpověděla mu kývnutím hlavy.

„Nebo víš co?“ začal McKay. Pohlédla na něj.

„Zůstaň tu, dojdu pro ostatní, odpočin si,“ promluvil Rodney. Jeho hlas se nesl v ozvěně.

„Ne já...“ začala Zuzka, ale muž naproti ní ji pomocí ruky přerušil.

„Odpočiň si, potřebuješ to.“ Otočil se k odchodu.

„Stejně jako ty, jako všichni,“ zavolala za mizejícími rameny.

„Ano, stejně jako já a všichni,“ dolehlo ozvěnou k Zuzaniným uším.

Neuběhla ani hodina a Rodneymu se podařilo všechny přemístit k vodopádu. Lidé křičeli, tlačili se, ale doktorovi se podařilo zhola nemožné. Celé slepé stádo navedl. Nemocní šli první, stejně jako ranění a děti, pak pokračovali zdraví. Poslední šel sám McKay s velkým batohem. Uzavíral tak valnou hromadu, stejně jako ovčácký pes stádo ovcí.

V dole zůstaly po lidech zbytky jejich věcí. Hračky dětí, jídlo, zbraně, zapomenuté cennosti a jeden batoh armády spojených států. Byl téměř prázdný, všechno důležité zmizelo. Rodney McKay se o to postaral.

Když dorazili poslední s doktorem McKayem, tak Petersonová zahájila přesun lidí na travnatou půdu. Jako první vyslala pár zdravých. Pak pomocí přikrývek a přebytečných věcí

vyrobili přepravku. Děti, starci a nemocní byli pomocí doktora, kapitána a zdravých přepraveni na druhou stranu. Dalo to práci. Celý přesun trval několik hodin. Nakonec v jeskyni zůstala jen Zuzka a Rodney.

„Doktore,“ oslovila muže. Pohlédl na ni.

„Jděte, půjdu poslední.“ Kývnul, rozuměl. Zadívali si do očí. Kapitán se usmála a přistoupila k unavenému vědci. Opravdu se mnohé změnilo. Zuzana zatoužila udělala něco, co pravděpodobně už v životě nikdy neudělá. Pevně objala doktora McKaye. Zmatený muž

udělal to samé.

„Děkuji,“ zašeptala do mokrého trička. McKay se neptal za co, věděl.

„Já taky,“ bylo jediné, na co se v tuto chvíli zmohl.

„Děkuji, za všechno. Za to, že jsi tu byl. Nikdo jiný by mě nepochopil,“ byla to jedna z myšlenek, která se mihla v hlavě kapitána. Nechtěla, ale někdy se prostě neudržíme. Zabořila svoji tvář ještě hlouběji do Rodneyho ramena. Rozplakala se. Nevěděla proč, možná proto, že ztratila tolik blízkých a nikdy za ně neuronila ani slzu. Nebyla na to nejlepší chvíle, ale nedokázala přestat.

žena v doktorově náručí se roztřásla. Rodney neměl moc zkušeností s utěšováním, přesto ji instinktivně k sobě více přitáhnul. Bezmyšlenkovitě ji pohladil po hlavě. Zalitoval všeho, co udělal. I když se mnohé změnilo, tak na Atlantis se zase stanou dvěma lidmi, kteří budou kolem sebe chodit a urážet se. Nikdy neměl štěstí, ale možná přišla chvíle, kdy by to mohl změnit.

Opatrně vyprostil ženu ze své náruče, ne kvůli tomu, že mu to bylo nepříjemné, ale proto, že se museli vrátit, zbývalo jí málo času. Setřel jí slzy. Usmál se a vydal se podél lana vstříc zelenému podloží. S každým krokem cítil, že se od ní vzdaluje ne jen fyzicky, ale i duševně. Ohlédl se, sledovala ho. Ten pohled ho bude budit i v těch nejkrásnějších nocích, věděl to. Byly okamžiky, které se vám vštípí do paměti, tohle byl jeden z nich. Odrhl od ní pohled a pokračoval v cestě. žena v ústí poklesla v kolenou, přesto když přišel čas, tak s odhodláním vykročila na stěnu.

Na druhé straně, na pevné zemi Rodney namotával provaz, který se nacházel mezi nimi. Všichni napjatě čekali na posledního. Kapitán Petersonová se blížila velmi pomalu, nespěchala. Někdy je lepší jít na jistotu a navíc konec se rychle přiblížil. Brzo bude stát na pevné zemi, tam si odpočine.

„Už je to jen kousek,“ zvolal Rodney, „dokázali jsme to!“ Po jeho tváři se rozlil šťastný

výraz. Přesto se soustředil. Pořád se mohlo cokoliv stát.

„Ano doká...aaa!“ Nestihla doříct kapitán. Jedna noha ji v chvilkové nepozornosti podklouzla a ona se nestihla v čas zachytit skály.

Rukama šmátrala po téměř dokonale čisté skále. Padala, připadalo jí to jako věčnost. Z ničeho nic se zastavila. Do den staré rány se jí zadrhl provaz, cukla sebou. Celým tělem ji projela nesnesitelná bolest. Zakřičela.

„Pane bože,“ vydechla. V bolesti se chytila lana, které držel Rodney. Jeho ruce byly spálené a rozškrábané. Po laně začala téct jeho krev, přesto nepouštěl. Začal táhnout nahoru. Pomalu, přesto do toho dal všechno. Svoje poslední zbytky sil vyčerpal na vytahování Zuzany.

Vytáhl ji. Leželi vedle sebe na trávě a zhluboka dýchali. Snažili se nevnímat strašnou bolest, kterou cítili. Lidé se kolem nich trousili, začali se vracet domů. Usoudili, že jim už nijak nepomůžou.

„Nic neříkej,“ zašeptal Rodney. Opatrně se převalil tak, aby ji viděl do obličeje.

„Já vím, co chceš říct,“ dodal a vzápětí pokračoval: „Nechval den před večerem.“ Lehce strčil do ženy pře sebou. Přeměřila si ho pohledem.

„Jak to víš?“

„Někdy mám takové předtuchy...a navíc, řekl bych to samý,“ snažil se jí rozesmát, povedlo se. Sice během chvilky oba kašlali, ale stálo to za to.

„Blázne!“ zašeptala.

„Půjdeme domů,“ Rodney se s těmito slovy vyškrábal na kolena a si přehodil její ruku přes rameno. Pomalu začal vstávat. Podepřel ji, byla unavená. Vypadalo to, jako by byla hadrová

panenka.

„Jo, půjdeme domů...“ řekla znovu šeptem Petersonová.

„A žádní pavouci tam nebudou,“ mrkl na ni Rodney.

„O to se doufám postaráš.“

Uslyšeli známí zvuk. Jejich pohledy směřovaly k obloze. Nad hlavami jim proletěl jeden z Jumperů. Atlantis je hledala...

Uvězněni – KONEC

24 hodin aneb části „perného dne“ doktora McKaye

24 hodin perného dne našeho doktora...od půlnoci do půlnoci...jste opravdu připraveni? Snad vyvázne se zdravým rozumem...i když o něj strach nemám!

24 hodin aneb části ,perného dne´ dr. McKaye

čas: 00:00

Na Atlantis odbíjely staré kukačky doktora Zelenky půlnoc. Tento podivný zvuk se rozléhal chodbami. John Sheppard opustil svůj pokoj a vydal se za zvukem, v domnění, že je to nepřítel. Jakmile však zvuk skončil, sedl si na zem a snažil se dospat to, o co přišel. Člověk by řekl, že si na ten zvuk za ty dva roky zvykl.

Měsíc svítil jako o život. Jedním antickým oknem nahlížel do ztemnělé ubikace. Zevnitř se neslo sladké pochrupkávání někoho, kdo před chvílí zavřel oči a odebral se do říše snů.

Ozvalo se zaťukání na dveře. Prvně bylo mírné, ale když se nic nestalo, tak dotyčný přitvrdil. Spící doktor McKay zachrápal a přetočil se na záda, čímž dal průchod svým pocitům. Zdálo se, že dotěrný mizera zmizel, ale to byl omyl a to velký. O necelých pět minut později se ozvala rána, jako by někdo mlátil do dveří tupým těžkým předmětem. Zdálo se, že to nezabralo. Rodney začal chrápat víc. Půl jižního křídla se vzbudilo.

Zdálo se, že to ťukající vzdal. Na chodbách se znovu rozhostilo ticho. Probuzení usínali. Doktor McKay se překulil na samý kraj postele a v klidu dospával první hodinu spánku za poslední dva dny. Jeho plyšový méďa Larry odpočíval přímo uprostřed postele, vypadal, jako by se usmíval.

Z chodby se ozvalo sprosté zaklení a pak to přišlo. Buch, buch... někdo se rytmicky dobýval do nějakého pokoje. Po dvou sekundovém bušení se Rodney trhnutím probudil. První, co si pamatoval byla rychle přibližující se podlaha plná prachu. Doufal, že je to jen zlý sen, ale když bušení neustávalo a sám měl plný nos prachu a podivné aromatické vůně, tak vyplivl ponožku a vstal.

Pomalu, velmi pomalím krokem (styl krok, pauza, krok) došel ke dveřím. Mávl rukou po ovládacím panelu a ...nic. Dveře stále držely, a co bylo nejhorší, tak to bylo to, že ten otrava stále někde bušil. Naštvaný vědec vypáčil kryt a chvíli se vrtal v krystalech.

„Aha,“ ozvalo se z jeho úst a dveře se s tichým syčením otevřely. Poskytly rozladěnému doktorovy pohled na vyděšeného a odvážného majora ,mrtvého´ Lorna. Nebojácný k smrti vystrašený voják držel v každé ruce kladivo a sledoval Rodneyho. Stále v šoku pohyboval rytmicky rukama.

„CO tu sakra děláte za kravál!“ zchladil si na něm žáhu probuzený.

„Já...víte, vypadl proud,“ oznámil a snažil se rychle utéct. Z nedaleké zatáčky dolehl k vědcovým uším tlumený smích.

„Cože? Vypadl proud o půl jedný v noci? Vždyť v tu dobu normální lidé spí!“

„Já vím, ale stalo se, nevíme jak to,“ zakvičel voják. Snažil se dělat, že neví, co se stalo, přesto že to dobře věděl. Hrál s Rononem a Teylou jejich oblíbenou hru: „Odmontuj si svůj díl města“. Ronon se snažil o moc velký kus zařízení...a neštěstí bylo na místě.

Lorne se krčil u rovné stěny.

„Já za to nemůůůůžu,“ zaúpěl. Rodney si ho chvilku prohlížel, pak usoudil, že musí mluvit pravdu.

„A proč jsi tak bušil?!“ vyjel na něj znova. Na majorově čele vyrašil pot.

„Já, já...já jsem se nemohl dostat k vám do pokoje!“ zavzlykal, „snažil jsem se vás vzbudit, ale vy jste spal!“

„NO dobře, pro dnešek to bude bez trestu, ale dej si na mě pozor,“ strčil mu výhružně

ukazováček pod nos, „ještě něco provedeš a něco se stane tvé kačence!“ Z doktorova hrdla zazněl ďábelský smích. Lorne vyděšeně poklekl na kolena a lomil rukama.

„Prosím ne! Jen to ne, udělám cokoliv, slibuji!“ Rodney ještě jednou pohlédl na vyděšeného vojáka.

Řek: „Ještě si to rozmyslím.“ A rázně odkráčel do své laboratoře, vyřešit tenhle problém.

čas 5:00

Slunce vycházelo a svítilo do všech koutů města. Vypadalo to beznadějně, elektřina stále nejela. Rodney se zabarikádoval ve své pracovně, což byl povel pro všechny, aby mu nosili každou hodinku čerstvou kávu a podávali mu ji malou špehýrkou. Ne, že by doktora takhle zavřeli, ale oni se bály vkročit do jeho království a to bylo dobře.

Samotný doktor seděl na židli a nohy měl odložené na stole. Jedl jednu velkou koblihu (s maxi obsahem cukru a ještě větší porci výborného nugátu) a zapíjel to dnes už třetím hrnkem kávy. V místnosti se ozýval podivný šustivý zvuk a linul se zde podivný zápach. Rodney to nezkoumal, dávno věděl, že za to může ta podivná hromádka v rohu místnosti. Bylo to několik vrstev pečlivě nepotřebného, poškrtaného, jemného a velice kvalitního papíru. Rodney ji se zájmem pozoroval.

„Ó bože! teď se tam něco hnulo,“ vydechl zaujatě. Uloupl malí kousek koblihy a přešel k hromádce. Jednou malou škvírkou nahlédl do hromady, ale nic neviděl, jen tmu. Nevšiml si zarudlého očička které ho s láskou pozorovalo. Nakonec do ní ten kousek koblížku upustil.

Papír divoce zašustil, hromada se o něco zvětšila a pak se vrátila do své původní podoby. Zevnitř se ozvalo blažené zapředení. Rodney se usmál, přešel ke stolu a něco si zapsal do svého poznámkového bloku.

„Fantazie,“ vydechl.

„Perfektní, konečně nějaké pokroky.“ Usmál se. Z tajemné hromádky ho pozorovaly dvě krví

podlitá očka.

Ano, správě, doktor McKay si pěstoval speciální útočnou plíseň. Takováhle věc není

jednoduchá! Musíte se o to starat, občas přikrmit, opečovávat a šeptat uklidňující

slova...Tohle vyžadovalo celé, ale opravdu celé Rodneyho dopoledne.

čas 11:00

Ubohému doktorovi zakručelo v břiše. Pohodlně ji se opřel na židli. Celý zadek ho bolel, měl ho ztuhlý a na některých místech ho skoro necítil. Bude si muset vystlat židličku pátým polštářkem z hedbáví. Teď však na to nebyl čas. Byl v pátém kole staré dosovské hry Bubu. Tady byl opravdovým hrdinou. Sice rychle prokoukl celý systém té hry a dokázal dojít nakonec bez ztráty života, ale přece jenom, byl to on kdo to prokoukl ne? Tak v čem je problém?! Ještě nějaký problém? Ne? NO to je dobře...

čas 12:00

Rodney se rozhodl, že nechá opečovávání své hromádky, lépe řečeno nechá té hry (příště

začne prokukovat systém Solitairu, někdo musí tu Elizabeth porazit!) Pomaloučku a polehoučku se vydal do jídelny. Musel si doplnit energii. Šel svým obvyklým tempem (krok, pauza, ještě větší pauza, nádech aaaa krok). Za několik let dosáhl v tomhle oboru opravdových gigantických pokroků. Nikdo ho na Atlantis nedokázal překonat. Vždyť on byl génius!

Došoural se do jídelny a naprosto sebejistým krokem předběhl velkou řadu čekající na jídlo. Všichni si toho zřejmě nevšimli, teda až na neopatrného nováčka.

„Kam se suneš, dědo?“ zastavil ho. Rodney mu v očích vzplály plameny. Přeměřil skrčka pohledem.

„Do předu,“ odpověděl, dneska se mu nechtělo lhát i blbec by poznal kam de, tak proč se ptá!

„Kam dopředu?“ nepochopil mladík. Rodney se usmál a stoupl si těsně před něj.

„Semhle,“ zavýsknul a vrhl se po studeném jídle (někdo pořád nespravil tu elektřinu). Zmatený voják, ochromený šokem ho pozoroval, oči se mu zalily slzami. Bude si ještě

stěžovat mamince a ten odporný chlap pozná zač je toho loket.

čas 14:00

Přeplněný doktor se šťastně opřel o opěradlo židle, až pod ním zapraskalo opěradlo. Zamyslel se. Přemýšlel (pozorujete to, co dělal?), že si těch šest chodů dávat neměl. No ale co?

Poplácal se po bříšku a vstal. Kolíbavým krokem, tak typickým pro něj (krok, sun, krok aaaa pauza!), vyšel z jídelny. Opřel se o stěnu a náhle to ucítil. Přišel čas na vyprazdňování. Přece jenom, nebyl na oné místnosti už dvanáct hodin! Musel...pomalu přešel ze svého typického kroku do netradičního (krok, sun, krok). Na chvíli to pomohlo. Pak však donutila doktora k drastickému řešení. MUSEL ZRYCHLIT!! (Krok, krok, krok.)

Došel na ono tajemné temné a strašidelné místo. Neustále se tu ozývaly strašidelné zvuky. Byla tu tma (a to i když jeli světla). Proto se každý vyhýbal těmto zákoutím, jak jen to šlo, ale ne vždy to bylo možné.

Rodny v lehce psychickém rozložení vběhl do nejtemnější komůrky a v zápětí vyběhl.

„Papír!“ zakřičel do ticha. Pomalu propadal panice.

„Došel papír!“ Ztratil veškerou psychickou rovnováhu. Tohle bylo kvalitní zboží a často se používalo na rituální obřady. Vběhl do další a další kabinky, ale nikde nebyl...zmizel.

„Někdo ho ukradl! Zase ho ukradli,“ zavrčel.

„Tohle si někdo velice škaredě odskáče!“ zakřičel a poté zapadl do nejbližší kabinky s železnou rezervní zásobou heboučkého světle modrého toaletního papíru s růžovými motýlky.

čas 14:30

Mise vyprazdňování byla splněna. Náš hrdina si oddechl. Zase několik dní tu nestráví tak dlouhou dobu. Musel být chudší přinejmenším o deset kilo...o bože, on musel přijít o kus své

plnoštíhlé, úžasné, neodolatelné, sexy a tolik charismatické postavy. Dnešní den pyl strašný. Podržte se, to bylo teprve půl třetí!

čas 15:00

Doktor McKay šel po chodbě. Všichni obyvatelé mu uhýbali, dokonce i Elizabeth s dřevěnou nohou rychle odklapala do bezpečí. Nerada by přišla o druhou, sice se jí tahle líbila. Nepotřebovala ani podpatky!

Na vědcově tváři zářil ďábelský pohled, v očích mu hrály podivné plamínky v rukou držel malý žlutý předmět.

Došel do své laboratoře. Dveře za ním s třeskem zapadly. Pomalu přešel k poličce a vzal malý, ale dlouhý špagátek. Obvázal ho kolem žlutého předmětu. Přiblížil se k hromádce bojové plísně.

Pískl žlutým předmětem. Hromada se štěstím natřásla. Začala se podivně chvět. Během chvilky se doktor rozhodl. Opatrně spustil žlutý předmět na provázku. Nestačil se divit. Hromada se zatřásla a pak vystavovala. Vyskočila a s nečekanou silou vytrhla nebohou žlutou kačenku z Rodneyho rukou. Z bílého papíru koukal pouze provázek. Hromádečka sebou několikrát cukla, ozvalo se zoufalé zapísknutí. Z kupky se ozvalo odbrknutí. Bylo po všem. Koupací kačenka majora Lorna se odebrala na věčnost.

„Pomsta je sladká!“ zasmál se ďábelsky.

„Chutnalo ti drahoušku?“ pohladil svoji bojovou plíseň gumovou rukavicí. Plíseň v tichosti zapředla. Vydal se konečně opravit ta světla. Večeři by chtěl teplou. Přece jenom věděl, kdo za to může a kde se stala chyba. Ví op všem všechno i o všech! Vždyť je přece génius!

čas 19:00

Světla konečně naběhla. McKay si oddechl a utřel si ruce od cukru z koblížku. Měl to během pěti minut spravené! A co ho opravdu štvalo, bylo to, že večeře bude opět studená...a to znamená že i ten černý životabudič.

Obyvatelé Atlantis vzdávali díky velké modle doktora McKaye a obětovali jí dokonce tři role toaletního papíru, dvě třiceticentimetrové nadýchané koblihy a jednu litrovou konev kávy s velkou porcí a porcí kofeinu navíc. Rodney se pro to určitě zastaví, nemusíte mít strach.

čas 22:00

Rodney se protáhl. Vstal a rozhodl se jít spát. Dopil patnáctý hrnek kávy (dneska se držel při zemi) a svým naprosto netypickým krokem (krok, sun, krok, pauza a výskok) odplul směr svá

ložnice. Tam se sesunul na postel. Slastně zavřel oči.

Teprve teď to ucítil, něco nebylo v pořádku. Vyvalil oči a rychle vstal. Začal se oklepávat.

„ÁÁÁÁÁÁÁÁ,“ křičel v pokoji, pobíhal v pravidelných kolečkách. Po patnáctém kolečku se zničeně zastavil u postele. Zhluboka se nadechoval. V očích měl panickou hrůzu a slzy.

„Kdo? Kdo?“ brumlal si pro sebe.

Měsíc zazářil oknem dovnitř a osvětlil doktorovu postel. Místo jeho medvídka Larryho zde ležel středně velký žlutý citrón...Den ještě neskončil, tohle si někdo odskáče! O to se postará, jako že se Rodney Meredith Vendelín McKay jmenuje.

čas 23:59:32

Major Evaník Lorne procházel chodbami. Oči mu bláznivě zářili, z koutku úst mu odkapávala hustá pěna. Byl naprosto nepříčetný. Pořád dokola opakoval ta stejná slova. Bláznivě se hihňal. V rukou držel malého plyšového medvídka natřeného na žluto.

„Gaga!“ zahihňal se a zatřásl žlutým stvořením...

„Ga-ga-ga...Muhahaha....“.......

Rozsviť, dokud ještě žije! – ÚVOD

Jinak pro všechny tu mám novou část nové povídky.

Jmenuje se: Rozsviť, dokud ještě žije! .

Hlavní postava celé povídky je doktorka Lenka Weissová

A stručně k ději: Město se začalo samo vypínat a jediná naděje závisí na člověku, který neumí

ani trefit na záchod ve svém pokoji. Kdo je vlastně Atlantis?

Více vám neprozradím, jelikož byste si to pak nepřečetli

. Pěkné počtení.

Tuto povídku bych chtěla věnovat Leje... za porážku ve stolním fotbalu

Rozsviť, dokud ještě žije!, PART 01

Slunce hladilo svými paprsky oceán. Třpytilo se na něm a házelo hvězdičky na konci velkých vln. Mořské řasy plavaly těsně pod temnou hladinou. Na obloze neplul ani jeden mráček. Zlatavé paprsky olizovaly široké okolí, braly vláhu zemi a vodu z moře. Na první pohled tu bylo krásně. Každý by tu byl šťastný. Kam oko dohlédlo, tam byl oceán. Někde nedaleko se zvedala z moře zelená pevnina. Smaragd uprostřed temné hladiny. Na obzoru se houpala osamělá plachetnice.

Lenka se protáhla a rozhlédla se. Její úsměv rozzářil už tak jasný den. Milovala to tu. Škoda, že musela opustit domov. Tohle místo za něj považovala, i když se zde nenarodila. Řecko. Nádherné pláže, bílé vlny a nekonečné hlubiny. Na chvilku se jí zaleskly v modrých očích slzy smutku. Od hladiny se odrážel právě přicházející západ slunce. Světle hnědé vlasy protkané plavým melírem se ve větru zatřepotaly. Naposledy pohlédla na rudý kotouč, a pak přešla na jachtě ke kormidlu. Zapnula motor a pomalu vyrazila k pevnině.

Dívka si položila hlavu na ruce a zahleděla se do stropu. Ležela na celkem velké posteli s modrobílým povlečením. K jejím uším doléhal zvuk oceánu, který lehce šustil a houpal městem, ale jeho obyvatelé to nepoznali. Paprsky úplňku vcházely do pokoje a olizovaly její

tvář. Musela se cítit dobře. Bylo jí doopravdy nádherně. Přemýšlela o celém dni, o tom, co zažila. Všechno by se dalo lehce shrnout.

Kolem poledne přicestovala na Atlantis. Cítila se tu jako cizinec. Měla pocit, jako by ji někdo pozoroval. Zdi? Blbost! Přesto se toho pocitu nemohla dlouho zbavit. Hned se jí ujala mladá

žena, představila se jako Elizabeth Weirová. Vysvětlila jí chod celého města a jeho zákony. Byla představena velmi arogantnímu a podivnému člověku, Rodney McKay tak se asi jmenoval. Jak v zápětí zjistila, byl to její nadřízený. Jelikož byla žena a k tomu ještě zhruba metr šedesát pět vysoká, tak se její nadřízený připadal opravdu nadřazeně. Ten den poprvé

zaklela.

Její průvodce McKay jí letem světem vysvětlil celý systém města. Dlouho se jí nezabýval. Lenka byla ráda, i když v oblasti fyziky se setkala s různými lidmi. Byla vědec, jako její

nadřízený. Po dlouhém doktorově projevu ji ukázal pokoj, kam si mohla odložit věci a pak ji odvedl na ošetřovnu. Nutná prohlídka. Dělali jí různé zvláštní testy a nakonec se jí ujal příjemný doktor. Při téhle vzpomínce se musela usmát.

„Připadám si jako upír,“ prohlásil zvláštním přízvukem doktor. Lenka se zasmála.

„Vezměte si kolik potřebujete, doktore,“ obdařila ho příjemným úsměvem. Muži to zřejmě

zvedlo náladu, přesto na ni pořád koukal, když jí odebíral krev. Při pohledu na injekční

stříkačku mírně zbledla.

„Neomdlíte mi tu, že ne?“ snažil se ujistit doktor a pozoroval ji starostlivým pohledem. Muselo mu záležet na každém. Snažila se usmát. Zakroutila hlavou, že ne.

„Tak, hotovo, poseďte tu minutku a pak můžete běžet,“ poplácal jí doktor po rameni. Byl opravdu tak milý, až to bylo roztomilé.

„Mimochodem, jmenuji se Carson Beckett. Kdyby jste cokoliv potřebovala, tak neváhejte a přijďte,“ řekl a obdařil jí úsměvem.

„Lenka Weissová,“ zasmála se a podala mu ruku. Carson ji přijal a úsměv jí oplatil. Pak se šel věnovat své práci. Na novou pacientu si už nevzpomněl, pouze ve snu. Její jméno si uložil pečlivě do hlavy.

Lenka se probudila časně ráno. Antickými okny sem proudilo slabé světlo a odráželo se na neznámém kovu. Vytvářelo podivnou hru světla. Doktorka si to prohlížela s zvláštním zaujetím. Nikdy nic takového neviděla. Seděla na posteli a zkoumala podlahu. Nakonec se zasmála nad absurdností toho všeho a odpochodovala do sprchy. O půl hodiny později se vydala nasnídat.

Doktor McKay se probudil se zvláštní náladou. Rozhodně neskákal do stropu radostí a zároveň nebyl nikterak naštvaný. Rozhodnut to dál nezkoumat se vydal do chodeb a posléze do jídelny. Pomalým krokem, opravdu pomalým, který signalizoval, že nemá chuť, aby ho někdo rušil. Dokonalý obraný systém dokázal odradit všechny ty, kteří neměli nic důležitého, proto byl doktor do jídelny nerušen.

Snídaně pro Lenku proběhla v klidu a tichosti. V dveřích se minula s McKayem a vydala se poslušně s konvicí kávy do laboratoře. Bude potřeba se seznámit s prostředím. Věděla, že ji její nadřízený ihned zaměstná a chtěla mít přehled o všem, co se zde děje. Proto se teď zhruba deset minut vrtala v notebooku a snažila se přijít na něco užitečného. Byly tu jen záznamy o výzkumu, který probíhal zhruba týden. Šlo podle všeho o vylepšení některých částí města. Jelikož jí nikdo nic neřekl, tak se do toho pustila.

Vypadalo to jednoduše. Nedokázala pochopit, že jim to trvá týden. Byla do toho tak zabraná, že si nevšimla příchodu doktora McKaye. Ten přišel za její záda a sledoval, co dělá. Neměl nápadu na někoho křičet, nechal jí to, co dělala. Přece jenom byla potřeba to vyřešit a on na to zapomněl. Vypadala, že ví, co dělá.

„že by nadějný člen týmu?“ blesklo mu hlavou. Nechal to plavat. Však její práci zkontroluje později, stejně jako si ji podá.

Pro ubohou doktorku den uprchl rychleji, než kdyby pádil. Ta práce, kterou našla, ji bavila a nikdo ji nerušil, ani samotný Rodney. Šla jí pěkně od ruky a tak k večeru to měla skoro hotovo. Byla si jistá, že zítra odpoledne bude vše tak, jak má být.

Byl večer. Do města narážel vít a po chodbách se pohybovaly stíny. Oceán šplouchal a jeho vlny olizovaly stěny vysokých plošin. Bílá pěna se tvořila na vrcholkách chtivého oceánu. Hvězdy jakoby méně zářily a ubohý měsíc se schoval za mraky.

Lenka unaveně dosedla na postel. Nějak se tu necítila doma. Všechno na ni padalo. Stěny byly tmavé a vyzařoval z nich chlad. Oklepala se. Převlékla se, vyčistila si zuby a uložila se do postele.

Ručička na hodinách pokročila. Noc za okny zhoustla a vítr zesílil. Po chodbách se ozývalo kvílení a skučení větru. V pokojích byla neprohlédnutelná temnota. Noví obyvatelé města se snažili usnout. Převalovali se z boku na bok, přesto však nenalezli pohodlnou polohu. Něco jim bránilo ve spánku, možná nové prostředí, nebo šeptající stěny, kdo ví, ale něco určitě.

Doktorka Weissová se převalila znovu na bok. Znovu zavřela oči. Nic se nestalo, žádný

spánek nepřicházel. Naštvaně otevřela oči a přes tričko si hodila mikinu.

„Tohle teda ne,“ zašeptala do pokoje. Spustila nohy do bot a s plánkem v hlavě vyrazila hluboko do města.

Pochodovala chodbami a hledala ošetřovnu. S hrůzou nakukovala za každý roh. Srdcem jí

svíral strach. Přesto pokračovala na své cestě. Nakonec ji její kroky dovedly před vytoužený

cíl. Ty se pod jejím dotykem otevřely. Opatrně do nich vkročila. Byla prázdná, až na jednoho doktora, který zřejmě usnul nad prací. Se zájmem si ho prohlédla, byl to Carson. Chvíli uvažovala, jestli ho má přece jenom vzbudit. Rozhodla se, nechá ho spát. Otočila se a vykročila ke dveřím.

„Oh, omlouvám se, copak jste potřebovala, drahá?“ ozvalo se ji z ničeho nic za zády. Lekla se. V rychlosti se otočila. Hleděla do tváře ještě před chvílí spícího doktora.

„Já...omlouvám se, nechtěla jsem vás vzbudit...“ začala nejistě. Doktor na ni s úsměvem koukal. V jeho tváři byla dobrota a starost.

„Nic se nestalo, měl jsem být vzhůru. Tak a teď o vás, copak vás trápí, doktorko?“ Mezi tím, co doktor mluvil, tak ji něžně dotlačil k jednomu z nemocničních lůžek.

„Nemohla jsem usnout, tak mě napadlo, že bych mohla zajít na ošetřovnu pro něco na spaní,“

špitla a zčervenala. Doktor Beckett se na ni zeširoka usmál.

„Samozřejmě, hned vám něco dám.“ Začal hledat to něco v poličkách.

„Jak se vám dařilo první den ve službě?“ zeptal se a vytáhl malou krabičku s prášky.

„Hm...no, nebylo to nejhorší,“ vykoktala, „jen mám pocit, že jsem zde zbytečně,“ prohodila. Doktor se usmál na znamení, že pochopil a podal jí jednu pilulku se sklenicí vody. Doktorka ji polknula a zapila velkým douškem vody.

„Děkuji.“

„Nemáte vůbec zač...jen ještě,“ zarazil Carson Lenku ve dveřích.

„Hodně štěstí.“

„Děkuji,“ vyhrkla ze sebe, mozek jí začínal přepínat do spánku. Naposledy ji obdařil úsměvem.

„Dobrou noc...“

Slunce začalo hřát a pálit do nebeských věží mořského města. To se neohroženě pnulo do výšky a přijímalo teplo vydané žlutým kotoučem. V horních částí byl vydýchaný a horký

vzduch. Bylo teprve deset hodin. Hrozná představa, jak to bude vypadat okolo dvanácté.

Doktorka Weissová šla po chodbách. Nevypadala nijak nadšeně. Probudila se pozdě a teď

ještě hledala laboratoř. Snídani sotva stihla, ale v tuhle dobu byla jídelna skoro vybílená. Lidé

ji radši uhýbali z cesty. Nebezpečně připomínala doktora McKaye...že by si všichni vědci byli podobní?

„Kde jste byla tak dlouho?“ bylo první, co ji zastihlo po příchod do laboratoří.

„Ztratila jsem se,“ vyštěkla.

„Tak máte stávat dřív a stihla byste to!“ sjel ji její ´milý´ nadřízený. Jako odpověď něco nesrozumitelně zamumlala a sedla si k včerejší práci. Začínala jí bolet hlava. Ke všemu se asi od ní předpokládalo, že bude hned druhý den umět celý plánek města. Vždyť ani netrefí na záchod u sebe v pokoji! Trošku silněji bouchla do klávesnice. Zdálo se, že tomu nikdo nevěnoval pozornost, aspoň že tak.

Teplota se vyšplhala na neúnosnou. V horních místností se nedalo dýchat. Slunce stále pražilo a vědci byli více nevraživí. Lenka nebyla schopná v tomhle horku přemýšlet a to měla mít práci dávno hotovou. Bylo jich pět v malinké místnosti a nikoho nenapadlo s tím něco udělat!

„To si říkají vědci?“ prohodila v myšlenkách. Naštvaně začala přepisovat nějaké systémy. Byly naprosto k ničemu a proč je nevyužít efektněji. Věřila, že není jediná, kdo má v laboratoři čtyřicet stupňů.

Elizabeth se vařila ve své kanceláři. Už několik dní prosila Rodneyho, aby s tím něco udělal. Vždy jí však přišla odpověď stylu: „Je tu spousta práce a já nemám čas se soustředit na takové blbosti.“ Snažila se mu to vysvětlit a navrhovala různé alternativy.

„Co takhle zapojit tvé podřízené?“ zkusila to před týdnem.

Odpověď, která přišla, byla jasná a výstižná: „Ti si nedokážou ani zapnout komunikaci.“

To znamenalo v překladu do McKayštiny: „Není čas a těm bych nesvěřil ani vlastní

ponožku.“ Konec, the end. Měla více tlačit, jinak by se zde nevařila. Přemýšlela, co by mohla udělat, ale nic ji nenapadlo. Mohla by ukrást zmrzlinu v kuchyni, ale bohužel další stovka lidí

měla stejný nápad každý den po celý týden, takže na ni nic nezbylo. Ještě pět minut uvažovala o tom, že by mohla podniknout další marný pokus o přemluvení McKaye, avšak v polovině

uvažování se zarazila.

„Zdá se mi to, nebo je tu opravdu chladněji?“ zeptala se prázdné kanceláře. Mrkla na tajně

zabudovaný teploměr a opravdu bylo okolo dvaceti stupňů. Zamrkala, za tohle by měla Rodneymu poděkovat. Slastně zavřela oči a opřela se ještě o rozpálenou židli. život byl najednou úžasný.

Nebylo těžké přijít na to, jakým způsobem pracuje město a teď si Lenka vychutnávala chládek. Dokonce tu muselo být příjemněji, než ve spodních částech, kde stěny ochlazoval teplý oceán. Zívla a dala se znovu do práce. Teď to půjde mnohem rychleji a pak hned skočí

na oběd. V duchu si udělala čárku, že si bude muset sebou vzít velkou konvici kávy, jinak to do večera nepřežije.

„Rodney, můžu si přisednout?“ položila otázku zadumanému vědci při obědě Weirová. Kývnul a pořádně se zakousnul do nějakého podivně vyhlížejícího masa.

„Vlastně bych ti chtěla poděkovat,“ pokračovala nadšeně doktorka. McKay po ní střelil pohledem a přemýšlel, za co.

„Jsem ráda, že jsi si vzal konečně k srdci mé naléhání a udělal něco s tím vedrem v horních patrech.“ Po celou dobu se Rodney tvářil opravdu nejapně. Vůbec nechápal, o čem ta ženská

mluví. Zdálo se však, že si toho Elizabeth nevšimla.

„Ehm, omluvíš mě?“ zeptal se nervózně.

„Samozřejmě,“ přišla nechápavá odpověď. Vysvětlení se jí nedostalo. Doktor McKay opustil jídelnu poněkud ve spěchu.

Doktorka Weissová v klidu poobědvala. Jako hlavní jídlo si dala výborný salát a zapila to velkým hrnkem pořádně černé kávy. Ještě chvíli odpočívala a sledovala dění okolo. Všimla si, že do jídelny přišla doktorka Weirová. Sedla si k McKayovi, ale v zápětí ji doktor opustil.Vypadalo to komicky, avšak zároveň jí to připomnělo, že by se měla vrátit ke své

práci. S povzdechem vstala, popadla jednu půllitrovou láhev s vodou a zamířila hledat své

pracoviště. Ke svému překvapení ho nešla skoro na první pokus. Vesele si napochodovala do laboratoře.

„Eh, stalo se něco?“ zeptala se váhavě. Všichni stáli v příjemném chládku a nenápadně

skákali pohledem z ní a hned pak na McKaye.

„Doktorko,“ vyštěkl, „nevíte, kdo udělal to, že je zde tak jak je?“ Podle pohledu bylo jasné, že on to moc dobře ví, kdo to byl. Polkla.

„Doktore McKay, vždyť tu bylo strašné horko!“ vykřikla zoufale, „v něčem takovém nemůžete po lidech chtít, aby pracovali!“ Nechápala, co udělala špatně, ke všemu ji znovu rozbolela hlava. McKay ji stále propaloval pohledem.

„Ok, omlouvám se,“ hlesla, „a teď pokud vám to nevadí, tak s vrátím k té práci, kterou mi zadal doktor Zelenka.“ Dále si ho nevšímala. Dosedla za svůj stůl, otevřela vodu, napila se. Zcela ignorovala to, co se dělo za ní.

„Nemáte co na práci?“ vyštěkl Rodney. Okounějící vědci se okamžitě vrhli na to, co měli rozdělané. Samotný McKay nějakou chvíli sledoval práci, kterou Lenka dostala přidělenou. Zarazil se. Byla to naprosto podřadná práce, kterou nikdo dělat nechtěl. Tušil, že si je toho doktorka Weissová vědoma.

„Takové plýtvání geniem!“ blesklo mu hlavou a dál to neřešil. Času na to bude dost.

Bylo kolem jedenácté. Městské světla pomalu zhasínala. Všude byl klid a ticho. V řídící věži seděli vojáci a technici, na které vyšla noční služba. Obyvatelé se pomalu trousili do svých pokojů. Moc spolu nemluvili, radši mlčeli. Přesto v jedné laboratoři seděli ještě dva lidé a pracovali.

žena se protáhla. V zádech ji zakřupalo. Vstala a pohlédla na hodinky. Povzdechla si. To přilákalo pozornost muže sedícího nedaleko. Zdálo se, že si ho nevšímala. Posbírala své

papíry. Ještě zmáčkla nějaká tlačítka na svém počítači. Pro dnešek s veškerou prací skončila. Zítra jí Zelenka zadá novou a bude mít zase co dělat. Přešla ke dveřím, ale tam se zarazila. Vycítila pohled druhého přítomného. Pohlédla na něj a usmála se. S přáním dobré noci opustila laboratoř. Nechala v ní zmateného McKaye, který za nedlouho odešel.

„Dobrý večer, neruším?“ zaznělo od vchodu. Carson tam pohlédl.

„Ani v nejmenším,“ zahnal pochyby příchozí a usmál se na ni.

„Co pro vás mohu udělat?“ usmál se na doktorku.

„Mám problémy se spánkem, tak jsem doufala...“ nervózně se poškrabala na hlavě, „že bych zde mohla najít stejnou pomoc jako minule.“ Nenápadně zamrkala. Doktor Beckett se zasmál.

„Počkejte chvilku, drahá, pokusím se s tím něco udělat.“ Přešel k poličkám a začal se v nich přehrabovat. To malé chrastění způsobilo, že Lenku rozbolela znovu hlava. Poslední dobou toho moc nenaspala. Za ty dva dny jako by ji neustále něco budilo. Ponořena do vlastních myšlenek přestala vnímat okolí.

„Tak tady,“ řekl vítězoslavně doktor, avšak vzápětí zjistil, že ho nikdo neposlouchá. Přešel ke své nové pacientce.

„Jste v pořádku?“ Nic neříkala.

„Doktorko Weissová?“ Teprve teď sebou trhla a pohlédla na Carsona. V duchu přehrávala to, co podvědomě vnímala.

„Ah, ne jsem v pohodě, jen nemůžu spát.“ Usmála se.

Carson si ji stále nedůvěřivě měřil a pak znovu zapochyboval: „Opravdu?“

„Jasně, nelamte si s tím hlavu,“ znovu se usmála. Zdálo se, že ho přesvědčila.

„Tak tedy dobrá...Tady máte,“ podal jí malou krabičku, „dal jsem vám jich tam více, abyste nemusela pořád pobíhat po Atlantis.“

Přijala ji: „Děkuji a dobrou noc.“

„Dobrou noc a netlačte tolik na sebe.“ Lenka se jen usmála a zamířila do svého pokoje. Konečně se vyspí. Hned po ní odešel i doktor Beckett, jeho služba dávno skončila a on tu neměl co dělat.

Rozsviť, dokud ještě žije!, PART 02

Po dlouhé noci přišlo konečně nové ráno. Stejně spalující a horké, jako to předtím. Každý by nejradši zůstal ve svém pokoji a nic nedělal. Přesto se našli lidé, kteří by do své práce rádi šli. Jednalo se převážně o obyvatele vrchních částí věží, kde teplota byla přijatelná a velice chladná. Skoro nikdo však nevěděl, kdo za tím vězí.

Lenka vstala a protáhla se. Mohlo být tak sedm hodin. Čas na příjemnou snídani a pak šup na podřadnou práci. Vyskočila z postele a pak hned do sprchy, ze které zamířila správně do jídelny. Nasnídala se. Vesele vykročila směrem ke svému místu. Nikam nespěchala, nastoupit měla kolem osmé a to bylo za deset minut. Tuhle cestu šla několikrát, takže jí její nohy vedly. Sama se pak zaměstnávala něčím jiným.

„Rodney, zaznamenávám nějaké výkyvy v severní části,“ řekl Radek a pohlédl na svého nadřízeného. Lenka, která to sledovala, jen nevěřícně zakroutila hlavou a dál se věnovala své

práci.

„Hm, nemělo by to být nic vážného, vezmi si někoho a pokud možno to spravte,“ mávl rukou oslovený a dál pracoval na tom, co bylo momentálně důležitější. Doktor Zelenka se rozhlédl po laboratoři. Vypadalo to, že každý má nějakou práci. Pak mu padl pohled na jednoho člověka, který se mohl i nudit.

„Doktorko Weissová, pojďte, prosím se mnou.“ žena na něj jen pohlédla, s povzdechem vzala to, co považovala za potřebné a vydala se poslušně za ním. Tolik ke klidnému odpoledni.

Prošli několik chodeb. Všechny vypadaly tak stejně. Lenka se tu necítila dobře, jako by padaly. Oklepla se a dohnala doktora Zelenku. Cesta jim tam mohla trvat zhruba dvacet minut. Nebyla to zrovna nějaká sláva, ale oba to přežili. Nemluvili spolu, hledali svůj vytoužený cíl. Ten se rozkládal někde tam, kde začínalo severní molo. Stěny zde byly hodně

staré a lehce zchátralé.

„Vychází to odtud.“ Ukázal Radek na jeden kousek stěny. Lehce tímto naznačil, že to všechno má udělat Lenka. Ta jen protočila panenkami a chopila se práce.

Mohlo to být tak pět minut, než se probojovala stěnou do toho místa. Lehce to zajiskřilo, když

oddělávala desku. Lekla se, ale nedalo to na sobě nijak znát. Po čele jí stékal pot. Bylo tu dusno a neuvěřitelně horko. Zamyslela se, že by s tím měla později něco udělat.

„Co teď?“ zeptala se Radka. Stručně jí vysvětlil, co má udělat. Kývla že rozumí a dala se do práce. Připojila tablet a začala jednat podle pokynů doktora Zelenky. Lehce to jiskřilo. Tohle nebylo dobré. Vykašlala se na to, aby se podle někoho řídila. Potřebovali napřed to, aby to bylo bezpečné alespoň na povrchu. Ohlédla se, Zelenka dělal, že zkoumá něco jiného.

„Ok, tak do toho, mysli...“ mluvila na sebe. Ruce se jí potili a navíc pomalu omdlévala. Potřebovala něco udělat, ale nevěděla co. Poškrábala se na hlavě a pak ji něco napadlo, spásná

myšlenka. Chvíli s tím hrála a opravdu! Přestalo to jiskřit. Teď může konečně pracovat.

„Tak jak jste na tom?“ ozvalo se z ničeho nic za jejími zády. Leknutím nadskočila.

„Nic moc, jde to pomalu.“ Radek protočil očima.

„Dejte to sem,“ přikázal. Poslušně mu to podala a čekala, jestli nezačne náhodou kouzlit. Nezačal, šlo mu to úplně stejně jak jí. Naštvaně si zkřížila ruce na prsou a probodávala ho pohledem, občas mu nakoukla přes rameno. Bohužel Radek si to vyložil jinak, nafoukl se a ještě tablet natočil jejím směrem, aby se něčeho přiučila. Během chvilky ho však naprosto shodila.

„Ehm, doktore,“ hlesla Lenka.

„Co?“

„Nebylo by efektnější, kdyby jste převedl energii semhle...ukažte,“ vyrvala mu to z rukou. Chvíli na něm něco dělala a pak mu ho vrátila.

„Vidíte, podle mě je to lepší.“ Usmála se. Doktor na ni naštvaně koukal a nejhorší na tom bylo, že měla pravdu.

„Hm, asi máte pravdu,“ přiznal, „ale příště mi to radši řekněte dopředu, co máte v plánu. Příště takové štěstí mít nemusíte a teď potřebuji, abyste to přepojila trošku víc dozadu.“

Vyvedená z míry ani nehlesla a naštvaně to šla přepojit. Ať jí vleze třeba na hrb. Při svém naštvání zapomněla na hrozící nebezpečí. V klidu se natáhla a odepnula jeden drát. Přepojovala ho více dozadu.

Bylo jí horko, ruce se jí potili, stejně jako čelo. Točila se jí hlava. žádná sláva. Rukou šmátrala kdesi v zadu a najednou to ucítila. Bylo to zvláštní, jemné šimrání na ruce, kde už to jen cítila? Najednou jí to došlo. Vytřeštila oči a rukou se rychle stahovala, pozdě. Cítila velkou ránu po celé pravé ruce, jako by jí někdo utrhl a pak měla pocit, že letěla. Konec všeho završila rána do hlavy, ještě si uvědomila, že jede po něčem dolů a pak někdo zhasnul.

Radek ji sledoval. Musela být naštvaná, ale nevypadla na to. Vyděl jak šmátrá někam dozadu. Pak vytřeštila oči a rychle cukala rukou dozadu. Pozdě, příliš pozdě. Tam kde stála se objevil záblesk a doktorka odletěla na protější stěnu. Hlavou narazila a svezla se na zem, kde zůstala ležet. Oči měla zavřené a z ruky jí doutnalo. Vznášela se tu smrad spáleniny. Zelenka jí chvíli pozoroval. Jakmile se vzpamatoval ze šoku, tak k ní přiběhl. Mělce dýchala a velice nepravidelně. Srdce vynechávalo a vypadla opravdu špatně.

„Doktorko,“ propleskl ji. Nic se nezměnilo.

„Sakra,“ zaklel v češtině a rychle začal volat pomoc.

„Tady Zelenka, stala se nehoda v chodbě směrem na severní molo. Doktorka Weissová...byla zasažena nějakým elektrickým výbojem a je v bezvědomí. Potřebuji sem okamžitě lékařský

tým,“ vykřikl zoufale, přesto nepřestal zkoumat, jak je na tom. Nevypadalo to na změnu k lepšímu.

„Doktore Zelenko, tady Beckett, jsem jen pár chodeb od vás a jsem sám. Lékařský tým za námi hned dorazí.“

Tady se odmlčel, přišla hned odpověď, že jsou ostatní na cestě: „Ok, jdeme za vámi, měli bychom tam dorazit za pár minut “ řekl Radkovi nějaký ze zdravotníků. Vypadalo to, že Carson už byl na cestě k němu. Panikařil, nevěděl co dělat, ale za chvíli se v zadu na chodbě

objevil doktor Beckett, běžel.

Carson přiběhl k němu a rychle se sklopil nad nehybným tělem ženy. Zaklel a rychle ji prohlížel.

„Co se stalo, doktore?“ vyzval Radka.

„No elektrický impuls ji odhodil na stěnu, ona praštila se do hlavy a svezla se po ní na zem...Je to hodně špatné?“ Doktor mu neodpovídal, věnoval se své pacientce. Zjistil, že skoro nedýchá a sotva jí tluče srdce.

„Jestli je to špatné?“ zopakoval otázku.

„Abych vám řekl pravdu, doktore Zelenko, tak je. Tady toho moc nezmůžeme, můžeme být alespoň rádi za to, že je v bezvědomí,“ řekl nervózně své myšlenky.

„Kde jsou sakra ti zdravotníci!“ vyjekl v duchu. Sklonil se nad ní. Byla bledá v obličeji. Pohladil ji po vlasech.

„Vydrž holka...“ šeptl jí do ucha.

Ve chvíli, kdy se od ní odkláněl, si všiml, že má vlasy zbarvené rudě.

„Sakra!“ zaklel. Přilákal s tím pozornost doktora v šoku, ale nevšímal si ho. Prohlédl si tu ruku, nebyl to pěkný pohled. Konečky prstů měla zčernané, snad v ní zůstal cit. Ruka teď pro něj představovala malý problém. Zkontroloval její stav, prozatím se ustáli. Pohlédl na Zelenku, který mlčel a chtěl ho nějak uklidnit, jen nevěděl jak.

„Kde vězí ti zdravotníci?“ začal sám Radek.

„Nevím, ale věře mi, že jsou na cestě.“

„Co ruka, bude ji mít v pořádku?“

„Věřte mi doktore, že její ruka je teď poslední věc, která mě trápí,“ vyjel na něj. Sám byl z toho trošku mimo a to ji znal teprve chvíli. Sakra, on si ji oblíbil a teď tady ztrácel nervy.

„Je to moje chyba, přikázal jsem jí, aby to přepojila víc dozadu,“ špitl znovu doktor Zelenka. Na tohle mu druhý doktor neodpověděl, byl duchem i myslí u ležící ženy.

Ozval se poklus několika lidí. Samotní zdravotníci na sebe nenechali dlouho čekat. Vyběhli zpoza rohu a namířili si to rovnou k oběma doktorům. Ležící ženu naložili na nosítka a spěchali s ní nazpět. Jeden tu z týmu zůstal s Radkem a pomáhal mu se uklidnit. Samotný

Beckett se vydal ihned za týmem. Na podlaze zůstala malá loužička krve a ve vzduchu byla cítit spálenina. Doktor Zelenka omdlel.

„Položte ji sem! Rychle!“ zakřičel Carson, v momentě, kdy se vzpamatovali.

„Potřebujeme sken a hned ji napojte na přístroje.“ Vše jak řekl, tak bylo vykonáno. Teď se mohl konečně vrhnout na samotnou záchranu. Po hodině se podařil její stav stabilizovat. Dýchala normálně, srdce jelo v pořádku, odnesla si z toho otřes mozku a v ruce nebude mít několik dní ten správný stisk. Mohla být ráda, že vůbec s ní bude hýbat, doktoři se opravdu snažili. Během noci se probrala i z bezvědomí. Všem se ulevilo.

„Tak jak se má můj pacient?“ řekl hned ve dveřích Beckett, když přišel na svou směnu.

„Ale jo, dobře, jen se nudí!“ ozvalo se nazpět. Zasmál se a nechal ji pokračovat.

„Sotva udržím kelímek s vodou a trošku mě bolí hlava, jinak nic zvláštního,“ skončila s výčtem všeho.

„No snad bych vás dneska mohl pustit.“ Očividně se radovala.

„Přemlouváte mě snad týden! A já vás dneska nechci poslouchat po celou tu dobu, že se nudíte a chcete jít pryč,“ mrkl na ni, „v postatě můžete být ráda, že jste z toho vyvázla tak lehce.“ Lenka zčervenala.

„Ale doktore Beckette, přemlouvám vás zhruba týden, protože, tu trčím už skoro týden!

Zakázal jste mě pracovat a nebo si číst, většinu dne koukám do stropu!“

„A právě proto vás teď nechám jít. Každý den se mi tu budete hlásit na kontrolu a nebudete dělat přes časy. Pokud vás něco bude bolet, tak se ihned nahlásíte. Stejně nemá cenu vás tu držet. Onehdá mi doktor Braun říkal, že se podařilo Rodneymu vám sem donést práci.“

Pobaveně si ji prohlédl a kontroloval její stav. Byla v pořádku, až na tu ruku a otřes mozku.

„No a? Poprosila jsem doktora McKaye, jestli by mě nedonesl nějakou práci a on byl tak hodný a hned mi něco našel.“

„Zlatý Rodney,“ poznamenal Carson.

„O něco jsem přišel?“ přišel na ošetřovnu právě prodiskutovávaný. Lenka se zasmála.

„Ne, nepřišel. Copak pro tebe mohu udělat?“ zeptal se zády ke svému příteli a na Lenku udělal kyselí obličej. Doktorku to rozesmálo, avšak věděla, že to bylo jen naoko. Za ten týden dny Carsona trochu poznala.

„Ale nic, jen sem se řízl...“ Beckett ně něj nevěřícně pohlédl. „...o papír.“ Ne, na tohle neměl medik, co říct. Přesto v něm hlodal malí červíček pochybností, že to nebylo tím, ale novou prácí pro Lenku.

„Ukaž, ošetřím tě a vy doktorko,“ pohlédl na pacientku, „zkuste pomalu vstát, kdyby cokoliv, tak si ihned lehněte, ano?“ Kývla a pokusila se o to, co jí doktor řekl. Šlo to v pohodě a hlava se jí nemotala, jen bolela. Za pět minut byl Rodney dokonale ošetřen a teď se zajímal o svou podřízenou.

„Vypadáte lépe,“ prohodil. Ušklíbla se pomalu s Carsonem zkusila chodit.

„Motá se vám hlava?“

„Trošku,“ přiznala.

„Dobře, sedněte si a pak to zkusíte sama.“ Splnila rozkaz. Rodney přišel za svým přítelem.

„Kdy se bude moc vrátit?“

„Nevím, dneska ji možná pustím...Snad zítra, dnes je stejně večer.“ Rodney vypadal spokojeně.

„Potřebuji někoho místo Zelenky, protože jsem ho po tomto incidentu donutil, aby si vzal dovolenou. Myslím, že to opravdu přehnal, poslední dobou byl jak na jehlách...“ svěřil se doktorovi. Carson se zamračil, tak to nakonec byla pravda, že ji tam nechal Zelenka hrabat i přes to riziko. Pohlédl McKayovi do očí.

„Rodney, hlavně na ni netlač! Není ještě zcela zdravá,“ kladl mu na srdce.

Oslovený se zazubil: „Neboj, však já na ni dám pozor, stejně Radek nic nedělal.“ Beckett zakroutil hlavou a pohlédl na Lenku.

„Božínku, zbláznila jste se?“ vyjekl. Doktorka byla totiž už oblečená a pomalu chodila po ošetřovně. Nechápavě na něj pohlédla.

„Co kdyby se vám něco stalo!“

„Omlouvám se,“ zaznělo na omluvu.

„Myslím, že můžete jít tady z doktorem. Tady máte prášky, budete je brát třikrát denně, ráno, odpoledne a večer. Zítra přijdete na kontrolu. Kdyby cokoliv, tak okamžitě přijďte,“ probodl ji pohledem. Doktorka si připadala opravdu nepříjemně, jako by snad byla i nahá. Oklepala se.

„Nebojte,“ řekla a vzala prášky do pravé ruky. Pevně stiskla, přesto jí hladká krabička projela rukou, a spadla na zem.

„Omlouvám se,“ hlesla. Chtěla se pro ni sehnout, ale Carson ji předběhl.

„Nic se nestalo, nějaký čas s tím budete mít problémy, avšak když budete s ní normálně

pohybovat, tak by se to mělo zlepšit.“ Usmála se a přešla pomalím krokem ke dveřím následována McKayem. Ještě zamávala Beckettovi a pak zmizela i s jeho přítelem.

„Blázni,“ zašeptal si pro sebe doktor a pak se usmál. Vzpomněl si na ty týden, co tu byla.

„Nemáte hlad?“ nehodila Weissová.

„Jo, tak pojďte, půjdeme se najíst,“ odsouhlasil jí ten smělí nápad Rodney.

„Napadlo mě, jestli nechcete na chvilku zastoupit Zelenku?“ Prohodil po chvíli mlčení

Rodney, byly skoro u jídelny. Zamračila se, přeso řekla úplně něco jiného, než chtěla.

„Proč ne...a děkuji, doktore, za to, že jste ke mě pašoval neustále nějakou práci.“ Doktor se zasmál. Zakroutil hlavou.

„Pojďte, mám hlad jak vlk.“ A málem vběhl do jídelny.

Později večer odfajfkovala Lenka další den v kalendáři. Byla tu zhruba týden a půl a to většinu času trávila na ošetřovně, v laboratoři a v jídelně. Zakroutila nad tím hlavou a šla si lehnout. Tuto noc spala klidně a usnula hned, jak se její hlava dotkla polštáře. Spala klidně až

do rána.

Jako každé ráno, tak i tohle se nijak nelišilo od ostatních. Voda narážela do mol, slunce začalo připalovat a to, ještě před osmou. Na nebi se občas objevil mráček, který se líně převaloval. V

dálce, tam kde končil oceán, se rýsoval malý opar. Zase mělo nastat dusno. Spousta lidí si v tuhle dobu přála, aby přišel déšť. Ten malý mráček sliboval, že brzy přijdou další a nakonec i vytoužený déšť s chladnem.

Lenka seděla v laboratoři a snažila se nevšímat si ostatních, kteří po ni divně pokukovali. Byli naštvaní, protože jeden z nich mohl teď být na jejím místě. Nepochopili, co si to ten McKay zase vzal do hlavy. Vždyť oni tu byli déle než ona! Všechno to se jim rýsovalo v pohledu a ona to cítila. Vyseli na každém jejím pohybu. Čekali na nějakou její chybu a pak by jí mohli hned shodit. Poslední hodinu ji už neskrytě pozorovali a ani nepracovali. Rozbolela jí hlava. Rozhlédla se. Ani nesklopili pohledy!

„Nemáte nic na práci? Stačí jen říct, jestli nějakou potřebujete zadat, nestyďte se,“ řekla naprosto klidným hlasem. Přesto jí škubalo v pravé ruce a v hlavě tepalo. Ušklíbli se a pak se věnovali své práci. Vstala a trošku se prošla, patřilo to k její momentální práci. Jeden z vědců

ji pozoroval. Přišla k němu a podívala se na čem pracoval. Zamračila se. Vždyť to měl mít dávno hotové, něco tak jednoduchého by zvládlo i dítě.

„Doktore, pokud si nevíte rady, tak se můžete zeptat a pokud to bude v mých silách, tak vám mile ráda pomůžu.“

Zašklebil se na ni a pak jí odpověděl na nevyřčenou otázku: „Vždyť je to jednoduchý! Já to zvládám.“

„Proč to tedy ještě není hotovo i laik by to měl za hodinu a to si nevymýšlím. Můj otec, lingvista, by to měl rychleji,“ řekla jen tak a poodešla zkontrolovat ostatní.

„Nikdo není takový génius, za kterýho se považujete,“ rýpnul si. Lenka se zastavila a pohlédla na něj. Bezděčně se ohlédl.

„To jste řekl vy...mimochodem máte být nejlepší, jakého Německo mohlo nabídnout...“

„A to taky jsem,“ skočil jí do řeči.

„...je však smutné, že si nechává odborníky pro sebe.“ Na tohle vyprskl, vstal a přešel k ní.

„A co jste vy? Jen nějaká ženská, která přijde a myslí si, že jí to tu patří. McKay se musel zbláznit, když vás dal na to místo.“ Nikdo si nevšiml, že ve dveřích stojí Rodney a Beckett. Oba jako opaření sledovali to, co se tu dělo, už od začátku.

Lenka ho probodla pohledem. V dřívějším zaměstnání se setkala se stejnými typy. Nechával ji chladnou, sice ho trochu postrčila, ale co?

„Já jsem doktorka Weissová a ano, jsem žena. Máte pravdu,“ řekla potichu.

„Mimochodem, si vůbec nemyslím, že mi to tu patří. Pokud chcete mé místo, tak prosím, vezměte si ho. Já se klidně vrátím k té práci, kterou jsem měla předtím. Mám otřes mozku a nemyslím si, že neustálá práce by mi pomohla k lepšímu zdraví.“ Zkřížila si ruce na prsou, přitom jí v ruce nebezpečně cuklo.

Zamrkala, aby zahnala slzy a pokračovala: „Nevím, proč mi tohle místo doktor,“ na poslední

slovo dala důraz, „McKay dal a nezajímá mě to. Je to jeho rozhodnutí a rozhodně není má

povinnost o tom nějak pochybovat. Není to ničí povinnost ani právo!“ Rozhlédla se po doktorech. Byla vytočená.

„Je smutné, že tu práci, co jste dostali, tak ji ještě nemáte. Nedivím se, že by vám doktor McKay nesvěřil něco důležitého!“ vykřikla. Za posledních pár dní ji ignorovali, neustále jí

opovrhovali.

„A vy doktore Millere, se posaďte a rychle dokončete to jednoduché. Protože pak bych vás musela dát do hlášení. Všichni máte myslím hodně práce, která je nezbytná...“ Nikdo nic neřekl. Prostě mlčeli a dál se věnovali tomu, co mělo být dávno hotové. Přece jen měla pravdu a oni to přehnali. McKay musel mít své důvody, proč ji tam dosadil a oni to neměli právo zpochybňovat. Vlastně byla to ona, kdo zařídil ten příjemný chládek...Ne že by ji měli rádi, ale začali na ni pohlížet s respektem. Konečně.

Rodney stál ve vchodu a sledoval ji, stejně jako Carson. Tohle bylo kruté, leč pravdivé. Trošku zalitoval, že ji dal to místo, ale jak viděl, tak si s tím hravě poradila. Pochopil, že jí

tohle místo právem patří, jen se asi moc přetěžuje. Pohlédl na svého přítele. Na sucho polkl. Carson ho totiž sledoval velmi vyčítavým pohledem. Nadechl se a usmál se. Byl přece ten nelítostný. Někdy se za to nenáviděl. Vesele vešel dovnitř, jako by celí incident neslyšel.

„Tak jak to jde?“ zeptal se zcela lhostejně. Pohlédl na Lenku. Usmála se.

„V pohodě, do večera to bude hotové. Myslím, že by se to mohlo brzy rozjet a pak, už to bude jen hračka,“ zhodnotila celý stav. Rodney se usmál a pohlédl na záznamy. Všechno nasvědčovalo tomu, co říkala, ale kdo potom udělal tu práci?

„Sakra!“ zaklel v duchu. Bylo mu to všechno jasné. Bude si muset s ní promluvit, avšak ne teď. Byla tu stále práce, která byla potřeba udělat.

K deváté hodině se Lenka plížila chodbami. Skoro spala a ještě musela jít na povinnou prohlídku. Tohle bylo snad za trest. Pomalu vplula do dveří ošetřovny. Tam ji ihned odchytil Beckett.

„Tak jak se máme dnes?“ Usmál se jedním ze svých vřelých úsměvů. Dosedla na postel a čekala až začne s prohlídkou.

„Ale ne zrovna špatně,“ oplatila mu úsměv.

„Nesmíte tolik přehánět...“ Smutně se usmála nad jeho slovy. „...moc na sebe tlačíte a to vám rozhodně neprospěje, Lenko.“ Tím posledním vykouzlil úsměv na její tváři. Před nedávnem ho požádala, ať jí říká jménem. Neustálé doktorko ji začínalo lézt na nervi, jelikož trávila na ošetřovně více jak pět dní a během toho si často povídali. Carson slíbil, že jí tak bude říkat, jen když ona jemu bude říkat Carsone. A tak nikdy se ještě nedostali ke svým křestním jménům.

Bylo příjemné vědět, že o ni má někdo strach a že mu na ní alespoň trochu záleží. Alespoň z pracovního hlediska. S tímto pocitem mohla usnout. Tento večer ji nevzbudila ani bouře, která se prohnala nad městem. Tento den byl pro ni vyčerpávající.

Uběhl týden od tohoto dne. Počasí bylo nesnesitelné, ale občasné přeháňky se zdáli být vykoupením. Slunce zapadalo a zase vycházelo. Ptáci zpívali. Na poslední obchůzce objevila Lenka na jedné ze střech ptačí hnízdo. První, komu to řekla byl Carson a Rodney. Oba doktoři se jí jen smáli a vysvětlili jí, že je tam už hodně, opravdu hodně dlouho. Další incident s jejími dočasnými podřízenými se nekonal. Respektovali a dokonce si ji někteří oblíbili, ale nikdy by to nepřiznali. Blížil se den, kdy se měl vrátit Zelenka ze Zemně. Ještě týden a bude tu jak na koni.

Rozsviť, dokud ještě žije!, PART 03

A po velmi krátké, propracované noci přišlo krásné ráno. Jedno z studených, ale obyvatelé to nijak nezaznamenali. Systémy, za pomocí doktora McKaye, byli přepsány a tak si všichni do posledního mohli užívat konstantní teploty.

Toho dne Lenka vstala poměrně brzy. Protáhla se a pohlédla na budík. Bylo pět ráno.

„Hůůůů, to je hodin! Jak to, že nezazvonil?“ zavýskla v duchu. Rychle se oblékla a vyběhla na chodbu. Cestou si ještě natahovala bundu a poskakováním zavazovala botu. V jídelně

popadla několik sendvičů a konev kávy i s hrnkem. Vydala se na další maratón.

„Za tohle by mě Carson zabil a nebo přinejmenším připoutal k lůžku,“ napadlo ji a pak se nad tou myšlenkou zachichotala. Jako lavina se vřítila do laboratoře, ve dveřích se však zarazila.

„A dopr...“ vyklouzlo jí z úst. Na jednou ze stolků někdo spal. Ten někdo byl doktor Rodney McKay.

Našlapovala jako kočka. židle po jejím dosedu mírně zavrzala.

„Čert, aby to vzal!“ zanadávala. Nehlučně zapnula notebook a začala snídat. Mezi tím se přihlásila, kousla do sendviče a napila se kávy. Rozdělala si potřebnou práci a dál pokračovala v předešlé činnosti. Po půlhodině Rodney zachrápal. Doktorce, která se lekla, zaskočilo. Nechtěla zakašlat a tak pomalu, velmi pomalu rudla. Oči se jí zalévaly slzami. Vzdala to, vyběhla na chodbu a dávivě všechno vykašlala. Posléze si setřela z očí slzy a ještě rudá

pokračovala v tom, co se nezvládlo předešlý den. Kolem osmé hodiny se sem začali trousit ostatní vědci. Svým štěbetáním probudili Rodneyho, který byl dnes obzvláštně nerudný.

„Doktore McKay?“ ozvala se mladá Japonka.

„Hm?“ zabručel jako medvěd.

„Máme tu nějaké nejasnosti na jižním molu.“ „

Kde že?“ podivil se.

„No...na konci jižního mola. Nechápu to!“ vykvikla. Byla rozrušená, jelikož už bylo odpoledne a Rodney ji stihl seřvat nejméně pětkrát. Samotný doktor si povzdechl.

„Weissová se mnou, vy ostatní zpátky do práce,“ vykřikl. Lenka s povzdechem vstala a sebrala tablet. Přijala některé soucitné pohledy a vyrazila za nerudným doktorem, který byl obtěžkán batohem.

Cesta proběhla zdá se v klidu. Nekřičel na ni a vůbec ji nepopoháněl. Šel prakticky jejím krokem. Dokonce k ní prohodil i pár vlídných slov. Doktorku to hodně zaskočilo, avšak dávala si pozor, aby to na ní nepoznal. Měla strach, aby se zase nezměnil v toho nelítostného doktora. Připadalo jí to pak hloupé. Teď se musela vrátit myšlenkami nazpět. Dorazili na místo.

Před nimi byla stěna a vypadala naprosto nevinně.

„Vychází to zpoza ní,“ vydechla Lenka.

„Vím, ale tady chodba končí, takže to znamená...“ McKay nechal prostor doktorce.

„že tady musejí být dveře,“ dodala, jako by nic. Usmál se na ni. Opravdu mu připadala chytrá.

„Jen je musíme otevřít,“ nenápadně nahodil.

„Tak se do toho pustíme!“ řekla s úsměvem a nadšením. Doktor ani nemrkl a začal zkoumat okolí. Doktorka Weissová došla ke stěně. Prohlédli si ji. Nevypadla jako dveře ani jako cokoliv jiného. Mohli to být třeba zdi okolo a ani by si toho nevšimli. Pomalu šla na jednu stranu. Do někoho narazila. Rodney měl stejný nápad. Ušklíbli se na sebe a zírali na stěnu před sebou.

„Hm...“ řekl Rodney.

„Hmm,“ doplnila Lenka a oba dál propalovali zeď pohledem.

„Co takhle? Sezame otevři se! Eh, tak asi ne...“ zkoušela to neohroženě doktorka. Rodney pohlédl na svůj tablet a pak na stěnu.

„Zkuste to znovu, doktorko,“ vyzval ji.

„Sezame otevři se.“ McKay něco zmáčkl a dveře se opravdu otevřeli.

„Dobrý ne?“ vykřikl vědec a vrhl se dovnitř. Lenka se jen zasmála a následovala muže, který

ztratil veškerou svoji nerudnost.

Prošli společně nějakou chodbou, která byla pomalovaná antickými znaky. Zahýbala hned na začátku a šla dobrých pět metrů, pak zahýbala nazpět. Ocitli se znovu před stěnou. Tu však zdolaly s Rodneyho nadšeným: „Otevři se!“ A když se neviditelné dveře otevřely, tak měla Lenka pocit, jako by byli v sedmém nebi. Před nimi se rozprostírala ta nejpodivnější

Antická místnost. Byly zde velké sloupy, hladké, ale mohutné. Nebyly nikterak vysoké, stály tu na okrasu po celé místnosti. Přímo uprostřed byla vyvýšená nazlátlá plošina, měla okolo sebe panely, které byly v polovině přerušeny ničím. Na nich byla položena tmavě fialová

látka, aby se na ně neprášilo. To bylo veškeré vybavení.

Oba unešení vědci se vrhli k látkám a strhli je. Rodney nadšeně vyskočil na zlatou plošinu a chytal se nastartovat panely.

„Doktore, ne!“ zaznělo z Lenčiných úst. Nevěděla proč křičela, ale něco jí varovalo. Bylo však pozdě, ozvala se rána a doktor McKay přistál na jednom se sloupů. Po něm se svezl na zem, kde zůstal ležet.

„Bože!“ vykřikla a vrhla se k němu.

„Doktore?!“ Lehce ho plácala po tvářích. Byla vyděšená.

„No tak, McKay, slyšíš mě?“ Tentokrát přitvrdila, ale doktor trošku pootevřel oči a znovu je zavřel.

„Rodney,“ zatřásla s ním zoufale, „co se ti stalo, hej! No tak! Slyšíš mě?“ Několikrát mu luskla prsty před očima. Rodneyho oči se otevřely a objevil se v nich skelný pohled.

„McKay!“ zakřičela přímo do jeho obličeje. Nic se nastalo, bez efektu. V jeho očích se něco pohnulo, dokonce se na ni podíval.

„Kde to?“ zahuhlal a víčka se mu znovu zavřely. Lenka proklela všechno v okruhu padesáti metrů, včetně McKayovy zbrklosti. Ozvala se rána a Rodney vytřeštil oči.

„Super,“ zašeptala.

„Omlouvám se, ale nějak jsem vás musela probudit.“ Na doktorově tváři začal červenat obtisk ruky.

„Teď mi řekněte, jak je vám, co vás bolí...“ Přikryla ho svojí bundou.

„Tvář,“ řekl po chvíli váhání.

„Ano, já vím a co dál?“

„Mám žízeň a je mi zima.“ Lenka přikývla.

„Ještě něco?“

„Hlava.“ Doktorovy oči se znovu zavíraly. Třásl se zimou.

„Teď mě pečlivě poslouchejte,“ začala šeptem. Rodney byl v šoku, potřebovala na něj mluvit potichu.

„Všechno bude v pořádku, jsem tu s vámi...Napít vám dát nemůžu, ale odlehčím vám od žízně. Jídlo bohužel s sebou nemám. Zavolám doktora,“ mluvila klidně a vyrovnaně. Rodney se klepal o něco méně.

„Jídlo a voda...je v batohu,“ zašeptal nazpět McKay. Lenka se usmála, myslel na všechno. Vstala a přešla k věcem. Vzala vysílačku, láhev a nějaký šátek.

„Neodcházej...“ zažadonil vědec.

„Nikam neodejdu, zůstanu s vámi.“ Usmála se. V tenké mikině jí bylo chladno.

Namočila šátek a smočila mu rty. Očividně to pomohlo. Jeho hlavu si položila do klína.

„Něco mi povídejte,“ začala.

„Proč?“ zašeptal. Musel se přemlouvat k tomu, aby neusnul.

„Nesmíte usnout, doktore, nevím, co vám je.“ Lenka si povzdechla a snažila se přivolat pomoc vysílačkou.

„Doktore Beckette?“ mluvila do vysílačky. Dlouho se nic neozývalo.

„Ano?“ zašumělo z ní náhle.

„Jsme s doktorem McKayem v nějaké místnosti. Měla by se nacházet pod jižním molem. Je zraněný a každou chvíli může upadnout do bezvědomí,“ vychrlila ze sebe rychle Lenka.

„Hned jsme tam, moc s ním nehýbejte a snažte se ho udržet v bělém stavu,“ zazněla odpověď

i s radou.

„Vyrážíme...Brendane, vezmě...“ pak už se ozýval jen šum. Doktor i doktorka čekali na záchranu.

„Tak, co mi o sobě povíte?“ nahodila Lenka a pohodlně si sedla. Opřela si hlavu o zeď. S

potěšením sledovala doktorovy rozpaky. Ležel na zemi. Hlavu mel podepřenou její mikinou a bundou byl přikryt.

„Nevím, kde bych měl začít,“ vypadlo zněj unaveně.

„Taky ne, tak třeba, máte nějakou rodinu?“

„Sestru a vy?“ snažil se to zamluvit. Dostala odpověď na to, co se ptala.

„Ne, jen...babičku,“ na chvilku zaváhala.

„Co rodiče?“

„Nějak jsem se s nimi nepohodla. Nic zvláštního, nesouhlasili s mým vzděláním. Otec chtěl vojáka, matka servírku,“ řekla jen tak. Smířila se s tím už dávno.

„Myslím, že by byli na vás hrdí...“ tady se zadrhl, Lenka mu skočila do řeči.

„A na co? Na holku, která se hrabe v přístrojích a dělá, že jim rozumí? Myslím, že ne...“

nechala to otevřené, už se o tom nechtěla bavit. Jen se uchechtla. Tohle bylo hodně bolestivé

téma.

„My jsme se se sestrou pohádaly a několik let spolu nemluvili. Mohl jsem za to já, ale odpustila mi. Zajděte za nimi a popovídejte si,“ nesměle navrhl Rodney.

„Měl jste štěstí, doktore. Já to zkoušela několikrát, nemá to cenu.“ Tady chvíli mlčeli, přemýšleli, co by mohli říci.

„Povězte, co si pamatujete z domova? Úplně první vzpomínku, která vás napadne,“ z ničeho nic vyhrkla Lenka. Trošku si přesedla, bolela jí záda.

„Hm.“ Zase to unavené hm. Tohle nikam nevedlo, ona sama usínala.

„No tak, doktore McKay, snažte se,“ zamumlala.

„Když to teda musí být...první co mě napadne je sestra a její rodina. Pamatuji si vůni koláče, co malá dělala a jak jí Jeannie pomáhala.“ Při téhle představě se usmál. Jako by stáli tady. Jeannie pro něj znamenala hodně, škoda, že si to neuvědomil dřív.

„Co vy?“ zeptal se taky. Když mohla ona pokládat tak hloupé otázky. Zavrtěl se.

„Já?...Ani nevím, vzpomenu si, jak jsme s babičkou skládali kytice u ní v květinářství. Byla to vždycky sranda. Snad tisíckrát mi vysvětlovala, že nesmím míchat něco s něčím a já to dělala znovu.“ Zasmála se. Krásné časy jsou pryč a ona je sama. Něco jí napadlo.

„Víte, že jsme si to vyměnili?“

„Nechápu,“ přiznal se Rodney.

„Ale víte, teď vás zasáhl výboj.“ Rozesmáli se, bláznivé, ale v téhle situaci nebyla jiná

možnost.

„Jsme skoro u vás. Jak jste na tom?“ zeptal se přes vysílačku starostlivě Carson.

„Nejsem doktorka medicíny, ale měli byste si pohnout. Doktor na to není nejlépe. Nedokáži to však posoudit, radši pospěšte,“ Lenka pohlédla starostlivě na Rodneyho. Ten pohled byl stejný, jako když se matka dívá na nemocné dítě. Rodneymu se klížily oči. Ostré světlo v místnosti mu však nedovolilo usnout.

Chvíli seděli mlčky a přemýšleli. Nic nedělání je ubíjelo.

„Doktore?“ olovila skoro spícího.

„Hm??“

„Jdu se podívat, kde jsou, měl byste něco povídat...Budete v pořádku...“ s těmito slovy vstala z hladké šedé podlahy. Vydala se ke dveřím.

„Co mám říkat?“ utrhl se na ni Rodney.

„Nevím, cokoliv...sakra, do háje zelenýho...CO se doprčic děje?“ Po lehké sérii nadávek se McKay snažil otočit. Zvědavost ho přemluvila.

„Z ničeho nic se zavřely dveře,“ informovala ho Lenka. Nepotřebovala být jasnovidkyně, aby věděla, na co se chtěl zeptat.

„Aha, a nedají se otevřít?“

„Nejsem tak blbá, jak si myslíte,“ ohradila se, „už jsem to zkoušela. Prostě nereagují na nic!

...Co to?“ V tuhle chvíli zhasly i ostrá světla. Místnost se ponořila do tmi. Stíny se staly nebezpečnými.

Za dveřmi se ozval šum a posléze něčí volání: „Hej, jste tam?“ Doktorka Weissová přešla ke dveřím a zabouchal na ně.

„Tady jsme! Nemůže otevřít ty dveře!“ Hlasy na druhé straně na chvíli utichly. Zdálo se, že přemýšlely.

„No...ale...musíte to zkusit u sebe, mi to tu nedokážeme otevřít,“ navrhl někdo nesměle. Podle hlasu to byl doktor Beckett. Lenka se ztěžka nadechla. Jiná možnost nebyla. Vykročila směrem k panelu.

„Kam si myslíte že jdete?“ vyštěkl na ni šeptem. „Tam odkud vede jediná cesta ven!“

vykřikla. Nemusela, ale povolili jí nervy.

Postavila se k panelu a se semknutými víčky přes něj přejela rukou. Vše se zapnulo jak mělo. Panel se rozvrčel a rozzářil. V tichu a tmě to působilo strašidelně. Světle modrá záře probrala Rodneyho z apatie. Zhluboka dýchal a snažil se nemyslet na to, co by se jí mohlo stát. Samotná Lenka se ocitla na hranici příčetnosti. Zhluboka se nadechla a prsty přejela po jedné

z kontrolek.

Průhledná obrazovka zablikala, ale přesto zůstala viditelná. Začali ne na ní objevovat různé

příkazy, avšak vše bylo v antickém písmu. Soustředila se. Potřebovala něco hned, jinak by mohl její nadřízený zemřít.

„No tak...honem...otevřít dveře, kde to sakra je?“ poletovalo jí v hlavě. Jednou rukou si vjela roztřeseně do vlasů.

„Vydrž Rodney...sakra! Co mám dělat?...Co když zapnu něco špatně?...No tak, doktore, ještě

chvíli...“ Na čele ji perlil pot. Zhluboka a nepravidelně dýchala. Oči jí těkaly po obrazovce a snažila se najít správný příkaz.

Ticho prořízl zvuk otvírání dveří, ten však rychle skončil. Dveře se zasekly tak, že se jimi mohl protáhnout jen jeden člověk. První jimi prolezl Carson, pak teprve ostatní zdravotníci. Rychlím pohledem zhodnotil stav hlavního vědce. Nevypadal dobře, musel rychle na ošetřovnu. Vydal rozkazy, které byly ihned uposlechnuty.

Rodney byl po těžkém manévrování vynesen ven a dopraven na ošetřovnu.

Teprve potom se doktor otočil na Lenku. Chtěl se jí zeptat, jak to jde. Nasadil úsměv a otočil se.

„Doktorko Weissová, obdivuji...“ nedokončil to. Zarazil se v půli pochybu. V očích se mu objevila čirá hrůza a strach.

„Panebože...Lenko!“ Udělal pár kroků, ale dál se nedostal. Byl odmrštěn podivnou silou na nedalekou stěnu. Zpoza lehce nazlátlé bariéry na něj koukala doktorka a snažila se dostat ven.

Viděl jak vykřikla, ale nic neslyšel. Všechno se pak seběhlo jako v nějakém podivném filmu. Příliš hloupém a s mnoha vizuálními efekty, které nikoho nezajímaly. Lenka přešla k panelu a snažila se zadat nějaké příkazy. Nic se nestalo, panel zhasl. Jediné světlo v okolí byla ta bariéra. Jemná nazlátlá záře propůjčovala okolí podivný a strašidelný vzhled. Místnost naplnil podivný zvuk. Zpěvavý ladný tón, který se po chvilkách měnil a později přidával na rychlosti v změně, brzy se z něj stala prazvláštní a tísnivá píseň.

Nad zavřenou doktorkou se rozzářil strop. Vyděšená Lenka se podívala nad sebe. Rozklepala se, avšak nic se nestalo. Podivná podlaha, na které bylo vyryto písmo, zablikala a pak se v pravidelných intervalech přeskupovala písmena. Doktorka sklopila pohled k podlaze, takže nespatřila to, co se jí odehrávalo nad hlavou. Beckett viděl, jak se ze stropu spustily dvě zlatě

zářivé liány. Kdyby byly v přírodě, tak by to mohly být ony. Oslňující proud se mrskl ve výšce doktorčiny hlavy a pak rychlostí hada se jí obtočily kolem zápěstí na ruce.

Křičela, musela. Viděl ji křičet a i slyšel. Brzy však zjistil, že nekřičí ona, ale on. Zářiví hadi nemuseli jen vydávat oslepující záři, ale zároveň museli i pálit. Poslední, co si Carson pamatoval bylo, že Lenka strnula a otevřenýma očima hleděla někam daleko za stěny. Ty se jí

pomalu naplňovaly zlatavou barvou. Kůže jí zezlátla a třpytila se. Vše nabíralo na světelné

intenzitě. Bylo čím dál těší se na ni dívat, ale zároveň bylo těžší ji vidět. Ať se dělo cokoliv, rozhodně to nebylo správně. A pak doktora dovedla záře, bolest v očích a kvílivý zvuk do bezvědomí.

„Doktore McKay slyšíte mě?“ snažil se ho probrat jeden doktor, avšak Rodney sledoval dál strop.

„Přestává dýchat!“ vykřikla nedaleko stojící sestřička. Brzy přestal dýchat zcela. Snažili se ho rozdýchat, ale marně. Rodney byl připojen na přístroj, který dýchal za něj. O hodinu později zavřel oči a upadl do hlubokého spánku, ze kterého ho nemohly probudit. V jeho okolí vrčeli pouze přístroje, bez kterých by byl pravděpodobně mrtvý. Mnoha přítomných zdravotníků

hledaly doktora Becketta.

Otevřel oči, musel je otevřít, ale všude byla tma. První strach byl, že je slepý, pak však zjistil, že nikoliv. Posadil se a pohlédl na stěnu. Pomalu se otočil a vstal. Za tenoučkou bariérou stála Lenka. Připoutaná ve zlatých okovech. žhnoucích a zářivých. Oči zlaté a nepřítomné. Stála nehybně, jako by byla duší někde jinde. Nedaleko před ní se z panelu vznášel malý model Atlantis. Vypadalo to jako v noci. Každá věžička svítila. Bylo to jako ve snu. Záře přímo oslepovala, přitom v okolí byla nepropustná tma, která to pohlcovala.

Náhle jedna z nejmenších a nejjižních věžích zablikala, zhasla. Na modelu se rozzářila namodralou září. O minutku později se z doktorovy vysílačky ozvalo volání.

„...Všechno nám zhaslo. Nemáme tu proud. Dveře se zasekly a tak, tak máme vzduch...Co se to...“ dále nedokončenou větu vyplňovalo chrčení. Jižní věž přišla o komunikaci, stejně jak o energii světlo a další důležité funkce. To vše ztratili přibližně na hodinu.

Přímo ve zlatavém štítu, který obklopoval doktorku, se vznášel prach. Přes ostré světlo byl však špatně vidět. Lenčiny vlasy se vlnily v podivném větru, který přicházel odnikud. Zářily oslnivým leskem, takovým, že člověk byl donucen přivřít oči a posléze si je zakrýt rukou. Třpytila se, bylo by to krásné, ale za jiných okolností. Oblečení v nekonečném a neexistujícím větru nadpřirozeně šustilo. Stála rovně, lehce rozkročená, ruce připoutané provazy, kousek od těla, i když zde vznikal problém. Nedalo se určit, jestli to doopravdy byla lana. To však nebylo na celém výjevu to strašidelné. Nejhorší byly její oči. Zlaté, nepřítomné a jednolité. Upíraly se někam za stěnu, jako by bez života. Víčka se ani jednou nezavřela. Děsivé, že za nimi nikdo nebyl, tma...

Carson to celé sledoval, měl o ni strach. Znal ji teprve krátce a přesto měl pocit, že bez ní

nemůže žít. Zatím, co tu seděl, tak si přehrával každý rozhovor s ní, její smích, úsměv.

„Bože,“ zašeptal a rukama si vjel do vlasů. Ještě více si je rozcuchal. Vstal a přišel k té tenké

ochranné bariéře.

„Co se to stalo?“ optal se sám sebe.

„Několik městských částí se vypíná, zhasíná...celá západní strana tím prošla.“ Proč mluvil, nevěděl, možná proto, aby se uklidnil. Povídal si pro sebe, zabíralo to.

„Systémy znovu nabíhají a jsou podle hlášení lepší...Lenko, co to vyvádíš?“ Zakroutil hlavou. Obešel kousek po okraji štítu a vytanul v tváří v tvář zlatým očím.

„Co chystáš, děvče?“ znovu se zeptal. Do prázdna, bez odpovědi, jako vždy. Nevidoucí záře z očí stále byla jako bez života. Dívka měla upřený pohled ke stěně. Tak prázdný a přitom tvář

měla plnou bolesti. Byla na všechno sama a Carson tu stál, těsně před ní. V životě si nepřipadal tak bezvýznamný a tak sám. Všichni se motali kolem Rodneyho a nikdo nepomyslel na dívku, která tu stála a musela trpět. Pokud si na ni vzpomněli, tak jako na příčinu toho všeho.

Beckett si povzdechl. Tohle bylo špatné. Byla tu už den a ještě nejedla ani nepila. Doslova nezamhouřila oči. Stála a sledovala protější stěnu. Rodney ležel na ošetřovně pravděpodobně

v komatu a on doktor tu seděl. Nevěděl, kde by měl být dřív, jestli u svého přítele, nebo zde, kde nemůže pomoci.

Nejzvláštnější na tom celém bylo, že některé systémy města bez McKaye nikdo nezapojí, avšak jako by město vědělo, co se stalo. Po vypnutí jedné věže, či části se zapnulo to nejhlavnější, to co bylo v tu chvíli nejvíce potřeba. Jakákoliv věc i ta o které nikdo nevěděl, jaký účel plní. Zdálo se, jako by Atlantis věděla, co je dobré a co ne. Čím více nad tím Carson přemýšlel, tím více si myslel, že to má pevně v rukou žena, která byla na pokraji zhroucení.

Zvláštní paradox. Kdyby se to všechno stalo Rodneymu, tak nic neřekne, ale ženě, která málo kdy trefila na místo kam chtěla. Bylo zvláštní, jaký měl osud smysl pro humor. Unavený

doktor si promnul oči.

„Vydrž, holka, jsme s tebou!“ Usmál se na ni. A pak se stalo něco, o čem si Beckett nebyl do konce života jistý, protože s ním v místnosti nikdo nebyl. Její oči na chvilku získaly normální

mordou barvu. Možná to byl jen záblesk, ale on by přísahal, že to sen nebyl.

Uplynulo mnohem více jak pět hodin od doby, kdy byl Rodney přenesen na ošetřovnu. Od té

doby se obloha změnila z bílé na tmavě modrou, až černou. Mraky se potloukaly po nebi a zastiňovaly hvězdy. Měsíc se sotva probojoval tou nepropustnou temnotou. Podle všeho měl být druhý den dlouhý a krušný. Každý ho měl prožít jinak. Jedni si ho měli pamatovat, jako den plný starostí. Někdo jako den, který jim změnil celý život a někdo si z něho neměl pamatovat nic.

Atlantis byla vzhůru nohama. Lidé pobíhali z jednoho oddělení do druhého, z jedné části města do další. Snažili se vyhnout opravám, které se zde děli a oni jim nerozuměli. Bylo to všechno mimo lidské chápání. Doktorka Weirová měla co dělat, aby vše urovnala. Posílala vojáky, lékaře na všechny různé strany. Pomáhala s ovládáním města a zjišťováním, která část přijde na řadu jako další. Tohle byl dlouhý den, už od té doby, co slunce vyšlo. Od toho okamžiku, kdy před více jak dvaceti čtyřmi hodinami skončil jeden z nejlepších vědců na ošetřovně. Její nejlepší lékař zmizel někam, kde nebyl potřeba a rozpoutal se nekončící chaos.

„Madam,“ otočil se na ni jeden z techniků.

„Ano?“ položila otázku a obávala se toho, co přijde.

„Vědecká průzkumná mise ohlásila, že jižní část je na tom stejně jako západní. Podle jejich výpočtů teď přijde na řadu severní a pak východní. Střed, ošetřovna a řídicí místnost projdou opravami jako poslední.“ Elizabeth si povzdechla. Potřebovala odpočinek.

„Za jak dlouho se zde ocitneme ve tmě?“ zajímala se.

„Zítra večer, ošetřovna tři hodiny před námi a celí střed města zhruba sedm hodin před místností s bránou.“

„Díky.“ Otočila se a pohlédla z okna. Vděčně poděkovala komukoliv, že se ventilace uzavírá

po chvilkách a na malé části. Nikomu se nic vážného nestalo.

„Elizabeth, měla by sis jít odpočinout.“ Oslovená pohlédla na dotyčného.

„Johne, jsem v pořádku...“ byla přerušena.

„Nespala jsi mnoho hodin. Jdi si odpočinout, potřebujeme tě tu, ale tohle zvládnu i já.“ Kývla, že rozumí. Potřebovala spánek...

Hvězdy se vyhouply nad město a měsíc ozářil planetu. Jediný mráček se neobjevil. Hlášení

krásného nadcházejícího dne, který přinese jen horko. Oceán se zklidnil, jako neposedný kůň, který se unavil. Vlny byli slabé a těžko postřehnutelné okem. Na oblohu se vřítili noční ptáci, jedna za zvláštností téhle planety. Zpívali podivné, teskné a překrásné melodie. Písně se mísili nočním tichem a brali sebou i minuty. A dokud nenastalo nové ráno, tak se proháněli po obloze, děli přemety a když přišli paprsky slunce s novým dnem, tak zmizeli nenávratně do další noci.

Opravy pokročily. Několik hodin se vypínala místa, věže a části města v severní a východní

části. Lidé se báli a snažili se pracovat, jako by se nic nestalo. Snažili se smát, povídat si, ale šlo to těžce. Strach o věci, příbuzné a přátele převládal. Bylo to už druhý den, co se město přepínalo a měnilo. Nikdo nedokázal říct, proč. Proč se zdokonalují věci, systémy, světla...Bylo to nad lidské chápání. Nikdo si už nevzpomněl na dívku, která byla někde v jižním molu. Byla připoutaná a nemohla odejít.

Lékaři na ošetřovně vše připravovali na nadcházející „rekonstrukci“. Všechny pacienty, u kterých to šlo, přesunuli. Jediný, kdo zde měl zůstat, byl Rodney. Jeho stav byl až příliš

kritický, než aby byl odsunut do bezpečí. V tuto chvíli se lékaři dohadovali, kdo tuto zprávu ohlásí doktoru Beckettovi. Znamenalo to totiž, že jakmile se některé přístroje vypnou, tak doktor McKay by mohl zemřít a oni s tím nedokážou nic udělat.

„Doktore Beckette?“ vysílačka se neodkladně hlásila.

„Ano, co se děje?“ chopil se své povinnosti vysoký muž.

„Za pár minut se vypne všechno na ošetřovně.“ Krátké odmlčení donutilo Carsona, aby se posadil. Někde vnitře tušil, že nechce slyšet, co má následovat.

„Všechny jsme přesunuli do náhradní ošetřovny.“ Muž na druhé straně si oddechl.

„Ale jediný, koho zde zůstal, byl doktor McKay...Je nám to líto, ale jeho stav je vážný...“ A pak dlouho zůstala vysílačka tichá. Zůstala bez života, dokud nedošli opravy až ošetřovně, dokud ji nepřekročili a nepostoupili na řídící místnost.

„Lenko? Slyšíš mě? Já...“ Proč to vlastně zkoušel? Carson byl na dně a věděl, že ho neslyší.

„Vím, že se moc neznáme, ale prosím tě, nedovol, aby se vypnul proud na ošetřovně! Prosím tě, tak, jako nikoho před tím.“ Carson si složil hlavu do dlaní. Tohle nebylo fér. Jeho přítel pravděpodobně zemře a on tu stojí. Zkouší svoji poslední možnost. S největší

pravděpodobností ho neslyšela a...nechtěl na to pomyslet, nemohl. Byl v naprostém zoufalství.

„Vím, že tu pořád chodím a mluvím na tebe, ale ...“ hlas se mu vytratil. Přeběhl k bariéře. Pohlédl mlčící a duchem nepřítomné ženě do očí.

„Lenko, jsi má poslední naděje. Prosím, pomoz mi,“ zašeptal v naprostém zoufalství. Dál sledovala neporušenou šedou zeď.

Doktor seděl, zíral před sebe a utápěl se ve svém vlastním zoufalství. Přemýšlel, jestli má na to, aby tu nadále setrvával. Pokud přijde o Rodneyho, člověka, který byl jeho nejlepší přítel, tak by měl odejít. Byla tak zadumán, že si nevšiml, jak se Lence podlomily nohy. žena klesla na kolena. Ruce jí visely, hlavu měla svěšenou. Nevidoucí pohled sklopený do země. Myšlenkami byla jinde. Na miniaturním 3D obrazu Atlantis zablikala ošetřovna. Právě se zde vypnul proud.

Bylo zde ticho. Dva lékaři a čtyři pomocníci čekaly, až zhasne světlo. Napjatě sledovaly okolí. Byli připraveni bojovat. Jakmile se měly vypnout přístroje, tak oni měli nastoupit a snažit se udržet jediného pacienta při životě. Byl to Rodney McKay, člověk natolik důležitý, že se tito lidi rozhodli bojovat až do vysílení.

Minuty se nekonečně vlekly. Loudaly se jak šneci a nehodlaly pokročit. Všichni po celém městě čekali na jediné, až se vypne světlo a vše v nemocničním oddělení. Zbývali minuty. Vzduch ztěžkl, bylo těžší se nadechovat. Ti, co v něco věřili se modlili. Někteří jen doufali a jiní jen čekali. Ať se to zdálo nemožné, tak každý měl nějaký důvod k tomu, aby Rodney zůstal naživu. U někoho to bylo přátelství a u jiných láska, soucit a nebo jen přání.

Světla zablikala a zahasla. Doktoři připraveni k zákroku přiběhli k lůžku nemocného. Vzápětí

však zjistili, že nejsou potřeba. Přístroje stále jely a nevykazovaly nic podivného. Jako by Atlantis bojovala o život génia. Přítomní u lůžka na sebe pohlédli, usmáli se. Viditelně si oddechli. A přitom to nejdůležitější zůstalo jejich zraku skryto.

Rodney spal, tedy tak mu to alespoň připadalo. Byl to tak dlouhý spánek. Otevřel oči a rozhlédl se po prázdné místnosti. Na první pohled byla prázdná, ale když se lépe podíval, tak si všiml, že těsně u jeho hlavy sedí Lenka.

„Co se stalo?“ zamumlal. Oslovená na něj pohlédla zlatýma očima. Vyděsil se.

„Jsme ve vašem podvědomí, doktore.“ Hlas byl její, avšak pozbyl veškerých emocí. Pokračovala: „Poté, co jste omdlel.“ Při slově „omdlel“ se Rodney zatvářil jako by kousal citrón. žena si toho zdá se nevšimla.

„Jste byl převezen na ošetřovnu. Upadl jste do komatu. Nebo něčeho podobného...Ve městě

se v některých sekcích zastavil čas.“ Zasmála se tak strašným smíchem. Netušil, že je toho schopná.

„Spadly systémy. Nastal čas na ´rekonstrukci´. Zastaralé systémy jsou vylepšeny. Neopravené

věci opraveny.“ Doktor pozoroval ženu před sebou. Měl pocit, jako by to nebyla ona.

„Kdo jsi?“ vyštěkl. Neměl náladu se hádat a nebo cokoliv jiného. Byl v komatu a přitom si město dělalo, co chtělo.

„My? Cožpak nás nepoznáváš?“ ironicky se usmála.

„Možná, že vypadáte jako doktorka Weissová, ale nemůžete být ona!“ To stvoření na něj opovržlivě kouklo.

„Ach ano, doktorka Weissová,“ zasmála se, „mladá a hloupá...Ptal jste se kdo jsme? My,“

postavila se, „jsme Atlantis. Vědomí několika antiků, tak mocných a vyspělých, jak si ani vy lidi nedokážete představit. Nikdy nás nedokážete pochopit.“ Rty se jí lehce zvlnily a naznačily drobný úsměv. Vlasy se jí pohybovaly v drobném větru.

„Celé tohle město je řízené nejen vámi lidmi, ale i námi. Ti nejlepší se vzdali svého života, jen abyste měli kde žít!“ opovrženě to vyplivla.

„Nemáte tušení kolik našich životů si to vyžádalo! Teď se snažíme o rekonstrukci a na jediné, na co se zmůžete je, že se nám snažíte v tom zabránit! Nejste nic jiného než chátra!“ křičela. Atlantis křičela. Její hlas vycházel odevšud, stejně jako vztek. Rodney nebyl schopen slova.

„Kdybychom nepotřebovali tu ženu, Lenku Weissovou, tak je mrtvá, ale budeme k ní

shovívaví.“ V tomhle místě si McKay částečně oddechl.

Atlantis zlověstně pokračovala: „Necháme ji žít, dokud neopraví město...“

Rozsviť, dokud ještě žije!, PART 04

„To nemůžeš!“ vykřikl Rodney.

„že ne? Můžeme! Jsme tu několik tisíc let, vždy jsme si dělali, co jsme chtěli a vy nám nemáte co přikazovat!...Její mysl je slabá, i když z nějakého důvodu bojuje o váš život, doktore. Nechala mi volnou ruku v opravách, jen aby držela ty zbytečné přístroje v chodu. Zajímavé, nezdá se vám?“ Zase nasadila ten hrozný škleb. Zářící oči se mu vysmívali.

„Cože?“ vydechl překvapený Rodney.

„Slyšel...“ dál se však Atlantis nedostala. Její obličej se změnil v bolestivou grimasu, poklekla v kolenou a pohled sklopila k zemi. Když znovu pohlédla na doktora, tak byla veškerá

arogance ta tam. Její hlas byl tichý a zlomený.

„Rodney,“ zašeptala, „pomoz...mi prosím...“ Hlava jí znovu klesla. Pak si už nic nepamatoval. Upadl znovu do spánku a poslední myšlenka byla: „Probuď se!“

Světla na ošetřovně běžela. Komunikace se obnovila, stejně jako všechny přístroje, počítače...

„Doktore Beckette?“ zachroptělo z vysílačky.

„Hmm,“ ohlásil se doktor.

„Před několika hodinami vypadlo celé nemocniční křídlo. Všechny přístroje se zastavily.“ V

tuto chvíli začali muži stékat po tvářích slzy. Zavřel oči a čekal na nejhorší.

„Všichni jsou přenášení nazpět...“

„A doktor McKay?“

„Jako by se ho celé to vypnutí nedotklo. Jeho přístroje jely...“ Dál už to neposlouchal, nepotřeboval. Pohlédl na ženu, která se svíjela na zemi. Muselo ji to stát opravdu hodně

přemáhání.

„Díky...“ zašeptal a poté z velkého vypětí omdlel.

A po ošetřovně přišla řídící místnost. Lidé si zde svítili baterkami, svícemi a vším, čím se dalo. Bylo tu ticho, nikde se neozývalo žádné vrčení, dnes ne. Brána se nepohnula, nesvítila, jen stála a zlověstě se šklebila. Lidé byly uvěznění v téhle místnosti a nikam se nemohli dostat, ale nevadilo jim to. Měli času dost. Venku neměli žádný tým a přátelé věděli, že nemají možnost spojení...nebyla energie.

Lenka stála naproti sobě. Měla pocit jako by se sledovala v zrcadle, až na to, že byla přivázaná a ta druhá osoba byla volná. Měla zlaté oči. Pohlédla na své dvojče.

„Co po mě chceš?“ Druhá Lenka se usmála.

„Řekli jsme ti to na začátku! Dlouho jsme byli oslabeni a teď to sami nedokážeme. Musíme opravit tohle město.“ Postava naproti ní se otočila a vyhlédla z podivného balkonku, který se tam záhadně objevil.

„Víš o nás všechno!“ mluvila na moře.

„Jsme Atlantis, celý život jsme obětovali, jen abyste měli kde žít.“ Otočila se a k Lenčinu překvapení ji po tvářích stékaly modré slzy. Vyjeveně na ni koukala.

„Pust mě, musím ještě spoustu věcí doladit, všechno jsi nezvládla. Neudělali jsme všechny opravy a doktor McKay to nezvládne v čas.“

Vypůjčená tvář Atlantis se zamračila a posléze zrudla.

„Co si to dovoluješ! Jakým právem nám přikazuješ?!“ zakřičela. Lenka si zakryla uši a poklesla v kolenou.

„Přestaň!“ vypískla. Její hlas ji ničil. Vycházel ze stěn, podlahy...odevšud.

„Jakým právem!“ znovu vykřikla Atlantis a přešla k ženě. Strhla jí její ruce z uší a donutila ji, aby na ni pohlédla.

„Jsi tak mladá! Přesto námi pohrdáš...vůbec netušíš, co jsme udělali! Celý náš život jsme obětovali. Nechali jsme naše rodiny samotné, opustili jsme přátelé, jen abychom sloužili!

Bylo námi pohrdáno, byli jsme nenáviděni! Co ty o tom můžeš vědět? CO?! Pověz!“ Lenčiny oči se zaplnily slzami, přesto pohledem neuhnula.

Promluvila, šeptala: „Nenávist tě zaslepila. Jsi příliš hrdá na to, aby jsi přiznala svoji vinu.“

Atlantis pozvedla ruku a udeřila ji.

„Jsme ti nejlepší a bylo námi pohrdáno. Měli nás oslavovat a chovat k nám úctu! Nic z toho nepřišlo. Zůstali jsme sami!“ prohlásila s lítostí zlatá žena, „nemáš vůbec ponětí, co nás to stálo.“

Lenka se zasmála a odpověděla: „Nevím. Nemám ponětí, ale vím, že si nezasloužíš lítost!“

vykřikla v zoufalství.

Slzy jí tekly po tvářích, přesto ještě nezkončila: „Pověz mi, co ty víš o pohrdání, nenávisti a ztrátě přátel?“ zašeptala, neměla už žádnou sílu. Atlantis mlčela. Neřekla dlouho nic, jen sledovala moře. Doktorka se postavila.

„Víš o mě všechno, celou dobu se mě přehrabuješ v hlavě! Tak se podívej na to, co je nenávist, lítost a pohrdání!“

„Nepřikazuj mi!“

„Nepřikazuji ti to, já...já tě žádám.“ Vědomí několika antiků pohlédlo do jednoho vědomí, tak jako to dělalo několikrát předtím.

Doktorka Weissová klečela, pohled měla sklopený k zemi. Věděla, že to nedokáže. Atlantis ji uvěznila a rozhodně neměla úmysl ji jen tak pustit. Zlatá žena dlouho mlčela a to nevěštilo nic dobrého. Bože, až příliš dlouho, a když promluvila, tak měla hlas zcela vyrovnaný.

„Doktorko, proč jste se snažila zachránit muže, který vámi pohrdal?“ Lenka se uchechtla. Hm, její minulost, ta část, kterou o ní nikdo nevěděl. Bylo jí to jedno, všechno. Bojovat nedokázala.

„A proč jste se snažili zachránit město, které vás nenávidělo a zároveň vámi pohrdalo?“

odpověděla jí otázkou. Zdálo se, že antikové uvažují.

„Ze stejného důvodu jako vy...“ Pak na Lenku zpříma pohlédlo její zlaté dvojče.

„Opravy ještě nejsou u konce, ale my jsme příliš slabí, než abychom to zvládli. Museli bychom čekat příliš dlouho,“ město přemýšlelo.

„Budete si pamatovat všechno, co jsme vám řekli?“ Lenka kývla.

„Musíte to udělat hned, pak na to bude pozdě.“

„Ale všechno nedokážu, já...nejsem tak dobrá jako doktor McKay!“ vykřikla. V tuhle chvíli Atlantis přešla k doktorce. Postavila se před ní. Lehce se skrčila. Jednu ruku natáhla za sebe a druhou podepřela hlavu klečící ženy. Jejich pohledy se setkaly. Lenčiny oči se naplnily děsem.

„Ne, prosím nedělej to...“ zaškemrala.

„Musím...nikdo nedokáže hostit několik antických vědomí tak, aby se mu nic nestalo a ty jsi pod naším vlivem příliš dlouho...“

Doktorka viděla zlaté oči. Záře byla oslepující, ale nemohla mrknout. Slyšela se, jak křičí. Nedokázala přestat. Pak náhle vše ustoupilo a zlatá záře byla všude, jen ne v očích Atlantis. Viděla jimi až do její černé duše...viděla věci, které měly být skryty. žila život celého města. žila životem všech přítomných antiků. Cítila jejich strach, bolest a nenávist. Nakonec omdlela. Atlantis měla pravdu, nikdo nedokázal hostit tolik vědomí, aby ho to

nepoznamenalo.

Probudila se v té místnosti. Cítila, jak ji pálí zápěstí. Bolely ji nohy, měla hlad, žízeň a strach. Pootevřela oči. Před sebou našla miniaturní projekci celého města. Pomalu blikala. Někde hluboko věděla, co se děje. Pomalu vstala. Zavrávorala, přesto došla k panelu. Začala zadávat poslední funkce. Některé systémy musela spustit teď a tady. Nebyla jiná možnost. Zápěstí ji pálila, přesto provazy na nich už neměla. Ty zmizely, po té, co Atlantis odešla, stejně jako zlatá záře, bariéra...

Stiskla poslední konzoly. V tuto chvíli ji nohy vypověděly službu. Zhroutila se na panel. Pohledem zavadila o pomalu otáčející se model města. Ta část, ve které se nacházela, blikala a světlala. Tak takhle měla skončit? Jenže ona se nevzdá, ne tak snadno. Zničením téhle části se nic nespraví. Nepřemlouvala Atlantis jen pro to, aby zde umřela. Vstala na nejistých nohou.

Někdo ji podepřel. Pohlédla na něho. Byl to Carson Beckett, člověk, který tu byl celou dobu s ní.

„Doktore?“ zachroptěla.

„Klid, potřebujete si odpočinout. Zavolám sem zdravotníky,“ mluvil radostně a zároveň

uklidňoval.

„Ne,“ šeptla, „nechápeš to. Za chvilku to tu vyletí do povětří.“ Nohy se jí znovu podlomily, ale nepadla na zem. Carson ji držel pevně. Teď však měl obavy.

„To...jak to víte?“ potřeboval se zeptat. Vždyť tu několik dní umíral strachem a ona jen řekne, že to tu vyletí do vzduchu.

„Carsone! Teď ne! Není na to čas!“ zakřičela. Všechno ji tak bolelo. Zdálo se, že doktor pochopil. Pomalu s ní šel ke dveřím.

Zahnuli a pak ještě jednou. Před nimi se otvírala chodba. Přidali do kroku. Věděli, že na jejím konci jsou dveře a že je nějaká pravděpodobnost, že se zavřou. Všude okolo se ozývalo pípání

a chrčení. Město se připravilo poslat svou část o kousek dál, aby nezasáhlo nikoho z obyvatel.

„Corsone, to nestihneme, dveře se zavírají,“ vykřikla vyděšeně Lenka. Už nemohla, prostě by tu nejradši skončila. Byli v pasti.

„No tak to nevadí, ne?“

„Ne, nechápeš to. Až se zničí ta část, tak sem přijde zpětná vlna. Bude to strašné...“ Dál nemohla pokračovat, přemýšlela.

„Kolik že to bylo minut? Hm, jakmile se zavřou dveře...o můj bože, moje zápěstí...no tak...co tu tak krásně voní?...sakra! pět, šest minut?...“ snažila se nevnímat okolí a přemýšlet. Šlo to těžko.

„Dveře na druhé straně zůstaly otevřené!“ vykřikl do ticha doktor.

„To je dobře, zpětná vlna přijde, ale taky se bude moci vrátit...Máme tak čtyři minuty, musíme najít něco, čeho bychom se chytli.“ Byla najednou moc duchem přítomná. Nějak se jí

nechtělo zemřít. Snažila se najít nějaké možné řešení přežití.

Nakonec po třech minutách hysterického hledání našli jeden jediný výstupek, kterého se mohl jeden z nich chytit a nic by se mu nestalo.

„Udrží se tu jen jeden,“ konstatoval zřejmý fakt doktor.

„Já vím, chytněte se, vás město bude potřebovat...“ ozvala se rána, „...máte málo času. Atlantis se mě tak snadno nevzdá!“

Voda se valila chodbou. Oba přítomní si hleděli do očí a ani jeden se nechtěl chytit. A pak to šlo nějak rychle. Doktor Beckett se na poslední chvíli chytil a pak ještě k sobě přitiskl Lenku. Stihli se tak tak nadechnout. Všude bylo modro. Páchla tu sůl, mořskou vodu měli všude. Štípala a byla neskutečně studená. Měli málo vzduchu a voda se nevracela.

Carson viděl, jak se ho Lenka snaží držet, ale docházel jí vzduch. Několikrát se potápěla a byla v tom dobrá, ale teď byla vyčerpaná a svůj poslední kousek kyslíku vypouštěla. Sledovala zoufalým pohledem muže naproti sobě.

Jako by říkala: „sbohem“. Vzduch jí definitivně došel. Ještě chvíli a pak se jí zavřou oči navždy, utopí se. Během chvilky se doktor rozhodl. Naklonil se k ní. Svoje rty přiložil na její

a kus svého přebytečného vzduchu foukl do jejich plic. Snad to pomohlo...ale na jak dlouho?

Voda se vyvalila z chodby pryč. Tekla pomalu, takovým zvláštním způsobem vtékala do moře, které bylo už tak po okraj. Dveře pro vstup na jižní molo se otevřely. Do města jimi prošel čerstvý mořský vzduch. Chladivý a plný vydatné mořské soli, krása pro každé plíce. Na kraji téhle chodby ležela dvě těla. Nehýbala se, jako by byla bez života. Jen ležela.

Muž byl hned vedle stěny. Hlavu měl podivně položenou a jednu ruku měl vsunutou pod ženou, která byla hned vedle. Ta ležela na boku a oči měla stejně jako on zavřené. Všude kolem nich se povalovaly chaluhy a nějaké trosky. A pak se to stalo. Muž se pohnul a začal dávivě kašlat vodu přímo z plic. Třásl se po celém těle a myšlenky měl zmatené. Nevěděl kde je a co se stalo. V leže si prohlédl to místo a pak mu pohled padl na jeho společnici.

„Lenko,“ vydechl Carson, na víc se nezmohl. Pomalu se doplazil na její úroveň. Nedýchala. Snažil se jí nějak pomoc, ale nevěděl jak. Několikrát ji udeřil do zad. Dívka pootevřela oči a všechno vodu mu vyprskla do obličeje. Kašlala a dávila se zároveň. Snažila se nadechnout. Nakonec se jí to podařilo.

„Tohle bylo něco,“ podotkla.

„Souhlasím, ale už nikdy to nechci zažít.“ Kývla, taky nechtěla. Pomohl jí na nohy.

„Já nemůžu, nechte mě tady,“ zažebrala.

„Nenechám a jdeme!“ Pomalím krokem se vydali na ošetřovnu.

„Ale podívejte se, já už vážně nemůžu!“ protestovala po deseti minutách.

„Sotva se vleču a chce se mi spát!“

„Vyspíte se, až dorazíme na ošetřovnu!“

„Doktore! Já...“ Měl toho právě dost, celou dobu mluvila a nedokázala na chvíli mlčet. Vždyť

on toho měl taky dost! Potřeboval se pořádně vyspat a nevíc ji ještě táhl. Zastavil se. Pohlédl na ni. Vypadala tak zničeně. Nevěděl, jak by ji měl umlčet. Pořád mluvila, nevnímal ji.

Sledovala ho, v očích se mu blýsklo. Pořád ji sledoval. Nevěděla, co má za lubem. Jen na ni koukal a nechtěl přestat. Snažila se ho v tom porazit, ale oči jí pálily. Měli jí dál a ne tady tak stát. Mohly být o hezký kus dále a on tu jen stojí a kouká. Najednou se k ní nakláněl. Zavřela oči. Byla tak unavená. Cíla vůni moře, jeho dech na tváři a kolena se jí podlamovala. Přitáhl si ji blíž. O chvíli později ji políbil. Jediný rozumný způsob, jak ženu na nějakou chvíli umlčet.

Zbytek cesty proběhl v klidu a v tichosti. Lenka si připadala jak v sedmém nebi. Carson byl lehce červený a určitě to nebylo tím, že táhl doktorku jak pytel brambor. Neuběhlo ano patnáct minut a oba se doplazili na ošetřovnu, kde byli ošetřeni a prospali následující dva dny. Krásným a nerušeným spánkem. Den po jejich probuzení se probral i Rodney. Atlantis byla zase tím tichým městem, kde se plnila některá přání.

Bylo to nádherné odpoledne. Antickými okny do jídelny svítilo slunce. Odráželo se od každého zářivého předmětu a házelo prasátka na každého, kdo byl v dosahu. V tomhle bylo slunce zcela nekompromisní a poněkud dětinské. Přesto se našlo pár osob, kterým to nevadilo. U jednoho stolu seděl Rodney, John, Teyla, Carson a Lenka. Smáli se zrovna nějakému vtipu.

„...no a pak jí povídám: ,ne, já chtěl jen dva kousky!´“ vykřikl v návalu smíchu John. Všichni se přidali.

„No, myslím, že máš opravdu pestrou minulost,“ prohodila Teyla.

„Vlastně jsi nám, Lenko, neřekla, co se stalo,“ nenápadně nahodil John. Oslovená se více přitiskla k doktorovi medicíny. Rodney se při pohledu na ně usmál.

„Psala jsem hlášení, tam to všechno je,“ odpověděla.

„Ano, to je, ale některé detaily mi unikají. Psala jsi, že tě věznila Atlantis?“ Kývla, jako by to byla samozřejmost.

„Ale jak tě mohlo věznit město?“

„Nevěznilo mě. Věznila mě Atlantis.“ Usmála se a tím naznačila, že o tom nehodlá dál diskutovat. Stačilo, že celí příběh převyprávěla Carsonovi a Rodneymu.

„To je hloupost,“ řekl John, „Atlantis je tohle město.“

„Neříkej tomuto městu Atlantis. Možná že se tak jmenuje, ale to jméno náleží jiným,“

prohlásil McKay. Teyla nic nechápala a John se nechtěl jen tak vzdát.

„Hele, co víte?“

„Nic,“ přidal se do rozhovoru dříve nezúčastněný doktor. Podplukovník se naštval.

„OK, tak jak chcete...Budu muset do služby.“ Kývl na pozdrav a odešel následován Teylou.

„Možná bychom mu to měli říct,“ nahodila doktorka po pěti minutách ticha.

„Nepochopil by to. Myslím, že pro mě byl ten zážitek dostatečně silný. Atlantis nebyla ke mě

nějak zvláště milá,“ okomentoval to Rodney.

„Mě nepřipadala milá jen z vyprávění. Je lepší, že to ví, jen určitý počet lidí,“ prohlásil Beckett. Téma bylo uzavřené. Carson se usmál na svou přítelkyni. Dál si vymysleli jiné téma, které nezahrnovalo toho město a nic s ním spojeno. Přesto Rodney nedokázal nezávidět Lence. Od té doby věděla, jak většina přístrojů funguje, uměla číst antické písmo a pohybovala se po městě tak, jak nikdo jiný. Atlantis, několik set let staré vědomí několika antiků, se na ní podepsalo...navždy.

Rozsviť, dokud ještě žije! – KONEC

V temnotě – ÚVOD (souvisí s pov. Uvěznění ; Rodney McKay a kapitán

Zuzana Petersonová)

Tak jsem zase tu.

Mám pro vás novou povídku s názvem: V temnotě.

Jelikož se nikdo nevyjádřil k povídce uvězněni, tak tu mám další příběh s hlavní rolí Zuzany a Rodneyho. (Pokud se vám nelíbila, tak s tím teď už nic neudělám

.) Některými místy

můžete narazit na něco, co s povídkou Uvězněni souvisí.

Co ještě k tomu říct? Je těžké

přijít o přátele, o to těžší je přihlížet, jak se za vás obětují. Je těžké přijít o osobní věc, o to těžší je přijít o nějaký smysl. V této chvíli potřebujeme přátele, aby s námi byli až do konce...

Přeji pěkné počtení.

V temnotě, PART 01 – Jak dlouho spíš?

„Hej! McKayi!“ Doktor se s nádechem zastavil. Tohle potřebovalo klid a ten pro dnešek ztratil. Nasadil umělý úsměv a otočil se. Jak čekal, stála tam drobná malá dívka.

„Kapitáne?“ Povytáhl obočí. Zazubila se, jak jinak než ironicky.

„Ale,“ mávla rukou, „mám problém s jedním Jumperem. Nechce mi startovat,“ sdělila svůj problém.

„Cože?“ zatvářil se nechápavě doktor. Ubohý voják si povzdechl. Nádech a výdech, snad to pomohlo.

Jak hloupé je neříct, že by se navzájem nejradši uškrtili. Tak to rozhodně vypadalo, přesto to byl jen klamný manévr. Oba to bavilo se navzájem mučit, i když nikdo o tom nesměl vědět. Je těžké to pochopit. Byli si až moc podobní a až moc si to uvědomovali. Možná právě proto se snažili být k sobě lhostejní. Bývalo by to tak zůstalo, kdyby zhruba před půl rokem nezůstali společně uvězněni v nějaké důlní šachtě. Pro okolí se však nic nezměnilo.

„Měla jsem úkol zkontrolovat všechny naše lodičky. Taková malá technická, dalo by se říct.“

Poškrábala se na hlavě. Zvědavci se nenápadně zastavili a poslouchali. Tohle mohla být sranda.

„Každý Jumper už od rána kontroluji, doplňuji výbavu a lítám s ním,“ zaznělo poněkud ostřeji, něž myslela.

„To znamená, že je pět odpoledne a já ještě neobědvala. To může mít špatný vliv na můj organismus. Takže, teď pokud nemáte nějakou práci se vydáme do hangáru a spravíme to.“

Na obličeji se jí usadila kamenná maska. Rodney pochopil, že se nepohne, dokud s ní

nepůjde. Zaklel v duchu. Zrovna chtěl jít na večeři.

„Ok, až po vás, kapitáne,“ poslednímu slovu dal podivný důraz. Dělala, že si toho nevšimla a vydala se do hangáru. Zase měla ten náskok, některé věci se prostě nezmění.

„Co jsi s tím prosím tě udělala?“ pronesl do ticha McKay. Petersonová na něj pohlédla.

„Nic, to je na tom to nejhorší. Tenhle jsme zhruba několik měsíců nepoužívali. Nikde nemám nějaký záznam, že by s ním někdo letěl. Nechala jsem si ho na konec, jako takovou perličku...“ odmlčela se a podala nějaký nástroj Rodneymu. Ten se na ni usmál a poděkoval kývnutím, tím ji taky vyzval, aby pokračovala.

„Nasedla jsem do něj. Bylo to zvláštní, ale zapnulo se jen záložní světlo. Nějak jsem si toho nevšímala a pak když jsem se s ním pokusila vzlétnout, tak nic,“ dokončila rozbor svého počínání. McKay jen něco zamumlal a dál se věnoval svému.

„Jo, v pořádku, nemluv se mnou. Tím to rozhodně vyřešíš,“ zamumlala Zuzka.

„Já to slyšel! Co ti mám říct? že nemáš stavět hrnek s kávou na konzoly a nemáš do ovládacího panelu lít vodu?“ vyštěkl.

„Ne, ale zkusím to, co to udělá...podívej, vím, že jsi naštvaný, ale já taky. Naposledy jsem měla stupidní tyčinku v deset ráno. Jsem unavená a ty očividně jsi neměl nejlepší den. Nemusíme na sebe křičet, tohle by nikam nevedlo.“

Doktor dosedl vedle kapitána.

„Pohádal jsem se s Kate,“ řekl poněkud smutně. Zuzka ho pohladila rukou po zádech.

„Bude to v pořádku, uvidíš.“ Obdařila ho jedním z úsměvů. Zakroutil hlavou.

„Nebude...“

„Ale prosím tě!“

„Rozešel jsem se s ní, tedy ona se mnou.“ Zuzana strnula uprostřed pohybu.

„No,“ začala pomalu, „to věci poněkud komplikuje...pokud se opravdu necítíš, tak ten Jumper můžeme opravit zítra.“ Zelené oči se zaleskly. Ne proto, že by se chystala plakat, ale byla to její přirozená jiskra. Doktorovi to očividně zvedlo náladu.

„Ne, to zvládnu. Pojď mi pomoc, řeknu ti co máš dělat.“ Rozhodně se postavil a usmál se.

„Tak co, kapitáne? Hodláte tu hladovět do zítřejšího rána?“ Vstala a strčila do něj.

„Mě to nevadí, jsem zvyklá, ale co vy? Mohl byste mi tu upadnout do bezvědomí,“ rýpla si. Zakroutil hlavou a konečně začal pořádně pracovat.

Mohlo být tak kolem půlnoci. Město se houpalo na vlnách. Obloha se zatáhla už dávno a několik set let vzdálená slunce svítila marně skrz nepropustnou temnotu. Prudký vítr sem donesl hlas hromu. Silného a prudkého. Blížila se bouře.

Zuzana se překulila na posteli. Mohla jít spát tak před hodinou, dříve ne. Spánek však nepřicházel. Bylo normální, že trpěla nespavostí. Dneska byla už dvakrát běhat, byla vyčerpaná a unavená, avšak spánek se neobjevil. Bude muset jít znovu si zaběhat. Snad, ale ještě chvilku. Postel byla až příliš teplá a vyhřátá. Zavrtěla jak kočka a znovu se překulila, zavřela oči.

Ozvalo se jemné zaklepání. Kapitán sebou trhla. Usnula, musela spát a teď ji někdo probudil. Tohle nebylo pěkné. Vstala a pohlédla na hodiny. Tři ráno. Takže musela spát maximálně tři hodiny. Vypadalo to, že to stačí. Dobelhala se ke dveřím a jedním mávnutím je otevřela.

„Hm?“ vyhrkla nepříjemně.

„Já omlouvám se, ale máme problém, budeme tě potřebovat,“ zaznělo úzkostlivě a zároveň

překvapeně. Za dveřmi stál McKay.

„Vezmu si mikinu a hned přijdu.“ Jak řekla, tak splnila.

„Co se přesně stalo?“ zajímala se Zuzka.

„No vypadávají nám náhodně některé senzory ve městě, některé části jsou úplně mimo,“

zazněla rozpačitá odpověď. Kapitán se zastavila a pohlédla na svého společníka.

„Dobře, Rodney, a co to má společného semnou?“ Oslovený vypadal opravdu nervózně.

„No, to rozhodnul Lorne. Elizabeth je momentálně na zemi i s Johnem a všemu tu velí on. Je to jen na den, ale zdá se, že se všechno kazí. Poslal tam mě a řekl, ať si vezmu s sebou nějakého vojáka, teda tebe. Ne, že by se mi tě chtělo budit ve tři ráno, ale byl to rozkaz a ...“

Zde byl přerušen, Zuzce došla trpělivost.

„Takže, shrňme si to. Všechno se Lornemu sype pod rukama?“ Rodney kývl.

„Vzbudil tě ve tři ráno a nakázal ti to spravit, jelikož chce vrátit město zpátky tak jak ho dostal?“ Znovu kývnutí.

„Poslal tam mě s tebou?“ Vědec znovu přikývnul.

„Kolik máme času?“ zeptala se unaveně.

„Služba nám začíná v šest našeho času, v tu dobu mají přijít i naši velící...takže tři hodinky.“

Zuzana si povzdechla.

„Předpokládám, že jsem něco jako tvoje ochranka, takže bych si měla skočit pro P-90?“

„Jo.“

„Ok, sejdeme se tu za dvacet minut. Vezmi si věci, které potřebuješ a já se taky vybavím,“ s těmito slovy odešla.

Neuběhlo moc smluveného času a oba se setkali na domluvené chodbě. Zuzana byla obohacena pouze o vestu, P-90, berettu a párek ponožek. Doktor byl obtěžkán velkým batohem. Oba byli oblečeni v tom, v čem spali. Rodney měl na sobě tričko, dlouhé kalhoty, mikinu a botasky. Zuzka na tom byla hůře. Ponožky, dlouhé plátěné kalhoty, tričko na ramínkách a mikinu. Zdálo se, že jsou oba poněkud naštvaní.

„Ok, náčelníku, až po vás,“ zavrčela kapitán.

„Spala jsi vůbec?“

„Jen tři hodiny.“

„Zuzko, měla bys s tím zajít k Beckettovi,“ zkoušel to po několikáté Rodney. Zase marně.

„Ne, časem se to spraví, teď máme hodně jiných problémů.“ Tyhle rozhovory končily stejně. Přesto se McKay nevzdával.

„Podívej, dlouho si se nevyspala a to by mohlo ovlivnit tvůj úsudek...“ v tomhle bodě byl přerušen. Zuzka ho vzala za mikinu a přitáhla ho k sobě.

„Vážně, doktore? Nevypadám jako někdo, kdo má ovlivněný úsudek. Jsem v pořádku. Nepotřebuji doktora,“ s těmito slovy ho zase pustila. Byla hodně unavená, McKay to na ní

poznal.

„Někdy opravdu lituju, že jsem ti to řekla...“ Byla zase vepředu, jako vždy. Rodney si povzdechl. Vycházet s ní bylo těžké, ale on se to naučil. Pohlédl na vzdalující se ženu. Usmál se, vůbec nevypadala jako někdo, kdo je vojákem, prostě to byla obyčejná holka.

Rodney nějakou dobu zkoumal jedno ze zařízení. Kapitán mu občas podala nějaký nástroj a nebo mu pomáhala, teď však seděla a sledovala zeď před sebou. Všímavému vědci to neuniklo. Snažil se zpravit to, co bylo potřeba.

„Hlava?“ utrousil jen tak.

„Jo,“ dostalo se mu nazpět v odpovědi. Zavrčela to, jako by to bylo samozřejmé. Poslední

dobou byla tak nevrlá a nepříjemná.

„O nespavosti jsem se bavil s Carsonem, říkal, že je to psychické...měla bys s ním o tom promluvit. Vím, že bereš léky na spánek a nezabírají, bolí tě hlava a vyhýbáš se čokoládě, kterou mimochodem miluješ...“

„Faj, takže se o mě bavíš s Beckettem? To je super! Vážně,“ vykřikla Zuzka. Tohle na ni bylo moc.

„Ne, nebavím se o tobě, ale vím, že si k němu chodíš pro léky,“ řekl a dál pokračoval v opravách.

„Jo a jak víš, že nazabíraj!“

„Protože tě vidím každou noc běhat, vracíš se na pokoj k smrti unavená a ráno jsi podrážděná

a nepříjemná!“ Zpražila ho pohledem.

„Takže mě sleduješ?“

„Ne, jen...“ tady se doktor zarazil, nechtěl o tom mluvit.

„Jen co?“ vyjela na něj.

„Nic, prostě na to zapomeň...“ Chvíli tu bylo ticho. Rodney pracoval a Zuzka přemýšlela o jeho slovech.

„Podívej, McKayi, tyhle problémy mívám jednou za půl roku po dobu jednoho týdne, takže...“ Přerušil ji.

„Tohle vím, ale poslední dobou je to častější a ke všemu teď to trvá měsíc! Zamysli se nad tím.“ řekl jako by nic a už si jí nevšímal. Jak typické pro Rodneyho. Kapitán to ignorovala a občas mu s něčím pomohla.

„Máme deset minut, na to abychom se převlékli a došli do místnosti s bránou,“ poznamenal Rodney, když skončili.

„Ok, tak já tedy pádím,“ zabručela. Vypadala opravdu unaveně. Mávla na vědce a odklusala do probouzejícího se města. Proběhla několik pater, použila pár výtahů, nakonec skončila u sebe. Převlékla se do uniformy. Vlasy si vyvázala do obyčejného drdolu. Zkontrolovala svůj odraz v zrcadle. S povzdechem si make-upem zamaskovala kruhy pod očima. Měla ještě tři minuty. Tak, tak to stihne. Rozeběhla se na další maratón, bez snídaně, nevyspaná.

V temnotě, PART 02 – Sečteno, podtrženo a vyrovnáno

„Majore, hlásím se do služby,“ vydechla Zuzana přesně v šest hodin. Zmohla se na zasalutování a pak se zhluboka vydýchávala. Rozhlédla se po místnosti. Rodney tu už byl. Rozcuchaný, neupravený a jistě hladový. Podle všeho to měl být celkem kvalitní den. Lorne ji chvíli sledoval.

„Doktor McKay mi ohlásil, co se stalo. Teď tomu velíte vy, kapitáne.“ Usmál se na ni mile. Kývla a posadila se do křesla, v hlavě jí tepalo. Když se uklidnila, tak se rozhlédla. McKay na ni koukal, jako by čekal, že každou chvíli do ní uhodí blesk. Jakmile si všiml, že ho taky sleduje, tak toho rychle nechal.

„Neplánovaná aktivace zvenčí!“ ozval se jeden z techniků.

„Kdo to je?“ zeptala se celkem zbytečně Zuzka.

„Přijímám identifikační kód...je to podplukovník Sheppard a doktorka Weirová.“

„Tak to otevřete.“

„Ano, madam.“ Zuzka přešla k bráně. Tak nenáviděla to oslovení, ksakru, nenáviděla tolik věcí. Pomalu se dobelhala k bráně a přivítala dvojku velících před sebou. Zasalutovala.

„Pohov,“ dostalo se jí. Tohle taky neměla ráda.

„Stalo se tu něco?“ pokračovala Elizabeth.

Chtěla říct: „Nic, kromě toho, že mě vzbudili ve tři ráno a několik týdnů jsem nespala, motá se mi hlava a pravděpodobně vám pozvracím váš obleček.“ Omezila se na pouhé: „Ne, madam.“

Byla vážně tak popudlivá? Nebo je to tím, že dlouho nespala? Elizabeth na koukala.

„Jste v pořádku?“ zajímala se.

„Ona snad prokoukne i můj make-up!“ něco jí zoufale vykřiklo v hlavě.

„Jo...hm, jsem v pořádku, madam,“ ušklíbla se. Chtěla se usmát, vážně chtěla, ale nedokázala to. Weirová a ni kývla a odešla s Johnem. Bože, konec! Ať už má konec služby! Vyrovnala stabilitu a doplazila se do křesla.

„Co se to se mnou děje?“ zakňourala, když nikdo nebyl v dosahu.

Zuzana měla po službě, tedy té oficiální. Právě ji předávala nějakému jinému desátníkovi?

Ani nevěděla. Nedokázala myslet, vyčerpáním ani nedokázala stát. Pomalu sestupovala ze schodů. Tam tudy se dostane nejrychleji na ošetřovnu. Procházela kolem brány. Na chvíli se jí

zatmělo před očima. Musela se chytnout sloupu. Zamaskoval to tím, že si prohlížela antické

provedení stěn. Zhluboka dýchala. Co se to dělo? Rodney měl pravdu a ona ho poslechla přiliž pozdě.

Brána se aktivovala.

„Neplánovaná aktivace z venčí!“ vykřikl kdosi. Uvědomila si svoji povinnost. Vystoupila ze stínu.

„Kdo to je?“ Zařičela do schodů.

„Tým seržanta Smitha,“ zaznělo v odpovědi.

„Prý jsou pod palbou, máme zajistit prostor brány,“ zakřičel kdosi.

„Čí to jen byl hlas?“ zamyslela se.

Nepřemýšlela.

„Ochranka!“ Zavelela a tak bylo splněno. Sebrala nějakému mariňákovy berettu a stoupla si ke straně.

„Šít dolů!“ Zase to splnili. Jako bezhlavé ovce ženoucí se za beranem. Tmavé fleky se jí před očima jen míhaly.

„Sakra!“ ucedila. Nejbližší z mariňáků na ni mrkl.

Zlatavý povlak zmizel. Modrou hladinou proniklo do města několik šípů.

„Primitivi!“ zachechtala se ochranka. Zuzana se ani neušklíbla. Za chvíli se vynořila vědecká

část týmu a pak vojenská. Po seržantovi nebylo ani vidu, ani slechu. Vběhla mezi zmatenou příchozí skupinku a rozehnala je.

„Zmatené ovce,“ problesklo jí v myšlenkách. Jakmile byli ostatní v bezpečí, tak proběhl kruhem Smith, ale s ním ještě nějaký muž.

„Zavřete to!“ překřičel řvoucího muže seržant. Snažil se vyhnout divokým útokům nože. Naštvaná Zuzana odhodila berettu a blížila se k zápasícím.

Smith spadl na zem a potichu zaskučel. Ten hajzlík ho bodl. Šťastný muž si to namířil k nejbližšímu. Ke své smůle si vybral kapitána, která neměla náladu na nic.

„Aaaaaa!“ zakřičel neznámý. „

A co jako?“ Pozvedla jen obočí. Vyhnula se útoku nože, který přicházel z vrchu. Dopomohla mu tak trochu v dráze. O chviličku později skončil nebezpečný předmět v mužově břichu.

„Aaaaa!“ křičel tentokrát bolestí. Zuzana se jen ušklíbla a naznačila ochrance, že je jejich. Lékaři odvezli Smitha a nakonec i neandrtálce primitiva, jak ho stihli pojmenovat.

Místnost s bránou vypadala normálně, jako by se před chvílí nic neodehrálo. Podlaha se leskla. Oceán šuměl. Jediné, co tu bylo zvláštní, byla Petersonová. Stála na jednom místě a nehýbala se. Jen stála. Rodney ji sledoval. Něco tu nesedělo. Pozoroval každý pohyb, který

nepřicházel. V hlavě se mu tvořila rovnice. Nespánek + žádná energie + bolest hlavy = ztráta vědomí? Vykročil k tichému kruhu a ještě tiší kapitánovi.

„Kapitáne, mám tady takovou věc, která si žádá vaší pozornost,“ navázal kontakt. Neodpovídala. Jen stála. Nenápadně máchala rukou okolo sebe. Stál vedle ní. Nereagovala. Podle pohledu zrychleně dýchala a častokrát mrkala.

„Zuzano?“ zašeptal. Přece jen jde tu o image! Nic, zase. Co se to s ní děje? Vzal jí za rameno a...tak, tak jí stihl zachytit. Omdlela. Technici se přispěchali podívat ke schodům. Mohla to být celkem fajn show.

Panikařil, vážně panikařil. Přemýšlel, co měl dělat. Měl ženu v náručí, podle jeho mínění byla i celkem pohledná, byla v bezvědomí a vypadala jako mrtvá. Zatřásl s ní.

„Kapitáne?“ Nic.

„Hm,“ zamumlal. Cítil oči, hodně očí. Všichni ho pozorovali. Ok, Rodney nebyl proslulý

svou jemností. Bez okolků ji jednu vrazil. Prvně se nic nestalo, ale pak sebou trhla.

„Au!“ prohlásila do ticha.

„Au,“ zopakovala a uvědomovala si trapnost celé situace. Musí z toho nějak vybruslit.

„Sakra, McKayi! Trochu jemnosti by neuškodilo.“ Neusmál se. Vypadal neštvaně.

Značilo to: „Později ti něco povím a věř, že si to za rámeček nedáš!“

„Co se vám stalo, kapitáne?“ prohodil sarkasticky.

„Chvilková nevolnost, dík za optání. Právě mířím na ošetřovnu. Nebojte, nic vážného.“ Pouhé

oko pozorovatele pochopilo, že se zde nejedná o pouhé řeči. Vznikla válka, ale rychle byla ukončena. Zuzana se otočila a vyrazila pryč, i když za rohem málem znovu omdlela.

„Neruším?“ Doktor Carson Beckett se otočil.

„Ne, samozřejmě, že ne. Copak se stalo?“ Usmál se na mladou ženu ve dveřích. Kapitán prošla do místnosti. Nervózně přešlápla a vjela si rukou do vlasů.

„Potřebovala bych si promluvit,“ začala. Doktor naznačil, že v pořádku, ať začne.

„Soukromě,“ něco v jejích očích prosilo, že je to naléhavé. Pochopil, v tomhle byl velmi dobrý. Vstal a rukou jí naznačil kam má jít. Ocitli se v místnosti, kde nikdo nebyl. Byla malá

a útulná. V rohu tu bylo jedno lůžko. Byla to kancelář pro noční směnu, jeden doktor spal, druhý byl vzhůru, pak se prohodili.

Pokynul jí, aby si vybrala, kde bude sedět. Vybrala si postel a pohled sklopila k zemi.

„Víte, Carsone...“ Pohlédla na něj. Jeho úsměv byl tak milý! Přisedl si k ní.

„Jestli máte nějaký problém, pokusím se ho vyřešit, slibuji.“ Byli přátelé, to věděli oba.

„Před více jak třemi týdny jsem si od vás brala léky na spaní.“ Kývl, že ví.

„Nešlo by o to, že došly...Jak víte, mívám záchvaty nespavosti, vždycky jednou za půl i méně

roku, ale jen na týden.“ Tohle taky věděl, byl to přece lékař. Dal si dvě a dvě dohromady, když za ním často chodila pro prášky na spaní.

„Co se stalo, drahá?“ Důvěra v něj byla na místě. Nemohla by se zlobit na takového člověka.

„Poslední dobou jsou častější a delší. Prášky neúčinkují. Vždycky se snažím vyčerpat fyzicky, ale to taky nepomáhá. Vyhýbám se čokoládě, kofeinu a jakémukoliv povzbuzovadlu.“

Unaveně si promnula oči.

„Všechno, nebo přede mnou ještě něco tajíte, Zuzano?“

„Poslední ,záchvat´ trvá už měsíc,“ řekla po chvíli přemáhání. Na doktorové tváři se rozlilo zděšení.

„Jeden přítel mi řekl, že ohrožuji ostatní a měla bych to nějak řešit,“ snažila se nějak ututlat to omdlení. Beckett na ni hleděl. Dlouho, ale měla pocit jako by jí viděl až do duše.

„Řekněte mi všechno.“

„Jsem podrážděná.“ Carson naznačil pochybnosti o celku věci.

„Před chvílí jsme ztratila vědomí. Bojím se, že to bude horší...“ Konec, skončila, teď to ze sebe vyklopila.

„Udělám nějaké testy a pokusím se o tom promluvit s doktorkou Heightmeyerovou, neprozradím o koho jde. Vím, že kdybych vás za ní poslal, tak tam nepůjdete.“

„Děkuji,“ pronesla unaveně.

„Budu vás muset stáhnout ze služby, dokud nepřijdu na to, co se děje.“

„To ne, prosím, já...alespoň z aktivní, ať nechodím na mise, nebo tak něco, ale já musím něco dělat!“ žadonila jak malé dítě. Potřebovala něco dělat, jinak se zblázní. Carson to pochopil, měl stejný problém.

„Dobře, ale pokud se zhroutíte podruhé, tak vás nekompromisně odvolám,“ řekl tvrdě. Vůbec se to k němu nehodilo.

„Tak a teď ty testy, Zuzko.“ Mrkl na ni a velmi škaredě se usmál.

„Jste zvrácený!“

Téhož odpoledne zaklepal doktor Beckett na doktorku Heightmeyerovou. Chvíli probírali jak se mají a povídali si. Vypadalo to na příjemné odpoledne, kdyby po hodině příjemné

konverzace nezačala sama doktorka.

„Doktore Beckette, proč jste přišel?“ Carson se zarazil.

„No...ehm,“ koktal, „...jde o jednu moji pacientku.“ Doktorka se usmála, pochopila.

„Povězte mi o ni více,“ poprosila ho.

„Trpí dlouhodobou nespavostí... Je to běžný stav, většinou probíhající jeden týden během dvou až tří měsíců...“ tady se odmlčel, aby si mohl srovnat myšlenky. Nebylo to jednoduché. Poškrábal se na bradě a pokračoval: „Od jedné mise je to častější a poslední...poslední

,záchvat´ trvá měsíc.“ Doktorka Heightmeyerová se zděsila. Chvíli pozorovala bezradného Becketta. Nakonec na něj pohlédla s otazníkem v očích.

„Je psychicky a fyzicky vyčerpaná. Jí jen to, co není tak moc energetické a každou noc se vyčerpává, aby mohla naspat alespoň tři hodiny,“ odpověděl na nevyřčenou otázku.

„Co prášky na spaní?“

„Přestaly účinkovat.“ Chvíli bylo ticho.

„Doktore,“ pohlédl na ni, „říkal jste, že tím trpí od jedné mise?“

„Ne, spíše, je to od ní horší, možná to nemá žádný vliv.“ Doktorka mlčela a snažila se rozlousknou to, co nechápala, tedy zatím.

„Co se stalo na misi?“

„To bohužel nemůžu říct, slíbil jsem, že neprozradím o koho jde.“ Kývla, rozuměla. Prohrábla si vlasy a odsunula neposedný pramínek stranou.

„Mohlo by to být způsobeno stresem,“ řekla po chvíli, „ale pokud utrpěla v minulosti nějaký

traumatický zážitek, který se jí připomněl, tak je možné, že se odehrává něco v jejím podvědomí...Abych to věděla, tak bych s ní musela mluvit. Zkuste zjistit, co se stalo...Pro zatím si myslím, že je to stres a nějaký vliv z venčí, či zevnitř, jestli mě chápete.“ Carson kývl. V tuto chvíli opustili práci a vrátili se k příjemnějším tématům.

Blížilo se k večerním hodinám. Zuzana běžela po chodbě. Zahnul za roh a ocitla se před svým pokojem. Unavená byla jako kotě. To nemluvě o tom, jak byla zřízená, lilo z ní jedna radost. Otevřela dveře a nahupkala do sprchy. Byla tam zhruba půl hodiny. Po skončení očisty se oblékla do spacího. Došla k posteli, lehla si a přikryla se. Někdo jí bušil na dveře. Samozřejmě nespala, mohla ležet sotva pět minut. Naštvaně odhodila přikrývku. Otevřela dveře. Hleděla do tváře Rodneyho McKaye.

„Můžu vám pomoci, doktore?“ zahuhlala.

„Smím dál?“ Ustoupila mu ze dveří. V tuto chvíli se oba změnili. Rodney bez okolků přešel k jedné židli a posadil se. Zuzana přišla ke stolu a sedla si na něj. Chvíli na sebe hleděli. Nakonec to nevydržela majitelka pokoje: „Proč jsi přišel?“

„Proč? Proč?“ vykřikl, „vzpamatuj se. Zuzko! Deska jsi vyčerpáním omdlela...“ Nic víc neřekl. Jen na ni hleděl. Koukali si do očí. Kapitán se styděla a cítila k tomu zlost.

„Já nevím, proč se to děje. Myslíš si, že nechci spát? že nechci jíst normálně?...Nebaví mě

každý večer běhat a unavovat se do konce svých sil, abych zjistila, že to bylo nanic!“ Teď

stála na nohou. Měsíc jí ozařoval obličej. Ve vzteku stáli naproti sobě a měřili se navzájem.

„Měla jsi to ohlásit Carsonovi a nebo jít za Heightmeyerovou,“ řekl příliš zoufale.

„Víš, že jsem to zvládala...“

„Cože? Hahaha.“

„...za Carsonem jsem zašla dnes. Co se týče Heightmeyerové, tak sám dobře víš, že za ní bych nikdy nešla!“ Zakroutil hlavou.

„Nešla bys za ní proč? Jen to řekni!“ vrčel. Samozřejmě, že to věděl, bála se a nedokázala by jí říct, co ji trápí...byl to nějaký blok.

„Protože...nejsem cvok!“

„Všechno kvůli tvé hrdost? Jsi dětinská!“ Poslední slovo viselo ve vzduchu. Zuzana byla překvapená tím, co řekl, stejně jako samotný doktor.

„Já...nemá to cenu,“ promluvila klidně, „nemá cenu cokoliv vysvětlovat. Myslela jsem, že to chápeš...“ Skočil jí do řeči.

„Nevím, co bych měl chápat. Jde tu o život! O tvůj život! Jestli jsi to nepochopila!“ Rodney sledoval ženu před sebou a cloumal s ním vztek.

„Ale je to můj život! Nikomu na mně nezáleží!“ upadala do své pravidelné deprese. Tohle Rodney věděl, ale od něj se nečekalo, že bude milý.

„Budeš to opakovat tak dlouho, až budeš mít pravdu.“ Řekl jen pravdu a to si uvědomili oba.

„Někdy si vážně říkám, jestli jsi normální!“ Ušklíbl se a zakroutil hlavou.

„Vypadni!“ zničeně zašeptala, přesto to rozrazilo vzduch, jako by to vykřikla. McKay se nepohnul.

„Doktore! Nechtějte po mě, abych vás vyprovodila!“ Neřekl nic. Prostě vyplnil její přání. V

otevřených dveřích se zarazil. Mlčel. Mohla to být minuta, možná dvě, ale pak promluvil. Neřekl moc, jen: „Hlupáku.“ S ozvěnou toho slova z ním dveře zapadly. Zůstalo po něm jen prázdná místnost s jednou ženou a možná navždy zničené přátelství.

Doktor McKay se ploužil po chodbě. Bylo mu zle ze všeho, co řekl, co slyšel. Další žena, která ho pravděpodobně nenáviděla. Včera mu Kate oznámila, že ho nechce v životě vidět a dneska...dneska zničil něco, na čem mu zřejmě záleželo. život se hroutil. Celý rozhovor se mu míhal v paměti. Sám nevěděl, kde se v něm ten vztek vzal, ale nedokázal mu zabránit.

„Idiote!“ zašeptal. Nemířil je nikam a ani nikomu, jen sobě, tak jako tolikrát předtím.

Měsíc svítil okny dovnitř jednoho pokoje. Na velké posteli ležela žena stočená do klubíčka. Ramena se jí sebou cukala a místnost naplnily podivné zvuky. Rukama objímala polštář, do kterého zabořila tvář. Nebylo těžké poznat, že pláče. Právě se jí zhroutil svět a ona s tím nic nedělala. Nepřemýšlela, jen se utápěla v sebelítosti. Možná bylo na čase, aby se znovu přestala smát a věřit lidem okolo. Bylo to k ničemu, jen bolest, zklamání, nepochopení a vztek. Všechno však mířeno na její osobu. žena zvedla uslzenou tvář a pohlédla z okna na oceán. Dovolila rtům, aby se zvedly v hořkém úsměvu, posledním...

V temnotě, PART 03 – Možná hůře, tak jako dříve

Doktor McKay jako by od rána jel na záložní motor. Nechtělo se mu nic dělat. Byl unavený a chtělo se mu tak spát. Chodil jako tělo bez duše a celkově se cítil mizerně. Z jeho dosahu mizeli lidé. Nakonec se vědec zavřel v laboratoři a nevycházel. Popíjel kávu a koukal do monitoru. Připadalo mu to zrovna jako dobrý nápad. Mohl tu sedět a koukat do stěny, nikdo ho nevyrušoval.

Kapitán Petersonová vstala v jednu hodinu odpoledne druhého dne. První, co udělala, bylo, že se podívala z okna. Mohla u něj stát deset minut. Sledovala vlny převalující se po modré

hladině, lesknoucí se slunce. Na chvíli sevřela víčka. Čelo se jí lehce nakrčilo. Otevřela oči a pohlédla na to, co viděla. Zakroutila hlavou. Se smutným pohledem odešla na oběd a poté do služby.

„Kapitáne.“ Oslovená pohlédla na muže, který k ní mluvil.

„Posaďte se, myslím, že to bude na delší dobu.“ Kývla a posadila se na jedno z nemocničních lůžek. Měla čas, služba jí skončila před hodinou. Stejně si připadala jak na roztrhání.Vlastně

to byla práce Becketta, že měla tak krátkou pracovní dobu, ale jako by se to minulo účinkem. Zuzka se podivně usmála a zahleděla se Carsonovi do očí. Měl takový zvláštní pocit, jako by mu viděla až do duše.

„Tak jak jste spala?“ nahodil zvesela doktor.

„Dobře, myslím, že se to vrací do normálu.“

„To jsem rád, přesto bychom si měli promluvit.“ Kapitán naznačila, že je jí to jedno. Doktor nakrčil čelo, tohle nebylo v pořádku, něco se stalo. Uvažoval, co by měl říct. Nakonec se zeptal rovnou: „Stalo se něco?“

Zakroutila hlavou: „Ne, je mi fajn.“ Přesto vykouzlila na tváři pokroucený úsměv. To bylo něco, co dlouho nebylo k vidění.

„Zjistil jste něco u doktorky, Carsone?“

„Myslí si, že...že jste ve velkém stresu,“ začal zlehka, přesto se poté kousl do rtu.

„Myslí si, že je to způsobeno nejen stresem, ale i nějakým traumatickým zážitkem, který se stal v minulosti a teď jste si na něj vzpomněla...Není to něco takového?“ poslední věta skoro škemrala, aby tu něco takového byl. Zuzana mlčela, dlouho.

Nakonec přikývla: „Ano, je možné, že tu něco takového je...“ pohled sklopila k zemi

„...uvázli jsme s doktorem McKayem v dole. Pro mě to byl poněkud traumatizující zážitek.“

Mluvila pomalu a její hlas pozbyl veškerých emocí. Jako by se změnila přes noc. Carson byl zmaten. Všechny testy vyšly negativní a tak mu zbyla teorie doktorky Heightmeyerové, ale co by vysvětlilo tohle? Nevěděl. Tohle nebyla zrovna jeho parketa.

„Myslím si, že to mohlo být způsobeno tím,“ kývla Petersonová. Vstala.

Pokračovala, jako by šlo o něco jednoduchého: „Promiňte, mi, že jsem vás tím zatěžovala. Nějakou dobou jsem byla opravdu mimo...Posledních pár dní je pro nás opravdu těžkých. Máme všichni dost práce.“ Carson na ni hleděl.

Nakonec se vzpamatoval: „Nic se neděje, kdykoliv,“ usmál se, „přesto zůstáváte ještě týden mimo aktivní službu. Kdybyste měla problém se spánkem, tak mi to okamžitě ohlásíte.“

Pohledem ji přímo propaloval. Kývla a vydala se ke dveřím.

„A, Zuzano?“

„Ano?“ Musel se zeptat, zvědavost mu nedala.

„Co se stalo v minulosti?“ Nikdo by nevěděl, o co šlo, ale kapitán pochopila. Zastavila se mezi dveřmi, zavřela oči.

„Kdysi mi v dolech zemřel bratr, když se mě pokoušel zachránit,“ s těmito slovy oči znovu otevřela a vyšla na chodbu.

Šest dní uběhlo jak voda. Slunce vystřídaly bouře, mraky se proháněly oblohou a hvězdy každou noc vycházely. Kapitán Petersonová byla v jednom kole. Byla volána od jednoho problému k druhému. Večer se vracela do pokoje unavená, často se ani nepřevlékla a spadla na postel, kde klidně spala až do rána. Ráno vstávala s podivnou tísní a pokaždé hleděla z oka. Vždy se hořce usmála na svůj obraz v zrcadle a pak se vydala do každodenního shonu. Stejně

tak doktor McKay, každé ráno vstával unaven a večer se vracel do pokoje téměř mrtvý. Nebyla možnost, jak tomu utéct. Byla to je ho práce, stejně jako každá jiná. Doktor Beckett ošetřoval více zranění z nepozorností, rozdával pacientům prášky na spaní, bolení hlavy. Samotná doktorka Heightmeyerová přijímala více lidí. Vedla spoustu rozhovorů o ničem. Lidé ji v posledních několika dnech vyhledávali. Byla jedinou osobou, která jim dokázala pomoci.

„Kapitán Petersonová do prostoru brány.“ Zuzana se zarazila s podnosem jídla. Vysílačka určitě řekla její jméno, musela a ona tu stála s výborným salátem. Rozhodovala se, jestli se na to nemá vykašlat, ale tohle znělo naléhavě...a její žaludek byl taky důležitý.

„Čert aby to vzal!“ zavrčela. Došla za kuchařem a strčila mu podnos do rukou.

„Schovejte mi to, přijdu si pro to!“ zpražila ho jedním z těch zlých pohledů. Zabralo to. Hned potom se otočila a vyběhla do chodeb. V polovině cesty se ozvalo volání znovu.

„Kapitán Petersonová, doktor McKay, do prostoru brány!“ hlas byl naléhavější a ještě přidali McKaye.

Zuzka doběhla stejně jako doktor. Nepohlédli na sebe, jen poslušně došli k Elizabeth a Sheppardovi.

„Kde jste byli tak dlouho?“ zaznělo z úst Johna.

„Byla jsem v jídelně, bohužel jsem oběd musela vrátit, nebyl na něj čas,“ z každého slova jí

odkapával med.

McKay se ušklíbl, tím dal najevo: „Géniové se zdržet mohou a to co dělají, po tom je každému tři tečky!“

Volně přeloženo: „Co je ti po tom.“

A pravda: „Pracoval jsem na složitém programu k opravě jedné části města.“ Elizabeth to přešla s mírným úsměvem. Naznačila všem, že ji mají následovat do její kanceláře.

„Tým majora Lorna se ještě nevrátili z mise,“ začala hned, jak se usadila. John kývl, že rozumí.

„Jak dlouho jsou nezvěstní?“ zeptala se s kamennou tváří Petersonová.

„Dvanáct hodin.“

Zuzana kývla: „Předpokládám, že jste mě sem zavolala kvůli záchranné misi.“

„Nevěř si,“ zašeptal Rodney.

„Trhni si,“ vrátila mu to za zpět.

„Na urážky se zmůžeme, ale na nic jiného.“

„Ozval se pan geniální.“ McKay se nadechl.

„Šetři dechem a nadávkami...“ střelila po něm Zuzka.

„Ticho! Jste jak malá děcka!“ přerušila je rázně Elizabeth.

„Vyříkejte si to venku a nebo zajděte na rande, ale teď tu jde o důležitější věci,“ vyštěkla doktorka. Při slově rande se oba provinilci na sebe podívali a poodstoupili od sebe tři kroky.

„Kapitáne,“ promluvila o poznání klidnějším hlasem Weirová, „ráda bych vám dala na starosti záchranný tým, ale doktor Beckett vás postavil mimo službu...“

„Jsem zdravá a schopná velet záchranné akci,“ skočila jí pohotově do řeči.

„Ne, je mi líto,“ smutně se usmála, „Johne, vezměte si tým Müllera a pár mariňáků. Máte deset hodin na to, abyste je sem dostal.“ Podplukovník se jen chabě usmál a vjel si rukou do vlasů. Vrhl jeden pohled na Rodneyho se Zuzanou a druhý na doktorku. Pak rychle opustil kancelář, přitom rozdával rozkazy přes vysílačku.

„Teď, kapitáne, musím neprodleně odejít na Zem. Tímto vám předávám velení, jakmile se vrátí podplukovník Sheppard, tak mu oznámíte situaci a velení mu předáte,“ rozdala rozkaz. Děla jen to, co musela. Kdo ví, jak to všechno dopadne.

„Rodney.“ Pohlédla na vědce. Vypadal ztrhaně, stejně jako Petersonová.

„Nastala nějaká chyba v dálkových senzorech. Poslední dobou to vypadává, podívej se na to hned, prosím...“ S těmito slovy je odešla ze své kanceláře a nechala je tam oba zmatené, dezorientované, unavené.

„McKayi?“

„Co je, Petersonová?“

„Promiň...“

Řídící místnost byla jako vždy v pohybu. Vědci pobíhali okolo. Vojáci hlídali a střídali se ve službě. Brána mlčela. Vypadala téměř nadpřirozeně. Zuzana na ni hleděla.

Před pár hodinami vyprovodila Elizabeth a hned po té Johna se slovy: „Budeme na vás čekat.“ Od té doby si skočila na oběd a pak se zavřela v kanceláři Elizabeth a snažila se udělat tu práci, kterou jí tu nechala. John měl ještě šest hodin do návratu a Rodney ještě stále nespravil ty senzory. Zuzana znovu odvrátila pohled od brány. Do zad jí hřálo zapadající

slunce. Celá kancelář byla zalitá rudým světlem.

Nad Atlantis přišla noc. Temné mraky zakryly veškeré hvězdy. Jediné, co zářilo, bylo plavoucí město. Vznášelo se a plavalo na hladině. Jeho světla se odrážela od hladiny, pod kterou plavaly temné řasy. Ve zrádných hlubinách oceánu se pohybovali neznámí tvorové.

Ozvalo se klepání na sklo. Kapitán zvedla hlavu od jednoho hlášení. Přes sklo hleděla do tváře doktora McKaye. Kývnutím ho pozvala dále. Rodney si nějak zvlášť nepotrpěl na slušnost. Vpochodoval dovnitř a sedl si na proti ní.

„Co pro vás můžu udělat, doktore?“ řekla, aniž by na něj pohlédla.

Oči měla upřené do papírů, takže nemohla vidět obličej, který McKay udělal: „Ty senzory se nám podařilo spravit, ale žádná sláva.“ Zuzka pohlédla na mluvícího muže. Rukou si vjela do perfektního účesu, který se v zápětí změnil v podivnou změť čehosi, pravděpodobně vlasů.

„Ok, pokud je to opravené na tolik, že jsou funkční, tak byste si měl jít odpočinout. Potřebujeme vás mít v plné síle,“ nervózně se usmála na hlavního vědce. Tímto ho propustila. Tímto se vrátila ke své práci. Sledovala papíry před sebou. Když dlouho neslyšela klapnutí

dveří, tak pohlédla na místo před sebou. Seděl tam, jak jinak, ale proč?

„Jste v pořádku...Rodney?“ začala nejistě.

„Jo, jsem OK!“ Vstal. Vrhl na ni jeden z zuřivých pohledů, který ať nechtěla, tak ho pochopila. Další smutný úšklebek věnovala vzdalujícím se ramenům. Teď nebyl čas na to, aby se nějak rozčilovala, nebo hroutila. Celá Atlantis byla v jejích rukou do půlnoci a ona byla ochotná položit život za každého jejího člena.

Blížila se poslední hodina, ve které se mohl John vrátit, jinak musela vydat rozkaz o neplatnosti jejich kódů. Zuzka přecházela po kanceláři. Tohle nebylo fér. Ona neměla dělat takové rozhodnutí, vůbec neměla být v takové funkci, v jaké je. Za posledních devět hodin si položila nejzákladnější otázku nejméně dvacetkrát: Proč ona? Došla na konec kanceláře. Otočila se a vydala se na druhou stranu. V polovině se zarazila a nepřítomně pohlédla na bránu, a pak pokračovala se své obchůzce. Nakonec to nevydržela a vydala se do řídící

místnosti. Tam se opřela o zábradlí balkónu, tentokrát jí bylo jedno, jestli ji všichni vidí.

„Ehm...“ zaznělo odněkud z levé strany. Petersonová tam pohlédla. Stál tam sám McKay a vypadal strašně. Kruhy pod očima by se daly těžce zamaskovat, ale ten výraz v očích byl horší. Chvíli si hleděli do očí. Jakoby se mezi nimi odehrávala nějaká konverzace. Ve skutečnosti tam byla, ale ani jeden jí nerozuměl. Nakonec kapitán kývla na kus zábradlí vedle sebe. Rodney se usmál, ale zakroutil hlavou.

Něco v jeho očích říkalo: „Promiň, ale ty víš proč.“ Věděla, avšak místo porozumění pokrčila rameny a dál hleděla na bránu. Moc věcí si řekli a ne zdaleka všechno. Byla potřeba, aby si to napřed srovnali u sebe. Teď na to nebyla ta pravá chvíle...

Kapitán Petersonová se narovnala. Pomalu přešla k Chuckovi. Zpozdila se o čtvrt hodiny, přesto věděla, že to musí udělat. Zavřela oči, skousla si ret a nabrala ztracenou rovnovánu. Ještě se rozhlédla po té místnosti. Jediné oči, které ji sledovaly patřily Rodneymu. Zakroutila hlavou, nadechla se: „Chucku, zrušte identifikační kódy podplukovníka Shepparda a lidí, co sním šli.“ V tu chvíli se ozvala rána. McKay odhodil svůj tablet na stůl a odpochodoval z místnosti. Zuzana se zarazila, zase byla ta špatná...ale koho zajímalo, jak se cítí ona? Nikoho, už ani toho McKaye ne. Chuck na ni pohlédl, jestli to myslí vážně.

„Dejte jim ještě hodinu a pokud se nevrátí, tak je zrušte,“ poslední rozhodnutí. Její kroky vedly nazpět do kanceláře, teď tu velela ona.

„Kapitáne! Neplánovaná aktivace z věnčí.“ Oslovená se rozeběhla k muži u ovládacího panelu.

„Kdo to je?“

„Přijímám kód...je to podplukovník Sheppard.“ Kývla.

„Ochranka do prostoru brány a vy dejte dolů ten štít!“ Pohlédla na bránu. Dlouho se nic nedělo.

„Podplukovníku, tady Atlantis, jak jste na tom?“ pokusila se o kontakt Zuzka.

„Atlantis...sme...palbou...opakuji...pod pal...“ v pozadí zprávy se ozývala střelba. Kapitán kývla na jednoho z techniků a pak se sama vydala k ochrance vysvětlit celou situaci.

Příchodem Johna Shepparda to mělo skončit, ale neskončilo. Přivedl sice všechny na zpět, ale byl unavený, proto Petersonová byla ve funkci velitelky až do oběda druhého dne. život neměl být spravedlivý a nikdo to netvrdil. Toho dne přišla zpráva, že se Elizabeth zdrží na Zemi minimálně týden. Začalo to být lepší a lepší.

V temnotě, PART 04 – Jaká je adresa!

„Johne a kdo s námi půjde? Vždyť ty s námi jít nemůžeš,“ poznamenala Teyla při schůzce na misi.

„Myslím, že by to zvládl Lorne,“ usmál se klukovsky Sheppard.

Teyla zakroutila hlavou: „Ne, ten nemůže, má nohu v sádře.“

„Ah, no pak to bude...co takhle Petersonová?“ Teyla se zamračila, to značilo, že uvažuje o té

možnosti. Ronon pokrčil rameny, bylo mu to jedno.

„Ne! V žádném případě!“ vyštěkl zmatený vědec. V tuto chvíli se Ronon usmál, odhalil tak bílé zuby.

„Jsem pro!“ zajásal i přes odpor Rodneyho, konečně měl možnost ho trošku potrápit. Teyla nakonec souhlasila taky. Z této porady odcházel doktor McKay značně rozladěn a brblal si pro sebe nesrozumitelné výrazy.

„Teylo, to snad nemyslíte vážně!“ děsila se kapitán, „já McKaye dříve zabiju!“

„Ano, ale nemáme náhradu, potřebujeme vás.“ Mluvila klidně, její hlas nepřemlouval, přesto měl takový účinek.

Nakonec Zuzana svolila: „Dobře.“ Rezignovaně si povzdechla, „ale jen na tuhle misi a chci sebou roli lepící pásky!“ Athosianka se usmála. Dosáhla toho, kvůli čemu ji sem poslal John. Zuzka měla pocit, že žena naproti ní nepochopila pointu, pravděpodobně nevěděla, co je to lepící páska. Tohle bude ještě zajímavé.

V devět hodin byl celý tým u brány, tedy až na McKaye, jako vždy. Zuzana netrpělivě

přecházela z jednoho místa na druhé. Teyla a Ronon o něčem rozprávěli. Vzduch se tu dal krájet. Kapitán byla opravdu naštvaná. Nezáleželo na tom, že to byl právě McKay, kdo se zpozdil, ale Zuzana byla pověstná svou přesností. Kdyby dal alespoň vědět kde je!

„Oh, omlouvám se, zdržel jsem se,“ řekl o dvacet minut později na svou obhajobu vědec.

„Zdržel!“ vykřikla a zároveň zavrčela Petersonová, „děláš si ze mě srandu, McKayi?“

„To, by mě nikdy nenapadlo.“ Udělal přehnaně divadelní gesto. Zuzana zúžila oči a přistoupila k Rodneymu tak blízko, že vědec musel ustoupit o krok, i tak se cítil nervózně.

„Rodney, dej si pozor. Je mi jedno, proč to děláš, ale hoď to na chvilku stranou...“ šeptala. Ušklíbl se.

„Proč to děláš ty?“ zašeptal nazpět. Doktor měl možnost v tuhle chvíli vidět, jak na malou chvíli Zuzaně spadla z obličeje dokonalá maska. Za očima se jí něco mihlo a obličej se stáhl do smutku.

„Dobře. Chápu,“ pokývala hlavou, „podplukovníku!“ vykřikla, „můžete zadat adresu.“ Ještě

chvíli koukala do vědcových očí a pak se prudce otočila. Jako první prošla bránou.

Tým podplukovníka Shepparda pod velením kapitána Petersonové se ocitl na krásné planetě. Kolem brány byla vyseta kukuřice. Vypadalo to, že dozrávala. Prostředkem pole k bráně

vedla cihlová silnice. Obloha byla bez jediného mráčku, ale místo jasně modré zde převážně

převládala fialová. Slunce mělo svoji jasnou barvu. Zvláštní, podobnost tohoto světa se Zemí, tedy až na tu oblohu. Kukuřičné pole signalizovalo civilizaci. Všichni byli ve střehu. Vydali se po cihlách dále. Jejich kroky duněly, ptáci zpívaly a vítr foukal. Pěkná planeta.

Za nedlouho vystřídaly kukuřici pole s obilovinami, slunečnicemi a pastviny. Zhruba dva kilometry od brány se rozprostírala malé městečko. Stejně jako jeho silnice, tak i samotné

budovy byly z rudých cihel. Některé domy byly porostlé břečťanem a u každého se nacházela malá zahrádka. Nově příchozí vstoupili do města nepozvaní. Lidé se jim vyhýbali a rychle mizeli ve svých domech, zavírali okenice, jako by měli návštěvníci nějakou nebezpečnou nemoc. Na vylidněném náměstí stála stará kašna z kamene, vůbec se do té červené nádhery nehodila. Zde byli návštěvníci zadrženi dvaceti místními vojáky. Rozestavili se kolem nich do kruhu a mířili na ně podivnými zbraněmi. Tolik k útěku, nikde nebyla cesta ven. Petersonová

vydala rozkaz, aby její tým sklopil zbraně. Byli odvedeni do vězení.

„Hej, přišli jsme v míru, nechceme vám nějak ublížit,“ zavolala toto už po několikáté kapitán. Bez odpovědi, strážný si jí nevšímal.

„To nemá cenu,“ zhodnotila dosavadní situaci. Nebylo zde vidět ani na krok. Potmě došla k sedačce a posadila se.

„Sakra, Petersonová, umístěte svůj tanker někam jinam!“ vykřikl ne zrovna taktně Rodney. Byl v právu, Zuzana si na něj sedla.

„Promiň,“ dál si ho nevšímala, „má někdo nějaké návrhy?“ nahodila.

„Zkusíme, až někdo přijde, tak vyjednávat,“ ozvala se Teyla. Zuzana to zamítla. Mnoho lidí je nezavře do cely jen tak. Ronon mlčel a Rodney dělal uraženého. Byli v maléru!

V tichu se ozývalo pobroukávání pěkné písničky. Měla uklidňující účinek, ale zpěv by byl lepší. Přes tmu v cele na sebe vězni neviděli.

„Petersonová, nemůžete přestat?“ zaznělo unaveně z jednoho kouta.

„Můžu vůbec něco, McKayi?“ ozvalo se zavrčení z úplně jiné strany.

„Nemůžete přestat oba dva?“ tentokrát to byl Ronon. Zdálo se, že mu oba lezli na nervy. Během jedné hodiny se stihli nejméně třikrát pohádat.

„Ne,“ odpověděli mu oba kouty zaráz.

Z chodby, po které byli přivedeni, se ozvaly kroky. Zvláštním způsobem duněly a zvuk se nesl dlouho v ozvěnách. V té tmě to vypadalo strašidelně. Dunění se stále přibližovalo. Jakmile se zdálo, že je neznámý u cely, tak jejich strážce poklekl. Rozsvítilo se prudké světlo. Všichni vězni si museli zakrýt oči. Netrvalo dlouho a ozvalo se vrznutí mříží. Zuzana přes slzy pohlédla na příchozího. Byl to velmi mladý a pohledný muž okolo třicítky. Hnědé vlasy měl svázané do ohonu a jeho oči...se nedaly popsat. Jako by měl jen duhovku a bělmo.

„Kdo je z vás velitel?“ zeptal se muž hrubým hlasem, který se k němu nehodil. Po cele poletovaly rozpačité pohledy. Zuzana si jich nevšímala. Postavila se a s uslzenýma očima pohlédla na krasavce.

„Já,“ odpověděla. Muž kývl a usmál se. Odněkud se vynořili další dva a popadli ji za paže.

„Hej!“ Trhla sebou, ale marně, měli pevný stisk. Brzy se ocitla proti své vůli za mřížemi. Rychlým pohledem se přesvědčila, že jsou všichni tam, kde jim nic nehrozí. A pak světlo zhaslo.

Kapitána odtáhli do podivné místnosti. Vypadala jako laboratoř, byly zde zkumavky, křivule a spousty různých skleněných předmětů. Pokračovali kolem stolů dozadu. Prošli vedle něčeho, co nebezpečně připomínalo operační stůl. Nakonec ženu upevnili v jednom rohu do železných okovů, ale měla zhruba metr a půl řetězu.

Nemusela čekat dlouho, hezoun zanedlouho dorazil. Prohlédl si ji, jako by viděl něco, co ho neobyčejně zajímalo.

„Co je?“ vyštěkla, když už to nemohla déle vydržet. Usmál se: „Domluvíme se, vy mě teď

odpovíte na všechny otázky a pak vás pustím.“ Zasmála se a pak jí rysy ztvrdly.

„A co když ne?“ Hezoun si ji znovu prohlédl.

„No, pak bych vás musel uhodit...“

„Myslím, že to přežiju,“ skočila mu do řeči.

„...znovu a znovu, dokud z vás ty otázky nevymlátím. Věřte mi, byla by to škoda, nemyslíte?“

„Jak pro koho!“ odsekla. Muž si elegantně sundal kabát a přehodil ho přes jednu z židlí. Vyhrnul si rukávy sněhově bílé košile. Došel k Zuzaně.

„Můžeme začít?“

Ušklíbla se: „Můžu na záchod?“ Jen protočil panenky.

„Kdo jste?“ vyštěkl muž.

„Zuzka...hezké jméno ne?“ Pozvedla obočí a čekal na odpověď místo toho dostala další

otázku.

„Jak dál?“

„Zuzana.“

„Ee, to se mi nelíbí. Vím, že vám v cele někdo říkal jinak.“

„Tak proč se ptáte, když to víte!“ V zápětí se zvedala ze země. Byla příliš drzá.

„Kdo jste, co tu děláte?“

„Ó můj! Jste ignorant! Jmenuji se Zuzana a jsme cestovatelé!“

„To je všechno?“

„Jo, sakra!“

„Přestává mě to bavit! Mí nadřízení chtějí výsledek. Takže znovu, kdo jste? Co tu děláte, odkud přicházíte?“

„Jsem Zuzana, patřím k lidem, kteří cestují pomocí těch věcí, kterém se říká taky kruh předků. Pocházím z jedné planety, která vypadá podobně jako tahle, až na to nebe...“

„Název planety a adresa?“

Zuzka se usmála: „Proč? Vy jste nás zavřeli do vězení. Pořád se jen ptáte! Kdo jste vy?!“

Hezoun ne nebezpečně usmál.

„Podobáte se předkům, stavitelům bran...“

„A to je všechno?“ vytřeštila oči kapitán.

„Víme, že používáte jejich technologii, ba dokonce ji ovládáte. Musíte být jejich potomci a teď jste se vrátili, abyste dokončili to, co začali vaši předci!“ Kapitán byla zaražená. Párkrát zamrkala.

„Co...co tu dělali?“ zajíkla se.

„Pokusy...chceme se pomstít, to kvůli nim trpíme! Jméno a adresa planety?“ vyštěkl muž.

„Prosíš na špatném hrobě, já ti to nemůžu říct. Vůbec nevím, co tu předkové dělali, ale jestli to bylo špatné, tak to rozhodně neschvalujeme!“ Zakroutil hlavou.

„Nevěřím ti!“ vyprskl Zuzce do obličeje, „používáte stejnou technologii. Ty a ještě jeden patříš k předkům, máš v sobě něco, co měli oni!“ Petersonová byla zoufalá, z tohohle se jen tak nevykroutí.

„Podívej, nepopírám, že umím ovládat technologii předků, ale nijak s nimi nesympatizuji...“

vykoktala kapitán.

„To si povídej někomu jinému! Vím, že jste přišli z jejich města, tak musíte být oni!“

„Cože?“

„Milá zlatá nás neoklameš,“ řekl mile, „sem se můžeš dostat lodí a nebo kruhem předků, z jejich města, stejně jako tam...My kruhem neprojdeme, z nějakého důvodu nemůžeme, ale předkové ano!“

Mluvili spolu sice zhruba patnáct minut, ale nikam to nevedlo.

„Takže! Název planety, adresa?“

„K čemu ti to bude? Kruhem neprojdete, sám si to řekl!“ vyštěkla.

„Máme lodě, spousty lodí. Na další planetu si doletíme a pak není problém navštívit vás!

Pojistka je jen na téhle planetě,“ mrknul na ni.

Zuzka se zamyslela a pak zakroutila hlavou: „Nic neřeknu.“

„Omyl řekneš a ještě ráda, protože budeš moct v naší pomstě zemřít jako první a rychle.“

Zuzka si uvědomovala, že jsou na tom špatně. Odsud se nedostanou živí, tedy určitě ne ona a McKay. Poslat jsem někoho dalšího by bylo nebezpečné. Muž naproti ní byl plný zášti a nenávisti. Antikové na těch lidech dělali pokusy a oni teď za to budou pykat. Poprvé za tu dobu si uvědomila, že jsou v kýblu.

Kapitán se znovu zvedla ze země. Z koutku úst jí tekl tenký pramínek krve. Krasavec použil pěsti. Už pět minut ji jen mlátil. Zuzka představovala příliš tvrdý oříšek. Znovu ji uhodil.

„Nemyslím, že je to vše.“

„Potřebuješ vyčistit mozek!“ vyprskla mu do tváře. Za chvíli se zvedala ze země, tentokrát o poznání pomaleji.

„Jaká je ta zatracená adresa?“ zakřičel hezoun.

„Polib mi šos!“

V tuto chvíli se muž přestal ovládat a chytil kapitána pod krkem a přirazil jí na stěnu. Zesílil stisk.

„Řekneš mi, co chci vědět!“ Zakroutila hlavou. Ještě přitvrdil.

„Dochází ti slova,“ zašeptal jí do ucha.

„Slov by...bylo dost...ale nějak nemám náladu...marníš čas...nic...neřeknu!“ vysoukala ze sebe. Skoro nemohla popadnout dech. Nakonec od ní ustoupil a nechal jí, aby se svezla na zem. Petersonová se rozkašlala a masírovala si krk.

Muž k ní přistoupil. Podřepl si.

„Máš tohle za potřebí?“ zeptal se jí a smutně se usmál.

„Proč?“ zakrákala.

„Zvyk,“ odpověděl. Kapitán se ušklíbla.

„Uhm, super,“ zakašlala.

„Proč mi neřekneš, co chci vědět?“ jeho hlas téměř prosil.

„Zvyk?“ Zamrkala na něj. Najednou se jeho obličej změnil. Donutil jí, aby se postavila a pak ji několikrát uhodil. Když ležela, tak použil nohu. Jeho vztek se odrážel na kapitánovi. Ta si však myslela, že je to dobře, alespoň ostatní budou o poznání méně zbití, něž ona. Usmála se.

„Čemu se směješ?“ vyštěkl hezoun.

„Tvým ranám!“ V tu chvíli zachytila jeho nohu a otočila s ní. Muž skončil na zemi.

Rychlostí blesku se poražený postavil. Naštvaně pozoroval ženu choulící se mu u nohou. Plivl na ni.

„Odveďte ji...“ zakřičel na stráže, které ihned plnili jeho rozkaz.

„...Přiveďte mi toho s těma divnejma vlasama.“ V tuhle chvíli si Zuzka oddechla. Díky bohu, že to není Rodney. Do cely se nechala odvléct. Drželi jí za ruce a nohy jí táhli po zemi. Příjemné, konečně nemusí po svých. Na zemi za mřížemi ji téměř hodili a poté si odvlekli Ronona. V tuhle chvíli kapitán litovala hezouna. Bude to ještě horší než s ní.

Ležela na zemi a vychutnávala si její chladivý efekt. Nepohnula se, jen vnímala věci o kolo. Najednou ucítila, že ji na tváři šimrají něčí vlasy. Prudce otevřela oči a pohlédla do obličeje Teyle. Opravdu ji viděla. Takže jim konečně rozsvítili. Přesto světlo nebylo žádná sláva, sahalo sotva do poloviny jejich vězení a zbytek byl ponořen ve tmě.

„Je v pořádku,“ oznámila Athosianka. Zuzka se posadila. Její pohled padl na nedaleko stojícího Rodneyho. Prohlížel si ji jako nějaké zjevení, stejně jako Teyla.

„Co je?“ zeptala se, bylo to nepříjemné.

„No, víš,“ začala jemně druhá žena v týmu.

„Kdybys měla zrcadlo, tak to víš,“ doplnil ji McKay. Petersonová protočila panenkami, přesto vytáhla odněkud ze svých kalhot zrcátko v nerozbitném obalu. Teyla se smála a snažila se to skrýt v kašli. Doktor McKay jen zíral. Nedokázal pochopit, že něco takového má.

„Kde?“ vysoukal ze sebe po chvilce překvapení Rodney.

„Nosím to pořád sebou, na každé misi jsem ho měla. Proč?“ Ještě stále nenašla odvahu se do něj podívat.

„Na co ti to bude?“

„Kdybych se potřebovala přelíčit, co já vím...“

„Ty a líčidla?“ zasmál se doktor.

„Proč ne...a navíc, zachránilo mi párkrát život,“ tímto zakončila debatu na tohle téma. S

nádechem pohlédla do malého lesklého povrchu. Moc dlouho to oddalovala.

Zuzana zalapala po dechu. Z zrcátka na ni koukala mladá žena s rozcuchanými hnědými vlnitými vlasy. Zelené oči byly vyděšené. Obličej měla tak bledý, že kdyby se postavila ke stěně, tak s ní splyne. Na spodní čelisti se jí rýsovala velká podlitina. To, že ji měla před chvílí vyhozenou, bylo zanedbatelné. Měla lehce natržený ret. Krev jí zaschla na všech možných místech. Z koutku úst se jí šířila červená čára stejně jako z nosu.

„Hm, nevypadá to hezky,“ poznamenala a dál si prohrabovala kapsy. Teyla to přešla mlčením a sedla si na tvrdou zem, sledovala kapitána s neskrývanou zvědavostí. McKay se zdál být naštvaný.

„Nevypadá to hezky? Bože, vždyť jsi nás vyděsila!“ už dávno jí přestal vykat. Neodpověděla, jen se dál přehrabovala v kapsách. Na zem vyskládala kromě zrcátka, dvě tyčinky, pilníček na nehty, gumičku, sirky, chlorové tabletky, dvě vlásenky a šátek.

„Hm,“ poškrábala se na hlavě, „s tím toho moc nenaděláme...Uhm, mluvil jsi na mě?“

zamrkala na Rodneyho.

„Myslím, že to je jedno...co se tam dělo?“ zamluvil svůj výbuch.

Teyla na oba zírala. Buďto tu bylo něco, co nevěděla a nebo to nechápala.

Zuzka konečně vstala za země a rozbírala své poklady. Jednu tyčinku nechala venku a rozlomila ji na čtyři díly. Jeden podala Teyla, druhý McKayovi a jeden snědla sama. Poslední

schovala Rononovi. Znovu se posadila na zem.

„Co se tam stalo?“ zopakovala otázku.

„Vedli mě chodbou až na konec vězení, pak jsme zahnuli do leva.“ Poškrábala se na spodní

čelisti, ihned toho nechala, podlitina začala bolet.

„Po padesáti metrech byla rozbočka, šli jsme vlevo. Předpokládám, že kdyby jsme zahnuli na druhou stranu, tak dojdeme ven.“ McKay začínal být netrpělivý, ale už dlouho znal Petersonovou a tak to neřešil, tedy ne tolik.

„Šli jsme chodbou kolem nějakých dveří. Na konci, mě přivlekli do nějaké laboratoře. Byli tam zkumavky...stoly a něco, co nebezpečně připomínalo pitevnu...“ Tady se zarazila, zdálo se, že přemýšlí, co dál. Nakonec vstala a přešla k mřížím. Chvíli tam jen tak stála, dokud si jí

strážný nevšimnul. Pohlédl na ni.

„Vodu?“ naznačila jemně. Strážný kývl, že rozumí.

„Fajn,“ vrátila se kapitán na své místo, „za pokus to stálo...Nakonec mi dali na ruce okovy, řetězu jsem měla ještě metr a půl,“ informovala dále. Teyla s doktorem měli co dělat, aby se chytli.

„No a pak přišel ten hezoun. Chtěl vědět, kdo jsme, odkud přicházíme a tak...Myslí si, že jsme předci. Ti tu prý kdysi dělali nějaké pokusy na lidech... jo a ještě, když jsem neodpovídala podle jeho představ, tak mi jednu vrazil,“ zakončila celé vyprávění úšklebkem. Dlouho bylo ticho a nikdo nic neřekl.

První promluvila mladá Athosianka: „A co jste jim všechno řekla?“ Zuzana mlčela, snažila se přijít na to, co vyžvanila. Nakonec přece jen řekla všechno, co prozradila. Rodney se zamračil.

„Řekla jsi více než jsi musela,“ naznačil.

„Vím, ale ty taky dobře víš, jak jsem ukecaná...Podívejte se, oba dva,“ přilákala pozornost druhé ženy.

„Je štěstí, že šel teď Ronon. Doufám, že další jsi na ředě ty, Teylo.“ Oslovená se zatvářila nadmíru uraženě. Zuzka si povzdechla.

„Tak jsem to nemyslela, podívej...Ronon něco vydrží a ty taky...jen mám prostě strach o McKaye,“ tak a bylo to venku. Teyla pochopila. Rodney taky, ale bohužel špatně.

„Hm, dík za důvěru!“ zabrblal.

„Bože, Rodney, tady nejde o to co vyžvaníš, nebo ne! Je mi jedno, co řekneš, ale tebe budeme potřebovat v jednom kuse. Když zmlátí mě, Teylo nebo Ronona, tak je to fuk. Tebe potřebujeme,“ vypěnila. Bylo jí celkem ukradený, že řekla Rodneymu jménem. Prostě

potřebovali, aby je odsud dostal a byl málo zmlácený, to je všechno.

„Mpf,“ vypravil ze sebe zmateně vědec.

Chvíli přemýšlel a nakonec se usmál: „Já věděl, že to přiznáš!“

„Cože?“

„že mě potřebuješ!“ Zuzana obrátila oči k nebi...teda tam, kde ho předpokládala.

V temnotě, PART 05 – Vyber, dokud máš možnost...

Čas běžel. Hodiny poskočili a osazenstvo vězení bylo dvakrát vyslechnuto. Před chvíli přinesli věznitelé doktora McKaye, byl v bezvědomí. Ronon se na neznámé šklebil skrze mříže, vedle něj stála Teyla a jen na ně koukala. Na Zuzku zbylo ošetření doktora. Klečela u něho a otírala mu obličej šátkem. U kolen měla vodu, tedy jednu z nádob, které dostali. Vždy se jí ruka s šátkem mihla ve vodě a pak skončila na vědcově tváři. Skoro většinu krve se jí

podařilo šetrně smýt. Měla o něho strach.

Rodney potichu zasténal. Zuzka se nad ním hned skláněla.

„McKayi?“ zašeptala, přesto přivedla pozornost obou u mříží.

„Petersonová?“

„Jsem tu, jak ti je?“ Pomohla mu se posadit.

„Všechno mě bolí,“ odpověděl po pravdě. Smutně se usmála.

„Máš žízeň nebo hlad?“ ozvala se tentokrát Teyla.

„Obojí,“ povzdechl si Rodney. Během chvilky mu donesli džbán s vodou a nějakou zeleninu. To bylo vše, co dostali. Kapitán nechala ostatní, ať ho ošetřují a sama si stoupnula ke mřížím, ruce měla zkřížené na prsou a zadumaně prohlížela zámek.

Znovu se ozvaly ty strašné kroky, znovu měl následovat ten výslech. Zuzana se tak bála. Nejradši by všechno řekla, ale nemohla a nechtěla. Tolik životů jiných záviselo na jejích slovech, na jejím mlčení. Nebyla v tom sama, ještě Teyla a Ronon, Rodney. Bože, ale jak dlouho tohle můžou vydržet? Ronon neměl problémy, vypadal v pořádku, když ho přivedli. Teyla byla trošku v šoku, ale dalo se to. Rodney? Vždyť ho teď zbili do bezvědomí a ...Zuzka si o něj dělala starosti. Byla ochotná udělat cokoliv, jen aby ho nechali na pokoji, všechny. Najednou zjistila, že se jí zámek od cely nějak rozmazal. Rychlostí blesku setřela slzy.

Pohlédla do tváře věznitele.

„Je čas, Zuzanko!“ oznámil zvesela. Mlčela, neměla chuť mu jakkoliv odpovídat. Stejně měla pocit, že by své hlasivky neovládla. Jen poslušně vyšla za železné mříže a následovala ho. Neohlédla se, bylo by to pro ni mnohem těžší. Takhle šla poslušně jako pejsek.

„K čertu!“ ulevila si nahlas. Hezoun se otočil a usmál se. Dál si ji nevšímal. Byla odvedena na to stejné místo co předtím, přivázána a znovu před ní stál ten muž.

„Tak, už sis to rozmyslela?“ příjemně se na ni usmál. Kapitán zavřela oči a snažila se udržet nervy na uzdě. Brada se jí chvěla a když otevřela oči, tak v nich měla nahromaděné slzy.

„Nic ti neřeknu, i kdybych chtěla, což nechci, tak nemůžu,“ zachroptěla. Jen se zasmál.

„Ještě mi to řekneš a ráda!“ vykřikl a uhodil ji. Kupodivu by si jindy stoupla, ale teď zůstala ležet.

„Vstávej!“ S výkřikem do ní kopnul. Jen na něj pohlédla a více se schoulila do klubíčka.

„Ne, nemá to cenu, stejně mě zmlátíš tak jako tak.“ Dostala další kopanec a další a další.

„Proč mi to děláš?“ zeptal se jí krasavec.

„Na to se mohu zeptat i já,“ zašeptala. Byla unavená, všechno jí bolelo. Očekávala další ránu, nepřišla. Její věznitel si podřepl.

„Nemuselo to takhle skončit.“

„Ne, to ne, ale já ti stejně neodpovím...“ Kapitánovi se zavíraly oči. Toužila po spánku.

„Možná bych měl řešení,“ řekl jen tak a stále si ji prohlížel.

„Jaké?“

„No, jeden z našich vědců o vás projevil zájem,“ začal nevinně.

„O nás, nebo o mě?“ Zuzka se stěží posadila. Teď koukala krasavci zpříma do očí. Usmál se na ni.

„O vás o všechny...Tyhle výslechy nikam nevedou a tak mě poprosil, jestli bych jednoho z vás nevybral na jeho pokus.“

„Cože? Jsme snad zvířata?“

„Svým způsobem ano, teda z našeho pohledu. Podobáte se Předkům a ti nám napáchali mnoho škod...Náš vědec si myslí, že by bylo cool, kdyby vyzkoušel náš přístroj na jednom z vás.“

Zuzana zalapala po dechu: „Tak to je teda cool...nemáme zájem!“

„Ty jsi mě nepochopila...“ zakroutil hlavou „...já se neptal, já ti to oznamuji.“ žena se zatvářila zoufale.

„O...o co přesně jde?“ popotáhla.

„Vyzkoušíme přístroj na přetvoření naších očí na vás...teda, řekl jsem to tak, abys to pochopila i ty.“

„To nemůžete. Nedělejte to!“

„Nepřemluvíš mě, o tomhle já nerozhoduju...Jsi jejich velitel, tak rozhodnutí nechám na tobě...Teď tě odvedou moje stráže do vaší cely, necháme ti hodinu, abys je s tím seznámila a někoho vybrala, poté si pro jednoho z vás přijdu.“ Zuzana plakala. Hezoun se usmál a setřel jí

slzu, která ji právě stekla.

„Neplač mi tu, času na to budeš mít dost!“ řekl jí.

„A co bude s ostatními,“ vykoktala ze sebe Petersonová, „budeš je stále mlátit?“ Koutky se mu lehce zvlnily.

„Ne, až dokončíme ten pokus, pak vás všechny pustím. Ostatní budou v bezpečí.“

„Cože? Jen tak...a to ti mám věřit?“

„Nic jiného ti nezbude...ale ano, pak je pustím...“ Více neřekl, odešel.

Zuzanu táhli do vězení, nebyla schopná jít. Nakonec skončila na podlaze. Přišla k ní Teyla a pomohla jí se posadit. Dala jí jídlo a pití. Pak se už o ní nikdo nezajímal, neptali se. Věděli, že mlčela. Jediný Rodney na ni koukal. Když déle nemohla jeho pohled snést, tak se odplazila do kouta. Sedla si ve tmě a schoulila se. Po tváři jí tekly slzy. Byla na dně a nedokázala cokoliv říct. V duchu se dohodla na jediném řešení...vše jim řekne, až přijde ten pravý čas, stejně jako oznámí, kdo je pokusný králík.

Mohlo to být tak půl hodiny. Ve vězení se ozýval lehký šum. Ronon a Teyla si vyměňovali návrhy na útěk a vědce s vojákem si nevšímali. Rodney neměl jak přispět a Zuzana od té doby co ji přivedli, tak nepromluvila. Byla k ničemu, podle jejich mínění. Právě téhle chvíle využil McKay. Přisedl si k Petersonové a mlčel. Věděl, že ho nikdo z těch tří nevidí, ale tušil, že Petersonová o něm ví.

„Co se děje?“ zeptala se šeptem tmy Zuzka.

„Spíš bych se měl ptát já, co se děje. Od té doby, co tě přitáhli, tak jsi nepromluvila,“ řekl své

obavy vědec.

„Ještě nepřišel ten pravý čas na to, abych vám všechno řekla,“ zašeptala. Na více se nezmohla. Nechtělo se jí mluvit, slova v by teď nic nevyřešila. Chvíli váhala, ale nakonec se přemluvila. Mohlo to být naposledy, co to udělá. Pohodlně si opřela hlavu o McKayovo rameno. Kupodivu neuhnul, spíše se natočil tak, aby se mohla pohodlně opřít.

Znovu se před želeními mřížemi ocitl ten člověk. Ronon se postavil do bojového postoje. Rozhodně se nechtěl nechat odvést v klidu. Byla to součást jeho plánu s Teylou. Tentokrát se však mříže neotevřely.

Muž se zatvářil neutrálně a promluvil: „Tak o kom jsi rozhodla, Zuzano?“ Oslovená vstala z pohodlného sedě a vystoupila na světlo.

„Půjdu já,“ zašeptala. Zbytek týmu se zarazil. Hezoun projevil mírné zklamání.

„Dobře, já ti dal na výběr a ty jsi rozhodla.“ V tu chvíli se všichni pohnuli. První vystartoval Rodney a natočil kapitána k sobě.

„O čem ses rozhodla...o co tu, sakra, jde?“ Ronon s tál druhé strany i s Teylou. Jejich věznitel se zasmál.

„Tys jim to neřekla? Nedala jsi jim možnost výběru?“ podivil se.

„Co nám měla říct?“ hlásila se o slovo Teyla.

„To, že...“ začal hezoun, ale byl přerušen.

„Drž hubu!“ zařvala Zuzana, „není potřeba, aby to věděli. Takže, pokročme k tomu, co má

být!“ Muž zakroutil hlavou, kývl na stráže.

„Pokud je to tvé rozhodnutí, pak souhlasím,“ přikývl.

Teď stála kapitán před mřížemi a sledovala všechny tváře v hlídané místnosti. Teyla vypadal naštvaně. Když si všimla jejího pohledu, tak se otočila. Ronon si sedl někam do kouta a nedával o sobě znát. Jediný Rodney se choval jinak. Stál u železa a sledoval dívku před sebou. V očích se mu leskl smutek a spousta věcí, od nedůvěry po strach.

Zuzka se na něj usmála, jako by říkala: „Jiná možnost nebyla, ale dostanu vás odsud.“ Pak byla odvedena. Nikdo nevěděl kam, avšak polovinu to stejně nezajímalo. O deset minut později se chodbami nesl křik. Byl plný bolesti. Doktor McKay v tom rozpoznal hlas Zuzky. Pevněji sevřel železné mříže. Musel napínat sluch, aby zaslechl slova, která škemrala o to, aby toho nechali...bylo pozdě na cokoliv. Na lítost, bolest...

V temnotě, PART 06 – Na kterou stranu hrajete, slečno?

Kapitán byla přivedena do stejné místnosti, kde ji vyslýchali. Prošla kolem stolů se zkumavkami, ale tentokrát dál nepokračovali. Zastavili se u ´pitevny´. U operačního stolu stáli dva lidé, dva muži. Jeden byl velmi podobný hezounovi, zanedlouho zjistila, že je to vědec. Druhý byl holohlavý s jasně zelenou duhovkou, doktor.

I když se žena bránila, tak byla násilně položena na stůl a přivázána. Ruce a nohy měla připoutány, ale nejlépe jí přivázali hlavu. Nemohla s ní pohnout. Slyšela, jak jí ten vědec říká, nějaké věci, ale nevnímala je. Pak se nad ní naklonil doktor.

„Slyšíte mě?“ zeptal se.

„Jo.“

„Nesouhlasím s tím, co se bude dít. Ten přístroj byl navržen pro nás, ne pro lidi, jako jste vy. Nevím, co vám to udělá, ale každopádně tu budu a neustále budu sledovat váš stav. Nemějte strach.“

Poslední, co si kapitán pamatovala bylo jasné světlo a to, že nemohla zavřít víčka. Slyšela se křičet, ale nedokázala přestat. Poté musela omdlít, protože se probudila na tom stole a všude byla tma. Pohnula rukou a dotkla se očí. Musela je mít převázané nějakou látkou, nic přes ni neviděla. Celé tělo ji bolelo. Cítila jak má na končetinách zařezané pásky, kterými ji přivázali. Došla k názoru, že to nedopadlo podle očekávání.

Posadila se, avšak někdo ji zatlačil na zpět.

„Ještě chvíli poležte,“ řekl nějaký hlas, poznala v něm doktora.

„Co se stalo,“ zachroptěla, nemohla skoro mluvit. Hlas měla vykřičený.

„No, jak jsem jim říkal, tak to nedopadlo dobře. Vaše oko není uzpůsobeno téhle přeměně, je jinak stavěné...každopádně, ji budeme muset dodělat do konce.“ Znělo to smutně a odevzdaně, tohle nemohl být zlý člověk.

„Co? Co...“ Petersonová se na víc nezmohla.

„Podívejte se. My na téhle planetě se rodíme už od pradávna s vadou očí. Jako malé děti podstoupíme tenhle zákrok...Ale nás to nebolí,“ dodal rychle poslední větu, když si všiml zděšené grimasy.

„Vlastně je to i příjemné. Pak se nám na to mažou několik dní bylinné masti a několik dní

nechodíme ven...oni si však mysleli, že vaše oko to dokáže.“

„Aha, a budu vidět?“

„To...nevím, nevím co to s vámi udělá, jaké to bude mít následky...je mi to líto, ale ještě to musíte nejméně třikrát absolvovat, abyste nepřišla o zrak úplně...“ Doktor nemohl dál pokračovat. Nemohl se dívat ně někoho, komu se na obličeji objevila apatie. Rezignovala. Pohlédl na dva muže u dveří a kývl jim, že ji mají odnést. Teď nemohl více pomoci.

Zuzana se nechala táhnout. Tvář měla sklopenou k zemi. Přes oči měla silný kus látky. Rozcuchané vlasy jí padaly na ramena. Byla unavená po všech stránkách. V krku jí pálilo, skoro nemohla promluvit. V očích jí nepříjemně cukalo a celkově jí bolelo všechno, od očí, po rozedrané ruce. Připadala si jak ve zlém snu, ze kterého se nedokázala probudit. Přesto slyšela, jak vrzla mříž. Hodili ji na podlahu. Dusot několika párů bot oznamoval, že se k ní

přítomní seběhli. Ležela na boku a netoužila po soucitu. Vnímala bolest, neschopna se pohnout.

Někdo byl za ní. Cítila něčí ruku na rameni. Uvědomovala si pevný stisk a strach proudící z tohoto gesta. Netušila kdo to je. Věděla, že někdo další stojí metr od ní blíže k mřížím. Musel to být Ronon. Pak tu byl ten poslední. Klečel před ní a skláněl se nad jejím tělem. Ten dotyčný studoval její pásku přes oči a držel jí za loket. Celou místnost naplňovaly rozpaky, strach a spousty pocitů. Zuzka si připadala v jiném světě. Divila se, že si nic z toho dříve neuvědomila. Teď když se nemohla spolehnout na zrak, musela dát na pocity, tóny hlasu... Byla z toho nového vystrašená a zaražená, nedokázala se pohnout.

„Co jste jí to provedli?!“ zakřičel někdo. Zuzka sebou při tom trhla, bylo to tak nahlas. Hlas patřil tomu, co seděl za ní, patřil McKayovi. žádná odpověď nepřicházela.

„Prosím, odpovězte nám?“ poprosila podle všeho Teyla. Její hlas byl skoro bez emocí. Jako vždy tichý a konejšivý. Když odpověď nepřicházela, tak to vzdali, neptali se těch, od kterých odpověď nepřijde. Teyla se rozhodla sundat tu pásku z kapitánových očí. Byl to risk, ale když

se nehýbala...

Petersonová cítila, jak stisk na jejím rameni zesílil. Ruka z jejího lokte sjela a dotkla se černého šátku. Strnula. Netušila, co se stane, pokud jí ho sundá, ale věděla, že v cele je světlo. Kapitán se vyděsila. Ten šátek na očích měla z nějakého důvodu a navíc věděla, že světlo teď

přinášelo bolest. Jejího čela se dotkly chladné prsty. Zuzka začala zrychleně dýchat. Opatrně

začali odstraňovat šátek.

„Néééé!“ vyvřískla žena ležící na zemi. Vytrhla se z chladných rukou Teyly a pevného stisku McKaye. Přesto se jí šátek pohnul a ona viděla jasné světlo přicházející ze spodu. Byl to tenký a nepostřehnutelný kousek, přesto jí způsoboval neskutečnou bolest. Zhluboka dýchala a pevně si držela černou látku na očích. Zuzka teď stála a snažila se dostat někam jinam. Zmatená a vyděšená udělala pár kroků pozpátku, avšak zakopla o vlastní nohy. Spadla na zem a stále se vzdalovala od ošetřovatelské dvojce, dokud nenarazila na mříže. Dále nemohla. Z

škvíry, kterou vytvořila Teyla, viděla tmu. Byla v bezpečí, neviděna a schována. Upravila si látku do přijatelné polohy. Seděla v jednom koutě. Cítila okolní chlad. Slyšela, jak ostatní

mluví. Nevěděla, proč tak nahlas, ale nevadilo jí to. Vmáčkla se hlouběji do rohu. Všude byla tma, žádné světlo. Možná blouznila, tolik si přála, aby blouznila. U mříží setrvala další

hodinu, než usnula.

„Tak co tedy uděláme?“ zašeptala Teyla. Mluvila opravdu potichu, ale Zuzana ji slyšela, jako by stála vedle ní.

„Nic, odsud se jen tak nedostaneme,“ tentokrát mluvil Rodney.

„Kdyby tu byl zámek na kód, není problém, ale tady nám...“ doktor se odmlčel, chvíli mlčel a poté se ozvalo luskání prstů. Právě na něco přišel.

„Co jsi vymyslel, McKayi?“ vrčel Ronon. Chtělo to nějakou akci, podle jeho mínění. Rodney se ušklíbl, Zuzka to nepotřebovala vidět, domyslela si to.

„Pokud máš po ruce paklíč, tak jsme za vodou,“ prohlásil po chvíli ticha doktor. Ronon jen zavrčel. Byli v pasti a ven se nedostanou i kdyby padaly kroupy. Přesto se v doktorově hlavě

tvořil plán, malý, ale přesto nějaký. Stejně jako u Zuzky.

Kapitán pomaloučku vstala a podél mříží došla na světlo. Cítila pohledy ostatních, nevšímala si jich. Pokračovala v cestě dál. Podle jejich výpočtů měla cela deset kroků od jedné stěny k druhé, byla to taková krychle. Opravdu velký prostor. železo vypadalo nově a pevně. Její ruce jí nezklamaly. Po podrobnějším prozkoumání zjistila, že zámek je bytelný, přesto na malý

klíč. Neměl by to být problém otevřít tím, co měla v kapse...avšak ona ho neotevře. Ronon s Teylou sotva a McKay by to nezvládl včas.

Po cele se roznesl znovu šepot. Trojce z Sheppardova týmu vymýšlela útěkový plán. Nikam se od té doby nepohnuli, stále rozebírali další a další nesmyslné možnosti. Petersonová byla mimo, stála u mříží a nikdo si jí nevšímal. To samé naplatilo o ní. Pečlivě poslouchala okolí, rozhovor a pečlivě vyhodnocovala situaci. Najednou sebou cukla, zarazila se a poslouchala.

„Přicházejí,“ oznámila kapitán skupince zbojníků.

Ronon odfrkl a posadil se na lavici, vedle něj zaujala místo Teyla. Samotný McKay dorazil za ženou u mříží. Stál a mlčel.

„Cela má deset kroků na všech stranách,“ oznámila Zuzka. Muž mlčel.

„Zámek bys mohl otevřít sponkou do vlasů,“ oznámila mu. Uchechtl se.

„Nechceš mi poradit, kde bych ji sehnal?“ Zuzana se ušklíbla a vjela jednou rukou do kapsy. Vytáhla z ní zrcátko, vlásenky a pilníček.

„Tohle by ti mělo pomoc. Jakmile mě odvedou, tak počkejte do mého návratu. Pak ti řeknu, co máš dál dělat,“ tímto rozhovor skončil. Dál nepokračovala.

„Hahaha, super! To je vážně skvělé!“ vybouchl doktor, „nechtěla by ses svěřit s tím, co se stalo? Ale proč se vlastně ptám, já hlupák zapomněl, vždyť ty vždycky víš, co je nejlepší!“

Křičel, a bylo mu jedno, co bude následovat dál. Chtěl to ze sebe dostat. Všechna ta nejistota, strach vyklouzla ven a dopadla na Zuzku.

Přešla to bez jediného úšklebku, pláče a myšlenky. Měl pravdu a ona to věděla. Zbytečně by se rozčilovala. Místo jakéhokoliv výbuchu v klidu kolem něj prošla ven, když jí otevřeli dveře.

„Dva kroky z cely...“ pomyslela si. Stála uprostřed chodby, „čtyři kroky na šířku a pak...jedna, dva, tři...“ pečlivě počítala. Starý zvyk jí teď byl přítelem. Byla tak zabraná do toho, co dělal, že neslyšela McKaye pokračující ve svém výbuchu. Něco za ní křičel, marně.

Hnědovlasá žena se dobrovolně položila na operační stůl. Nechala se spoutat, dokonce si nechala sundat šátek. Pálilo to a nic kromě světla neviděla. Byl by to zbytečný boj, který by prohrála. Znovu tu bylo to jasné ostré světlo a znovu křičela, ale její poslední myšlenky obsahovaly jen čísla, které nechtěla a nesměla zapomenout.

Probudila se opět na tom stole. Černý šátek byl tam kde měl být. Vznášela se tu jemná

květinová vůně. Zuzana ji nemohla nikam zařadit, stejně tak, si byla jistá, že ji nikdy předtím necítila.

„Doktore?“ zeptala se vzduchu okolo. Neviděla ho, ale potřebovala s ním mluvit. V hlavě se jí

začal sestavovat něco, čemu se dalo s těží říkat plán, přesto do něj kapitán vkládala určitou naději.

„Ano?“ Podle hlasu to byl doktor. Zuzka se usmála.

„Kolikrát ještě budu muset podstoupit toto...mučení?“ zeptala se. Dala si záležet na tom, aby ta otázka vyzněla tím způsobem, jakým vyzněla. Chvíli se muž neozýval, přemýšlel.

„No...“ začínal nejistě, „třikrát, čtyřikrát.“

„Navýšil jste to,“ poznamenala chladně.

„Ano, ale je to nezbytné...podívejte se, já...oni vás odsud nepustí. Vím, co vám slíbili, ale nedodrží to.“ Tak a bylo to venku. Doktor věděl, že se dopouští zrady, ale byl hergot doktor. Nemohli po něm chtít, aby přihlížel mučení lidí, ať už to byli kdokoliv!

„Tohle vím, doktore. Jsem voják a jsem si dobře vědoma toho, že odsud neodejdeme. A vím, že se snažíte oddálit moji smrt...Kolikrát to budu muset podstoupit?“ zeptala se. Byla klidná, tak klidná, až ji to děsilo. Teď však na to nebyl čas, byla potřeba, aby dostala všechny na Atlantis. Přímo cítila, jak doktor váhá.

Nakonec promluvil: „Ještě dvakrát, pak by poškození nemělo být tak trvalé.“ Po tomhle prohlášení zavřel oči. Jak si přát tohle zvrátit.

Zuzana se usmála: „Mám pro vás jeden návrh a pochopím, když odmítnete s ním souhlasit...“

„Mluvte,“ vybídl ji.

Místností se rozléhal šepot. Slova byla sotva slyšitelná. Stíny se tu prodlužovaly a tma se stávala strašidelnější. železné mříže přijímaly teplo, ale nazpátek vracely chlad. Země byla povrchem drsná, plná špíny, prachu a kamínků. Vlhko se vznášelo ve vzduchu, stejně jako prach a podivné nepříjemné vůně. Dostat se odsud bylo nemožné, naprosto.

„Poslouchejte mě!“ zakřičela Zuzana. Byla to hodina, co se vrátila nazpět. Tentokráte došla po svých. Od té doby se ostatní neustále dohadovali a hadrkovali se. Kapitánovi došla trpělivost, neměla na to náladu.

„Poslouchejte mě,“ zopakovala to. Přesto si vysloužila odfrknutí od Ronona. Pomalým krokem došla na místo, kde předpokládala ostatní.

„McKayi, máte ještě ty věci, co jsem vám dala?“ Kývl.

„Můžete odpovědět?“

„Jo mám,“ ozvalo se vedle ní.

„Dobře, teď mě všichni poslouchejte. Mnoho času nemám...“ Odmlčela se a srovnala si myšlenky.

„Co nám musíš říct?“ začala Teyla. Zuzana ji ignorovala.

„Ronone, za jak dlouho stihneš zlikvidovat strážného beze zbraně?“ Zdálo se, že vysoký muž

přemýšlí.

„Za pár sekund,“ odhadl.

„Dobře, to by mohlo stačit...Chodba je široká čtyři kroky, s celou je to čtrnáct. Na konec vězení je to čtyřicet pět až padesát kroků...“ byla přerušena.

„Co, nám musíš říct?!“ vykřikla Teyla. Zuzka na ni pohlédla. Neviděla ji přes šátek, ale věděla, že je tam. Ušklíbla se.

„Právě to říkám...kde jsem to skončila?“ Poznala, že Teyla je naštvaná, ale potřebovala dát základní informace, co nejrychleji.

Nebyl čas na nějakou slušnost zdvořilost a kecy typu: „Ale, Teylo, snažím se vám vysvětlit cestu ven, jak nejrychleji můžu. Půjdeš rovně...něco se ti nelíbí?“ Prostě nebyl čas.

„Skončila jsi u padesáti kroků na konec této chodby,“ řekl Ronon. Pochopil správně, o co tu šlo. Kývla na znamení díků.

„Pak zahnete doleva. Je to dále padesát metrů, zhruba tak kolem stovky kroků i méně...Na konci chodby se musí zahnout doprava, pak nevím, jak to dál vede. Měla by tam být cesta ven.“

Když nikdo nic neřekl, tak pokračovala: „Až otevřete zámek, tak budete mít pět minut než se rozeběhne alarm. Pokud nestihnete včas omráčit strážného. Vysílač kódu a zbraně by měli být uloženy, moment...už to mám! V první místnosti, jakmile zahnete doprava.“ Vítězoslavně se na všechny usmála. No neviděla jim do tváře, ale to nebyl největší problém, všude se vznášela nedůvěra.

„Tak a teď poslouchejte vy mě, kapitáne,“ zaznělo nečekaně od Teyly. Kývla, že poslouchám. ženy přišla přímo k ní, byla větší než Zuzana.

„Neuděláme to, co po nás chcete, protože to tak trošku smrdí, jestli mi rozumíte,“ zašeptala.

„Vím, ale jinou možnost na útěk nemáte,“ prohlásila Zuzka.

„Tak mi řekněte, jak víte, kde máme schované zbraně?“ zaprskala jak kočka Athosianka.

„To není vaše starost, teď tu velím já a já vám říkám, že tu uděláte takto.“

„Ne.“

„Já vás neprosila, já vám to dávám rozkazem,“ dala si ruce v bok a pohlédla na Teylu. Do tohoto se Rodney a Ronon radši nepletli, vypadalo to nebezpečně. Přesto měl doktor pocit, že Zuzana nemá v plánu se vrátit.

„Vážně, ale já nejsem voják a rozkazy přijímám jen od podplukovníka Shepparda,“ prohlásila s klidem vyšší žena.

„Tak si tu pro mě za mě shnij za živa! Odsud se nedostaneš,“ vyprskla jí do obličeje Petersonová. Cítila zlobu ženy naproti sobě, sama byla naštvaná a přestala se ovládat. Věděla, že McKay stojí těsně vedle ní a že ji drží za rameno, ale tak, aby o tom Teyla nevěděla. Byla pravda, že kdyby jí jednu vrazila, tak by jim to nepomohlo. V duchu děkovala Rodneymu, že ji zadržel včas.

„Na čí straně stojíš, Petersonová?“ zašeptala zlověstně Athosianka. Zuzana nijak nereagovala. Čas vypršel, v dály slyšela kroky. Ignorovala ženu před sebou a otočila se k ní zády.

„Přicházejí,“ oznámila. Došla k mřížím a tam zůstala stát.

„Podívej se mi do očí!“ vykřikla Teyla, ztratila veškerou rovnováhu a vnitřní sílu. Zuzana se otočila a ušklíbla se.

„Pořádně, ne přes nějaký šátek!“ Kapitán nad tímto zakroutila hlavou a vrátila nazpět čelem k mřížím.

„Co se tu děje?! Na čí straně jsi?“ Ignorovala tyto výkřiky, k ničemu by to nevedlo. Teď se musela připravit na světlo a bolest, kterou přinášelo. Byli u mříží cítila to, skoro nedýchala. Ach bože, ať se probudí, ať to je jen špatný sen.

V temnotě, PART 07 – Fáze jsem v kýblu

Probudila se na tom zpropadeném stole. Jako vždy omdlela. Velká bolest a vypětí ji k tomu donutilo. V krku jí pálilo a oči nesnesitelně bolely. Ruce měla rozedrané do krve, cítila, že na nich musí mít hojivou mast. Díky bohu za doktora. Pohnula se a zasténala.

„Klid, budete v pořádku, ještě jsem vás nestihl ošetřit,“ zaznělo jí hned u ucha.

„Jak...“ zakrákala, více nestihla, v krku ni nesnesitelně škrábalo a nutilo ji to ke kašli.

„Jak dlouho jste byla mimo?“ Kývla.

„Před minutou skončili a odešli, poprvé jste se probrala takto brzo,“ zazubil se na ni, neviděla to.

„Zuzano, musím vám teď prohlédnout oči,“ oznámil jí.

„Jo, v pohodě,“ vykašlala ze sebe.

„Ne, to není, bude vás to bolet.“

„To je jedno, už teď mě oči bolí jak blázen.“

„Dobře, připravte se, sundám vám ten šátek.“ Připravila se. Cítila, jak jí sundává tu tenkou látku z očí. Pak přišlo světlo, pálilo a štípalo, viděla samé bílé skvrny. Nic jiného. Slzy se jí

nahromadily v očích a tekly jí do vlasů. Najednou věděla, že je to marné, odsud se nedostane. Nikdy nemohlo vyjít to, co chtěla. Dávno se smířila s tím, že už nikdy neuvidí přátele, avšak teď na ni všechno dolehlo. Co jsi vlastně myslela, ti tři ji ve vězení neposlechnou a zemřou tu, všichni. Bylo zbytečné jim něco říkat, bylo zbytečné něco vymýšlet...pohrdali jí, nenáviděli ji. Nezáleželo na nich, jen na jednom, ale toho proti sobě už stihla poštvat. Byla sama, opět, tak jako tenkrát po smrti bratra, jako po smrti přítele...koho zajímalo, co cítí? V hrůze si uvědomila, že tu jeden člověk byl...byl tu a už není.

„Jste v pořádku?“ zeptal se doktor. Jen kývla.

„Vypijte tohle, za pár minut budete mít hlasivky v pořádku.“

„Díky...“

„Nemáte zač, řekl jsem jim, že musíte podstoupit tento proces ještě nejméně třikrát.“

Zasmála se: „Divím se, že na to skočili.“

„Nejsou doktoři, ale máte před sebou poslední část...měli bychom si pár věcí upřesnit...“

Možná teď byla správná doba na ospravedlnění. Zuzana seděla ve tmě a přemýšlela. Nakonec se rozhodla.

„Doktore McKayi, můžete na moment?“ zavolala. Dostalo se jí kladného zamručení a za chvíli vedle sebe slyšela heknutí.

„Co je?“ vyjel na ni.

„Možná teď přišla ta pravá chvíle na to, abych se s tebou rozloučila, ale pokud to chceš jako hádku, klidně...“ Rodney se zarazil. Její hlas zněl rezignovaně a zničeně. Byla na dně.

„Promiň,“ hlesl.

„Nic se nestalo. Měla bych napřed pár věcí vysvětlit.“ Neviděl jí do obličeje, přesto věděl, že je unavená a nemá daleko k pláči. V duchu se proklel, klidně by slyšel, jak na něj křičí, ale tohle nikdy.

„Je možné, že už nikdy nebudu vidět, možná blbě, možná normálně,“ popotáhla, „ale dostala jsem možnost vybrat někoho, kdo to podstoupí. Kdybych nevybrala, tak bych riskovala, že by vybrali někoho cenného a to si teď Atlantis nemůže dovolit.“ Rodney věděl o kom mluví a že by nikdy nepřiznala to, co bylo v pozadí jejích slov. Nechal jí mluvit.

„Vybrala jsem podle svého svědomí...Vím, že mi nevěříte, ale jakmile se naskytne možnost útěku, tak vypadněte. Víc, vám zatím nemůžu pomoci, než těmi informacemi, které jsem vám řekla.“ Odmlčela se. Bylo tak těžké říct sbohem a vydat poslední rozkaz.

„A co ty? Odejdeme společně?“ začal Rodney. Měl podivný dojem, že to něco nehraje.

„Odejdeme spolu, že ano?“ jeho hlas nabíral na intenzitě.

Slyšel jak se Zuzka roztřeseně nadechla: „Ne, Rodney, neodejdeme.“

„Co to plácáš?“ vyjekl doktor, postavil se na nohy.

„Umíš otvírat zámky?“

„Ne, neumím. Zuzko, co se to děje?“

„Naučím tě to teoreticky...“ tady byla přerušena.

„Nechci, abys mě cokoliv učila! Protože to nebudu potřebovat! Vrátíme se nazpět! Všichni a v pořádku!“

„McKay, jsme mrzák, nevidím a možná už nikdy neuvidím!“ Oba prudce oddechovali. Stáli naproti sobě. Nemohli najít slova, která potřebovali. Dlouho se mezi nimi rozhostilo mlčení.

„Pamatuješ si, co jsem řekla naposledy, než mě odvedli?“ zeptala se konečně kapitán a posadila se.

„Hm, asi ano.“

„Pak je odsud odvedeš, nebudeš se ohlížet na nikoho...musíš se vrátit na Atlantis. Město tě

potřebuje.“

„Ne, bez tebe nikam nejdeme, vrátíme se společně,“ zahalekal Rodney. Nemohl uvěřit tomu, do čeho ho nutila.

„Rodney, tohle není sranda, až přijde čas, tak jděte a mě nechte tu,“ zašeptala.

„Nikam bez tebe nejdeme, své lidi neopouštíme,“ řekl pevně a hodně nahlas.

„Rodney, jako ... jako někdo, koho znáš, tě prosím, nenechávej mě tu.“ McKay zamrkal, avšak Zuzka neskončila.

„Ale jako tvůj velící ti přikazuji, až nastane čas. Odvedeš je, pomůžeš jim domů a na nikoho se nebudeš ohlížet...Zařiď se podle toho.“ Poté mlčela a nepromluvila. Doktor pochopil, že své sbohem mu dala někde mezi těmi slovy. On jí ho nedokázal dát, možná později, teď ne.

Rodney mlčel a seděl vedle ženy, se kterou se tolikrát pohádal a nikdy jí nedokázal říct, to co by doopravdy chtěl. Stejně jako ona. Byli si tak podobní, ale nedokázali se navzájem pochopit. Nakonec udělal doktor jedinou věc, která mu připadala v tu chvíli jediné možné

řešení. Přisedl si blíže k Zuzce a objal ji kolem ramen.

„Dobře to dopadne,“ zašeptal. Přesto nevěděl všechno, spousta věcí měla být pro něj překvapením.

Zase ty kroky. Znovu a znovu se ozývaly chodbou. Doktor McKay je nenáviděl. Pokaždé měl dojem, že když se vzdalují, tak mu s ním mizí i Petersonová. Jako by tušil, že jednou se vrátí

bez ní a vezmou si dalšího. Nebyla možnost úniku. Sledoval od mříží odcházející muže i s Zuzkou.

V hlavě mu tepala její slova: „Dostanu vás odsud.“ Věřil jí, jen nevěděl proč.

Zuzana se bránila. Nechtěla se vzdát jen tak. Přesto byla položena na operační stůl. Někdo jí

držel ruce a nohy. Jakmile ji připoutali, tak jí z hlavy strhli ten šátek a upevňovali hlavu. Pak přišlo to prudké ostré světlo. Během tohoto procesu Zuzana křičela, upadala do bezvědomí a probouzela se. Procházela peklem, takovým, ze kterého nevedla cesta ven. Vsadila všechno na jednu kartu a upsala svoji duši ďáblu. Bylo pozdě na odvolání.

„Jste v pořádku?“ zašeptal jí do ucha doktor.

„Jo jsem OK,“ dostala ze svého hrdla kapitán. Šeptala, nemohla nahlas.

„Musíme počkat, zařídil jsem mezitím nějaké věci.“ Zuzana se zamračila.

„Mezi tím?“

„Byla jste mimo dvacet minut. Nechtěl jsme vás budit. Stihl jsem vás ošetřit a zařídit to, na čem jsme se domluvili.“

„Dobře, za jak dlouho budeme moc začít?“ zeptala se.

„Ještě pár minut,“ poškrábal se na hlavě, „musím ještě dokončit přípravu té masti.“

„Obejdu se bez ní,“ rozhodla nekompromisně kapitán. Zasmál se, měl nepříjemný smích.

„Ne, neobejdete...máme hodně času. Řekl jsem jim, že budete mimo nejméně hodinu, že takový silný zážitek a vyčerpání vás přivedlo do bezvědomí,“ zhodnotil své počínání. Zuzana se rozesmála, poněkud chraplavě, ale přesto příjemně.

„Jste šílený!“ dodala. Z dálky slyšela kvedlání nějakého nástroje.

„Vím...hotovo.“ Petersonová kývla a seskočila z postele. Doktor zabalil tu věc na které

pracoval a do jedné z kapes si něco strčil.

„Můžeme?“

„Samozřejmě.“

V temnotě, PART 08 – Zastavíme až za bránou!

Rodney přecházel po cele. Byl nervóznější a nervóznější při každém kroku. Kéž by byl konec. Nevěděl, co zítřek přinese. Vlastně netušil nic. Ani nevěděl, jak dlouho tu je a jak dlouho tu setrvá. Budoucnost byla nejistá. Nakonec se zastavil u mříží. Pohlédl na jejich strážce. Přemýšlel. Možná by to stálo za zvážení, mohli by utéci...zmizet. Usmál se, to je přesně to, co by chtěla.

Minuty běžely. Světlo v cele nepotmělo, ani nezesílilo, bylo stále stejné. Vznášel se tu pach zatuchliny. Vězni tu seděli a koukali jeden na druhého. Najedenou se odnikud ozval podivný

zvuk, jako by zapískání. Jejich strážce se neklidně zavrtěl. Po druhém zapískání se na ně

podíval, jako by se chtěl ujistit, že nikam neutečou. Natáhl se pro klíč od cely a odkráčel pryč. V tuhle chvíli nastoupil Rodney s vlásenkami.

Po chodbě se rozléhaly kroky. Někdo tu běžel. Podle zvuku to byli dva lidé. Doktor McKay sebou cukl a místnost naplnilo drobné

„CVAK“. Dveře cely se pootevřely.

„Připravte se!“ poznamenal Ronon a stoupl si k mřížím tak jako pokaždé. Teyla stála v závěsu za ním a zhluboka dýchala. Pomáhalo jí to se uvolnit. Jediný McKay se třásl po celém těle. Ne strachem, ale zlostí. Nechápal, jak to mohl udělat, jak se k tomu nechal přemluvit! A ještě

mu za to gratulovali. Připadal si, jako by někoho zradil. Skousnul si dásně zevnitř, ne teď

nesměl křičet...jak by nejradši něco nakopnul!

Rodney pevně semknul víčka, čelo se mu lehce nakrčilo. A když je znovu otevřel, jako by to nebyl on, rezignoval. Dunění se ozývalo blíže a blíže. Neznámý na sebe nenechal dlouho čekat. Vyběhli do světla. Byl to vysoký, holohlavý muž a za ruku táhl...

„Zuzano?“ vyjekl vědec.

„Rodney?“ McKay se prodral kolem Ronona a nevnímal, že se ho snažil zastavit. Rozrazil odemčené mříže a odstrčil toho holohlavého chlapa. V ochranářském gestu se postavil před dívku. Zuzana ho neviděla, pokračovala, jako by se nic nestalo.

„Rychle, musíte pryč. Otevřete si celu a já vám ukážu cestu.“ Všichni přítomní se zarazili. Ronon si jemně odkašlal.

„My jsme venku!“ ohlásila jí Teyla. Po místnosti se rozhostilo trapné ticho.

„Fajn,“ prohlásila Zuzka, v jejím hlase bylo slyšet zklamání.

„Tak se vydejte na cestu,“ prohlásila hořce. Ronon s Teylou na nic nečekali a vydali se rychle dál. Rozeběhli se po cestě, po padesáti krocích, na konci vezení, se zastavili.

„Kde je, Rodney?“

„Nevím, ale měl by si pohnout,“ podotkl Ronon.

Doktor McKay mezitím stál před Zuzkou. Ta nevypadala, že by někam chtěla odejít.

„No tak, pojď,“ zatahal ji za ruku.

„Promiň, já...nemůžu se vrátit na Atlantis.“

„Cože? Zuzano! Proboha, prosím, pojď.“ V zoufalství ji doktor ruku skoro drtil. Podíval se na holohlavce, jako by prosil o pomoc. Ten jen mlčel, ale na jeho tváři se rozléval údiv a po chvilce se usmál.

„O co tu jde?“ vyštěkl McKay.

„O nic, Rodney...Tito lidé nemohou projít bránou z nějakého důvodu a já neodejdu, dokud se mi nedostane vysvětlení proč.“

„Proboha! Blázne! Pojď pryč, dokud můžeme!“ Zuzana mu vytrhla svoji ruku z jeho. Otočila se na druhého doktora. Rodney obrátil oči ke stropu. Tohle bylo na něho opravdu moc. Neměl chuť se s ní o tom hádat, nebo cokoliv jiného. Začal se rozhlížet po místnosti a vzpomínat, co ho Ronon naučil.

„Co se stane když...“ více Zuzana nestihla. Odporoučela se k zemi. Místní doktor zkřížil ruce na prsou a pohlédl na doktora McKaye, který v ruce držel zbytek misky na jídlo a ve tváři měl vepsaný až skoro nepříčetný výraz.

„Mohl jste ji to nechat dopovědět,“ řekl s ledovým klidem holohlavec.

„Pravda, ale vy byste jí pak odpovídal, pak by se ona zeptala...na to není čas.“

Rodney zahekal pod tíhou drobné dívky. Přehodil si ji přes rameno a vítězoslavně se usmál na muže. Ten mu úsměv vrátil a podal mu nějaký balíček.

„Co to je?“ zeptal se nedůvěřivě McKay.

„Mast, uleví ji od bolesti. Není zcela doléčena a možná nikdy nebude. Měli byste jít, nesmí

přijít k vědomí před bránou!“

„Cože? Proč?“

„Na nic se neptejte...víc vám už doopravdy nemůžu pomoc ani říct. Zradil jsme

všechny...jděte!“ Rodney se nechal dvakrát pobízet a rozeběhl se chodbou. V polovině se ještě

otočil a pohlédl na muže u cel. Ten tam jen stál a sledoval jak utíká. Pak se však myšlenkami vrátil k tomu, co bylo potřeba.

O hodinu později přišla k cele stráž. Našla ji otevřenou a u ní ležel doktor, byl mrtvý. Pitva prokázala, že se otrávil. Nenechal nic, čím by to vysvětlil, přesto ho i jeho rodinu místní vláda nařkla z velezrady. Nedostalo se mu pořádného pohřbu, stejně jako zbytku jeho rodiny. Majetek byl znárodněn a jeho jméno pošpiněno. Dalo se to čekat. Nikdy nikoho nezajímá

proč. Takhle končí zrádci všude v celém vesmíru...

Doktor McKay dohnal Teylu a Ronona. Ani jeden z nich se netvářil nadšeně z Petersonové na jeho rameni, ale zároveň to nekomentovali. Díky ní teď věděli, kde jsou jejich zbraně, pro které se stavili a pak se snažili, co nejrychleji utéct. Nebyl to takový problém. Lidé se jich báli, stráže byly v tu dobu odvolány. Nastal všeobecný zmatek, kterého tahle skupinka využila.

Rodney v polovině cesty k bráně nemohl. Skoro pořád se zastavoval. Ronon byl nejméně

deset kroků před ním a nejevil jakoukoliv snahu v tom mu pomoci. Teyla se snažila hlídat, jestli je nesledují. Byl na to sám a hodlal Zuzanu odnést na Atlantis, i kdyby měl vypustit duši. Popadl druhý dech a rozeběhl se znovu k bráně. V dáli ji viděl. Tyčila se z pole jako nějaká strašidelná věc, ale pro Atlanťany představovala jedinou záchranu.

Čím blíže byl McKay k bráně, tím více Petersonová na jeho rameni těžkla. Zbývalo jim sotva padesát kroků. Ronon už dávno zadával adresu a Teyla vysílala kód. Rodney zpomalil na tempu. Cítil, že se Zuzana probouzí. Nechtěl, aby to sní tolik házelo. Mohl být sotva dvaadvacet kroků od modré hladiny. Teď se nic stát nemohlo. Nikdo je nepronásledoval, nikdo se je nesnažil zadržet. Doktor naznačil zbytku, ať projdou bránou, bude hned za nimi. Ani jeden z nich nenamítal a prošli.

„Aaaa,“ vykřikla z ničeho nic Zuzana a chytla se na šátek na očích. Rodney se zastavil. Opatrně ji nechal sklouznout z jeho ramene. Byli deset kroků od brány.

„Co se děje?“

„Moje oči!“ zakřičela žena. Poklekla v kolenech a bolestivě dopadla na zem. Stále se držela za černou tkaninu.

„No tak, je to ještě deset kroků!“

„Rodney! Já neprojdu!“ začala na něho křičet, nemohla mluvit normálně.

„Oni nemohli projít bránou, tohle je ten důvod! Jakmile se k ní přiblíží...tak nemůžou...o můj bože!“

Doktor McKay bezradně stál. Koukal na ženu krčící se mu u nohou.

„Musíme jít,“ prohlásil rozhodně. Nenechá ji tu, už se rozhodl.

„McKay, nech mě tu, sakra! TO je rozkaz!“ zařvala v zoufalství. Takže to byl konec, škoda, že to takhle dopadlo. Zůstane tu a zemře. Někdy se život nepovede. Škoda jen, že nestihne říct pár lidem sbohem.

„Ne, žádný rozkaz! Je to má vina a zastavíme se až za bránou!“ Rodney popadl druhý dech a vzal Petersonovou do náručí.

„Rodney, ne...prosím...nedělej to!“ vykřikla, když pomalu šel k bráně.

„Oni to nedokázali, ale spolu to zvládneme.“

Křičela a pevně se ho držela. Poškrábala ho na krku, ale nezlobil se, muselo ji to bolet. Přesto nezastavil, protože kdyby to udělal, tak by nedokázal pokračovat. Snažil se nevnímat její křik, to že ho skoro škrtí. Hypnotizovaný hleděl na modrou hladinu. Zbýval pouhý krok a budou doma, vše bude tak, jak má být...v tom všem si neuvědomil, že Zuzana povolila stisk, ruka jí

visela směrem k zemi, nekřičela...

V temnotě, PART 09 – Všichni potřebujeme čas...

Město Atlantis se houpalo na oceánu. Modrá hladina se táhla do nekonečna, někde v dálce určitě byla pevnina. Mořské řasy a rybky plavaly těsně pod hladinou. Slunce již dávno zapadlo, odcupitalo na druhou stranu planety. Ze severu přišla dešťová mračna. Černé

nacucané mraky se táhly po obloze a jako by se na chvíli zastavily.

Ozvalo se zaklepání na dveře. Bylo jemné a vystrašené, jako by se dotyčný bál více přitlačit. V místnosti zněla překrásná hudba. Tichý smích hlásal, že tu majitel není sám. Klepání se ozvalo znova, tentokrát hlasitěji. Majitelka pokoje pohlédla na svého společníka.

„Myslím, Evane, že příště bys to měl donést v čas,“ zasmála se zvonivě. V rukou měla jeho hlášení. Major Lorne se lišácky zatvářil.

„Náhodou mám zpoždění jen dva týdny!“ pochlubil se.

„Ano, to je pravda, alespoň to nemusím z tebe tahat měsíc...“ zasmála se žena.

„Někdo klepe, další provinilec, co nedonesl včas hlášení,“ podotknul Lorne.

Pravděpodobně měl pravdu. žena přešla ke dveřím a mile se na majora usmála. Ten ji následoval a posléze vyšel ven. Přišlo mu to zvláštní, že se důvěrně přátelí se svou podřízenou, ale nedělal si z toho hlavu. Každý potřebuje přátele a oni si rozuměli. Samozřejmě dostal od Shepparda kázání typu: „Je nižší šarže a víc jak přátelství se rovná

vojenský soud.“ Bylo mu to jedno, jsou přátelé a nikdy to nesmí být jinak. S úsměvem se vydal do svého pokoje. Dnes byl krásný den.

žena stála ve dveřích a sledovala muže před sebou. Ani jeden nepromluvil, vlastně spolu pořádně nemluvili více jak měsíc, od doby, kdy se vrátili na Atlantis. Kývla na něj ať jde dál. Poslechl, za jeho zády se zavřely dveře.

„Nesu hlášení,“ prohlásil potichu doktor McKay. Bál se, že by mohl všechno zkazit, teda pokud se něco ještě dalo.

Usmála se na něho: „Jako vždy přesný.“

„Zuzano, já...“ začal zmateně McKay, ale hned ztichl, nevěděl jak pokračovat.

„Rodney, jsou věci, které nesmažeme, nikdy,“ promluvila. Vědcova ramena poklesla. Zuzka si poupravila sluneční brýle.

„Přesto se můžeme snažit o jejich nápravu...tím chci říct, Rodney, že je mi líto, co se stalo, že jsme neměli možnost si pořádně promluvit, říct si to, co bychom chtěli,“ koutky ji cukly, přesto se neusmála.

Vědec kývl: „Tohle mi nikdy nešlo a nikdy nepůjde...“ zasmál se, „porušil jsem přímý rozkaz, i když jsem vědec, křičel na tebe a dělal uraženého. Jak tohle můžu napravit?“ Zuzka přešla blíže k němu. První dešťové kapky začaly dopadat na balkón a okna.

„Porušil jsi rozkaz a zachránil jsi mi život, ty nemáš co napravovat,“ usmála se smutně Zuzka.

„Potřebujeme čas na to, abychom si to všechno ujasnili.“ Obdařila ho dalším úsměvem.

„Myslíš?“ zeptal se jí. Neodpověděla. Místo toho k němu přišla a pevně ho objala. Věděla, že tomu porozumí lépe, než slovům. Věřila, že tohle jí pomůže některé věci ujasnit, vysvětlit...

Rodney se usmál a vyšel ze dveří. Nakonec to setkání, kterého se obával, dopadlo dobře. Hlášení dal včas, promluvil si se Zuzkou a celkově se mu dnes dařilo. Vzpomněl si na to, jak ho objala. Usmál se pro sebe a poskočil. Možná, že ne všechno bylo tak ztraceno, jak si původně myslel. Možná se jejich přátelství vrátí do normálních kolejí, ale Zuzana měla pravdu, potřebovali čas.

Kapitán Zuzana Petersonová si poupravila sluneční brýle a rozsvítila světla. Venku byla tma, stejně jako v ubikaci, v takovém světle by nikdo nemohl číst. Zuzka odložila Rodneyho hlášení a zaposlouchala do bubnovaní vody o okenní tabule. Rozhodovala, co udělá dál.

Na Atlantis už byla více jak měsíc zpátky. Oči se jí zhojily. Nenastalo nějaké zhoršení, spíše se jí zlepšily. Musela však nosit sluneční brýle, kvůli světlu, které ji stále dráždilo oči. Podle doktora Becketta je bude nosit ještě dlouho. Vyrovnala se s tím rychle. Našla si tu další

přátele, konečně začala žít. Přesto tenhle den byl pro ni významný. Pochopila, že i když na sebe s Rodneym křičeli, tak jejich přátelství nikdy nezmizelo úplně.

Zuzana se usmála a přešla ke dveřím na balkón. Bylo to šílené, ale teď to vypadalo jako dobrý

nápad. Vyšla ven a nechala , aby jí déšť omýval obličej. Bylo to příjemné a měla dobrou náladu. Nevěděla proč, ale rozesmála se na celé kolo...

V temnotě – KONEC

Honey, I´m at home! – ÚVOD (Rodney McKay a kapitán Zuzana Petersonová)

Mám tu pro vás další povídku. Mám teprve jen dvě kapitolky, části...ale doufám, že se jí

dostane úspěchu, který našla u mě

.

Jmenuje se: Honey, I´m at home! Hlavní postavou je Zuzana Petersonová, jako u předchozích povídek: Uvězněni a V temnotě.

Snažila jsem se, aby tenhle děj byl poněkud odlehčený, protože zápletku, kterou jsem zvolila, může být jedině úsměvná. Samozřejmě je téma depresivní pro postavy povídky, nikoliv pro nás. Doufám, že vám vykouzlím na tváři úsměv, stejně jako vás donutím litovat Zuzanu. život pro ni je jen samé utrpení, kterým se proplétá.

Nechci vám prozradit děj, protože bych prozradila celou povídku, stejně jako náznaky by vám zkazili překvapení.

Chtěla bych poděkovat Leji, která mě pomohla některé scény dovést k dokonalosti a vymyslet jak hororové to bude pro postavu Zuzany a Rodneyho.

Doufám, že omluvíte chyby v textu, opravovala jsem to sama a tak snad budete mít pochopení.

Přeji už jen příjemné počtení.

Honey, I´m at home!, PART 01 – Dovolená?

„Moje nohy!“ postěžoval si McKay.

„Jdeme teprve pět minut,“ oznámil mu major Lorne.

„To sice ano, ale vy jste trénovaný voják, majore,“ připomínal doktor.

„To jsem, ale oba by jsme si měli pohnout, jestli chceme dohnat kapitána...Zuzano, zpomal trochu!“ Oslovená se zastavila a ohlédla. Byla dobrých deset metrů před dvojicí mužů.

„Pohněte vy dva!“ vrátila jim to. Tohle nebyla běžná mise. Major Lorne a kapitán Petersonová doprovázeli doktora McKaye k nějakému zařízení za městečkem. Rodney využil svých několik dní volna, aby ho prozkoumal a bohužel doprovod padl na jediné dva volné

vojáky. Zuzce to nevadilo, alespoň se protáhne, ale to neznamenalo, že půjdou jako šneci!

Zadýchaní muži ji dohnali.

„S takovou tam budeme za chvíli,“ postěžoval si Rodney.

„O to více času budete mít na výzkum,“ zachechtala se zlomyslně Zuzka.

„Ano, mami,“ rýpl si Rodney.

„Ale tak, kapitáne! Užívejte si lesa a zpěvu ptáčků,“ snažil se ji přimět k pomalejšímu tempu Lorne. Petersonová si oba prohlédla.

„Proč má takový pocit, že jste se proti mě spikli?“

„Stejně se těšíte na trh ve městě!“ obvinil ji křivě Rodney.

„Nikdy,“ odpověděla pohotově Zuzka, přesto cítila jak se jí do tváří žene horkost. Rychle se otočila a vydala se směrem k městu.

Nikdo z nich tu nebyl poprvé. Už jednou byli zkoumat toto zařízení. Rodney s tím trošku pohnul, ale nikdy nedostal povolení na to, aby ho prozkoumal s více vědci, tak to dělal ve svém volném čase. Planeta se mu líbila. Všude byly lesy, potůčky, jeskyně...skoro jako každá

planeta zde. Byla také pravda, že se všichni těšili do toho města. Vesničané byli příjemní, měli fajn hospodu a navíc, každý den tu probíhal trh. Zuzana, přiznejme si to, byla holka už

od pohledu. Pokaždé na trhnu okukovala šperky, doplňky a ozdoby, vždy se to snažila zamaskovat pohledem na zbraně. Jak Lorne, tak i McKay to už dávno prokoukli. Oba si za jejími zády domlouvali jejich tajné plány. Na téhle výpravě se všichni shodli, že si budou tykat a zároveň, že kašlou na pravidla.

„Čert aby ty dva vzal,“ pomyslela si Zuzka, „dneska se tam nezdržíme!“ Perfektně si promýšlela dokonalý plán, který jako vždy ztroskotal dokonale na všem. Všichni měli prakticky volno. Lorne a Petersonová nebyli tak úplně ve službě, McKay jak by smet. První

jejich zastávka byla v místní hospůdce.

„Jak vám může ta břečka chutnat?!“ podivila Zuzka, když usrkla z podivného pohárku s ještě

podivnější tekutinou. Oba muži se jí zasmáli. Rodney McKay a Evan Lorne se stali za těch pár let dobrými přáteli, i když by to nikdy nepřiznali. Teď si však mohli utahovat z ženy před sebou.

„Vždyť je to dobré,“ zazubil se na ni Lorne a pořádně se napil.

„Sám tomu nevěříš,“ střelila po něm pohledem, který byl více směšný, než nebezpečný. Rodney po nich vyprskl všechno, co měl v ústech, a potom se rozesmál na celé kolo.

„Co je?“ řekli oba zaráz.

„Jste jak staří manželé...“

„To odvoláš, McKay,“ znovu to řekli za ráz. Dosáhli jen toho, že se Rodney ještě více rozesmál a přestal se ovládat.

„Pako!“ urazila se kapitán a dál si ho nevšímala. K její smůle se k vědci přidal i major.

Další zastávka trojce byla přímo na tržišti. Tomu se Zuzana chtěla vyhnou obloukem, ale mužská část jí to nedovolila. Vytahovali nějaké podivné blbosti a pokaždé to museli dozkoušet na Zuzce.

„Kdyby sis rozpustila vlasy, tak by to lépe vyniklo,“ poznamenal zrovna Lorne. Oslovená po něm střelila pohledem. „

Nikdy! To je to stejný, jako s tím, abych si rozepnula bundu! Ne, ne, ne!“ Pozdě, Lorne ji zabavil poslední z deseti gumiček do vlasů a Rodney ji na krk nasadil nějaký náhrdelník.

„To už by stačilo, pánové! Jdu napřed, vy si to tu odzkoušejte na sobě...“ vypěnila Petersonová. Měla toho právě tak dost. Takhle si svoje narozeniny nepředstavovala. Trávila je sice se svými dvěma přáteli, avšak byli na misi a ne někde na nákupech. Byla smolař do morku kostí. Sundala si náhrdelník, který se jí velmi líbil, a s velkým sebe zapřením ho vrátila prodavačce. Pak popadla jednu z tašek, upravila si popruhy na batohu a vydala se směrem do kopců. Třeba ještě stihne oběd a nachystat stany.

Mohlo být kolem druhé třetí hodiny, když kapitán dorazila na místo přespání. To se nacházelo uprostřed lesa a vedle podivného zařízení. Mýtina zakončená skálou, jinak obklopená lesem voněla mechem. Nedaleko odsud zurčel potůček. Muselo tu být po ránu chladno. Zuzka nechala tašku dopadnout na zem a batoh jí sklouzl z ramen. Pomalu přešla na kraj útesu a pohlédla do dálky. Mohla vidět vesnici i bránu. Smutně se usmála.

„Všechno nejlepší,“ zašeptala do podivného zvuku lesa. Připadala si tak sama. Vlastně

zapomněla, jaké to je být milována, jaké to je otevírat dárky...bylo to tak dávno, co něco takového zažila. Věděla, že nemůže chtít po ostatních něco, co sama už snad ani nedokáže. Po deseti dlouhých minutách se otočila a začala stavět stany.

Okolo sedmé večer se sem dostavili i major Lorne a doktor McKay. Oba dva se smáli nějakému vtipu. Usmáli se na Zuzku a složili si věci do jednoho ze stanů. Menší patřil Zuzaně. Pak potichu přisedli k ohni, který plápolal a čekali, dokud kapitán nepromluvila.

„Co jste dělali tak dlouho?“ nedala jí zvědavost. Přesto se na ně nepodívala, kreslila si do svého notýsku.

„No, prohlédli jsme si trh, ještě jednou jsme se stavili v hospůdce, pak jsme zašli za starostou a teď jsme tu. Cesta sem nám trvala poněkud delší dobu,“ přiznal se major a nenápadně

nakukoval své podřízené přes rameno. Z druhé strany se o to samé pokoušel Rodney. Zuzka jen kývla a dál něco kreslila.

„Wow, kreslíš nádherně,“ vylítlo Rodneymu z pusy.

„Díky, večeře bude za chvíli, půjdu si na chvíli lehnout,“ oznámila světu Petersonová a pak se opravdu odebrala do spacáku. Ještě stihla pokreslený papír z bloku vytrhnout a hodit směrem k ohni. Nezajímala se, jestli se trefila, bylo jí to jedno.

„Co sní je?“ zašeptal Rodney a rychle se snažil dát papír pryč z ohně. Po té, co se mu to povedlo, tak ho narovnal a strčil si ho do svého bloku s poznámkami.

„Nevím,“ odpověděl stejně potichu Lorne, „ale možná je to tím, že má narozeniny.“ Doktor na to jen kývl, že chápe a pak začal hladově zkoumat dehydrované jídlo. Major se s těžko skrytím zájmem přidal. Objevovat neznámé měl v popisu práce...tak proč by se to nemohlo vztahovat i na něco, co pěkně vonělo. Jakmile se dobyli dovnitř, tak překvapeně na sebe pohlédly. Jejich večeře se skládala z zeleninové polívky, která rozhodně nebyla ze sáčku. Zuzka musela nějakou zeleninu na trhu sehnat a uvařit z ní.

„Vstávejte, kapitáne,“ zatřásl s Petersonovou Lorne.

„Mpf,“ zaznělo z útrob stanu a o minutu později se ven vysoukala i rozespalá, rozcuchaná

Zuzana.

„Co se děje?“ vykoktala ze sebe rozespale.

„Nic,“ zasmáli se oba, „jen večeře.“

„Hm, díky.“ Přijela nabízený ešus a pustila se do jídla. Zrovna zapadalo slunce. Kapitán ho sledovala jako v transu, stejně jako její společníci. Rudá záře se rozprostírala po obloze a okolní lesy ji pohlcovaly. V údolí se začala zvedat mlha. S každou přibývající minutou byla větší a větší tma. Nakonec se celá planeta ponořila do tmy, až na vesnici, měsíc a plápolající

oheň u kterého seděli Atlaňtané.

Bylo chladno. Oheň vydával teplo pouze do určité vzdálenosti. Mlha se líně převalovala v údolí. Od povrchu měsíce se odrážely sluneční paprsky, které oheň pohltil ve své záři. Vzdálené hvězdy matně svítily. Les šuměl, po okolí se vznášela vůně borovic, mechu a spálené mízy s dřevem.

Zuzana Petersonová nasála vůni lesa. Poslouchala sovu, která vytrvale houkala. Usmála se. Byla zamyšlená, že si nevšimla, jak se McKay a Lorne přesunuli blíže k ní. Očividně chtěli získat její pozornost. Nakonec odtrhla kapitán nepřítomní pohled od ohně a pohlédla na své

společníky s otazníkem v očích.

„No, víš...“ začal McKay, ale Lorne ho přerušil: „Když jsme procházeli záznamy, tak jsme přišli na zajímavé datum u jedné osoby. Té bychom teď chtěli popřát, hodně štěstí, zdravý...a dál to znáš.“ Usmál se na ni svým odzbrojujícím úsměvem. Zuzana znejistěla.

„Všechno nejlepší!“ dopověděl rychle Rodney. Poté ji Evan objal, málem skončili na zemi. Do rukou ji oba strčili malý balíček. Nechápavě na ně pohlédla. Oba dělali, jako by jí nic nedali. Koukali do ohně a potají na ni pokukovali.

Kapitán se snažila skrýt nadšení, ale nedařilo se jí to. Pochopila to z veselého a klukovského úsměvu majora. Radostně rozbalila dárek. Z útrob papíru na ni vypadlo něco modrého. Byl to nepochybně kus nějaké látky, která byla příjemná na dotek. Rozdělala látku, nepochybně to byl šátek a na něm se zaleskl obrázek...

„Ryba?“ vypadlo překvapeně a zároveň radostně. Nebyl to perfektní obrázek, jen takový, jaký

by nakreslilo dítě, pěkný a jednoduchý. Na její otázku Lorne přikývl.

„Ten šátek se ti sice nehodí k očím, ale hodí se ti k vlasům...a ryba...vždyť nic nemůže zkazit...tím chci říct, že na modré může být jedině ryba, jakože na vodě...“ zamotával se do svého proslovu Rodney.

Byl však přerušen Zuzkou: „A jak jsi přišel na to, že mi ladí k vlasům?“ V tuhle chvíli major Lorne vyprskl smíchy.

„No...já...vždyť k hnědým vlasům se modrá hodí vždycky...teda ne ke každým, ale...“

zakloktával se víc a víc McKay.

„Takže se ti líbí moje vlasy?“

„Ne, já jen, že...“

„Nelíbí?“ Zuzanin úsměv přešel do potichlého smíchu.

„Ale ano, ale...ooo jasně! Velmi vtipné! Jen se smějte!“ vyprskl jak kočka Rodney.

„Ale no tak, McKay,“ poplácal ho po zádech Lorne a znovu vyprskl smíchy.

„Poprskal jsi mě!“ zaznělo znechuceně z vědcových úst, ale nakonec se přidal k smějící se dvojici.

Honey, I´m at home!, PART 02 – Kdo je kdo?

Noc přešla v den. Slunce se vyhouplo nad obzor a jeho paprsky začaly přidávat na intenzitě. Raní mlha se zvedala a z údolí šplhala po pláních směrem k vrchu. Nakonec se zcela rozptýlila. Lesem se nesla vůně mechu a přicházejícího horkého dne. Obloha byla bezmračná

a tak překrásně modrá. Oslňující nádhera téhle planety byla nepopsatelná. Ptáci zpívali a po loukách a pastvinách se nesla těžká vůně bylin. Mohl to být ráj, místo, kde by chtěli žít všichni. žádné starosti, jen přátelství, láska...

Kapitán Petersonová se převalila na záda. Sledovala vrch svého stanu. Nakonec se převlékla a vykutálela se ze stanu. Prvně ji oslnilo světlo. Na její oči to bylo moc velké sousto. Její další

cesta byla nazpátek do stanu, kde si nasadila sluneční brýle. Pak teprve mohla vyrazit k řece, kde si opláchla obličej a pořádně si vyčistila zuby.

Major Lorne se vzbudil v okamžiku, kdy na něm přistála něčí ruka. Prudce se posadil a tím vzbudil i druhého muže.

„Děje se něco, majore?“ zaznělo zprava.

„Ne, všechno v pořádku,“ odpověděl rozespale Evan.

„Kolik je hodin?“ Lorne začal hledat hodinky.

„Máte po ránu strašně moc otázek, doktore...je devět. Měli bychom vstávat.“ Jak řekl tak udělal. Do půl hodiny se oba rozespalí muži vyhrabali z teplých spacáčků a vyšli do chladného, ale slunečného rána.

Po ranním jídle se každý vydal za čím ho srdce táhlo. Rodney McKay si přenesl veškeré

přístroje k podivnému zařízení. Začal ho zkoumat tam, kde minule přestal. Byl do něho tak zahleděný, že přestal vnímat okolí. Přesto vnímal narůstající teplotu. Brzy si sundal bundu a mikinu. Zůstal pouze v tričku.

Major Lorne trávil dopoledne připravování dřeva na oběd a večeři. Chodil po lese a sbíral potřebné klacíky. Když měl moc dřeva, tak chvíli odpočíval. Hlídal McKaye, jestli nevyvádí

hlouposti a nakonec si odněkud vytáhl knihu a začetl se do ní. Stejně jako doktor, tak i major postupně svlékl všechny vrstvy, a když zjistil, že se nikde nenachází Zuzana, tak si sundal i tričko. Teplota mohla dosahovat přes třicet stupňů. Přece se neuvaří. Pak znovu zalehl do trávy a věnoval se původní činnosti.

Kapitán Petersonová se vydala na prohlídku okolí. Slíbila někomu z botanikům, že jim přinese vylisované rostlinky z téhle planety. Některé zdokumentovala podrobnou kresbou. Na loukách si prohlížela místní motýli. Právě na těchto místech bylo neskutečné vedro. Těžká

květinová vůně omamovala. Brzo skončila Zuzka pouze v tričku bez rukávů. Kalhoty měla už

dávno srolované nad kolena, boty povolené, přesto jí bylo neskutečně horko. Po cestách si pobrukovala písničky a později to skončilo zpěvem.

„Evane, takhle hlídáš doktora, aby nám ho nikdo neunesl?“ začala hned kapitán po příchodu. Lorne sebou vyděšeně cukl a pohlédl na ni.

„No,“ začal „vždyť kdo by chtěl?“ odpověděl a snažil se schovat knihu.

„Já to slyšel!“ zaznělo od přístrojů, oba to ignorovali.

„Co čteš?“ položila další otázku Zuzka a začala připravovat oběd.

„Hm...ale to by tě nebavilo.“

„Evane!“

„Zeměplochu,“ vysoukal ze sebe. Zuzka se upřímně rozesmála.

„Pak bych si ráda přečetla,“ usmála se něj a zamíchala polívkou. Lorne se nasoukal do trička a pomohl s přípravou oběda. Po dokončení jídla musela Petersonová polévku odnést k podivnému zařízení, Rodney odmítal jíst s nimi.

Odpoledne jim proběhlo v podstatě stejně. Každý se věnoval svým věcem. Zuzka sem tam pomohla Rodneymu s výzkumem. Lorne dočetl knihu, připravil oheň na večer a nakonec ještě

udělal večeři. Kolem osmé se začalo ochlazovat a kapitán s doktorem nechali výzkumu. Sešli se opět u ohně. Kde vedli nesmyslnou konverzaci až do pozdních hodin.

A pak po dlouhé noci přišlo nové ráno. Stejně dusné a krásné, jako to předchozí. Mlha zmizela stejně rychle, tak jako se objevila. Trojce pozemšťanů tentokrát vstávala velmi pozdě. První se probudil doktor McKay, který mile rád provedl budíček všem v okruhu pěti kilometrů. Všichni rozespalí se zalepenýma očima začali stejně, tak jako předešlé ráno. Snídaně, návštěva potůčku...a tak dále.

„Rodney?“

„Hmm?“ zareagoval na své jméno vědec. Zuzka protočila očima a pořádně do něj šťouchla.

„Co je?“ vyjekl podrážděně.

„Podívej se sem. Toho jsme si nevšimli.“

„Máš pravdu...Majore, mohl byste sem donést foťák?“ Lorne pohlédl jak na Rodneyho, tak na kapitána. Oba vyli příliš zahledění do toho přístroje, takže mu nezbylo nic jiného, než jim donést požadovanou věc.

„Co to může být?“ zeptala se kapitán.

„Kdyby to na tom bylo napsaný, tak to vím, ale takhle.“

„Hm, díky teda.“ Zuzka převzala od majora foťák a začala pořizovat fotky nového objevu. Všechno muselo mít svoji dokumentaci.

„Vyfotila jsi to?“ zeptal se z ničeho nic Rodney.

„Před pěti minutami.“ Dál ji už nevnímal. Znovu se ponořil do svého tabletu, kde prováděl různé simulace a výpočty.

Dusno se stalo nesnesitelným, stejně jako vědec. McKay si stěžoval na počasí, na to že nemůže přijít na to, jak pracuje to zařízení. Lorne a Zuzana spolu hráli nějaké hry a ignorovali ho. Nemělo cenu to komentovat, nikam by to nevedlo. Jejich hru překazil Rodney a to Zuzka vyhrávala.

„Přestaňte se chovat jako děti! Petersonová, potřebuji tě tu!“ Kapitán a major na sebe pohlédli. Oba pochopili, co si ten druhý myslí. Evan povzbudil svoji podřízenou úsměvem a propustil ji k doktorovi.

Nálada na mýtině klesla k bodu mrazu, přestože slunce pálilo. Zuzana neustále pobíhala kolem podivného antického zařízení a snažila se pomoci Rodneymu. Její snažení nikam nevedlo, jen snad tomu, že se cítila unaveně a vyčerpaně.

„Rodney, pojď si odpočinout, je tu horko,“ snažila se přesvědčit snad po desáté vědce.

„Ještě chvíli,“ zaznělo jako vždy z jeho úst. Kapitán si povzdechla a opřela se o kraj zařízení.

Rodney sledoval nevěřícně svůj tablet, kde mu nějaký program oznamoval narůstající energii v zařízení. S překvapením pohlédl na Zuzku, chtěl ji o tom informovat, ale jakmile si ji všiml, tak zbledl.

„Vypadni od tama!“ vypravil se sebe vědec.

Petersonová ně něj koukla pohledem: „Co se děje?“ Bylo pozdě.

Mýtinu zaplavila bílá záře, nikdo z přítomných neviděl, co se děje, ale když vše přestalo, tak tablet ohlašoval normální stav přístroje. Kapitán Petersonová ležela na zemi v bezvědomí. Oba zmatení muži na sebe pohlédli.

„Doktore, zabalte si to nejnutnější a zbytek zabalte do stanů. Vyrážíme na Atlantis,“ vypravil ze sebe po chvíli Evan. Rodney běžel splnit rozkaz. Samotný major kontroloval Zuzaniny životní funkce, pak ji vzal do náručí a oba odspěchali k bráně. Potřebovala na ošetřovnu a ani jeden nevěděl, co se stalo.

Zuzana zamrkala a posadila se na ošetřovně. Kolem ní neustála pobíhali doktoři, nikdo si jí

zatím nevšímal. Kapitán si strhla z očí sluneční brýle, položila je na stůl a zahleděla se do ostrého nemocničního světla. Zmateně se rozhlížela okolo. Vypadala, jako by nevěděla, jak se sem dostala. Nakonec se rozhodla, když si jí nikdo nevšímal, tak by se mohla jít zeptat. Opatrně vstala a vydala se k doktorské kanceláři. S nevinným úsměvem do ní vstoupila.

„Carsone?“ vykřikla překvapeně kapitán. Oslovený se na ni zamračil.

„Máte být v posteli, Zuzano!“ Kapitán se chytla rámu dveří.

„A vy,“ ukázala na doktora, „máte být zase mrtvý!“ To bylo poslední, co zvládla. Zuzana skončila v ten den podruhé v bezvědomí.

Doktor McKay si to po jídle namířil rovnou na ošetřovnu. Měl v úmyslu se podívat na Zuzanu a zeptat se jí, jak se jí daří. U dveří do nemocničního křídla potkal majora Lorna. Oba na sebe kývli a vykročili společně rovnou za doktorem Beckettem.

„Jak se jí daří?“ zeptal se jako první Lorne. Překvapený doktor nadskočil leknutím. S

úsměvem se otočil na oba příchozí.

„No, probudila se, ale myslím, že je nějak zmatená.“

„Jak zmatená?“ vypálil rychle svou otázku Rodney. Tohle se mu vůbec nelíbilo.

„No, tak zaprvé tvrdí, že mám být mrtvý!“ zatvářil se velmi dotčeně Carson. Rodney a Evan se usmáli, opravdu to znělo vtipně.

„Jen se smějte, zajímalo by mě, co řekne na vás dva!“ vyprskl podrážděně Carson. Nakonec je pustil za Zuzkou a sám šel za nimi. Teď se zase zasměje on.

Zuzana seděla na posteli a sledovala protější stěnu. Vypadala zvláštně, tak trochu jinak, podle Rodneyhu názoru. Jen nemohl přijít na to proč. Zakroutil nad tím hlavou.

„Nazdar, Petersonová!“ zavolal na ni zvesela. Oslovená sebou po chvíli škubla a otočila se na Rodneyho s překvapením v očích.

„Petersonová?“ vykřikla.

„Hm, to je tvoje příjmení, Zuzko,“ vložil se do rozvoru Lorne. Teprve teď si ho žena všimla.

„Hm, díky, plukovníku, ale nechápu, proč mi tykáte!“

„Plukovníku? Co to meleš, Zuzano!“ vyjel na ni Evan.

„Co? Jsi plukovník,“ vrátila mu to a začala ho ignorovat. Pohlédla na Rodneyho.

„Miláčku,“ McKay při tomto oslovení mírně a zřetelně zbledl, „mohl by ses obtěžovat a vysvětlil bys mi, proč mi říkáš Petersonová? Proč je Beckett na živu a co se tu u všech čertů

děje?!“

Honey, I´m at home!, PART 03 – Zuzano, to snad nemyslíš vážně!

Zuzana pootevřela oči. První, co viděla byl nějaký pokoj. Vypadal jako její, ale byli zde nějaké drobné změny. Pak si teprve uvědomila, že ji někdo drží kolem pasu. Cítila něčí dech na krku. Uvažovala, kdo to může být. Poslední, co si pamatovala bylo, že byla na planetě s Lornem a McKayem. To se musela opravdu moc opít, že zapomněla několik dní. Cítila, jak se k ní neznámí ještě více přitiskl. Litovala toho, že neví, kdo to je. Rukou vjela pod polštář, vždy tam měla berettu. Se zbraní v ruce šlo všechno mnohem lépe. Jaké bylo překvapení, když ji tam nenašla.

Nadechla se a prudce se otočila. Pohlédla do tváře toho, kdo vedle ní spal. Vyvalila oči a rychlostí blesku ucukla dozadu. Zamotala se do peřin a spadla na zem. Toho druhého to probudilo. Nechápavě na ni pohlédl. Zuzana se nějakým záhadným způsobem dostala k protější stěně. Stále nechápavě koukala na toho, s kým sdílela jenu postel. Teprve teď si uvědomila, že má na sebe velmi krátkou košilku na ramínka.

Město se houpalo na moři, nepostřehnutelně, ale houpalo se. Temná hladina v sobě odrážela záři hvězd, měsíce a světel. Měsíc proklouzl jedním z antických oken a nahlédl do místnosti. Osvítil dvě postavy. Jenda stála u stěny, byla to žena a vypadala vyděšeně. Druhá postava, muž, stál uprostřed místnosti a snažil se vyděšenou uklidnit.

„No tak, uklidni se, prosím,“ mluvil klidně a pomalu se přibližovat.

žena na proti němu vykřikla: „Uklidnit se? Uklidnit se? Proboha! McKayi, vzpamatuj se,“

zdálo se, že tyhle slova muže zastavili. Naštvaným výrazem na ni pohlédl.

„Ok, zajímalo by mě, proč mi říkáš McKayi! Nic jsem neudělal.“

„že ne?...bože, musela jsem být vážně namol!“ prohlásila žena.

„To bys musela být, už v době, když ses za mě vdávala,“ odfrkl si Rodney.

„Dobře, tohle je vážně divný.“

„Co?“

„Asi mi to nebudeš věřit, ale já si tě nevzala a nemám to v plánu.“

„Zuzano, přestaň se chovat jak malá,“ vyjel na ni vědec.

„Já se má přestat chovat jak malá?“ vyjekla. Chtěla ještě něco poznamenat, ale z rohu místnosti k jejím uším dolehl pláč.

„No to se ti vážně povedlo!“ vykřikl vědec, „vzbudila si malou, teď neusne!“

Zuzana zbledla a několikrát zamrkala.

„Sen, prosím ať je to sen...“ neustále si omílala v hlavě, avšak její přání se nezměnilo. Nakonec sebrala zbytek svého klidu a pohlédla na McKaye.

„Doktore,“ prohlásila v klidu, „tím malá myslíte...dítě?“ Rodney na ni naštvaně pohlédl.

„O bože! Jsi vždycky tak mimo?...Samozřejmě myslím dítě a mimochodem, je to NAŠE

dítě!“ obdařil ji zářivým úsměvem. Kapitán na sucho polkla.

„Měl bych ji jít asi uklidnit,“ prohlásil Rodney.

Takže, shrňme si celou její situaci. Nacházela se v pokoji s nesnesitelným McKayem, který

zarytě tvrdil, že je její manžel, že mají spolu dítě a tvářil se, že je to tak v pořádku. Pak tu bylo ještě pár věcí, jako je to, že měl na sobě pouze trenýrky a choval se úplně jinak.

Doktor McKay uklidňoval svoji dceru. Chodil s ní v pravidelních kruzích po pokoji, mluvil na ni a houpal s ní. Vypadal klidně a vyrovnaně. Možná i trošku starší, než byl. Dítě v náručí mu slušelo. Zuzana ho celou dobu pozorovala a usmívala se. Tohle byl jiný McKay, než ten, kterého znala. Teda vlastně byl to on. Kéž by věděla, co se tu dělo.

Rodney odložil své dítě do postýlky a přikryl ho. Děvčátko se ze spánku usmálo. Strčilo si prstík do pusinky a spokojeně pochrupovalo. V druhé volné ruce svýralo hračku. Teprve teď

se Rodney otočil zase na Zuzku. Chvíli si ho prohlížela, pak se usmála. Vědec nechápal její

počínání.

„Nikdy jsem nevěděla, že máte tak dobrou figuru!“ pochválila ho šeptem. Doktorovo obočí

vylítlo až někam nad hlavu.

„Vážně,“ prohlásil ironicky, „a já myslel, že to víš už více jak rok.“ Nakonec se usmál, přešel ke kapitánovi a objal ji. Ta se mu však z náruče vymanila a hodila po něm tričko se slovy, že pokud si ho neobleče, tak s ním mluvit nebude. Ubohému vědci nic jiného nezbylo.

„Ok, zlato, tak co se stalo?“ začal se konečně zajímat McKay.

Jeho pohled říkal: Já vím i to, co ty nevíš a vím, že víš, že já vím. Jak tipické!

Zuzana si utřídila myšlenky a pak začala: „Nebudeš mi to věřit, ale já nejsem tvá žena, nikdy jsem s tebou neměla dítě a poslední, co si pamatuji je, že jsem byla na nějaké planetě.“

Rodney polkl.

„Ehm, myslím, že půjdeme za Jennifer...“

***

Rodney McKay seděl na snídani a rýpal vidličkou do svého jídla. Připadal si naprosto hrozně. Poslední den se mu nevyvedl podle jeho plánů. Správně měl být na nějaké planetě a zkoumat podivné Antické zařízení. Místo toho seděl na Atlantis a poslouchal narážky z okolí, které se snažil ignorovat.

„Máš tu volno?“ zeptal se kdosi. Rodney zvedl pohled od rozbombardovaných vajíček a pohlédl do tváře Johna Shepparda. Chvíli se rozmýšlel, ale pak kývl, že ano.

„Jak se má tvoje přítelkyně?“ rýpl si podplukovník.

„Víš co? Dej mis tím pokoj, ano?“ vyjel na něj vědec, „nechodím s ní, nic s ní nemám a pokud možno se od ní držím, co nejdál...“ Sheppard se jen usmál. Tohle ho bavilo.

„Ale no tak, Rodney,“ zazubil se na něj jeho společník.

„Co?“

„Mohl jsi mi to říct!“ Vědec protočil panenkami.

„Nevím, co. Tohle není Petersonová!“

„Je, testy to potvrdili,“ vysmíval se mu John.

„Vážně a jak vysvětlíš to, že tvrdí nesmyli?!“ „Přeskočilo jí, občas se to stává!“ použil svůj klukovský úsměv John.

„Tak jak to, že ještě nepřeskočilo tobě?“ Na tuhle otázku se John zatvářil poněkud kysele. Rodney se dál věnoval své vaječné drti. Chvíli seděli a nemluvili.

Neuběhla ani minuta a doktor vyskočil na nohy: „...o můj bože, jak jsem nato mohl zapomenout.“ Jeho vidlička s třeskem dopadla na talíř, v době, když už byl na cestě z jídelny. Sheppard se za ním rozeběhl.

Rodney McKay nervózně přecházel před ošetřovnou a čekal na Carsona, než vyjde ven. Nakonec se dočkal. Dveře se otevřeli a doktor Beckett se v nich objevil.

„Tak co?“ poskakoval nedočkavě vědec. Carson se nad jeho chování zasmál.

„Měl jsi pravdu,“ řekl doktor, „není to kapitán Petersonová.“

„Jak?“ nechápal John.

„Podplukovníku, kapitán Petersonová byla od jisté doby velmi světloplachá. Doktor McKay si toho všimnul a na základě téhle domněnky jsem udělal i další prohlídku.“

„Aha,“ poznamenal pouze voják. Takže to znamenalo konec srandy. Rodney se usmíval jako by právě dostal ten nejkrásnější dárek v dějinách dárků.

***

Chodby města byly skromně osvětleny. V tuhle noční hodinu tu bylo ticho a klid. Všichni spali. Jen tři pochodovali po chodbách. Opava! Dva šli a jeden se nesl. Rodney McKay kráčel vedle Zuzany Petersonové a v ruce svíral malý uzlíček, dítě. Šli potichu ani jeden nepromluvil. Zatím nebylo potřeba. Každý byl ponořen do svých myšlenek. Byly odlišné, to ano. Řekněme si, že malá holčička ve snech přemýšlela o tom, jaké první slovo řekne. Možná

motor, ale to by nebylo efektivní. Lepší by bylo ZPM, i když je to jen zkratka. Neměla to lehké. Dospělá žena byla zmatená, stejně jako muž jdoucí jí po boku. Společně takto došli na ošetřovnu, která byla oproti chodbám více osvětlena.

„Ahojte,“ pozdravila je s úsměvem na tváři nějaká mladá doktorka. Zuzana ji nepoznávala, byla z toho zmatená, avšak podle reakce neznámé ji měla znát.

„Jakpak se má můj nejmenší pacient?“ pokračovala žena dál v konverzaci.

„Myslím, že dobře,“ tvářil se stejně přívětivě Rodney, „ale nejsme tu kvůli Jenny.“ Doktorka se zatvářila zklamaně, měla to dítě ráda. Nakonec si vyslechla všechno, co se stalo.

„No, takže Zuzko, vy tvrdíte, že nejste vdaná za Rodneyho a že tohle není tvoje dítě?“ zeptala se opatrně žena doktorka.

„Ano, možná ne...já nevím. Poslední, co si pamatuji, je nějaká planeta s Antickým přístrojem,“ zatvářila se zoufala Petersonová.

„A abych byla přesnější, tak ani nevím, kdo jste vy!“ dodala kapitán. „

Jennifer Kellerová.“ Zuzka naznačila, že ji těší.

„Tak a teď bych ráda mluvila s Carsonem,“ promnula si ruce kapitán.

„To nepůjde.“

„Proč?“

„Je mrtvý.“ Po téhle informaci se Zuzana zarazila. Ztěžka oddechovala a nebyla schopná nic říct. Ranilo ji to více, než si dokázala představit.

„To není možné,“ blekotala, „vždyť jsem sním před nedávnem mluvila a vypadal normálně...“

„Zuzko, je to víc jak rok.“

„Není,“ zakřičela Zuzana, „před třemi dny jsem s ním mluvila a...byl naprosto v pořádku.“ Po tomhle ztěžka dosedla na židli a složila si hlavu do dlaní. Bylo toho na ni zkrátka moc.

„Co se tu sakra děje?!“ zavzlykala.

„A ztlumte to zatracený světlo!“

Rodney sledoval Zuzanu jak v transu. To, co říkala bolelo. Jak to mohla tvrdit po roce jejich manželství, vždyť byla včera naprosto v pořádku. Nakonec podal svou dceru Jennifer a klekl si ke kapitánovi.

„Zuzko,“ zdělal jí ruce z obličeje a donutil ji, aby na něj pohlédla, „nevím, co se tu děje, ale slibuji, že na to přijdu.“ Usmál se. Zuzka už se nedokázala dál ovládat a rozplakala se. Samozřejmě, že to slíbí. Vždyť ona to i čekala. Její Rodney, pokud to není tenhle, by to udělal. Tolik si přála, aby všechno bylo normální. Rodney McKay ji pevně objal a políbil na čelo. Věřil, že tohle chce čas, ale ze všeho nejdřív udělají testy. Chtěl vědět, co se stalo s jeho ženou.

Honey, I´m at home!, PART 04 – Každý jiný část 1.

„Tak co?“ vyhrkl Rodney na Jennifer. Ta jen mlčela. Nakonec ho vyzvala, aby se posadil. Poslechl.

„Udělala jsem tu prohlídku, o kterou jsi žádal,“ začala zlehka doktorka. Zrovna něco takového nerada oznamovala.

„A?“ připravoval se na nejhorší McKay.

„Rodney, nevím jak ti to mám říct...ale není to tvá žena.“ Doktorova tvář po téhle zprávě

zbledla.

„Jak? Vždyť vypadá jako ona! Je to Zuzana, musí,“ přestal se ovládat. právě se mu zhroutil svět. Jennifer se posadila vedle něj.

„Zuzka, naše Zuzka, byla jiná...nepřerušuj mě. Podívej. Tvá žena měla jizvy od pobodání, ale tady ta je nemá. Všechno je špatně. Skoro všechny jizvy jsou jinde a od něčeho jiného...a navíc přehnaně reaguje na světlo.“

„Co se to stalo? Večer ještě uspávala Jenny a teďka...proboha, vždyť já tu ženu vůbec neznám!“ Doktorka se soucitně usmála.

„Podívej, je to Zuzana, ale jiná. Musí tu zůstat, dokud nepřijdeme na to, co se stalo. Vypadá

jako tvá žena, jen bude muset nosit sluneční brýle.“ Usmáli se na sebe, ale vědci se neulevilo, ba naopak.

„Rodney,“ začala znovu Kellerová, „ber to tak, že tahle Zuzka nikdy neměla možnost stát se tvojí ženou, nemohla zažít to, co jste zažili. Myslím, že si to uvědomuje, bude potřebovat oporu. Je to pro ni všechno nové.“ Rodney kývnul a postavil se.

„Doufám, že je na to připravená,“ prohlásil. Doktorka se rozesmála.

„Myslím, že je.“

***

„Cože? To nemyslíte vážně! Uložila jsem večer své dítě do postýlky a šla jsem si lehnout za svým mužem!“ vyšilovala žena, která byla pravděpodobně Zuzanou Petersonovou.

„Ne, byli jsme na planetě a ty jsi se o něco opřela na neznámém přístroji!“

„Ne! Ne! Ne! To nemůže být pravda! Já...já chci domů. Chci za svým mužem, dítětem...“

Tentokrát se ji snažil uklidnit i John: „Kapitáne, je mi líto co se stalo, ale dokud nezjistíme, co se stalo, tak tu musíte zůstat.“

Zuzana se zatvářila více zoufale: „Já už dávno nejsem kapitán. Odešla jsem ze služby, protože jsem byla těhotná...a taky nejsem víc jak rok Petersonová.“ Všichni v místnosti pohlédli na Rodneyho.

„Co na mě koukáte? Já to nebyl!“

„Někdo určitě jo!“ zasmál se Ronon.

„Vtipný, vážně!“

„Ok, uklidněte se,“ vstoupila do toho Zuzana. Oba rozhádaní ji poslechli.

„Možná bych vám měla říct, co se stalo u nás,“ všichni přikývli, „a vy mi pak řeknete, co se dělo tu.“ Obdařila přítomné úsměvem.

Atlantis se houpala na moři. Temná hladina odrážela moře hvězd a osvícené město. To pro dnešní noc bylo plné života. Stala se tu záměna - a nikdo nevěděl, jak z toho ven. Nejhorší na tom bylo, že za to mohla osoba, která tu teď nebyla.

Zuzana McKayová se posadila na židli. Následovali ji další, jako byl Lorne, Weirová, Beckett, Sheppard, McKay a další. Zuzana se stala najedou středem zajmu. Všichni na ni nedočkavě hleděli. Usmála se nad tím.

„Nevím kde začít,“ oznámila všem.

„Kdy jsi přišla na Atlantis?“ otázala se Elizabeth. Oslovená se nadechla, přemýšlela. Nakonec odpověděla: „Před dvěma lety. Byla to pro mě změna. Vlastně jsem nevěděla, proč

mě sem přiřadili. Myslela jsem, že prvně musím sloužit v SGC, ale nebyla to pravda.“

„Kdo tenkrát velel?“ zajímal se John.

„Doktorka Weirová a stále nám velí. Můj nadřízený byl plukovník Lorne. Nějak jsme si nesedli a hned od prvního okamžiku jsme se ignorovali. Za to major Sheppard byl velmi milý.“ Po těchto slovech obdařila Johna úsměvem. Podplukovníkovi zmrzl úsměv na rtech, ale nakonec si řekl, že se mu to jen zdálo. Místnost se opět ponořila do mlčení. Všichni přemýšleli nad tím, na co se zeptají.

„Možná by vás mohlo zajímat, jak jsem se dala s Rodneym dohromady,“ začala z ničeho nic McKayová. Tentokrát se usmál John a nebyl jediný, tohle totiž byla záhada pro všechny.

„Moje první setkání s doktorem McKayem nedopadlo dobře. Potkala jsem ho na

chodbě...tedy srazila jsem se s ním.“ Podle pobavených úsměvů Zuzana pochopila, že tady to bylo naprosto stejně.

„Jo, tenkrát jsem ho slyšel na tebe ještě dlouho nadávat,“ zasnil se Ronon.

„Přesně, nenáviděl mě,“ přitakala Zuzka.

„Začali jsme se navzájem nenávidět, popichovali jsme se. Bylo to pro oba těžké. Našli jsme konečně někoho, kdo tomu druhému rozuměl, ale ani jeden si to nechtěl přiznat.“ Po těhle slovech se všechny tváře obrátili na Rodneyho. Nereagoval, nevěděl jak. Byla to totiž pravda a on si to odmítal přiznat ještě teď.

„Naše první společná mise byla na nějakou planetu, kde měl McKay zkoumat nějaké

zařízení.“ Tímto ji zase ostatní začali poslouchat.

„Tenkrát si to Rodney vyvztekal u Elizabeth a tak jediný, kdo byl volný, jsem byla já. Stálo mě to hodně přemlouvání, abych tam nešla, ale nevyhověli mi. Nic jiného mi nezbylo, než se tam vydat...Byly jsem tam dva, možná tři dny, už si nepamatuji, ale při jedné slavnosti ve vesnici se ten přístroj rozzářil. Museli jsme rychle sbalit a vydat se do dolů...“ Rodney při těchto slovech vzpomínal. Byly to krásné dny, i když nedopadly zrovna šťastně. „...když první

dobývali do úkrytů, tak Wraithové už nad námi přelétali. Stihla jsem tak, tak vběhnout. Poslední střela zasáhla kus vchodu, který se zřítil.“ Tady se opět Zuzka odmlčela. Vždyť to se tu taky určitě stalo, proč by jim to měla převyprávět?

Tentokrát pokračoval Rodney: „Byla jsi zraněná, ale nepřiznala jsi to, stejně jako jsi neřekla, že jsi vystrašná.“

Na to Zuzana kývla: „Nebyl důvod tě děsit ještě více, naší hlavní prioritou bylo, co nejdříve najít východ.“

„Ale našli jsme ho!“

„Byl to můj nápad!“

„Ne, to teda nebyl...“

„McKayi, teď kecáš!“ Hlavy přihlížejících se otáčeli od jednoho k druhém. Všichni přítomní

se dobře bavili.

„Ale já tě vytáhl, když jsi spadla!“ pokračoval Rodney a Zuzka ve své hádce. Momentálně se pohybovali ve svém vlastním světě. Všichni okolo se naučili je nepřerušovat, mohlo se totiž

taky stát, že se oba obrátili proti narušiteli.

„To sice ano, ale pořád to byl můj nápad.“

„Houby,“ prskl vědec a začal se tvářit dotčeně. Tahle Zuzana věděla jak na něj.

„Jak to pokračovalo dál?“ vyzvídala dychtivě Teyla.

„Jak? No, vrátili jsme se na Atlantis a dál jsme s Rodney dělali, že se neznáme.“

„To není všechno,“ odtušil Lorne. Přece jenom do toho složitého „vztahu“ viděl více, než

ostatní.

„Ne, není. Scházeli jsme se tajně. Potřebovali jsme někoho, s kým by jsme si promluvili. Byli jsme si blíže a blíže. Jedna z nejkrásnějších dob mého života.“ Všechny zkoumavé pohledy propalovaly McKaye.

„Ó bože! Ale jistě, samozřejmě, scházím se s Petersonovou na jižním molu!“ vykřikl ironicky vědec.

„Je to více jak rok zpět. Tenkrát jsem s Rodney chodila, samozřejmě, že tajně.“

„Jak jinak,“ ušklíbl se Rodney.

„Uklidni se, zlato, byl to tvůj nápad!“ Po téhle větě se po místnosti ozývalo pokašlávání a tichý smích. Rodney McKay se začal dusit svojí kávou.

***

Nad Atlantis obloha bledla. Hvězdy mizely. Nastával jeden z krásných dnů. Doktor McKay seděl v jídelně s Zuzanou Petersonovou. V tuhle dobu zde sedával se svoji ženou, ale některé

věci se přes noc změnili.

„Ty piješ kávu?“ začal Rodney rozhovor.

Zuzka kývla: „S mým Rodneym soutěžíme.“

„Jak soutěžíte?“

„No...kdo vypije více hrnků, ale před nedávnem na to přišla Weirová a zatrhla nám to.“

„Ani se jí nedivím.“

„Já teda jo. Vždyť Rodney neustále vyhrává!“ Doktor McKay se rozesmál.

„Oba dva jste blázni.“

„Smím...smím si na chvíli půjčit Jenny?“ položila nesměle otázku Zuzka. V jejích očích se leskla touha. Tolik chtěla na chvíli držet dítě, které mohla mít, ale nemá. Muž naproti ní jen kývl a podal jí přes stůl malou holčičku. Ta modrými očkama sledovala ženu, která vypadala jako její máma.

„Ahoj maličká,“ zahoupala s ní kapitán, „ňuňuňu, my jsme ale krášná holšiška.“ Zeď zvedla konečně kapitán pohled od děťátka a zastavila se svýma očima na McKayovi. Ten mohl v jejích očích vidět radost a štěstí.

***

Mohlo být po půlnoci. Celou řídící místností se rozléhal šílený smích, který neměl konce. Nakonec se podařilo všem uklidnit. John ještě chvíli bušil do McKaye, kterému zaskočilo. Hodnou chvíli si ještě přítomní utírali slzy smíchu. Zuzana v klidu seděla na své židli a s lehkým úsměvem pozorovala dění okolo sebe. Nohy si vyhodila na stůl a upíjela ze svého hrnku. Zanechávalo ji tu poněkud chladnou.

„Jak to bylo dál?“ vykašlal ze sebe Lorne.

„Jeden doktor to zjistil. Myslím, že se jmenoval Braun, už si nevzpomínám. K naší smůle žárlil a vyhrožoval nám. Nechali jsme to plavat. Stejně by se to všichni jednou dozvěděli...Jeho výhružky mu vydrželi více jak týden. Jednoho dne si počkal na Rodneyho. Chtěl ho zabít, avšak přišla jsem včas. Na poslední chvíli jsem si stoupla před McKaye. Místo něho jsem byla obětí já...o dva dny později mě Rodney požádal o ruku.“

„To mohlo být sranda!“ zachechtal se Ronon.

„Ani nebyla. V životě jsem Rodneyho neviděla takhle vyrovnaného a vážného. Jako by během chvilky dospěl.“ Z druhé strany místnosti se ozvalo něco, co nebezpečně znělo jako když syčí konvice.

Honey, I´m at home!, PART 05 – Každý jiný část 2.

„Pověz mi, Rodney, jak jste se dali se Zuzkou dohromady,“ požádala doktora kapitán. Neustále svírala v rukou malou holčičku a houpala s ní.

„My dva?“ Rodney se začal smát, „srazil jsem se s ní na chodbě. Nějak jsme se nemuseli a nakonec nás okolnosti dohnali k bližšímu vztahu.“

Kapitán se usmála: „Nech mě hádat. Byli jste zasypáni v dole?“

„Byli a půl roku poté jsem Zuzku požádal o ruku.“ Zuzana se znovu usmála a zhoupla s Jennifer.

„Jak je to u vás?“ zajímalo doktora.

„Začátek máme stejný v obou realitách. Opravdu jsem se srazila s Rodneym na chodbě a taky jsme skočili v dole. Odsud se naše reality poněkud liší. Jsme s McKayem dobří přátelé. Mluvíme spolu, občas mi něco opraví, já mu pomůžu s tréninkem. Nic víc.“ Doktor ji při jejím proslovu sledoval. Zamlčela mu spoustu věcí a on je chtěl vědět.

„Neříkáš mi pravdu.“

„Co na tom teď záleží?“

„Nevěřím, že jste jen přátelé...nikdo takhle nemluví o svém kamarádovi.“

Zuzaniny tváře zalil ruměnec: „Je to nějaký čas zpět. Oba jsme byli zajatí na nějaké planetě. Tenkrát jsem přišla o zrak. Po téhle misi byla naše dohoda s Rodneym, že je spousta věcí, které si oba musíme urovnat. Já si je urovnala špatným směrem.“

„Špatný směr myslíš?“

„Necítím k němu nenávist...nechci o tom mluvit.“ Rodney kývl, rozuměl, až moc dobře.

Zuzka houpala s malou. Ta na ni neustále koukala a nakonec otevřela pusinku.

„Rodney, myslím, že asi něco chce.“ McKay se usmála a sedl si vedle Zuzky, aby mohl vidět na svou dceru.

„Moťolll,“ prohlásilo děvčátko.

„Jenny, zlato, zopakuj to!“ vykřikl nadšeně vědec. Vzal svoji dceru a vyzdvihl ji do vzduchu.

„Moťlll,“ snažila se to zopakovat. Zuzka to sledovala, bylo krásné vidět Rodneyho takhle šťastného, ale tohle jí nenáleželo. Ona nikdy neměla slyšet první slova Rodneyho dcery. Správě tu měla být její matka. Tolik toužila po návratu. Čím déle tu zůstávala, tím více věděla o co přišla.

***

Tma na Atlantis řídla. Zasedací místnost se vyprazdňovala. Služby byly posunuty. Ponocující

se odebrali do svých pokojů. Jediný, kdo zůstat v místnosti byla McKayová a doktor McKay. Zase to zbylo na něho. Nadechl se, hodlal ze sebe udělat gentlemana.

„Zuzko, doprovodím tě do pokoje.“ Kývla, ale pak se zarazila.

„Do mého pokoje?“

„Samozřejmě.“

„Myslela jsem, že do našeho.“ Rodney zbledl, ale než se na cokoliv zmohl, tak Zuzana zamířila do chodeb. Zase měla náskok. Některé věci se v žádné realitě nikdy nezmění.

Zuzana McKayová stála v pokoji Zuzany Petersonové a rozhlížela. U stolu stál McKay a pozoroval ji.

„Možná bych měl jít,“ prohodil opatrně Rodney, u téhle ženské jeden nikdy nevěděl.

„Ne, ještě nechoď.“ Zuzana se přesunula ke skříni a zděšeně si odfrkla. Vytáhla nějaký

kousek oblečení a pohlédla na Rodneyho, ten se zakuckal.

„Jak můžu nosit něco takového!“ Zamávala s tím ve vzduchu.

„Musím být padlá na hlavu!“ Rodney rudý až za ušima konečně našel ztracená slova.

„Myslím, že to nosí kvůli pohodlí.“

„Ale vždyť je to strašný!“

„No, nemusí, ještě jsem to nikdy na Petersonové neviděl.“ Zuzana se zarazila a pohlédla ten kus oblečení v rukou.

„Ani se nedivím, taky bych to nenosila.“

„Nikdy jsem nebyl v situaci, kdy bych viděl její spodní prádlo!“ vyjel na ni McKay. Zuzka vypadala, že ho nevnímá. Sledovala to, co měla v ruce.

„Co teprve musím mít na sobě!“ vykřikla zděšeně.

„Odcházím!“ vykřikl rychle Rodney a během chvilky zmizel ve dveřích. Snažil se co nejrychleji zmizet z dosahu té ženské.

***

Nové ráno přineslo na Atlantis menší povznesení. Doktorka Weirová vyváděla, Sheppard si z Rodneyho utahoval. Vlastně to bylo, jako u Petersonové, jenže tady to bylo vážnější. Zuzka momentálně chodila po kanceláři doktorky Weirové a dělala obličeje na malou holčičku. Doktor McKay ji sledoval a snažil se nevybouchnout smíchy, stejně jako zbytek.

„...posloucháte mě?!“ doříkávala právě doktorka. Zuzana se zastavila na místě.

„Kuk...kuči kuči! Promiňte, doktorko, nevnímala jsem vás.“ Usmála se nevině na doktorku hned, jak se odpoutala do dítěte. Elizabeth se nadechla a na chvilku zavřela oči.

„Doktore McKay, seberte jí to dítě, jinak si s ní dneska nepromluvím.“

„Ne, já vás vnímám,“ bránila se Zuzka.

„To vidím.“ Nakonec kapitán vrátila dítě jeho otci.

„Co navrhujete?“ zeptala se Elizabeth snad už po desáté. Všichni zarytě mlčeli. Nikdo neměl odvahu promluvit. Malá Jenny si pro sebe něco brblala. Možná, že měla plán, ale nerozuměli jí. Vlastně ani nemohli, její plán se skládal z pěkně vydatného jídla. Byla po tatínkovi, jen co je pravda.

„Můžu vám dát adresu planety, na které se nachází to zařízení,“ prohlásila do ticha Zuzana.

„Myslím, že to by jsme si měli nechat napotom,“ naznačil Lorne.

„Evane, je to moje chyba. Doktor McKay to zařízení studoval. Myslím, že bych mohla pomoci.“

„Myslíš, že ti věřím?“

„Majore! Měl byste se uklidnit, vy tu nevelíte,“ vykřikla Zuzana. Měla tohohle Lorna zrovna tak plné zuby, jako téhle pitomé reality.

„Dávejte si pozor na jazyk McKayová! Nejsem major a už vůbec Evan, pro vás! Jasné?“

Na tohle se Zuzka jen ušklíbla: „A já nejsem McKayová, smiřte se s tím... Dávám vám jedinou šanci, jak z tohohle podělaného kdoví čeho ven! Jasné?“ Pokud ještě někdo měl nějaké pochybnosti, že je manželé McKayovi vodí za nos, tak je právě ztratil. Tohle nebyla jejich Zuzana, ta by se nikdy neodvážila takhle mluvit s podplukovníkem Lornem, nikdy.

***

Mohlo být kolem deváté hodiny ranní. Zuzana McKayová spala spánkem spravedlivých, ale ostatní ne. Doktorka Weirová seděla u sebe v kanceláři a čekala, až se někdo z přítomných vyjádří k situaci. Jako vždy nikdo neměl co říct.

„Potřebujeme tohle nějak vyřešit a tím, že tu sedíme se to samo nevyřeší. Potřebujeme nápady,“ řekla už trošku podrážděněji Elizabeth. Nikdo neodpovídal. Nakonec s přece jenom někdo objevil. Jaké bylo překvapení, že to byl Lorne.

„Navrhuji styl Petersonová! Vběhneme tam a budeme tak dlouho do toho kopat, dokud nám to nevrátí našeho kapitána nazpět!“ Celá kancelář se zaplavila smíchem. Lorne měl pravdu, takhle by to nějak udělala Zuzka, jejich Zuzka...

***

Doktorka Weirová seděla a přemýšlela, jak z toho ven. Chtěla vyhovět oběma stranám, ale to vypadalo v tenhle okamžik jako nemožné. Nakonec se rozhodla.

„Kapitáne Petersonová,“ oslovená na ni pohlédla, „chtěla bych vás poprosit o adresu planety, na které se nachází to zařízení.“ Lorne si odfrkl. Elizabeth to ignorovala.

„Výzkum bude provádět doktor McKay s majorem Sheppardem. S sebou si, pánové, vezmete pár mariňáků.“ Místnost byla tichá.

„A co bude semnou?“ ozvala se Zuzana.

„S vámi? Máte přeci dceru a budete pod dohledem tady podplukovníka. Více pro vás udělat nemůžu.“ Tímto to skončilo. Takže Zuzka nebude pomáhat s výzkumem. Bude tu trčet a starat se o dítě, které ke všemu nebylo její. Přesto mlčela, doktorka Weirová měla pravdu, více pro ni udělat nemohla.

***

„To by stačilo,“ upozornila přítomné Elizabeth, „tahle situace mi nepřijde ani trošičku vtipná.“

„Elizabeth, máš nějaký jiný nápad něž tam jít a pokračovat ve výzkumu?“ zavrčel Rodney. V

tuhle chvíli si musela doktorka přiznat, že McKay má pravdu. Jinak to nezjistí.

„Dobře tedy, vezmete si sebou Petersonovou a Lorna. Máte na to čtyři dny. Více vám dát nemůžu.“ Tímto zakončila celou situaci. Už o tom nechtěla ani slyšet. Teprve za čtyři dny to začne řešit pořádně. Do té doby, ať si pohrají...

Honey, I´m at home!, PART 06 – Jen jedna

Rodney s Evanem tahali zápalky o to, kdo t nich půjde vzbudit McKayovou a oznámí jí, že jdou na nějakou planetu. Samozřejmě Rodney prohrál, ale stále v něm hlodal červíček pochybností, že to Lorne udělal tak, aby tam nemusel. Teď mu to ale bylo jedno. Byl naštvaný. Zrovna teď neměl náladu jít za Petersonovou, oprava McKayovou. Sakra, ta ženská

ho tak dokonale vytáčela!

Naštvaný vědec zaklepal na Zuzaniny dveře. Tak nerad sem šel. Ne, že by se bál, ale teď mu ta „nová“ alternativní Zuzka vadila. Štvalo ho to. Konečně měl důkaz, že mu to někde s Petersonovou začalo klapat, měli rodinu...

Rodney zaklepal znovu. Nerad čekal. Netrvalo dlouho a dotyčná mu otevřela. Rodney měl přichystanou nějakou tu poznámečku, ale v polovině nádechu se zarazil. Vyvalil oči a doslova zíral na Zuzku. V životě ji neviděl takhle oblečenou a učesanou. Zuzana na něj koukala. Čekala, co z něj vypadne, nakonec pohlédla na sebe. Nepřipadal si nějak špatně oblečená. Takhle chodila ve své realitě. Krátké, velmi krátké kraťasy a tričko na ramínka. Vlasy měla natočené. Nakonec ji to přestalo bavit.

„Ok, Rodney, co je?“

„Ehm...no...jo, jasně! Už to mám!“ trvalo chvíli vědci, než našel ztracená slova, „za hodinu se sejdeme u brány. Sbalte se na čtyři dny.“ Zuzana se zarazila, ale nakonec to nechala bez povšimnutí. Vzala si potřebné věci a za hodinu se vydala k bráně.

***

„Budou to maximálně čtyři dny. Postarej se o Jenny,“ nabádal Zuzanu Rodney, když se s ní

loučil.

„Dobře, ale kdybys potřeboval s něčím pomoci, tak se ozvi. Na tom přístroji jsem už nějakou dobu s tebou pracovala.“ Vědec kývl, že rozumí. Nakonec ještě dal pusu své dceři na čelíčko a políbil svou ženu. Tedy - políbil Petersonovou. Ta se jen zarazila a překvapeně zamrkala.

„Promiň, stále si na to nemůžu zvyknout,“ přiznal se Rodney, poté, co si všiml jejího překvapení.

„Hodně štěstí,“ popřála mu ještě kapitán, než zmizel v modré hladině. Pak se usmála na svou dceru a vydala se do jídelny. Malá Jenny dostala opět hlad.

„Děvče, ty budeš tlustá,“ řekla jí kapitán a zasmála se. Za ní šel otráveně podplukovník Lorne.

***

„Jak je to ještě daleko?“ zakňourala McKayová. Doktor McKay a major Lorne na sebe pohlédli. Už nedokázali potlačit úsměv, který se jim objevil na tváři. Tahle Zuzana nebyla zřejmě tak trénovaná, jako jejich.

„Kousek,“ zahihňal se Rodney.

„Kousek? Oh, pánové, zpomalte, už vám nestačím!“ dobíhala je opět zadýchaná Zuzka.

„Promiň, ale takovou chůzi jsi nás naučila ty,“ svaloval vinu na někoho jiného Lorne.

„To je možné, ale já jsem zhruba rok na mateřské!“ Evan se po téhle informaci zazubil a poplácal Rodneyho po zádech. Vědec po něm hodil zděšený pohled. Setkal se s majorovým zdviženým palcem a americkým úsměvem.

„Jen si dělejte srandičky, majore, však někde to můžete být právě vy, kdo má za manželku Petersonovou.“ Zase nepochodil, teď se setkal s majorovou lhostejností.

***

Zuzka se snažila nakrmit Jenny, ale ta zřejmě měla hravou náladu. Půlka její kaše skončila na Petersonové, stolu a naštvaném Lorneovi.

„Je mi to líto maj...podplukovníku,“ omlouvala se a další její proslov patřil dítěti: „To nesmíš, Jenny! Jestli budeš zlobit, tak už nedostaneš ani kousek!“ Malá během chvilky zjistila, že tohle opravdu nemůže a vzdala to. Lorne si otíral obličej kapesníkem a nedůvěřivým pohledem sledoval dítě. Malá holčička mu pohled vracela.

„Ale no tak! To oba nemyslíte vážně! Kdyby byla Jenny větší, tak se tu pobijete!“ Zuzka se minula účinkem.

„Majore! Okamžitě toho nechtě, vždyť je to dítě a nemůže za to!“ Podplukovník se zarazil a nakonec toho nechal. Oslovení kapitána ignoroval. S povzdechem si vzal svůj hrnek kávy a napil se. V té samé chvíli všechno vyprskl.

„Já to dítě zabiju! Je to plný kaše!“

Kapitán ho zpražila pohledem: „Klidněte hormony, pane. Vyřiďte si to s ní za takových dvacet let!“

„Vtipné, McKayová, velmi.“

„Stejně jako ta vaše káva s kaší.“

***

„Takže tenhle přístroj může za to, co se stalo?“ Lorne s McKayem přikývli.

„K čemu slouží?“

„Kdybychom to věděli, tak tu, McKayová, nejste, věřte mi.“

„Proč si ke mě takový, Rodney. To bolí, víš to?“ Vědec protočil panenkami a začal provozovat výzkum. Všechno bylo jako předtím. Rodney se dostával do časového presu, ze kterého nevěděl jak ven. Nadával, občas kopl do zařízení, jedl zásoby...

Major Lorne se nudil. Kdyby tu byl s jejich Zuzkou, tak hrají nějakou šílenou hru, šikanují

ubohého vědce a mnoho další úžasné zábavy, která by je zbavila té neskutečné nudy. S touhle Zuzanou nebyla žádná zábava! Major stále nedokázal pochopit, proč si ji McKay vzal. Chápal by, kdyby si vzal jejich Zuzanu, ale tuhle? Nikdy! Nakonec se rozhodl si projít věci, které tu minule nechali.

Přístroj tichounce zářil a pískal si. Rodney McKay nevěděl jak dál. Byl bezradný. Ano, tenhle egoistický vědec přiznával, že neví, co má udělat. Hodila by se mu Zuzana, ne tahle napodobenina, jeho Zuzka. Tak ji chtěl nazpět, že ji dokonce začal označovat za „svoji“

Zuzku. V duchu si Rodney nadával za to, že to dopustil, za to, že místo, aby pracoval, tak přemýšlí nad ženou, kterou možná nikdy neuvidí.

Zuzana McKayová neměla na nic náladu. Přemýšlela nad tím, co se asi děj u ní doma. Jestli pak už Jenny mluví, chodí a kdo ví, co ještě. Stýskalo se jí po dceři, tak jako nikdy předtím. V

tuhle chvíli ji připadaly čtyři dny, které tu má strávit, jako nesmyslné. život nebyl fér, to ale nikdo netvrdil.

***

„Podplukovníku, to za mnou půjdete až do sprchy? Budete se mnou spát v jednom pokoji?“

vyjela na Lorna Zuzka. Zaražený muž nebyl schopen slova.

„Byla bych ráda, kdybyste pochopil, že nejsem McKayová, žena, kterou nenávidíte, ale Petersonová. Nemůžu za to, co se stalo v téhle pošahané realitě! Nehodlám z města utéct, musím se postarat o dítě! Pochopte to konečně! Já nejsem nepřítel...snažím se a opravdu chci s vámi vycházet, ale vy mě nenecháte, nemá to cenu...“ Lorne nenacházel slova, jen mlčel. Teprve teď si uvědomoval svoje chování, styděl se. Kapitán si povzdechla a zakroutila hlavou. Otevřela dveře do svého pokoje.

„Uvidíme se za čtyři dny,“ stačila ještě vykřiknout, než se dveře opět zavřely. Tímto spolu skončili.

Další čtyři dny strávila Zuzka čekáním, hraním si s malou Jenny. Prakticky věnovala všechen čas dítěti, které nebylo její. Dala mu veškerou lásku, kterou mohla, přesto každým dnem více a více toužila po domově. Chtěla vidět toho „starého“ Lorneho a zatrénovat si s ním v tělocvičně, pak by společně začali otravovat Rodneyho. Touha po domově a Jenny jí vyplnila veškeré myšlení.

O čtyři dny později bylo nad Atlantis zataženo. Nepršelo, jen bylo hnusně. Město bezvládně

leželo na hladině oceánu a ignorovalo své okolí. Cokoliv se dělo ve vodě, na pevnině, ve městě a ve vzduchu bylo nepodstatné. V tuhle chvíli to nikoho nezajímalo. Rodney se vrátil ze svého výzkumu. Všichni se konečně sešli v zasedací místnosti a poslouchali, na co přišel. Bohužel pro někoho to znamenalo konec naděje...

***

Elizabeth Weirová přešla po místnosti. Její kroky se tichounce ozývaly. Nakonec se doktorka zastavila u okna. Pečlivě poslouchala doktora McKaye, který se právě vrátil z čtyřdenní mise.

„Zjistili jsem, že ten stroj přestavuje průchod mezi realitami. Tedy, něco jako kvantové

zrcadlo. Tedy, není to úplně ono, ale jediný přístroj, ke které mu bych to mohl přirovnat...“

„K věci, Rodney,“ poprosila ho nedočkavě doktorka.

„Ano, ano, už se k tomu dostávám...když ten přístroj na naší straně Petersonová aktivovala, tak na druhé straně, musel být taky funkční. Tím pádem se obě prohodily.“ McKay se na všechny zářivě usmál, jako by to bylo nad slunce jasné.

„Aha, takže to víme, že se Petersonová a McKayová prohodily, ale...?“ nechal otevřenou otázku John.

„Jak víš, že je nějaké ,ale´?“

Podplukovník se klukovsky usmál: „Vždycky je nějaké ,ale´.“

„Mch...“ vědec se zamračil, „no, každopádně, pokud se pokusíme o navrácení věcí, tak o jednu z nich přijdeme.“ Po téhle poznámce nastalo v místnosti ticho jako v kostele.

„Takže, Rodney, ty mi tu tvrdíš, že jedna Zuzana se domů nevrátí?“ pokusila se zachovat klid doktorka. Oslovený pouze přikývl. Všichni přítomní ho sledovali. Dokonce o podplukovník Sheppard vypadal zaraženě, stejně jako ostatní. Bylo zvláštní, jak protivná kapitánka přirostla zdejším lidem k srdci. Bylo velmi pravděpodobné, že na něco podobného přišli i na druhé

straně. Začalo to být horší a horší.

Honey, I´m at home!, PART 07 – Cesta ke smrti

Po Atlantis se roznesla novinka o návratu Rodneyho jako vlna. Kapitán s malou Jenny se okamžitě vydala do řídící místnosti. Šla po chodbách a houpala s malou. Dítě jako obvykle něco pro sebe žvatlalo. Obyvatelé města jim uhýbali z cesty, vše bylo tak, jako posledních několik dní.

Řídící místnost byla plná lidí. Skupina, která se právě vrátila, tak podávala hlášení, ale podle výrazu ve tvářích všech okolo, to nebylo nic veselého. Zuzana z toho měla špatný pocit. Přistoupila k Rodneymu.

„Stalo se něco?“ zeptala se. Vědec však neodpověděl, objal ji.

„Rodney, co se stalo?“ Oslovený stále mlčel. Tohle nevěstilo nic dobrého.

„Zuzko,“ začal zlehka McKay, „zjistili jsme, že jedna z vás při výměně zemře.“ Po tomhle zůstala kapitán stát. Dělalo se jí mdlo. Zbledla a nebyla schopná se pohnout. Zhluboka dýchala. V očích všech, i Lorneho, viděla tolik strachu, ale ne o ni. Nedokázala se na ně více dívat. Vždyť všichni jejich Zuzanu měli rádi. Dala Jenny do rukou jejího otce a rozběhla se pryč. Už to nedokázala déle snášet. Vyčítavé pohledy ji pronásledovaly ještě dlouho.

Měsíc svítil. Jeho tlumené světlo svítilo do pokojů. Hvězdy se moc nesnažily. Mraky putovaly oblohou a neohlížely se na nic. Temnota obklopovala všechno, co měla v dosahu. Temné

stíny se ploužily chodbami. V tuhle dobu se málo kdo pohyboval po chodbách. Ne, že by to bylo nebezpečné, bylo to nepříjemné. Člověk měl pocit, že neustále je pozorován. Avšak kým? Městem?

Dveře ubikace tiše zasyčely. Jeden stín se vkradl dovnitř. Našlapoval potichu. Jeho kroky se téměř nerozléhaly, jeho dech byl sotva slyšitelný. Stín zamířil k oknu, k ženě, která nehybně

seděla. Nehýbala se, sotva dýchala. Myšlenkami musela být někde jinde, někde mimo tuto realitu.

„Zuzko, co se děje?“ Oslovená seděla koukala z okna a nedokázala nic říct.

„Prosím, mluv se mnou.“ V tuto chvíli se jí první slza rozkutálela po tváři.

„Chtěla bych zpět. Nepatřím sem.“

„Já vím a udělám všechno pro to, abych tě dostal domů i za cenu toho, že svoji Zuzku nikdy neuvidím.“ Kapitán na něj pohlédla.

„Proč?“ bylo jediné, co dokázala říct.

„Protože tam jsou lidé, co mají o tebe strach a chtějí tě vidět. Nezáleží na tom, co chci já. Já

jsem zažil krásná léta, která bych nikdy za nic nevyměnil. Poznal jsem skvělou ženu, která mi dala dceru. Jsem prakticky šťastný člověk.“ Zuzana plakala a nedokázala přestat, stejně jako muž naproti ní.

„Rodney, pokud je tu možnost, o které mluvíš a měla by se vrátit jen jedna, pak ať je to tvá

Zuzka. Jen mi slib, že najdeš způsob, jak poslat do mé reality vzkaz, že se nevrátím.“ Hleděli si do očí. Po tvářích jim tekly slzy. Rodney McKay objal ženu naproti sobě.

„Já...nedokážu to udělat.“

„Rodney,“ pohládla mu do očí a pohladila ho po tváři, „jak mám žít s myšlenkou, že já žiji, zatím co někde je muž, který kvůli mé nepozornosti přišel o ženu? že je někde dítě, které

nemá matku. Pověz mi jak?“ McKeyovi sjela po tváři další z mnoha slz.

„Ty máš to, co já ne a dobrovolně se toho vzdáváš. Nedělej to, Rodney, nevzdávej se.“

„Nemůžeš to udělat. Někde ve tvé realitě je Rodney, který tě miluje.“ Zuzana zakroutila hlavou. Tohle poznání ji bolelo, nevěřila, že jsou jeho slova pravdivá.

„Není a nikdy nebude...Pokud mě znáš, tak víš, že bych to udělala kdykoliv a věřím, že mí

přátelé mi to prominou.“ Rodney ještě chvíli sledoval tvář ženy naproti sobě. Měl pocit, jako by byla zpět jeho žena. Odhodlal se a políbil Petersonovou. Nebránila se, pokud to mělo být to poslední, co v životě zažije. Poslední, co jí utkví v paměti...na věčnost. Rozhodla se, ona se domů nevrátí...

***

Elizabeth stále přemýšlela, jak z toho ven. Musela tu být nějaká možnost, jak obě dostat nazpět. Jenže jak to vypadalo, tak nebyla. „Nějaké návrhy?“ zeptala se konečně Liz. Její hlas zněl vyrovnaně, ale ve skutečnosti znamenal, že se doktorka vzdala.

„Vím, že je hloupé nad tím přemýšlet, ale...“ začal John. V polovině věty mu selhal hlas. Nedokázala pochopit, jak ho něco takového napadlo. Zmlkl, avšak jeho místo zaujal další.

„McKayová má v druhé realitě rodinu a tak...“ tentokrát to byl Lorne. Všichni přítomní

věděli, kam tahle diskuze směřovala, ale nikdo to nechtěl říct nahlas. Elizabeth jen poslouchala. Nějak se jí nechtělo něco říkat. Na ní pak bude, aby tuhle konverzaci zakončila rozhodnutím.

Z přemýšlení všechny vytrhl Rodney.

„Myslím, že už jsme dávno rozhodli.“ Všechny pohledy se otočili k vědci. Nikdo nepromluvil, nechali ho pokračovat.

„McKayové to říkat nebudeme, jenom by protestovala,“ Rodney se odmlčel. Přítomní jen zalapaly po dechu, ale stále nic neříkali. Vědec ještě neskončil.

„Vinu za tohle, co se tu děje, neseme my. Myslím, že ten, kdo se má vrátit, nemá být naše Zuzana,“ tak a bylo to venku. Rodney nikdy nevěřil, že tohle poví, stejně jako všichni okolo nevěřili vlastním uším. Vlastně slyšeli jen to, co chtěli už dávno navrhnout. Jak řekl McKay, už bylo rozhodnuto. Petersonová se domů nevrátí.

***

Zuzana Petersonová stála u tuho podivného zařízení, které tohle všechno spustilo. Bylo to zvláštní. Měla pocit, jako by šla na popravu. Ohlédla se za sebe. Stáli tam, nezmizeli. Malá

Jenny se na ni smála a mávala jí. Vypadala tak bezstarostně. Nevěděla, co se dělo a ani nemohla. Dospělí nebyli už tak klidní. Lorne se tvářil zvláštně, u něho nikdo nikdy nevěděl a Rodney? Ten měl v očích smutek. Naposledy se na všechny usmála a pak položila ruce na vršek přístroje.

Chladilo to, cítila pod prsty mírné vibrace. Jako by podivná energie prostupovala skrz prsty do ní. Oklepala se. A najednou se všechno seběhlo během chvilky. Zuzana viděla jen zářivé

světlo, a pak se objevila na té mýtině, kde zmizela. Před ní stál Lorne a Rodney. Nebylo tam žádné dítě. Byla ve své realitě. Stála a sledovala svého Rodneyho. Rty se jí klepaly, stejně

jako ruce a nohy. Takže to nevyšlo a ona zabila něčí ženu. V duchu viděla tvář nevinné

holčičky, která neví, že ji matka už nikdy nebude uspávat. Viděla Rodneyho obličej plný

bolesti se ztráty milované.

„Bože! Co jsem to udělala!“ Poklesla v kolenou a rozplakala se.

Slunce ozářilo mýtinu nad vesnicí. U podivného zařízení klečela žena, vedle ní byl nějaký

muž a objímal ji. Druhý muž, pravděpodobně vědec, stál nad nimi a pozoroval přístroj. Nedopadlo to tak, jak chtěl. Připadal si naprosto strašně. Tady už nic nezmůžou, za jejich chybu budou pykat jiní. To bylo nespravedlivé, ale co v živo tě je?

Rodney McKay pohlédl na svůj tablet. Měl sto chutí s ním hodit o nejbližší kámen, ale neudělal to. Místo toho se bláznivě rozesmál.

„Fungovalo to! Ono to fungovalo!“ vykřikl. Skákal po louce, pobíhal a různě rozhazoval rukama. Lorne a Petersonová na něj pohlédli. Muselo mu přeskočit. Zuzana roztřeseně vstala.

„Ty idiote! Právě jsme někoho zabili! Vysvětli mě, co tu fungovalo!“ Jako vysvětlení dostala do ruky tablet. Nedůvěřivě na něj pohlédla. Malým písmem tam svítil text, který znala, který

pomáhala sama sestavit:

Rodney, Evane...pokud jste obdrželi tuhle zprávu, tak to fungovalo. Zuzana McKayová se vrátila do své reality a já jsem pravděpodobně mrtvá. Nebyla jiná možnost. Mohla se nazpět vrátit jen jedna a já si vybrala. Je mi líto, že vás už nikdy neuvidím...Zuzana

Takže to fungovalo, ale ne tak, jak to předpokládali. Jsou věci, které zdá se nepředpokládali, ale komu to vadí? Zuzce to nevadilo. Bylo jí to jedno. Všechno bylo tak jak mělo. Tohle už

není její starost, žádné výčitky svědomí, nic! Hodila tablet po Lorneovi a nadšeně skočila Rodneymu do náruče.

„Chyběl jsi mi!“ vypískla. Překvapený vědec měl co dělat, aby nespadl.

Bylo krásně, na Atlantis svítilo slunce. Byl nádherný den. Tyrkysově modrá obloha, jako na moři. žádný mráček se neodvážil na ni vkročit. Hladina oceánu byla tichá a čistá. Ryby si na chvíli dali pauzu a někde odpočívali. Okna do jídelny pouštěli takovou dávku světla, až to skoro oslepovalo. V horké jídelně seděli dva lidé. Oba v rukou drželi hrnek s kávou a před nimi bylo několik prázdných konvicí. Doktorka Weirová vstoupila do téhle místnosti s úmyslem zabavit pro sebe jednu z termosek. Brzo však zjistila, že tam žádné nejsou. Došla k jediným dvěma návštěvníkům. Prvně jim chtěla vynadat, ale podle zkušeností věděla, že je to marné.

„Hrajete, kdo víc vypije?“ Zuzana se na ni usmála.

„Jo, doktorko...ale bohužel McKay vyhrává o dva.“

Bylo nádherné být zase doma!

Honey, I´m at home! – KONEC

Deset ran

Prolog

„McKayi, vypni to!“ zakřičel John. Jindy arogantní vědec se zatvářil zoufale.

„Já...já to nedokážu, Johne. Je mi to líto,“ zašeptal Rodney. To bylo poprvé, co něco takového přiznal. V podplukovníkově obličeji se objevil strach.

„Vždyť to dokážeš, musíš! Rodney!“ Jeho hlas skoro žebral.

„Ne, Johne, je konec. Víš to stejně dobře jako já.“ Vzdal se. Rodney McKay se vzdal. V jeho očích se objevil strach. Pohlédl na svého přítele a smutně se usmál. Došlo mu, že tu někdo musí zůstat a zastavit další hrozbu.

To bylo poslední, co si John Sheppard pamatoval. Poslední okamžik, kdy mu viděl do očí a mohl říct, že doufal...opravdu doufal, že je to lež. Za tolik let si vytvořili mezi sebou bezeslovnou komunikaci. Jako by mu tenkrát četl myšlenky. Tolik si přál vrátit čas, ale nedokáže to, nikdo to nedokáže.

****

John si povzdechl a znovu pohlédl na pamětní desku, která patřila jednomu

z největších géniů. Smutně se usmál a položil květinu těsně pod hranu desky. Bylo to zvláštní, ale i přes to všechno, jak se Rodney snažil všechny od sebe odehnat, tak neuspěl. Leželo tu tolik růží a jiných květin... Lidé nezapomínají na hrdiny. Sheppard hodil poslední pohled na památník.

Zavřel oči a zašeptal: „Chybíš nám.“ Pak odešel. Zanechal za sebou ztichlou jižní

plošinu s malou, na jedné straně lehce nadzvednutou, pamětní deskou, která má přežít staletí. Slunce zapadalo. Jeho rudá záře zbarvila bílé růže do nachova. V modré hladině

plavaly okvětní lístky květin, řasy a malé rybky. Přehozená a připevněná vlajka u památníku se pod náporem větru mírně zvlnila. Antická slitina pod paprsky slunce zrudla. Pár květů se odkutálelo stranou a odkrylo na půl zakrytý nápis. „ Na věčnou památku doktoru Rodneymu M. McKayovi, který neváhal položit život za záchranu tisíce životů.“ Takhle skončil jeden z největších géniů, přátel, bláznů a hlavně lidí...

O několik dní dříve...

Atlantis klidně plavala na modré hladině. Bílé vlnky se objevovaly a zase mizely pod hladinou, sem tam se nějaká rozutekla do dáli. Slunce vyšlo vysoko nad obzor a příjemně

hřálo. Nastal takzvaný podzim. Bylo chladněji a moře ztmavlo. Od pevniny sem vál vítr, který

sebou nesl barevné listí. Dny se krátily a noci prodlužovaly. Někteří obyvatelé vstávali za tmy a stejně tak chodili spát. Každý den se tu prozkoumávaly nové místnosti, kterých neubývalo. Vědci nestíhali a to už tu žili dva roky. Pro každého se tu našla nějaká práce, překlad, výzkum, průzkum planet...

„Rodney,“ zavolal kdosi. Vědec se otočil na menšího Čecha. „Hm, co je...Radku?“ Za tu dobu měl stále problém s jeho jménem.

„Našli jsme zajímavý přístroj,“ oznámil doktor Zelenka a přešlápl z nohy na nohu.

„V čem je problém? Zjistěte k čemu je!“

„Problém je v tom, Rodney, že se ho podařilo někomu spustit. Nevíme, kdo to udělal, ale ...“ český vědec zmlknul. Doktor McKay si povzdechl. žil mezi idioty! Nikdo se nepřizná

ke své chybě a ještě k takové strašné!

„Zjistili jste k čemu sloužil?“ vyštěkl vědec na Zelenku.

Radek na sucho polkl. „Ne,“ zarazil se po pohledu, který po něm Rodney střelil.

„Ale...“

„Ale co?“ zakřičel už podrážděný McKay.

„Antikové hned po jeho zkonstruování od celého projektu odstoupili, nevíme proč. Skoro všechny záznamy jsou pryč, tedy pokud vůbec nějaké byly.“ Rodney si povzdechl. Tohle vypadalo na problém. Nakonec se ovládnul a vydal se za doktorem Zelenkou. Měl podivný pocit, že tu není něco v pořádku.

Zbytek toho dne všichni strávili tím, že se snažili přijít na to, co tenhle stroj způsobuje, avšak nic nenašli. Veškeré záznamy museli Antici vymazat. Jediné, co zůstalo, bylo, že jej nesmí za žádnou cenu spouštět. Pozdě, stejně jako na zvrácení chyb. Vše se rozeběhlo svým směrem. Vznikl jeden příběh, na který se nikdy nezapomene a při kterém lidé umírají.

Rodney McKay vstal brzy ráno. Protáhl se a zazíval. Zapraskalo mu v zádech.

Unaveně se došoural do koupelny. Opláchl si obličej vodou a ...zarazil se. Jako by v místnosti kvákala žába. Zatřásl hlavou a něco znovu zakvákalo. Naštvaně se otočil.

Na okraji vany seděla středně velká ropucha a hleděla na vědce.

„Kšá, potvoro!“

„Kvák?“ dostalo se mu otázky. Vědec našpulil rty. Na tu zrůdu nesáhne, ani ho

nenapadne. Ignoroval ji. Další zakvákání přerušilo zakručení jeho žaludku. Nastal čas na snídani, a tak se vědec vydal zaplnit si žaludek. Otevřel dveře na chodbu a v polovině kroku se zarazil.

„Kvááááák,“ zaznělo z chodby sborově.

„Co to, do háje, je?“ Odpovědí mu bylo jen další zakvákaní. Rodney se naštvaně

rozešel do jídelny. Z cesty mu uskakovaly všechny přítomné ropuchy a žáby všeho druhu. Jediné, co doktor netušil, bylo, že jej jeho osobní žabka pronásleduje.

„Rodney,“ vybouchla Elizabeth, „vysvětli mně, co tu u všech svatých dělají ty žáby!“

McKay protočil panenkami. „Kdybych to věděl, tak tu už nejsou! Jedna mě dokonce pronásleduje!“

Sheppard se zasmál: „že by nápadnice?“ Místo odpovědi viděl vědcův kyselý obličej, který ho ještě více rozveselil.

Doktorka Weirová nervózně přecházela po laboratoři. Několik očí ji sledovalo, pouze dva páry byly lidské.

„Půjdu zjistit, co se děje,“ prohlásil po chvíli Rodney. Nudil se. Stejně postáváním nic nevyřeší. Připadal si zodpovědný za to, co se právě dělo. Svým způsobem byl. Pozdě na to, aby se hledal viník.

Ke konci dne se nic nezměnilo. žab na chodbách zůstal stejný počet. Jedna neustále pronásledovala doktora McKaye. Vědci na nic nepřišli a starodávné město Atlantis se ponořilo do další neklidné noci, při které si podivný přístroj hvízdal. Chystal další překvapení

pro nadcházející ráno.

Slunce potichu vyšlo, avšak jen na chvíli. Nad Atlantis se přihnaly mraky tak temné, jako by znovu nastala noc. Spousta obyvatel se vzbudila do tmy. Stíny se ploužily chodbami. Na obloze poletovali ptáci, kteří si mysleli, že znovu přišla hodina, kdy se mohli beze strachu potulovat nocí. žáby se skoro nehýbaly, a pokud přece jenom ano, tak si tichounce poskakovaly po chodbách.

Doktorka Weirová otevřela oči. Prvně si myslela, že se jí to jen zdálo, avšak tlumené

kvákání a zvonění budíku rozhodně nevypadalo jako sen. Vstala a pohlédla z okna. Tma. Všude, kam jen oko dohlédlo, se rozprostírala temnota. Hodiny na budíku ukazovaly osm ráno. Elizabeth se otřásla. Měla takový nepříjemný pocit a nedokázala jej zahnat. Ticho a tma v ní vzbuzovali poněkud stísněný pocit, avšak práce volala. Byla velitel a od ní se očekávalo, že ostatní uklidní. V tomhle případě si vždy pokládala otázku: „Kdo uklidní mě?“ Odpověď

na ni nikdy nenašla.

Poledne nepřineslo žádné zlepšení. Vypadalo to, že mračna nějakou dobu setrvají na svém místě. Vítr nefoukal a tak se nikdo nedivil. Elizabeth už dostala hlášení od psycholožky. Mnoho lidí podlehlo depresi a skoro všichni si k ní chodili pro radu. John Sheppard pobíhal po městě a uklidňoval lidi okolo. Jediný, kdo se doktorce neozval, byl McKay. Liz věděla, že někde sedí a snaží se vyřešit celý problém, to i za cenu celkového vyčerpání. Rodney už byl zkrátka takový, i přes neustálé remcání a stěžování si.

Okolo desáté večer přišel McKay do kanceláře doktorky Weirové, i se svým malým žabím ochráncem. Neposlal hlášení, nebo mail, jak měl ve zvyku. Muselo to znamenat něco špatného, a taky že znamenalo. Nikdo nevěděl, k čemu přístroj slouží a jak se vypíná.

Přišel další den. Podivný zvuk třepetání několik set malých křidýlek přehlušil žáby. Brzy všichni zjistili, jaká je situace. Po chodbě poletovalo nespočetně much. žabky se mohly konečně najíst, nacpaly si svá malá bříška k prasknutí. Temné, těžké černé mraky vysely nad Atlantis jako bohové pomsty. Líně se převalovaly a odmítaly se kamkoliv pohnout. Jejich hustota nedovolovala byť jen jedinému paprsku slunce, aby se jimi prodral.

Podplukovníka Johna Shepparda vzbudilo lechtání na nose. Ohnal se po narušiteli, ale jakoby se minul účinkem. Za chvíli ho opět svědila špička nosu. Otevřel jedno oko a zaostřil. V tu ránu vyskočil zděšením. Na nose mu seděla velká tlustá masařka a švidrala na něj. Příjemné probuzení do krásného, temného a hlučného rána.

Kolem poledne se stav much ztenčil, ale zase ze zvětšil počet přeplněných žabek. Ubozí tvorečkové se sotva mohli pohnout, natož skákat. John musel šourat nohama po podlaze, aby je nerozmáčkl. Přece jenom neměl chuť zašlápnou a roznést po celé základně

jediného nezvaného hosta.

Pozemšťané upadali do depresí. Stávali se více podrážděnými, roztěkanými a značně

nervózními. K tomu ještě polovina lidí hladověla. Představa, že sní více much než samotného jídla, je doslova děsila. Vědecká část oznámila, že stále neví, k čemu přístroj slouží, natož jak se vypíná. Přesto všechno Rodney tvrdil, že z toho vytáhl to, co je zítra čeká. V ohlášené

McKayovské předpovědi stálo krupobití. Nikdo tomu nevěřil, hlavně nikdo nechtěl věřit.

Major Evan Lorne se převalil na posteli. Od půlnoci nemohl pořádně spát. Něco ho neustále budilo. Vypadalo to na nějaké bušení. Naštvaně si přehodil polštář přes hlavu. Ano, tohle bylo lepší, všechny zvuky se ztlumily. Unavený voják se během chvilky ocitl v říši snů, nalhávaných slibů, tužeb a přání.

V deset hodin dopoledne vstal Evan z postele, aby zjistil, že to neustálé bušení je krupobití. Přesně jak předpověděl McKay. Rozčilený voják kopl do nejbližší možné věci. Nejen že si natloukl palec, ale taky vzbudil dosud spící roj much a armádu žab. Nejméně

dalších deset minut se držel za palec a s křikem poskakoval na jedné noze po svém pokoji. O

hodinu později se upravený a uklidněný vydal na snídani, která mohla zaručit spoust šťavnatých much.

V poledne nenastala žádná změna. Morálka obyvatel města se stále více zhoršovala. Beznaděj se plížila po nekonečných chodbách. Tma neustoupila a stejně tak ani mouchy a žáby. Krupobití nezměnilo svou intenzitu, stále monotónně lezlo na nervy. Antická okna tak tak držela pod náporem krup, avšak nikdo nevěděl, na jak dlouho.

Lorne ten večer musel uklidňovat několik lidí. Psychika celé základny zmizela. Lidé

se klepali, blouznili, omdlévali a nedokázali normálně uvažovat. O doktoru McKayovi nepřicházely žádné zprávy. Prý se na celý den zavřel v laboratoři a tu také neopustil. Nikdo netušil, co další den přinese. Rozhodně nic dobrého. Na to by si všichni do posledního vsadili.

Rodney McKay otevřel oči. Nic se nezměnilo. Na okna dopadaly kroupy ve stejném rytmu. Z chodeb se ozývalo tlumené kvákání a bzučení. Vědec cítil, jak mu něco skočilo na hrudník. Tak jako každé ráno věnoval první pohled „své“ žábě. Příšerná představa, ale nejvtipnější na téhle situaci připadlo, že tenhle živočich udržoval doktora v mezích příčetnosti.

Konečně se Rodney zvedl. Pomalým krokem se došoural do koupelny. Rozsvítil. Nad prudkým světlem přivřel víčka. Nakonec se ovládl a donutil oči, aby se otevřely. Během chvilky si zvykl na ostré světlo. Došel k umyvadlu, natáhl se ke kohoutku a omámeně ho pustil. Opláchl si obličej a...zarazil se. Ta voda podivně páchla. Zpustil ruce z obličeje a sklouzl pohledem do zrcadla. Jeho vyděšené oči hleděly na svůj obraz. Chtělo se mu zvracet. Jeho ruce, obličej a část oblečení byla od krve. Roztřesenýma rukama se utíral do bílého ručníku. A tehdy ho to napadlo, neváhal. Rozeběhl se k přístroji. Možná se mu naskytla možnost na záchranu.

Okolo poledne se k doktorce Weirové donesla zpráva o první sebevraždě. Lidé byli na dně. Nikdo už nedokázal uvažovat normálně. Neustálé bzučení, kvákání, bušení krup a tma doháněla všechny k šílenství, ale zkažená voda znamenala konec. Jediný pitný zdroj představovaly PET-láhve s vodou, neboli tak zvanou „mrtvou vodou“. Přesně v tu nejhorší

chvíli se John vydal za Rodneym. Rozhodl se ten přístroj rozstřílet.

Šel potichu, nikdo ho přes ten hluk nemohl slyšet. Přesto Rodney věděl o jeho

příchodu. Prvně zmatený voják nechápal, ale pak pochopil. Za všechno mohla ta vědcova žába.

„Nikdy jsme neměli přijít do téhle zatracené laboratoře,“ zaznělo od doktora sklíčeně.

„Rodney, uklidni se!“ napomenul jej John. Jako všem, tak i jemu ruply nervy.

„Ne, neuklidním se. Nechápeš to. Každý den se něco děje. žáby, kobylky, mouchy, tma, krev! Sakra! To jsou egyptský rány! Antici si zahrávali s něčím, na co pak nestačili!“

Voják sledoval vědce před sebou. „Tím chceš říct, že...?“

McKay dosedl k přístroji. „že jsme v pytli? Jo, to přesně tvrdím!“ Mezi muži se rozhostilo mlčení.

„Jaká...“ John nebyl schopen slova. „Jaká rána má následovat?“

„Je to zpřeházené, jinak, než je to napsané v Bibli. Bylo hodně těžký to zjistit...“

mluvil jako by pro sebe McKay, avšak John ho přerušil.

„K věci!“ zavrčel voják.

„Smrt všech prvorozených synů...Jsem na řadě, Johne...“

Hodiny odtikávaly čas. Půlnoc se nemilosrdně blížila. Rodney McKay pobíhal okolo zařízení a výjimečně mlčel. Počet sebevražd stoupl, mezi mnohými, kteří si sáhli na život, se nacházel i Evan Lorne, nepodařilo se ho zachránit. Tohle nebylo správné. Smrt se blížila, všichni ji cítili.

„Johne,“ zaznělo poněkud přiškrceně.

„Ano?“ řekl oslovený šeptem.

„Přišel jsem na to, jak to zastavit.“

Podplukovník v tu ránu stál na nohou. „Jak?“ Teprve teď si John všiml vědcova

vyděšeného pohledu. Strach v jeho očích byl sám o sobě děsivý. „Rodney?“ McKay na sucho polknul.

„Ten, kdo se pokusí ten přístroj vypnou, tak zemře. Jeho duše bude navždy zatracena.“

Na podplukovníkově obličeji se rozlil úsměv. „Tím prvním si nejsem jist, ale to druhé

rozhodně nebude pravda,“ zasmál se, však pouze jen a jen ze zoufalství. Každou chvíli měla odbít půlnoc. Podivné zařízení začalo více a více svítit. Tma houstla, anděl smrti pomalu přicházel.

„McKayi, no tak řekni, jak to mám vypnout!“ zakřičel John. Jindy arogantní vědec se zatvářil zoufale.

„Já...já ti to nemůžu říct, Johne,“ zašeptal Rodney. To bylo poprvé, co něco takového přiznal. V podplukovníkově obličeji se objevil strach.

„Tak mi to ukaž! Já to udělám, město se bez tebe neobejde! Rodney!“ Jeho hlas skoro žebral.

„Johne, je konec. Víš to stejně dobře jako já,“ vzdal se. Rodney McKay se vzdal. V jeho očích se objevil ten samý strach jako před chvílí. Pohlédl na svého přítele a smutně se usmál. Bylo mu jasné, že tu někdo musí zůstat a zastavit další hrozbu.

„Já nevěřím té povídačce, že někdo zemře, pokud se pokusí to vypnout. Řekni mi, co mám udělat, a já to udělám,“ nabízel se voják. McKay zakroutil hlavou. „Rodney!“ zakřičel John.

„Bylo mi ctí s tebou sloužit, Johne.“

„Rodney, vypadni od toho stroje!“ Vědec se pouze uchechtl. Nastal čas, aby napravil to, co napáchal. Byl zodpovědný za všechny vědce na základně. Nechtělo se mu umřít, ale záviselo na něm tolik životů, Johnův život! Slyšel, jak na něj jeho přítel křičí, a koutkem oka zahlédl, jak se k němu blíží. Digitální hodinky měly za chvíli ukázat čas, od kterého má začít masové vyvražďování. Nadechl se.

„Stejně bychom oba zemřeli,“ zašeptal. Poslední pohled věnoval Johnu Sheppardovi, svému nejlepšímu příteli, a pak udělal krok vpřed. Vešel přímo do chřtánu hladové bestie. Místnost ozářilo ostré světlo. Ozývalo se pípání hodinek, půlnoc přišla.

John se zarazil v polovině pohybu. O chvíli později poklesl v kolenou. Tlumená rána oznamovala, že dopadl na zem. Nevnímal bolest, tedy ne tu fyzickou. Přístroj přestával hučet, nevydával žádné zvuky. Ztichl úplně. Temnota ustoupila a na oblohu vyšel měsíc. Mouchy padly mrtvé k zemi. žáby padaly mrtvé, jako by se zadusily, a voda se změnila na svou původní barvu. Takže Rodney měl pravdu, všechno se vrátilo do normálu. Dnes už nikdo nezemře, jeden se obětoval za všechny.

Podplukovník si připadal, jako by se pohyboval na vatě. Nedokázal normálně

přemýšlet. Měl pocit, jako by mu vygumovali mozek. Neuvědomoval si nic. Pohlédl na své

ruce a zarazil se. Chvěly se, nekontrolovatelně. Snažil se je přinutit, aby přestaly ve své

činnosti, ale neposlouchaly. Teprve teď si uvědomil, že mu po tvářích stékají slzy. Semkl víčka a vyčkával. Čekal na tu chvíli, kdy mu konečně dojde, co už proběhlo, a až ta chvíle přijde, bude to stát za to.

Nečekal dlouho. K mozku mu přišla informace o tom, co se stalo. Přestal se ovládat. Křičel, řval. Dokonce i plakal, celkově se nervově zhroutil. Tohle byla poslední kapka. Už

nemohl dál. V hlavě hledal všechna slova, které kdy Rodneymu řekl, ale nevzpomínal si. Viděl znovu a znovu jeho vyděšený pohled. Jeho oči plné strachu a poznání. Rukama si vjel do vlasů. S víčky pevně zavřenými se pohupoval dopředu a dozadu. Tolik si chtěl vytrhat vlasy. Byl tu sám, mohl si tohle dovolit, už nebyl důvod k přetvářce. Už nikdy nebude.

Věci se pomalu vracely do normálu. Lidé místnost s přístrojem zapečetili. Na jižním molu vystavěli památeční desku. Byla zhotovena pro muže, který neváhal nasadit svůj život pro lidi, které miloval, pro rodinu a přátele...

***

Epilog

„Kde to jsem?“ jeho hlas se rozléhal. železné stěny ho odrážely a vracely několikrát zesílený. „Kde to jsem?“ zeptal se znovu muž. žádná odpověď nepřicházela. Doktor McKay se několikrát otočil. Dostával závratě. Hlava se mu zatočila. Netušil kde je a poslední, co si pamatoval, byl jen oslnivý záblesk, a pak přicházela jen tma a zapomnění.

Rozeběhl se nekonečnou chodbou. Jeho kroky se rozléhaly stejně jako ozvěna.

Zrychleně dýchal. „Je tu někdo?“ zakřičel. Nic, ticho, tak jako vždy. Nakonec se vysílením zastavil. S očima pevně zavřenýma zhluboka dýchal. Tolik si přál se probudit. Říct si, že to byl jen špatný sen, ale když otevřel oči, tak uviděl znovu jen prázdnotu, tmu, dým a šedé

stěny. V tuhle chvíli se mu kolena podlomila a on dopadl na zem. Tohle znamenalo konec, přesně jak někdo napsal. Jeho duše byla odsouzena na věčnost společně s dalšími, kteří

vstoupili do přístroje. Další z bláznů a hrdinů, který doufal, opravdu doufal, že všechny ochrání. Možná ho za pár set let přijde někdo vystřídat, ale do té doby: „Vítejte, doktore McKay!“

Staré návraty (společná povídka ; Rodney McKay a kapitán Zuzana

Petersonová)

Vytvořila Mooony ve spolupráci s Mackenzie (Last Ancient)

K povídce: Setkáme se s Zuzanou a Rodneym, ale zároveň i s Mackanzie.

Povídka u Mac navazuje, avšak u mě to patří hned po prvním díle, kdy byl Rodney a Zuzana zavaleni dole.

Jak už psala Mac, tak každý začátek a konec je jiný, jen prostředek je stejný. Mořské město se houpalo na hladině. Slunce svítilo a podle předpovědí to tak mělo zůstat. Teplo, moře a slunce proniklo všem hluboko do kostí. Nikdo si nelámal hlavu s tím, jak bude zítra, hlavní byla přítomnost a ta teď slibovala klidný, příjemní den. Tedy jak pro koho...

„Přísahám, že mu tu radost dneska neudělám!“ rozneslo se prázdnou chodbou. Zuzana Petersonová si naštvaně připínala na vestu P-90 a upravovala si popruhy batohu. Nemohla uvěřit tomu, že to Lorne znovu udělal. Jako vždy se vykroutil z mise, ve které měl doprovázet vědce a hodil to na nejbližší nevinnou osobu. Jak geniální, sprosté, nechutné...a hlavně

ďábelské. Jenže kapitán to nepovažovala za geniální, ale brala to jako osobní urážku. Už jen představa pár dní strávených hlídáním „dětí“ ji deptala a to ještě nevěděla o všem.

Major Lorne s Sheppardem stáli v kontrolní místnosti a pochechtávali se. Oba tušili, že se brzy přiřítí hurikán v podobně kapitána Petersonové a bude vyvádět. Pokud do té doby bude Lorne žít, tak po té, co zjistí o McKayovi už pravděpodobně nebude. Tak to bylo pokaždé a nikdy se to nezměnilo.

Oba okounějící nemuseli dlouho čekat. Zuzana se vřítila do místnosti a s poskakováním si snažila zavázat jednu kanadu. Dokonalý příklad jednoho z velitelů. Ani si to nijak neuvědomovala, ale předvedla dokonalý akrobatický kousek. Po zavázání boty se v klidu postavila, upravila si hnědé dlouhé vlasy do pohodlnějšího účesu, vlastně se upravila celkově. Teprve teď překontrolovala místnost pohledem.

„Hm, tak tu máme dva botaniky, jednoho vědce, nějakého vojenského nováčka na zacvičení a McKaye. Slušné, velmi...“ její myšlenky se zastavili teprve po nějaké době. Uvědomila si, že jde ven s McKayem! Nejradši by začala křičet, nadávat a...ale už se ztrapnila dost. Tu radost nikomu neudělá. S klidným nádechem a se zavřenýma očima vydala rozkaz k otevření brány.

Ušli teprve dvě stě metrů od brány a už se zastavovali. Botanici se začali rozplývat nad nějakou odporně seschlou rostlinou. Odmítali se kamkoliv pohnout, dokud ten unikát neprozkoumají. Vědci se okamžitě ujali své debaty, kterou nedokončili. Snažili se zjistit, jestli už teď nezachytí podivné záření vycházející z nedaleké základny, ke které mířili. Nový voják běhal od jedné skupinky ke druhé a snažil se zjistit co nejvíce informací. S nově nabytými zkušenostmi se vydal za Petersonovou a o průběhu ji nadšeně informoval. A pokud jde o kapitána, tak ta si pohodlně sedla do stínu a házela kamínky někam do dáli.

Planeta vypadala klidně, pohostinně a hlavně opuštěně. Podle předběžných průzkumů byla po několik set let opuštěná. Rozbombardovaná vesnice, kterou Atlanťané procházeli, značila útok Wraithů, jenž nikdo nemohl přežít. V takovéhle chvíli se všichni stávali bezstarostnější. Nic nikomu nemohlo hrozit. Přesto se tu nacházeli dva lidi, kteří bedlivě sledovali své okolí. Jedním z nich byla kapitán Petersonová a druhým, věřte nevěřte, doktor Rodney McKay. Ačkoliv byl vědec, tak si dobře uvědomoval, že na první pohled klidná planeta se může za pár minut proměnit v krvelačnou bestii.

Momentálně se v krvelačnou bestii proměnila zelenooká a hnědovlasá žena.

„Ne! Nezastavujeme...“ opakovala snad po sté kapitán a táhla za sebou jednoho z botaniků.

„Ale to je velmi vzácná rostlina!“ stěžoval si.

„Je to plevel! Roste to všude, kam se jen podíváte...“

„Ale mohla by mít...“ zakňoural doktor. Zuzana byla však nekompromisní. Zatavila se a otočila nevinného k sobě.

„Ne nemohla. Musíme se co nejdříve dostat do toho komplexu, pak si můžete běhat po okolí a studovat kytičky...Jdeme a nikde, opakuji, nikde nezastavujeme!“ těmito slovy to uzavřela. Měla zvášní pocit, že je sledována, dokonce i něco zaslechla. Nikdo si toho zřejmě nevšiml, až na McKaye, který to na sobě nedával znát. Měli by se, co nejdříve dostat z otevřeného prostranství, pak se uvidí.

Kupodivu se dále nic nedělo. Kromě nudy, která zasáhla vojenskou část. Zuzana by klidně

hrála karty, ale v případě, pokud by tu bylo ještě několik dalších vojáků, takhle musela hlídat vchod a vědce. Botanici si vesele štěbetali a vědci?

„Ty pracky pryč!“ vykřikl zrovna McKay. Zuzana se nadechla. Zvýšené hlasy znamenali, že musí co nejdříve zasáhnout, jinak se asi povraždí.

„Nic jsem neudělal,“ bránil se chabě nějaký mladý doktor, jehož jméno kapitán neznala.

„Vážně?“ hlavní vědec začínal rudnout.

„Možná jsem na něco zmáčkl...“ zakuňkal svou obhajobu. Petersonová se k nim pomalu přiblížila. Nechtěla, aby Rodney někoho roztrhal.

„Ok, pánové, to stačí,“ zakročila právě v čas, „vy, doktore...“

„Thompson,“ skočil jí do řeči.

„Hm, ok, když myslíte. Dejte si na chvíli šlofíka,“ mrkla na něj.

„Ale...“

„Prostě vypadněte!“ Vědec jen polknul a zmizel.

„Co se stalo?“ zeptala se Zuzana. Její pohled doslova propaloval Rodneyho.

„Ten cvok na něco mačkal a mi ještě nevíme k čemu to slouží!“ McKay rozhodil rukama, jak bylo jeho zvykem.

„Ok, uklidněte se. Myslím, že jste ho potrestal až, až.“ Rodneyho pohled říkal něco jiného, ale nenamáhal se s odporem, už dávno zjistil, že to nemá cenu. Petersonová se vítězně usmála a chystala se vydat k zásobám, dostala hlad.

„To snad...“ zastavilo ji ještě než stihla udělat jeden krok.

„Co zas?“ řekla a oči se snažily vyhledat nebe.

„Zaznamenávám nárůst energie...“

„Děláš si ze mě srandu,“ vylítlo jí z úst dřív něž se stihla zarazit. Rychle se otočila a koukala vyděšenému McKayovy přes rameno. Dala si dvě a dvě dohromady podle toho, co viděla.

„Ok, všichni ven!“ zavelela.

Nakonec zůstali v místnosti jen ona a McKay.

„Doktore, musíme pryč!“ Jeho vyděšený pohled ji zarazil.

„Je pozdě,“ vydechl. Kapitánovi oči se zahleděli na tablet. V době kdy se místností šířil zlatavý záblesk, tak kapitán strhla McKaye k zemi takovou rychlostí, jakou by u ní nikdo nečekal a zalehla ho za účelem ochrany. V případě výbuchu by to nikdy nemohlo zabrat, ale bylo to jediné, co mohla udělat.

***

„Neplánovaná aktivace zvenčí!“ohlásila Amélie.

„Zapněte štít!“křikl Lorne, který měl službu, od brány.

„Nejde to, pane!“odpověděla.

„Jak to?“

„Nemám tušení, majore.“ Najednou se bránou přikutáleli dva lidé. Lorne a zbytek bezpečnostního týmu na ně namířili. žena se po nějaké chvíli odhodlala a otevřela oči. Zdálo se, že to samé udělal i muž. Chvíli na sebe koukali, nakonec se iniciativy ujal muž, k údivu všech to byl doktor McKay:

„Ok, nechcete slézt, Petersonová?“ Petersonová se ušklíbla:

„Člověk se vám snaží zachránit život a vy?“

„Blablabla.“

„Přesně tak,“ vyškrábala se na nohy. „A do kelu!“

„Co je?“ zeptal se Rodney a taky se postavil. „Ksakru,“ ujelo mu. Zjistil, že hledí do P-90

majora Lorna a že se nějakým záhadným způsobem objevili na Atlantis. Oba dva na sebe vyděšeně pohlédli a nasucho polkli.

„Ok, tak zdá se, že se projdeme do vězení. Co vy na to?“ prohodil ne příliš radostně Lorne. Nic jiného jim nezbývalo, než ho následovat.

„Neplánovaná aktivace zvenčí.“ozvala se o pár minut později znova Amélie. „Kód majora Wintersona.“ SG-16 proběhla bránou.

„Jste tady brzo.“poznamenal Woolsey seshora. „Ale to vůbec nevadí. Měli jsme před chvíli menší příhodu.“

„Jakou?“zamračila se Mac, sundala si zbraň a podala ji jednomu mariňákovi.

„Měli jsme nezvané hosty. Jsou už ve vězení. Tvrdí, že jsou z odsud. Mají uniformy stejné

jako my a ví toho hodně o Atlantis.“

„Hm. Lidé?“

„Ano.“přikývl Woolsey.

„Jdu se tam podívat.“povzdechla si Mac.

„Ahoj, co se stalo. Kdo to je?“zeptala se, když dorazila k vězení.

„Přikutáleli se bránou. Ta žena tvrdí, že je od letectva a na Atlantis prý slouží něco okolo půl roku a ten muž…je to McKay.“odpověděl jí John.

„Rodney? Vždyť jsem ho viděla před chvilkou.“

„Je to druhý Rodney.“

„Panebože. Proč Rodney? Proč ne třeba Jennifer?“hlesla Mac. „Mimochodem, kde je Sára?“

„Spinká.“

„Aha. Myslíš, že to nemůže být trik Eagerů?“

„Jsou to lidé. Eagery bys poznala.“namítl.

„Pravda.“přikývla. „No nic, tak já jdu zjistit, co jsou zač.“ Vešla dovnitř vězení. Oba vězni se postavili.

„Chci tu ženu.“poručila Mac a ukázala na kapitána Petersonovou. Jeden ze strážných vypnul silové pole, otevřel mříže a pokynul kapitánu. Ta vyšla.

„Odveďte ji do izolační místnosti.“

„Posaďte se.“pokynula ji Mac a ukázala na židli. Petersonová se neochotně posadila. „Tak jo. Vzhledem k tomu, že jsem velice netrpělivý člověk, tak to vezmeme rychle. Zkuste mi na všechny otázky odpovědět najednou a pravdivě. Pokud to nepůjde po dobrém, vezmeme to po zlém. Dotazy?“

„Kdo jste a jak po zlém?“ Přece jenom Zuzka sama nevěděla, kdo je ta blondýnka. Mohl to být nějaký Wraitský vtípek.

„Plukovník Mackenzie Blacková, vojenský velitel téhle základny. Tákže…?“ Druhou část otázky nezodpověděla.

„Jsem kapitán Zuzana Petersonová.“ Tolik k představování.

„Výborně, kapitáne. Jak jste se sem dostali?“

„Nemám nejmenší tušení,“odpověděla Zuzana popravdě. Přesto odpověděla poněkud ironicky a přitom se poškrábala na hlavě.

„Ale no tak. Chcete mi říct, že jste se tady dostali omylem? O téhle planetě nikdo neví. Teda pořád v to doufám.“

„Vážně, nelžu vám,“ ospravedlňovala se Zuzana. Její lítost byla poněkud přehnaná. „Byli jsme na nějaké planetě, samé rostliny, tráva, však víte. Skupinka vědců se zase v něčem hrabala,“ Mac se jenom pousmála. Tohle až moc dobře znala, „ a najednou se objevilo bílé

světlo a …překvapení, byli jsme tady.“ Kapitán skončila, více k tomu neměla. Zdálo se, že to plukovníkovi nestačí. Stále ji sledovala.

„Vážně víc nevím,“ rozhodila ruce Petersonová. Tentokrát už zněla zoufale.Mac si jenom povzdechla. Tahle ženská ji začala neuvěřitelně štvát. Mluvila lehce ironickým hlasem s nepřesvědčivým tónem.

„Takže, přístroj, planeta?“

„Jo, představte si to a pokud se budete vyptávat na Atlantis, tak nemohu sloužit.“ Po tomhle si Mac povzdechla, neměla na to buňky.

„Víte co? Tohle nemá cenu. Zkusím to s tím druhým McKayem.“ Pokynula strážím a ti vzali kapitána zpátky do vězení. Rozhovor skončil.

Rodney seděl na zemi a koukal před sebe. Byl naštvaný, na sebe, na vědce, na všechny. Nechtěl ani vědět, co teď Zuzka asi prožívá. Sám znal spousty nehezkých výslechů a dokonce se i nějakých zúčastnil, nedobrovolně, samozřejmě. Doufal, že nic nepoví a dokonce by jí

nemuseli ani ublížit. Byl příliš zabrán přemýšlením, a tak si nevšiml postavy, která stála u mříží.

„Hej, McKay,“ upozornil na sebe někdo šeptem. Rodney potřásl hlavou asi se mu to zdálo. Ten hlas znal, ale ten člověk dávno zemřel.

„Netrucuj!“ Tohle bylo na vědce příliš. Zdvihl hlavu a zamračil se na neznámého. Jenže jeho zamračení dlouho nevydřelo. Během okamžiku stál na nohách:

„Co tu do pekla děláš? Máš být mrtvej!“ Rodneyho pohled padl na omáčenou stráž, tohle nebylo dobré.

Muž před celou se usmál: „Taky tě rád vidím! Jak si se měl? Máš přítelkyni?“

„To není vtipný!“ vyjel na něj Rodney. Muž se usmál a poškrábal se těsně pod černým okem.

„Ne není, ale věř tomu, že jsem tě přišel zachránit,“ znovu se usmál.

„Forde! Jak si se sem dostal?“ Vědcova tvář rozhodně nevypadala přátelsky, ale jak by jste se tvářili vy, kdyby jste potkali někoho, kdo měl být mrtvý a ke všemu byl na “drogách“?

„Jak jsem se dostal? Dobrá otázka,“ Aiden přešel tak, aby na něj vědec lépe viděl, „byl jsme zrovna na té planetě, když jste se tam objevili. Následoval jsem vás. Dokonce si i myslím, že ta kočka, co je tu s tebou, si mě všimla, tedy věděla o mně...No, každopádně jsem tu.“ Rodney ustoupil od mříží a tím dal jasně najevo, že mu nevěří.

„Dobře, vidím, že se nespokojíš s polopravdou,“ zase odhalil své bílé zuby, „když jsem tenkrát utekl z té mateřské lodi, tak jsem se potuloval. Procházel jsem bránou, zabíjel Wraithy, sbíral enzym do zásoby. Jenže mi čím dál více docházela munice. Potřeboval jsem něco, co by mi dalo převahu nad Wraithy a našel jsem to,“ vypadal jako malé dítě. Radost v jeho očích brzo pohasla. McKay si založil ruce na prsou, jeho obličej byl neutrální.

„Jsi neoblomný,“ zažertoval Ford, vypadal, jako by byl opilý, „ pravdou je, že poslední dobou nemám takové štěstí na Wraithy, enzymu ubývá a to zařízení, které jsem ukradl, ta převaha nad ostaními, občas nefunguje. Prochodil jsem spoustu planet, hledal jsem vás a pak jste doslova přišli ke mně.“

„Dobře, řekněme, že ti věřím, ale jak to, že jsme tě neviděli?“ Aidenův smích byl strašný:

„Myslel jsem si, že jsi génius! Dokážu se díky tomuto,“ názorně ukázal malý přístroj na svém levém zápěstí, „stát neviditelným.“ Muž ve vězení se uchechtl:

„Poslední dobou ti to vypadává.“

„Jo a co? Tak to občas vypadne, ale ty to zpravíš!“ Fordovo chování značilo, že enzym dochází.

„Ehm, no jasný!“ Rodney začal rozhazovat rukama jak pomatený, „jasně, hned ti to opravím!

Vím, co to je a jak se to používá, vlastně mám všechno své vybavení u sebe! Jen mi to podej skrz to silové pole!!!“ Během svého výbuchu přecházel po cele a splašeně rozhazoval rukama. Když se konečně zastavil, tak si uvědomil, že tohle by přesně udělala i Zuzana. Přepadl ho ještě větší vztek.

„Bez problému,“ prohodil Ford. McKayovi oči se zavřeli.

„Ty idiote,“ prohlásil, „nikam s tebou nepůjdu a nic ti neopravím, dokud nezjistím, co je s Petersonovou.“ Sám se divil, že to řekl, ale byla to pravda. Nemohl ji tu nechat a dokonce ani nevěděl, jak se vrátit. K čemu by mu ten útěk byl.

„Jak chceš,“ zasyčel naštvaně Ford a zmizel mu takřka pře očima. Někdo přicházel. Rodney si rychle domyslel, že Aiden Ford, bývalí poručík, zmizel někde ve městě. Tohle bude muset říct Zuzaně a dokonce si přál, aby ten kdo přicházel byla ona. Nemýlil se. Stráž

tvořena čtyřmi muži ji přivedla. Prvně si nevšimli omráčených druhů a tak začali otvírat vězení. V polovině se zarazili a ohlédli se. Dva se okamžitě vrhli ke stráži.

„Plukovníku Blacková,“ hlásil jeden.

„Tady Blacková, stalo se něco?“ zaznělo z vysílačky.

„Ve vězení máme dva omráčené, měla byste sem přijít.“

„Už jdu,“ ozvalo se rychle v odpovědi. Zbylí dva mezitím šoupnuli Petersonou tam kam patřila, do cely.

Znovu opadlo silové pole a Zuzana vešla do cely.

„Vy nemáte modřiny?“ podivil se Rodney. Byla to velmi pěkná a smysluplná věta, kterou ji přivítal.

Petersonová na něj pohoršeně koukla: „To bych je jako měla mít?“

„Vždyť vás vyslýchali!“

Zuzana jen protočila panenkami: „Tak vám teda děkuji...počkej, až si vás vezmou, doporučím jim to, když tolik prahnete po mlácení.“

„To jsem neřekl,“ bránil se vědec.

„Ale řekl!“

„No to ne!“ McKay udělal krok k ženě, tím se vzdálenost tří metrů mezi nimi zkrátila na dva a půl.

„Doktore McKay, ještě nejsem hluchá ani blbá!“

„Tím druhým si nejsem tak jist,“ uchechtl se.

„To jste přehnal!“ Vzdálenost byla alarmující, už jen dva metry!

„Nevím kdo to přehání,“ nevinný pohled by ho asi nezachránil, byla to Mac, která zakročila.

„To by stačilo!“ řekl ženský hlas, který zněl příjemně. Oba dva rázně umlčel. Rodney pohlédl na ženu a znalecky si ji prohlédl. Pokud Ford označil Petersonovou za kočku, tak ho zajímalo, jak by označil ji. Před ním stála pěkná, modrooká, štíhlá blondýnka. Usmál se na ni, avšak ona mu úsměv nevrátila.

„Čím vděčíme za vaši návštěvu?“ začala ji Zuzana přehnaně divadelně vítat. „jsem to ale!

Posaďte se, jako doma! Nestyďte se!“ žena nevypadla, že by měla na podobné vtípky náladu. Stále se s kapitánem měřila pohledem.

„Rodney, asi ji neznáš, ale dovol, abych ti představila plukovníka Blackovou. ženu mnoha tváří! Skvělou kuchařku...“

„Ticho!“ vyštěkla Mac, „řekněte mi, jak jste dokázali tohle!“ Její ruka ukázala na omráčené

vojáky.

„Nebudete mi to věřit, ale nevím,“ připustila už klidným hlasem kapitán.

„Vážně, kapitáne? Ale myslíte si snad, že věřím na duchy?! Je tu někdo s vámi?“

„Ne, proboha! Vidíte tu snad někoho krom nás?“

„Mám toho dost!“ prohlásila plukovník a zahleděla na Petersonovou. Zmatená žena v cele nechápala její počínání. Sledovala ji, ale po chvíli ji začala bolet hlava. Chytila se za spánky.

„Krucinál, ať děláte, co děláte, tak toho nechce!“ zaprosila, ale blondýnka ji pravděpodobně

neslyšela.

Mackenzie byla vytočená, pravděpodobně jako Zuzana. Rozhodla se, že ji proskenuje, pomocí

telepatie, alespoň to nebude muset z ní páčit. Zahleděla se na ni a soustředila se. Během chvilky mohla číst její myšlenky, obavy, všechno. V její paměti se objevila na planetě, kde byla dnes. Byla přesně taková, jak si ji sama pamatovala. Viděla jak Zuzana nekompromisně

tlačí před sebou jednoho botanika. Vypadalo to vtipně, když žena táhla za sebou o hlavu většího muže. Slyšela nadávat McKaye na vědce, který mačkal tlačítka. Stála vedle něho a viděla na tabletu, jak narůstá energie. Cítila pocity Petersonové a slyšela myšlenky, které se jí

honili hlavou. Viděla záblesk, přesně ten, jaký zažila. Dokonce i přistihla jak Zuzana sráží k zemi Rodneyho a snaží se ho ochránit. A pak otevřela oči na Atlantis. Přestala. Takže v se tu objevili náhodou a nemohli za to. Tohle mohl být problém, avšak nevysvětlovalo to omráčené

stráže.

„Jak jste to udělali?“ zeptala se již vlídnějším hlasem plukovník, „a odpověď typu: železnou tyčí, slyšet nechci!“ Zuzana mlčela, nevěděla, co se tu stalo a navíc ještě byla v šoku z toho, co jí udělala Mac.

„My jsme to nebyli,“ zakuňkal Rodney.

„A kdo teda?“

„Aiden Ford.“

„Cože? Nějaký příbuzný Harrisona Forda?“ podivila se Mac. Zuzka byla stejně zmatená jako ona.

„Neznáte ho. Když jsme přišli na Atlantis, tak byl jeden z mála vojáků, kteří to riziko podstoupili. Brzy se stal členem týmu Shepparda, avšak při obraně Atlantis se stal závislí na Wraithském enzymu. Opustil Atlantis a jeho místo zastoupil Ronon.“ Mackenzie kývla, věřila mu a celou historku si ověřila. Rodney ji takřka propaloval pohledem, čekal že něco řekne, ale ona mlčela. Zuzana nechápavě strčila do McKaye: „Wraithský enzym?“ Vědec kývl. „Fuj.“

Její obličej se zkřivil nechutí.

Mac nakonec kývla na stráže: „Propusťte je.“

Najednou se městem ozval alarm.

„Co zas?“zavrčela Mac. „Co se stalo?“zeptala se vysílačkou.

„Madam, potřebujeme vás v kontrolní místnosti.“odpověděl vyděšeně Chuck.

„Už jdu.“vyhrkla a rozběhla se do kontrolní místnosti. Ostatní ji následovali.

V kontrolní místnosti bylo velké pozdvižení. Lidé zrovna uklízeli spadané papíry a dole se ozývaly zvuky boje. Mac se naklonila přes zábradlí. Dole se zrovna pral Ronon s nějakým mladým černochem, kterého neznala.

„Hej!“křikla. Mladík zvedl hlavu a když viděl, že zvolání patřilo jemu, uhodil Ronona do tváře, co nejsilněji mohl. Ronon se skutálel po třech schodech dolů, kde zůstal ležet. Mac překvapeně zamrkala. Nikomu, kromě ní a ona na to byla patřičně hrdá, se Ronona ještě

nikdy, co pamatovala, nepodařilo porazit. „Kdo jste? A jak jste se sem sakra dostal?!“

„Vás ještě neznám.“usmál se Ford.

„Já vás taky ne, takže jsme na tom stejně.“ušklíbla se a sešla k němu dolů.

„Jsem poručík Aiden Ford.“

„Ten, co omráčil stráže? Konečně vás poznávám. Jsem hlavní vojenský velitel téhle základny.“

„Co se stalo se Sheppardem?“

„Změnilo se velení. Co chcete?“

„Těžko říct.“pokrčil rameny.

„Tak já vám pomůžu…Co kdybyste se se mnou šel projít.“navrhla a přišla zase o kousek blíž.

„Zásadně nikam nechodím s nikým, u koho nevím, jak se jmenuje.“pousmál se. Věděla, že si s ní hraje a čeká, jestli něco udělá. Rozhodla se, že na chvilku přistoupí na jeho hru.

„Fajn. Jsem plk. Mackenzie Blacková.“

„Zajímavé.“přikývl a zaútočil. Mac se jeho útoku nohou vyhla a dala mu ránu pěstí. Rychle se otočil a ránu jí vrátil. Byla tak prudká, až skončila na zemi. Rychle se zvedla a rychle vykopla jednu nohu a vzápětí druhou. Ford odletěl dozadu. Otřepal se, vstal a něco zmáčkl na přístroji na zápěstí. Místnost naplnil vysoký táhlý zvuk, při kterém všechny začaly bolet uši. Najednou se ozvalo praskání. Ford se jenom podíval ke stropu, pousmál se a zmizel. Mac se jenom stačila podívat nahoru a zjistit, že je to v háji. Strop se zřítil a ona s výkřikem skončila pod ním.

Během chvíle dorazil Winterson s Sheppardem. Oba zůstali stát ve dveřích jak přimražení. Některé počítače byly nezvratně zničeny. Trosky se válely po okolí a celkově to působilo zvláštním dojmem. Nikdo z přítomných se nedokázal pohnout. Ten, kdo to udělal, bude za to pykat o to se postarají. Právě byla zničena část jejich snu, práce a domova. Na tomhle se shodli. Sheppard rychle prolétl očima místnost s bránou. Dole pod schody ležel Ronon a v troskách…

„MAC!“křikl a seběhl po schodech. Většina jenom zalapala po dechu. „Zavolejte

Kellerovou!“křikl ještě a začal odhrabávat trosky. Za chvilku se k němu připojil George, oba McKayové i Petersonová. „Je tam zaklíněná.“hlesl, když odhrabali dostatek suti.

„Ten strop se může kdykoliv znova zřítit.“upozornil zdejší Rodney a podíval se nahoru, kde mohl vidět hangár jumperů.

„Hej, Mac, prober se.“popleskal ji po tvářích John. „No tak…Tak je to dobře.“pousmál se úlevou, když se pohla.

„Co…?“nechápala.

„Hlavně se nehýbej, dobře? Za chvilku tě odsud dostanem.“řekl.

„To je…?“vyvalila oči, když se podívala nahoru, kde čekala strop.

„Jo.“přikývl Winterson.

„Parchant.“hekla. „AU!“sykla, když se snažila pohnout.

„Řekl jsem ti, ať se nehýbeš!“zavrčel Sheppard.

„Vím. Bylo to hodně rychlé.“

„Co?“

„Ten pád. Nestačila jsem ten štít udržet. Jakmile to na mě dopadlo, myslela jsem, že mi hlavou projel přinejmenším oštěp.“

„No, ale zbrzdilo to ty trosky. To se taky počítá.“pousmál se George.

„Jo.“přikývla.

„Co se stalo?“zeptala se udýchaná Jennifer, když si všimla trosek.

„Zřítil se strop.“informoval ji stručně Sheppard.

„Pohneš nohama?“zeptala se doktorka.

„Vzhledem k tomu, že mi na nich leží asi metrák něčeho těžkého, tak ani ne.“odpověděla jí

Mac.

„Uzvednete to?“zeptala se Kellerová.

„Myslím, že jo.“přikývl Winterson a podíval se na trám. Společně se Sheppardem a McKayem(jedním i druhým) chytli každý jednu část.

„Na 3, dobře? 1,2,3.“ Trám nadzvedli a Mac se s pomocí Jennifer a Zuzany vysoukala ven, kde zůstala ležet. Doktorka ji ihned proskenovala kapesním skenerem.

„No, zdá se, že je všechno v pořádku.“zkonstatovala s úlevou po chvilce.

„Fajn, tak mi pomoz vstát.“hekla a posadila se.

„Víš, asi bys neměla…“začala.

„Běhá nám tu nějaký šílený černoch, který porazil i Ronona! Myslíš, že bych neměla?“

„Vzdávám to.“povzdechla si doktorka.

„Děkuju.“pousmála se Mac vítězně.

„Ale tu ránu na hlavě ti ošetřím.“prohlásila. Jenom pokrčila rameny a sedla si na schody. Kellerová jí ránu vyčistila a připleskla jí tam sterilní polštářek s tím, že si ho tam má držet tak dlouho, dokud to nepřestane krvácet. Potom dala Johnovi do ruky náplast, aby jí tu ránu zalepit, jakmile to krvácet přestane a že ona se jde postarat o Ronona, který už byl na ošetřovně.

„Je toho více, o co se pokusil?“ ozvala se Mac a držela si krvácející ránu na čele.

„Chtěl utéci pryč bránou,“ zaznělo sborově od obou McKayů.

„Chci o něm vědět všechno! O co se pokusí, proč tady je a co můžeme dělat!“

„Prakticky nic, Ford vlastní zařízení, které ho činní neviditelným. Tím výbuchem vyřadil senzory. Jsme bezmocní.“ Zase zavládlo v místnosti ticho.

„Pokud se pokusil utéct bránou, tak ji odpojme,“ navrhla Zuzana.

„A víte vůbec jak je to těžký?“

„Promiňte, doktore McKayi, ale ne nevím.“

„Venku máme skoro všechny týmy,“ připojil se do debaty John.

„Vrátit se nemůžou,“ promluvila znovu plukovník Blacková.

„Jo, to máte pravdu, mohl by v nesprávnou chvíli zapnout štít. Možná byste měli své týmy informovat o situaci a pak bránu odpojit do té doby, než ho chytíme,“ ujala se velení kapitán.

„Promiňte my?“ zeptala se Mac.

„Myslíte si, že tu budu jen tak stát a koukat na to, jak devastuje Atlantis? Je to taky můj domov!“

„Ne v tomhle čase, dejte si pohov!“ tentokrát se ozval McKay.

„To je jedno v kterém čase. Ford patří do mého ,času´, tak si dejte pohov vy!“

„To by stačilo, oba McKayové se budou zabývat problémem brány a ostatní udělají týmy. Budeme hledat toho parchanta, co nám ničí město...“ zaznělo rozhodně z úst a zamračeného obličeje plukovníka. Chystala se k odchodu, ale zastavila se, zbledla.

„Bože můj, Sára!“ vydechla a vyběhla do chodeb. Zuzana nečekala a vydala se za ní.

Uběhla nějaká chvíle. Všechny týmy, které se nacházeli venku dostali informaci o situaci na Atlantis. Rodney McKay se hádal s Rodneym McKayem z jiné reality. Všechno bylo tak, jak mělo.

„Když ten krystal vyndáš...“ říkal právě jeden.

„Tak se nic nestane. Prostě uhni a já to vyndám.“

„Mohl bys vyndat nesprávný.“

„Tak ho pak zase zapojím.“

„Blablabla, to je jedno.“ Náhodný pozorovatel se dávno ztratil v tom, který je který.

„Chceš ho vypojit, co?“ uchechtl se jeden McKay na druhého.

„Ccc, samozřejmě, že ne!“

„Vážně ne?“ Oslovený se stále tvářil naštvaně, ale nakonec jeho rysy změkly.

„Tak jo...“

„Zároveň!“ Dohodli se na kompromisu. Oba uchopili malý antický krystal a vytáhli ho. Usmáli se. Ten pak společně odevzdali jedné seržantce na hlídání. Pohlédli na sebe a potřásli si rukama. Vypadalo to, že skončili, přesto jim mozky jely na plné obrátky.

„Ok, pokud se pokusil zmizet bránou, tak se určitě pokusí vzít roha jinak,“ zafilozofoval Rodney.

„Pravda...“ na chvíli se konečně odmlčeli, „Jumpery!“

„Sakra!“ Oba byli géniové a tak je netřeba povídat, že stačilo, aby jeden řekl jen slovo a druhý

ho pochopil. Konečně někdo, kdo věděl co dělat. Tak nebylo se čemu divit, když se oba rozeběhli do hangárů pro Jumpery.

Mac probíhala chodbami, jak nejrychleji to šlo, až jí kapitán Petersonová málem nestačila.

„Kdo je to?“zajímalo Zuzanu.

„Kdo?“

„Sára.“ Mac se zastavila a zadýchaně se na ni zadívala.

„Sarah je moje dcera. Moje a Johnova. Pak vám to někdy povyprávím, ale teď musím zjistit, jestli je v pořádku.“ Znova se rozběhla.

„Jak by Ford mohl vědět, že je tady malé dítě?“

„Já nevím, ale prostě musím vědět, že je v pořádku.“ Za pár minut doběhli k pokoji Mac. V

chodbě, která k němu vedla, ležel Ray. Mackenzie se k němu rozběhla.

„No tak, chlupáči vstávej.“podrbala ho za ušima. Unaveně otevřel oči.

„Váš pes?“zeptala se Petersonová.

„Jo.“přikývla a pomohla mu vstát. Chviličku jenom vrávoravě přešlapoval a potom si položil hlavu do jejích dlaní. „Kde jsi šel co?“zašeptala Mac a rozhlídla se po chodbě. Na konci ležel Sářin bílý plyšový koníček. „Sarah!“zakřičela. „Sáro!“ Otevřela svůj pokoj. Byl prázdný. Pomalu začala panikařit. Nikdy se nebála víc. „Johne! Johne, potřebuju, abys přišel.“křikla do vysílačky. Během pár minut přiběhl i s Georgem.

„Co se stalo?“vyhrkl Sheppard. Mac svírala v ruce koníčka.

„Já ji necítím. Necítím ani jeho, ani ji.“hlesla a po tváři jí začaly stékat slzy.

„Pojď ke mně.“objal ji John. „Bude v pořádku, Ford jí neublíží.“ A hladil ji po vlasech.

„Jak to víš?“ Odtáhla se od něho.

„Vím.“maličko se pousmál a utřel jí slzy. „Znám ho. Děti měl vždycky rád.“

„Vařené nebo pečené?“ušklíbla se. Sheppard zapl vysílačku. „Chucku, zapněte prosím interkom.“

„Ano, pane… Můžete.“

„Tady Sheppard. Vím, že mně slyšíš, Forde. Musím ti říct, že jsi udělal pěknou blbost. Nejenže ten strop nikoho nezabil, ale to dítě je dcera ženy, se kterou jsi bojoval a moje. Zavařil sis, kámo. Ubliž jí a já ti garantuju, že budeš umírat velice, velice pomalu a nikdo z téhle základny tomu nebude bránit. Víš dobře, že odsud není úniku. Bránou tě nepustíme a jiná možnost tady není.“

Ford to celé poslouchal schovaný v jedné z větracích chodeb a hladil Sarah, aby zůstala potichu. Pořád potichoučku pofňukávala.

„No tak, maličká, neplač. Strejda ti nic neudělá.“snažil se jí uklidnit.

„Mami.“špitla Sára.

„Máma ti teď nepomůže. Neboj, nic ti neudělám….Mohla by jsi konečně sklapnout!“vyjel na ni. Evidentně začal ztrácet nervy a pomalu, ale jistě se dostavoval absťák. Sára začala plakat.

„Jdeme!“ vzal ji do náručí a vylezl ze šachty.

Rodney a Rodney utíkali chodbou k hangáru Jumperů.

„Co uděláme pak?“

„Nevím, budeme improvizovat. Každopádně ho musíme zastavit, nepotřebujeme, aby si vzal rukojmí,“ odpovídal jeden vědec druhému. Oba těžce oddechovali. Už neběželi tak rychle jako na začátku. Zatočili a objevili se před vchodem do hangáru.

„Co teď?“ zašeptal Rodney.

„Nevím, ale proč šeptáš?“

„Nevím...budeme muset odpojit...“

„Každý Jumper zvlášť,“ zasténal jeden z McKayů. Se smutným pohledem neohroženě vběhli do dveří, ve kterých se zastavili. Naskytl se jim pohled na poručíka Forda, jenž zápasil s ovládáním Jumperu. Zatím si jich nevšiml, to byla jejich jediná výhoda. Schovali se na nejbližší sloup.

„A co teď, pane chytrý?“

„Mě se ptáš? Ty jsi génius!“

„A ty snad ne?“

„Ok, ok, měli bychom se dohodnout...“ Druhý Rodney se ušklíbl.

„Na čem prosím tě?“

„Budeme blufovat,“ zkusit přesvědčit jeden McKay druhého.

„Jo a myslíš, že ti to jen zbaští? Nikdy jsi blufovat neuměl.“ Oslovený se usmál a mrkl na svého druha.

„Sice jsem nikdy blufovat neuměl, ale necelý půlrok jsem se v tom zlepšil. Mít na Atlantis někoho, jako je Petersonová, tak se to naučíš, to mi věř,“ svůj projev zakončil vítězoslavným úsměvem. Konečně měl v něčem navrch. Promnul si ruce a vyšel zpoza sloupu.

„Hej, Forde!“ oslovený sebou trhnul a nechal ovládání Jumperu.

„Co je, McKay?“ zakřičel a vyšel ven, v rukou svíral malý uzlíček.

„Vím, o co se snažíš, ale Jumpery nepoletí.“

„Jo takhle, myslíš, že to věřím?“ zeptal se Aiden. Uzlíček v jeho rukách začal plakat.

„To je dítě?“ zeptal se zděšený McKay. Druhý, schovaný za sloupem, si uvědomil, kdo to je. Polkl a vyskočil zpoza sloupu.

„Nech ji na pokoji! Jestli Sáře ublížíš, tak...“ Ford nad hrozbou protočil očima.

„Tak co? Bohajeho, McKay, vůbec si se nezměnil. Teď mě budete následovat a odletíme na pevninu.“ Oba McKayové zakroutili hlavou.

„Nikam nejdeme, ty hezky položíš Sáru na zem a vzdáš se. Jumperem nikdy neodletíš!

Nemůžeš, stihli jsme je vypojit. Ještě než jsi přišel, tak jsme dělali nutné opravy a tak nejsou v provozu. Byl jsi tak dlouho mimo, že tohle nemůžeš vědět! Prostě vzdej se!“

„Vzdát se vám? Ale to snad ne.“ Adien se nebezpečně usmál. V očích mu hrál podivný

plamen.

„Když mi nepomůžete, tak...“ Promnul si ruce. Oba McKayové polkli.

„Nemůžeš odletět a odlož tu holčičku, za nic nemůže, už teď jsi v průšvihu.“

„Hraješ si na city, McKay? Tak jsem v průšvihu a co?...A proč se s vámi tu vůbec vybavuji. Nemůžu odletět?“ Rodney mu skálopevně přitakal. „Pak tedy nemám jinou možnost,“ řekl a začal procházet okolo obou mužů, „nepronásledujte mě, nebo jí ublížím.“ To byla poslední

slova, která řekl. Pak jim zmizel z očí. Oba vědci poslechli, nechtěli ohrozit někoho jiného.

„Mackenzie! Ford nám utekl. Běží pryč z hangáru jumperů!“křikl zdejší McKay do vysílačky.

„Kam běžel?“ozvala se Mac.

„Já nevím. Prostě pryč.“

„Jak ho chytnu, zabiju ho!“zavrčela Mac a nabila svoji zbraň. „Wintersone, vemte si pár lidí a jděte směr severní molo. Lorne, vy západ. Johne, ty vezmi východ a já s Petersonovou jdeme na jih. Pohyb! Až ho najdete, dělejte, co uznáte za vhodné.“ Všichni se vydali svým směrem.

„Myslela jsem, že v armádě nesmí mít dva vojáci u stejné jednotky vztah.“ozvala se Zuzana.

„No, vzhledem k tomu, že se to Woolsey dozvěděl, když jsme mu zachraňovali život…. pomohl nám.“

„To chápu, ale to, že by vydýchal i dítě.“podivila se Zuzana.

„Nic jiného mu nezbývalo.“pousmála se Mac. „Byla jsem ve čtvrtém měsíci, když nás napadli Eagerové. Jsou mnohem silnější a náš štít by nevydržel moc dlouho. Museli jsme přeletět na tuhle planetu. Jenže ZPM se vybilo natolik, že jsme nemohli kontaktovat Zemi. Uvízli jsme tady…ani nevím, na jak dlouho…bylo to něco okolo jednoho roku.“

„To znamená, že se Sarah narodila tady?“

„Jo. Zase pro změnu, když útočili Wraithové. V jumperu, se svým psem, Lornem a Woolseym. Nebyla to moje vysněná představa.“

„To věřím. Muselo to být…zvláštní, velmi zvláštní.“

„Pf…byl to hnus.“odfrkla si. Najednou je někdo žduchl na zem a proběhl kolem nich.

„Vždyť to je on!“křikla Zuzka a vyškrábala se na nohy. Obě se za ním rozběhly.

„Máme ho!“křikla Mac do vysílačky. „Běží směr jižní molo.“

„Rozumím.“ Ford byl nepochybně rychlejší, protože obě děvčata ho za chvilku ztratila z očí. Doběhly na křižovatku chodeb.

„Kam teď?“zeptala se Zuzana.

„Molo…ten parchant je na mole!“vykřikla Mac, když se podívala z okna. Obě se rozběhli chodbou vpravo a potom seběhli po točitých schodech dolů. Rychle proběhli chodbou a zastavili se u dveří. Chtěli je otevřít, ale nešlo to.

„Uhněte!“křikla Mac a vytáhla zbraň.

„Si děláte srandu, vždyť to zničíte!“ vykřikla Zuzana, přesto poslechla a couvla.

„Mluvíte jako McKay,“ poznamenala Mac.

„To odvoláte!“ zaznělo dotčeně. Mac se jen ušklíbla a rozstřílela panel. Dveře se otevřely. Obě vyběhly na molo. Foukal studený vítr a vlny se tříštily o město.

„Forde!“zakřičela Mac. Otočil se.

„Stůjte! Ještě krok a pustím ji!“pohrozil a dal Sáru nad oceán.

„Ne! Nedělejte to!“vyjekla Mac a v hlase jí zase zazněl podtón strachu. Pomalu k němu šla. Zuzana radši stála. Nechtěla riskovat život dítěte.

„Řekl jsem, ať stojíte!“zopakoval Ford.

„Stojím. Už stojím.“přikývla Mac a opravdu se zastavila. Mohla být od něho asi deset metrů.

„To bude dobrý, kočičko. Maminka už je tady. Co takhle si zahrát na ptáčka, co ty na to?

Zahrajeme si na ptáčka?“mluvila na Sarah, která ustrašeně plakala.

„Jo.“špitla.

„Dobře. Budeme si hrát na ptáčka.“pousmála se a mávla rukou. Sára vyletěla Fordovi z rukou a Mac ji ladným obloukem opatrně a jemně položila ke dveřím.

„Co jsi sakra zač?“zeptal se šokovaně Ford.

„Jsem poslední Antik,“usmála se už klidně.

„Všichni jsou buď mrtví, nebo povznesení.“namítl.

„Je to složitější. Poslouchejte, nechci vám ublížit. Pojďte se mnou a můžeme si promluvit. Vím, že Sheppardovi na vás záleží.“

„Promluvit si? Ale já si nechci promluvit! Chci se odsud jenom dostat!“

„To vám bohužel nedovolím.“

„Jak myslíte.“ušklíbl se a vyrazil proti ní. Uhla a Zuzka, která stála za ním, ho praštila.Ford se rychle otočil a vrátil jí to. Spadla na zem, kde zůstala ležet. To už se zezadu přihnala Mac a kopla ho. V kontrolní místnosti si všimla jeho stylu boje. Byl to typický armádní styl protknutý stylem Wraithským. Oba styly znala dost dobře na to, aby dokázala předvídat jeho kroky. Vyhnula se jeho útoku nohou a vykryla i druhý pokus a kopla ho do hlavy. Spadl na zem a už se nepohnul. Mac se chtěla jít podívat, jak je na tom Zuzana, a tak prošla kolem Forda a vydala se k ní. Aiden se najednou rychle zvedl, vytáhl nůž, přiskočil k Mac zezadu a přiložil jí na krk.

„Pohni se a zemřeš.“zasyčel.

„Dobře.“hlesla. Petersonová se začala probírat.

„Jsi moje pojistka, víš? S tebou se dostanu bránou pryč. Sheppard nedovolí, abych ti ublížil. Tak nedělej žádné hlouposti, ano?“ Mac přikývla. „Tak pohyb!“ Prošli kolem Zuzany, která

ve zlomku vteřiny zjistila, co se děje. Počkala, až projdou kolem ní. Potom se postavila a zaklepala Fordovi na rameno. Ohlédl se a první, co mohl vidět byla Zuzanina pěst, praštila ho. Otočilo ho to a v tom momentě byla Mac volná. Využila jeho „rozházenosti“ a pořádně ho nakopla. Obě naráz vytáhly zbraň a vystřelily. Ford padl mrtvý k zemi s dvěma dírami v čele.

„Pořezal vás...kvůli mě, omlouvám se,“upozornila a zároveň se omluvila Zuzana.

„Nic to není.“zkonstatovala, když se podívala na ránu táhnoucí se přes klíční kost a šla k Sáře. Vzala ji do náručí. Sára se k ní přitulila. „Už je to dobrý, broučku.“ Dala jí pusu a oblíkla jí

svoji bundu. Na molo přiběhl Sheppard, následovaný Lornem a Georgem.

„Jste v pořádku?“zafuněl.

„Jo.“přikývla. Sheppardův pohled sklouzl na mrtvého Forda. „Promiň, ale měla jsem si vybrat, jestli já nebo on…Myslím,že volba byla jasná.“

„Já vím.“přikývl a objal ji.

„Je mi to líto.“

„Pro nás byl už dávno mrtvý. Pojďte dovnitř . Je tu zima.“

Po smrti Forda se stalo novou prioritou vědců návrat McKaye a Zuzany. Nikdo netvrdil, že to bude rychlé a v pořádku. Popravdě oba McKayové nevěděli, co mají dříve udělat. Podle O´Connera zmáčkl jen pár tlačítek, bohužel si však nepamatoval které. To samé Rodney nevěděl, které zmáčknul jeho vědec. Vypadalo to, že budou muset začít od úplného začátku.

„Podívej, to už jsme zkoušeli,“ povzdechl si jeden Rodney.

„Ty jsi to zkoušel a...nefunguje to!“

„Očividně.“ Oba si zároveň promnuli oči. Jeden se napil kávy a druhý si rozbalil čokoládovou tyčinku.

„Tohle je nemožné...asi tu budeš muset zůstat.“ Druhý McKay vyvalil oči na smějícího se druhého Rodneyho.

„Na to zapomeň, s tebou tu nezůstanu!“

„Tak si radši vybereš Petersonovou?“

„Ccc, z bláta do louže!“

Někdo by se divil, že tihle dva spolu můžou pracovat, ale kolem poledne měli řešení. Neuvěřitelné na tom bylo to, že se můžou vrátit v čase a na místo ze kterého zmizeli. Na tuhle práci byli opravdu oba hrdí.

„Můžu si přisednout, madam?“zeptala se Zuzka další den u snídaně.

„Jistě.“pousmála se Mac.

„Jak je Sáře?“

„Ještě spinká.“

„Můžu mít dotaz?“

„Záleží ohledně čeho.“

„Jak jste se dali se Sheppardem do kupy?“

„Líbil se mi od prvního momentu, co jsem ho viděla.“usmála se Mac. „Původně jsem neměla v plánu si s ním něco začít, ale když mě pozval rande…Jinak jsem volala na Zemi.“

„Proč?“zeptala se nechápavě.

„Chtěla jsem vědět, co je s váma v naší realitě.“

„A co jste zjistila?“

„Věřte mi, že vím, jak se budete teď cítit. V naší realitě jste mrtvá. Důlní neštěstí….Je mi to líto.“

„To je…“ Na víc se Petersonová nezmohla. Pouze zavřela oči, vlastně to čekala. Ne vždy ji mohl zachránit bratr.

„Ale tady jste živá, tak o co jde? Hele, já jsem v každé realitě mrtvá.“

„To je smutné.“odpověděla automaticky. Stále byla u toho, co se tehdy stalo.

„Ani ne.“pokrčila rameny. Chvíli obě mlčely.

„Vždycky jsem chtěla děti. Dvě. Kluka a holku.“ ozvala se najednou zasněně Zuzka.

„Dočkáte se. Jenom moc nespěchejte. Mám ještě jednu dceru, Abigail. Je jí 21. Měla jsem ji v patnácti.“

„No teda.“vyvalila oči Zuzana. Mac se jenom pousmála.

„Přijde mi to zvláštní, máte dceru a tolik riskujete. Nevím, jestli bych to dokázala. Dokonce zastávám názor, že bych si své spolupracovníky měla držet dál od těla,“ přiznala se kapitán.

„Taky jsem si to myslela a podívejte se. Mám přítele a s ním i dítě.“ Na to se Zuzka smutně

usmála.

„Taky jsem měla přítele, který byl můj spolupracovník...“

„A,“ zajímalo Mac.

„Nikdy více jsem toho nelitovala. Bojím se od té doby si začít něco s někým, koho vidím každý den.“

„To je mi líto...ale za zkoušku nic nedáte.“ Plukovník mrkla na svou podřízenou. Obě se rozesmály.

„No, třeba někdy v budoucnu...možná brzy v budoucnu...“ Zuzka se odmlčela. Vypadala, jako by přemýšlela nad tím, co řekla.

„Víte, když jsem přišla na Atlantis, nevěřila jsem vlastním očím. Bylo to nejkrásnější místo, které se během pár dní změnilo v něco, kde jsem neustále narážela na McKaye.“ Mac se zasmála. „Myslela jsem, že toho chlapa zabiju.“ Sama se usmála. „Jenže vše se změnilo, když

jsme byli zasypáni v jednom dole na nějaké planetě... Nikdy jsem netušila, že se na toho malého, otravného a arogantního doktora můžu spolehnout. Vtipné na tom je, že se v lidech dost mýlím.“ Tím dala najevo, že změnila názor na Mac a že se předtím mýlila. Plukovník kývla, pochopila.

Blížila se pátá odpoledne. Oba McKayové, Petersonová, Mac a John se vydali k tomu podivnému zařízení. Tahle cesta je stála nervy. Zuzana jako obvykle nasadila své vražedné

tempo a kupodivu to Mac nevadilo. Obě si povídali, nevnímaly okolí, však kdyby něco, tak mají sebou Johna a Rodneyho s Rodneym. Díky dámám se brzy objevili u antického komplexu. Vědci jim během chvilky oznámili, že je vše připravené.

„Omlouvám se za problémy, které jste tu kvůli nám měli a taky díky,“ začala Zuzka, ale dál se už nedostala. Ne, že by nevěděla, co říct. Slova nemohli vyjádřit to, co měla na srdci. Rodney McKay, který přišel do téhle reality se Zuzanou, si se všemi potřásl rukou. Samotná

kapitán si potřásla rukou s místním Rodneym. Johnovi předpisově zasalutovala a nakonec se postavila před Mac. Usmála se na ni, plukovník ji úsměv oplatila. Nakonec se Zuzka rozhodla a Mac objala.

„Hodně štěstí,“ dodali s Rodneym, ještě než zmizeli v bílém světle.

***

Rodney a Zuzana zůstali stát jak přimražení.

„Už zase?“ hlesl vědec, když sledoval vnitřek P-90 majora Lorna.

„Hej, majore, to jsme my,“ ozvala se Petersonová. Lorne si je chvíli prohlížel.

„Ok, co takhle: kde jste byli?“

„Nevíme, ale myslím si, že jste byli uvězněni v tom přístroji,“ vychrlila ze sebe kapitán bez mrknutí oka. Rodney na ni překvapeně koukal.

„Nevěřím vám,“ zase začal Lorne.

„Dobře, majore, byli jsme v jiné realitě a chytali jsme nějakého Adiena Forda.“

„Příště si vymyslete něco originálního. Betu to, že vás věznil ten stroj...Měli bychom už jít, na Atlantis vás čekají.“ Byl čas na odchod, nikdo nic nenamítal.

„Majore,“ Lorne se otočil na hnědovlásku, „jak dlouho jsme byli pryč?“

„Hodinu.“ Takže tady to končilo. Zuzana se usmála na Rodneyho a vzala svůj batoh, který tu zůstal, když byla pryč.

„Kapitáne?“ zavolal na ni McKay. Zastavila se ve dveřích, otočila se na volajícího. Měl v obličeji zvláštní výraz.

„Ano?“

„Proč...“ Petersonová ho přerušila, věděla, co chtěl říct.

„A není to jedno?“ Usmála se na něj, přesně tak, jako když byli zasypáni v dole. Přešla k vědci a vzala ho kolem ramen. Tím ho vybídla k chůzi. Když se rozešel, tak nechala svoji ruku klesnout.

„Co myslíte, že se tam asi děje?“

„Nevím, ale věřím, že se baví mnohem lépe než my,“ zafilozofoval Rodney. Pohlédli na sebe. Zuzce cukali koutky, stejně jako McKayovy. Dlouho se neudrželi a rozesmáli se.

Zapomeňte, že jste mě kdy znali (časově po povídce Honey, I´m at home! ;

Rodney McKay a kapitán Zuzana Petersonová)

„Nechtě mně na pokoji!“ křik ženy se rozléhal po místnosti. Snažila se osvobodit, ale byla připoutaná k posteli. Škubla sebou, avšak k ničemu to nevedlo.

„Propusťte mě, nechte mě jít!“ Hlavou praštila do bílého polštáře, hnědé dlouhé vlasy se rozprostřely po bílém prostěradle. žena se prohnula a trhla sebou, ještě více si rozdrásala už

tak zničená zápěstí.

„Nechápete to! Oni přicházejí!“ Rozplakala se.

„Nechte mě jít, prosím!“ Stále sebou mlela, postel trochu poskočila. Na bílém nemocničním povlečení se objevila její krev. Zápěstí krvácela. Pravděpodobně nevnímala nic kolem sebe.

Rodney McKay sledoval celé představení. Viděl do izolační místnosti velkým sklem z pozorovací místnosti. Nejradši by něco udělal, možná odešel, ale on nemohl. Nemohl a nechtěl dotrhnout oči od té strašné podívané. Stále nevěřil tomu, že se žena dole zbláznila. Vypadala tak normálně. Vždycky vypadla v pořádku, možná to byl ten problém. Na malou chvíli zatoužil jít dolů. Jenže to nemělo smysl, neslyšela by ho. Kolikrát to už zkoušel a vždy marně. Takže nakonec se některé věci staly skutečností. Zuzana Petersonová byla prohlášená

za blázna.

„Oni přicházejí...nechte mě být! Ještě tomu můžu zabránit! Prosím...prosím,“ znovu se ženin obličej zkřivil do bolestivé grimasy. Po tvářích jí tekly slzy. Zelené oči měla vytřeštěné do stropu. Snažila se povolit ruce. Všechno to přemlouvání bylo marné, nikdo ji neposlouchal a neslyšel. Zůstala sama. Znovu udeřila hlavou do polštáře.

Doktor uznal, že je konec. Možná by se mohl věnovat lepší práci. Vstal z židle. Pomalím krokem přešel k silnému sklu. Možná se jen chtěl přesvědčit, že je vše dole tak, jak má být. Zakázal si to, nechtěl se na ni dívat víc než to bylo nutné, avšak zůstal tam ještě pět minut. Nakonec opravdu věnoval poslední pohled Zuzaně. Pevně semkl čelisti a na chvíli zavřel oči.

Zuzana otevřela víčka. Nechápala, co se stalo. Ruce ji nesnesitelně pálily, silná bolest hlavy ustoupila. Chtělo se jí zvracet. Unaveně se rozhlédla po místě, kde se nacházela.

„Hej! Je tu někdo?“ zavolala. Nedokázala pochopit, co dělá v izolační místnosti.

„Pusťte mě!“ zavolala, avšak měla silný pocit, že se minula účinkem. Pohlédla nahoru, vždycky tam někdo býval, dokonce i ona párkrát tam stála a sledovala ty pod sebou. Někdo tam musel být. Ani tentokrát se nemýlila.

„Rodney?!“ snažila se upoutat vědcovu pozornost.

„Rodney! Slyšíš mě?“ zaznělo to spíše hystericky, to neměla v plánu, jenže bolest hlavy se vracela. Ona s ní nedokázala bojovat. Neustále se vše vracelo, všechny ty podivné obrazy. Ještě jednou se rychle podívala nahoru. Viděla ho, viděla Rodneyho, který se snažil promáčknout sklem. Neslyšela co říkal, avšak tušila to. Nemusela odezírat z jeho rtů. Další

slzy si našly cestu ze zelených očí.

„Rodney, se tu děje?“ zachroptěla. Skousla si už tak poničené rty. Pod bílými zuby se objevila krev. Poslední co si pamatovala bylo, že viděla McKaye, jak mluví do vysílačky. Sledovala ho a...pak znovu přišla temnota.

žena na posteli zakřičela a prohnula se. Její oči byly tak prázdné. Jako by z nich vymizel všechen život. Signalizovaly jediné, znovu byla jinde. Mimo chápání všech, kteří zde žili.

„Přichází! Oni přicházejní...nedokážete se jim ubránit. Přijdou a obklopí vás...temnota si vás najde!“ znovu ty hrozby, které nedávali smysl. Dost promarněných slov, spousta bolesti a smutku. Tohle nebylo zapotřebí.

***

Před třemi dny...

„Lorne, no tak, slíbil jsi to!“ šťouchla do svého nařízeného drobná žena. Muž se pouze zasmál a její výpad jí vrátil.

„Slíbil, neslíbil, tu noční službu si za tebe nevezmu.“

„Ale no tak, prosím!“ zaškemrala. Její tvář svědčila o andělské nevině. Jemně se usmívala a snažila se majorovi upravit vestu. „Já jsem s tím počítala, chtěla jsem si večer odpočinout a...“

mumlala a dál pracovala na zapnutí a upravení všech potřebných popruhů na vestě. Lorne zavřel oči, pomyslel si něco o ženských.

„Zuzano Petersonová,“ zavelel. Kapitán rychle odskočila a stále se nevinně tvářila. „Pokud jste dokontrolovala moji výzbroj, tak očekávám, že to samé uděláte se svojí. Pak se se mnou vydáte k bráně na naplánovanou misi,“ Zuzana se zatvářila nadmíru zklamaně, „jakmile ji dokončíte a vy se vrátíte k rozpisu služeb, tak tam uděláte malé úpravy.“ Kapitán s zářícíma očima sledovala svého nadřízeného. „Ale přísahám!“ Evan začal pouštět hrůzu, což mu při jeho stálém úsměvu a optimismu šlo docela špatně. „že je to naposledy!“ Už se chtěl otočit, když mu Zuzka skočila kolem krku.

„Díky!“ zašeptala.

„Hm, máš za co...mimochodem, já jsem si taky ten večer chtěl odpočinout.“

„Přijdu ti udělat masáž!“ Zuzana opět odhalila své bílé zuby a poplácala Lorna po rameni.

„To zní dobře...“ Chodby starého antického města se naplnily smíchem, který nebral konce.

O pár minut později se tým majora Lorna s kapitánem Petersonovou, místo vědce, vydal na plánovanou misi. Měli ji prozkoumat a co nejdříve se vrátit. Naprosto běžná věc, kterou dělali několikrát během měsíce a někdy i týdne. Tyhle mise byly jejich práce, pro kterou opustili rodiny a přátele. Letěli přes celou galaxii, aby zde našli novou rodinu.

Lorne zrovna utrhl nějakou kytku a orvával z ní veškeré lístečky. Zuzana se snažila dorozumět s místním vesničanem, který ji nerozuměl ani slovo a zbylí dva mariňáci hlídali okolí. Všechno bylo v pořádku, dokud vesničan nevsáhl na kapitána ruku. Dotkl se jejího čela. V tom samém okamžiku jak kapitán, tak vesničan začali křičet. žena se chytla za hlavu a vjela si do vlasů. Muž, který ji ´napadl´ klesl k zemi. Během chvilky se jeho tělo rozpadlo na prach.

„Zuzano?“ zatřásl s ženou Lorne, nevnímala ho. Zelené oči apaticky a strnule hleděly před sebe. „Kapitáne Petersonová?“ Zoufalí major ji dal facku. Zuzanin stav se nezměnil.

„Pane,“ vyžádal si pozornost velícího jeden z mariňáků, „měli bychom se vrátit, tady ji nedokážeme pomoci.“ Lorne kývnul. Rozdal nezbytné rozkazy zahrnující sesbírání prachu bývalého vesničana a pak vzal kapitána do náruče. Celý tým se svižným tempem vydal k bráně. Zuzana omdlela.

Kapitán Petersonová otevřela oči na izolaci. Podle struktury místnosti byla na Atlantis. Nepamatovala si, jak se sem dostala, nebo co se stalo. Měla všechno jako tmu. Posadila se za stůl. Čekala na někoho, kdo by jí řekl, proč je tu. Vysvětlení na sebe nenechalo dlouho čekat. Doktorka Weirová přišla.

„CO se stalo?“ vyhrkla okamžitě Zuzana a postavila se.

„Uklidněte se kapitáne, podle majora Lorna jste prodělala nějaký záchvat. Stalo se to po té, co se vás nějaký vesničan dotkl.“ Zuzana zakroutila hlavou a ustoupila krok od doktorky. To nemohla být pravda.

„Nechápu, co se tu děje. Nepamatuji si, že bych někam s Lornem šla!“ její hlas nabýval na intenzitě, jako by se snažila něco překřičet.

„Nemusíte křičet, slyším vás dobře. Jste v bezpečí, mezi přáteli.“ Liz s úsměvem udělal krok k Zuzce.

„Vy mě nechápete, doktorko,“ couvla, „něco se tu děje.“

„Chápu vás a rozhodně...“ další váhavý krok.

„Přitaňte se přibližovat!“ kapitán odběhla do jednoho z rohů. Světlo jí připadalo tak ostré a ty hlasy nešly umlčet.

„Kapitáne, jede nám o vaše dobro, uklidněte se...“ Weirová se snažila situaci nějak urovnat. Nakonec to byla sama Zuzana.

Kapitán vstala ze země a došla ke stolu, za který se posadila. Její oči hleděly strnule do dály.

„Možná se ze mě máte za blázna, ale vím, co se děje. Oni přicházejí, silnější něž kdy dříve a mi se jim nedokážeme ubránit.“ Zuzana se snažila Elizabeth nějak přesvědčit.

„Nejste ve své kůži, odpočiňte si.“ Weirová se chystala k odchodu.

„Poslouchejte mě!“ praštila pěstí do stolu, chtěla jen upoutat pozornost, „musíme to zastavit, dokud je čas!“

„Teď mě poslouchejte vy, kapitáne,“ Liz byla velmi naštvaná, „ochranka vás odvede...“ V

tuto chvíli větu nedokončila Petersonová se chytla za hlavu. Převrátila stůl i židli, křičela.

Před dvěma dny...

„Jak je na tom?“ vešel do pozorovací místnosti doktor McKay s majorem Lornem.

„Nic moc, dali jsme jí sedativa,“ řekl muž se skotským přízvukem.

„Stále nemůžeme přijít na to, co jí je.“ Doktor názorně ukázal Zuzanin obraz na monitoru, byl to pohled na její mozek.

„Jako by měla některá centra rušená. Něco jí pravděpodobně brání být tím, kým je. Myslíme si, že po delší době by mohlo dojít k úplné ztrátě osobnosti, paměti a narušení CSN.“ Major zalapal po dechu. Nechápal, co se tu stalo. Nejradši by do něčeho kopnul. Doktor McKay vypadal, jako by ho Carsonova slova minula. Pozorně sledoval ženu dole v místnosti.

Zuzana seděla na zemi zhruba uprostřed stěn. Měla na sobě bílé oblečení, jako mívali všichni pacienti. Vlasy trčely na všechny strany. Podle zvuků, které byli nahrávány, stejně jako její

pohyb, to vypadalo, jako by si pro sebe něco mumlala. Snažila se nějakou dobu nadzvednout. Kaž se jí to podařilo, tak jí ruce vypověděly službu a ona se vrátila do původní polohy. Omámeně, což naznačovalo sedativa, hleděla před sebe. Kruhy pod očima vypovídaly o probděné noci. Bledá pleť byla v kontrastu s tmavě šedými stěnami.

Z ničeho nic plná síly kapitán vyskočila na nohy. Začala se motat, všechno ustála. Její hlas zněl, jako by s někým v místnosti mluvila, avšak byla tam sama. Všechno zakončila útěkem do rohu, kde se snažila prodrat do stěny. Dokonce si i trošku ublížila.

Doktor McKay, který celé představení sledoval, nedokázal uvěřit tomu, co viděl. V jejích očích byl strach a prosba o pomoc, ale její hlas a chování se tomu vymykaly. Rodney nedokázal uhnout pohledem. Tolik toužil po tom jít za ní, ale věděl, že by mu to nedovolili. Mohla by mu ublížit.

„...pokud to bude takhle dál pokračovat, tak ji musíme připoutat. Mohla by si ublížit...“ tohle byli první slova od Rodneyho příchodu, která zaznamenal.

„Víte co jí je?“ zeptal se McKay, i když odpověď dávno znal.

„Ne, nevíme, co to je. Jedním jsme si jisti. Pokud ta věc, nemoc, nebo co to je, ji bude i nadále potlačovat její osobnost, tak poškození mozku by mohlo být trvalé...“

Lorne zbledl: „To znamená, že by si nic nepamatovala? Nás? To co se stalo?“

„Nic,“ potvrdil Carson, „děláme všechno pro to, abychom ji pomohli.“

„Ale to nestačí!“ zakřičel McKay. Odešel.

„Děláme všechno, přes časy, avšak nikam to nevede.“ Lorne kývl. Neměl chuť nic říkat. Ze všeho mu bylo zle. Rodney měl pravdu a on si to nechtěl připustit. Ztráceli ji, pomalu, ale jistě.

K večeru museli Zuzanu připoutat k posteli. Byla nebezpečná jak sama sobě, tak i celému lékařskému personálu. Sedativa vůbec nezabírala, ani dvojité dávky. I když jí omráčili, tak se během chvíle probrala. Neustále mluvila o nějaké hrozbě, která se blíží. Snažila se osvobodit, avšak marně. V tomto stavu zůstala den a půl.

***

„Rodney,“ promlouval doktor s skotským přízvukem, „tvrdíš, že se probrala?“ Vědec, jak bývalo u něj zvykem, protočil oči.

„Ano a dokonce na mě mluvila. Klidně si prohlídni záznam.“ Rozhodil rukama. Nechápal, jak mu nemůže věřit. Naštvaně si stoupnul ke sklu. Chtěl jít konečně něco dělat, jenže oni ho teď

tady drželi.

Doktor Beckett si prohlížel to, co mu pověděl jeho přítel. Nechápal to, vlastně nechápal nic. Podle výsledků by toho neměla být schopná, ba dokonce by si už neměla pamatovat kdo je a kdo je vůbec McKay. Nejnovější snímky to potvrzovaly. Po dlouhé době si doktor přiznal, že je v koncích.

„Smím jít dolů?“ prohodil major Lorne, který teprve teď dorazil. Slyšel McKayovo hlášení. Rychle se snažil nějak uvolnit ze služby. Jenže, když dorazil, tak ho zde čekalo zklamání. Zuzana byla stále dole a připoutaná. Sice ležela klidně, to bylo to zvláštní, ale vypadala stále stejně. Strnulý pohled, jako by se nacházela někde jinde. Možná to byl trest, to nevěděl, avšak toužil jít dolů. Rozloučit se, dokud to ještě jde.

Doktor Beckett viděl odhodlání v majorově obličeji, dokonce i Rodney toužil jít dolů. Chtěl jim to zakázat. Možná mohl jednoduše říct, že je neuslyší. Ale poslouchali by ho? Ne, na to měli oba svou hlavu. Nakonec jim kývnul. Stejně by tam šli, i kdyby neměli jeho povolení.

Oba muži se vrhli k východu. Ve dveřích se srazili, ale nějakým záhadným způsobem jimi prošli. Situace by byla vtipná, pokud by se však nejednalo o tak naléhavou věc.

Na izolaci došli zároveň. Mlčeli, báli se narušit ticho, které zde panovalo. Kromě kapitána byli sami v místnosti. žena stále strnule ležela na posteli. Zelené oči byly jakoby bez života. Veselý plamínek se z nich vytratil a podle dlouhodobé předpovědi navždy.

Rodney ihned přešel k Zuzce. Usmál se na ni. Jako by se minul účinkem. Stále ležela a sledovala něco jiného. Hnědé vlasy byly rozhozeny po bílém polštáři, byly v kontrastu s povlečením i s jejím obličejem.Tmavé kruhy pod očima se k ní vůbec nehodily. Doktor ji chytil za ruku tak, aby to nebylo vidět na kameře. Lorne si toho však všimnul. Usmál se na vědce a přešel z druhé strany.

McKay si všiml několika kapek krve na prostěradle. Smutným pohledem přejel její zápěstí. Měla je tak rozedrané, i když by si neměla ublížit, nějak to dokázala. Nebyl na to pěkný

pohled. Vlastně se nerad díval na jakákoliv zranění. Vědcovy oči pokračovaly na obhlídce zápěstí, když si uvědomil, že něco není v pořádku...pouta byla přetržená! Vyděsil se. Nechápal jak to dokázala. Chtěl někoho zavolat, avšak během chvilky si to rozmyslel. Na břicho mu mířila majorova beretta, která už nepatřila do jeho vlastnictví. Rodney polkl. Pohlédl se strachem na Lorneho. V jeho tváři mohl číst překvapení, které nebralo konce.

Kapitán naznačila majorovi, aby přešel k Rodneymu a po cestě byl tak laskav a rozvázal jí

nohy. Poslechl, měla v ruce zbraň. Další část spočívala k přejití ke dveřím, dále trojice pokračovala do řídící místnosti. Za celou dobu Zuzana neprohodila jediné slovo, ale obou mužům bylo jasné, kam chce. Jako by všechno věděli od začátku a přitom to nebyl jejich nápad. S rukama nad hlavou, chtě nechtě, šli před hlavní beretty.

Jejich cesta byla ztížena lidmi. Carson si jejího odchodu všiml a okamžitě informoval ochranku. Vojáci se jim snažili zabránit v průchodu, ale představa, že Zuzana stihne dříve vystřelit, je nikterak nepotěšila. Nezbývalo jim nic jiného, než skupinku sledovat.

„Zadejte adresu té planety!“ zakřičela kapitán. Její hlas zněl bez jediné emoce, bez jediného strachu, avšak nikdo neposlechl. „Udělejte, co říkám, nebo budete Lorna sklízet smetákem!“

Na důkaz svých slov ukradla majorovi z vesty granát. Tím naznačila, že se nehodlá opakovat.

„Zadejte ji,“ vydala rozkaz Weirová. jediná možnost, jak zachránit jednoho velícího a nejlepšího vědce.

„žádný podfuk, jinak to schytá McKay, který mě bude následovat.“ Zářivě se usmála do vyděšeného obličeje vědce. Zbraní mu naznačila, aby si stoupnul před ní a pomalu přešla k bráně. Nenechala nic náhodě. Jakmile se brána otevřela, tak jí prošla i s ubohým vědcem.

„K sakru!“ zakřičel Rodney na druhé straně. Objevili se na zasněžené planetě. Mohlo tu být tak metr toho hnusného, studeného a bílého...sněhu. „Měla tu být zelená!“ zaječel na Zuzanu. Začali se mu klepat zuby. V duchu myslel na horkou kávu a sprchu. Bude rád, když odsud vyvázne jen ze zápalem plic.

Petersonová ho však nevnímala. Beretta ji vyklouzla z prstů a s třeskem dopadla na kamenný

podstavec. Při nárazu vystřelila někam do neurčila. Zuzana zavřela oči, dala ruce od těla dlaněmi k nebi a roztáhla prsty. Mírně zaklonila hlavu. Hnědé vlasy jí nadzvedával vítr. Bosýma nohama vkročila do sněhu. Probořila se, během chviličky měla nemocniční oblečení

promočené. Nevnímala chlad, necítila, jak ji křehnou nohy. Šla sebejistě za nějakým cílem. Za ní se vytvářela brázda. Tam kde vkročila její noha se postupně objevovala zelená půda. Sníh pomalu roztával. Voda se odpařovala. Celkově se oteplilo. Vítr nebyl ostrý a řezavý, byl mírný a teplý. Rodney přestal drkotat zuby. Se zájmem se vydal za kapitánem. Možná bude potřebovat jeho pomoc. Vzal berettu ze země a následoval ji po travnaté louce, která se tu mezitím vytvořila. Okolo něj stoupaly oblaka páry.

„Zuzano?“ zavolal za ní. Ani se neotočila a dále pokračovala ve své cestě. Rodneymu připadala děsivá. Takovou ji neznal. Naháněla strach. Ne ten, co normálně dokázala komukoliv nahnat...tenhle byl jiný, děsivější. S takovouhle osobou by Rodney nechtěl zůstat v jedné místnosti, přesto ji následoval. Možná ho hnal strach, možná to byla jen zvědavost, sám nevěděl.

Kapitán pokračovala ve své cestě na jedno konkrétní místo. Zastavila se. To samé udělal i Rodney v úctyhodné vzdálenosti. Pozvedla hlavu k nebi. Řasy zakmitaly a oči se do široka otevřely. Natažené ruce dlaněmi nahoru lehce pokrčila. Chvíli stála v klidu. Pak se stalo něco, na co Rodney nikdy nezapomene. Zuzana prudce ruce natáhla na úrovni ramen a rychlým pohybem otočila dlaně dolů. Na tváři se jí objevila bolestivá grimasa. Hlava jí padla na prsa. V tuto chvíli se zvedl vítr, sníh, staré listí a i kusy hlíny. Kolem kapitána se vytvořil podivný

vír. V širém okolí se všechen sníh v okamžiku vypařil, ze země stoupaly jen obláčky páry. Jenže tímto celé představení neskočilo.

Celý vír se rozprskl. Na přihlížejícím muži skončila hlína, listí i sníh. Stejně jako na všem okolo. Tam kde před chvíli Zuzana stála byla mírná prohlubeň. Kapitán v ní klečela a držela se za hlavu. Před ní leželo tělo postaršího muže. Prvně si Rodney myslel, že je to prach, ale později jako by se celý muž formoval. Brzy poznal obrysy lidské tváře, oblečení a dokonce i dýchal. Doktor nevěřil svým očím. Chtěl se jít podívat, ale další Zuzanin pohyb ho zarazil. Vyndala si ruce z vlasů a dotkla se mužova čela. Slyšel její slova, ale nedávala mu smysl. Mezi čelem neznámého a ruky kapitána se objevovalo ostré světlo, které sílilo na intenzitě. Ve chvíli, kdy Zuzana domluvila světlo se rozšířilo a jaká si tlaková vlna srazila na zem klečící ženu i nezvaného pozorovatele.

Když se McKay konečně postavil a vzpamatoval z otřesu, pohlédl směrem, kde před chvílí

viděl něco, co mu nedávalo smysl. Jeho oči našly ženskou postavu v zářivě bílém oblečení, která ležela na zádech a měla pokrčené nohy, podle všeho byla v bezvědomí. Neznámý muž

se pomalu škrábal na nohy. Vědec vstal a namířil berettou na neznámého. Muž se zarazil.

Muž naznačil, ať na něj přestane mířit. Rodney se uchechtl. Neviděl jediný důvod proč to nedělat.

„Vypadni od ní.“ Vesničan kývl a s drobným úsměvem udělal pár kroků nazpět. Vědec rychlým krokem přešel k bezvládnému tělu kapitána. Byla v pořádku, avšak její tělo bylo ledové. „Co jí je?“ vyštěkl. Muž zakroutil hlavou. „Dělej, nebo tě zastřelím!“ zařval. Neměl na něj jedinou náladu.

„Tohle byl způsob komunikace naší rasy.“ Rodney vyděšeně pohlédl na muže. Jeho hlas slyšel, ale neviděl, že by se otevírala ústa. „Můžeme s vámi mluvit pomocí myšlenek, slova neovládáme.“

„To je hezké, ale co jí je?“ řekl o něco smířlivějším tónem doktor.

„Bude v pořádku. Nabídl jsme jí možnost pohlédnout do naší kultury a vědění. Souhlasila. Tohle byla její volba.“

„Tahle volba ji málem zabila!“

„To nepopírám, ale mohla zabít i mě. Pokud by se nevrátila, tak zemřu a tahle planeta spolu se mnou.“

„Cože?“ podivil se doktor. Na jeho tváři se objevil údiv.

„Jsem Ochránce. Celá tahle planeta byla spojena se mnou, stejně jako jsem já s ní. Pokud moje vědomí odešlo, planeta umírala. Mezitím ona,“ jeho ruka ukázala na ženu u Rodneyhu nohou, „slyšela nářek planety a všeho živého na ní.“

„Ale...?“

„V její DNA je něco, co mi zabránilo plnému spojení. Zpětná vazba zničila mé tělo, ale mé

myšlenky si ho dokázaly utvořit... Jsem jeden z nepodařených pokusů. Jsem monstrum, které

vytvořili Wraithové společně s Antiky...“

„Ale...“ Rodney stále nechápal. Nevěděl, co si má myslet. Muž se otočil, zřejmě si myslel, že skončil.

„Stůj!“ snažil se ho zastavit McKay.

„Zastav se, nebo budu střílet.“ Vesničan pokračoval dál. Rodney vystřelil. Nezasáhl. Kulka polétla tělem neznámého a pokračovala dál ve své cestě. McKay zůstal na místě jako přimražen.

Zuzana začala přicházet k sobě. Trhla sebou na hliněné zemi. Začala dávivě kašlat. Ten zvuk Rodney vytrhl z apatie a sněžil se ji podepřít. Pomohl kapitánovi do sedu. Unavená žena padla bokem do jeho náručí. Sotva se s jeho pomocí udržela v sedu. Oči se jí zavíraly. Unaveně

pohlédla na Rodneyho. Její pohled vypadal vyděšeně, jako by si nepamatovala, kdo je. Vědec si vzpomněl na Beckettova slova. Takže byla to pravda, její osobnost byla potlačena. Se slzami v očích ji lépe podepřel, aby se pohodlněji opřela. Nastalo dlouhé a tíživé ticho, které

pro McKaye znamenaly neustále běžící myšlenky.

„...tebe...“ promluvila opatrně Zuzana. V očích byla stále ta prázdnota. Vykřičený hlas nezněl zrovna dobře. Kapitán se zamračila. „Co se stalo...Rodney?“ McKay polkl, nevěděl kde začít.

„Já...nevím kde začít.“

„Hm...“ odfrkla si. Tohle nebylo jejím zvykem. „Možná tím jak jsem se sem dostala.“

Unaveně si o něj opřela hlavu.

„Časem, až na Atlantis.“ Na tohle jen kývla. Neměla sílu se hádat. Nemělo to cenu. Rodney se usmál, takže byla tu. Díky bohu se Carson mýlil. Byla stejná jako dřív. Jenže tohle nevěděl s jistotou.

Zuzana sama cítila uvnitř prázdnotu a změnu. Důvěra v přátele zmizela, místo toho ji naplnil strach. Cítila v sobě zmatek, nastala změna, která nebude dobrá jak pro ni, tak pro nikoho...

Někde musíme udělat chybu – ÚVOD (Rodney McKay a kapitán Zuzana

Petersonová)

Ahojte, tak jsem zase tu, po dlouhé době s jako vždy přidávám další povídku. Napřed bych ji měla nějak uvést … Tak název je: Někde musíme udělat chybu.

Celá povídka se skládá ze sedmi kapitol. Názvy vám můžu prozradit. První se jmenuje: Pondělí, druhá: Úterý...

. Jde o celý pracovní týden, během které ho se snažím zachytit

chování lidí na Atlantis. Někteří se nemají v lásce, jiní jsou blázni...Myslím, že první část, neboli kapitola chcete-li, je hodně volná. Některé věci jsou přehnané, ale snažila jsem se je urovnat...no tak ok, vzhůru na čtení

JO a ještě

(!) před každým textem je na začátek něco jako "citát". Podle toho můžete odhadnout, v jakém duchu se bude následující den odehrávat.

Příjemné počtení a omluvte chyby

.

Tak už mlčím

.

Někde musíme udělat chybu, PART 01 – Pondělí

„Mezi šílenstvím a genialitou je jen tenká hrana, člověku stačí jeden krok a může se ocitnou na druhé straně.

Jen nevíme, na které straně právně jsme...“

Kapitán Petersonová vyskočila z postele. Protáhla se a její oči sklouzly na nástěnný kalendář. Velkou lihovou fixou odškrtla další den. Bylo pondělí, to znamenalo pravidelný běh městem s majorem Lornem. Zuzka si pustila rádio, které přehrávalo potichu nějaké CD, vyčistila zuby a oblékla se do pohodlného světlomodrého trička na ramínka a tmavě modrých přiléhavých tepláků. Popadla batoh, který byl od večera nachystán u dveří a vyběhla do chodeb. Na smluveném místě, přesně v šest hodin, se setkala s nemizejícím

úsměvem majora Lorna.

„Dobré ráno!“ pozdravili se navzájem.

„Takže?“ zeptala se hnědovláska a vyskládala celý obsah batohu na zem. Muž udělal to samé, co ona. Chvíli si kritickým pohledem prohlížel podlahu.

„No,“ promluvil po chvíli, „voda, jídlo, lékárnička…“ žena začala skládat věci do batohů. Do každého dala to stejné.

„Dál bych vzal maketu notebooku a munici…tohle by mohlo stačit,“ rozhodl se konečně

Lorne.

„Souhlasím,“ přikývla kapitán a podala svému nadřízenému jeho batoh. Zbytek výstroje odložili k jednomu antickému květináči. Opatřili ho náležitou cedulkou, která říkala komu to patří. Bylo jisté, že zde vše najdou v největším pořádku.

Po namáhavém díle se na sebe znovu otočili.

„Pamatuješ si cestu?“ nahodila nenápadně žena. Muž se zatvářil naštvaně.

„Máš mě snad za blbce?“

„Ne! Jenže by jsi mohl zapomenout. To se stává i McKayovi.“ Evan se ušklíbl a zakroutil hlavou.

„Takže si to shrneme,“ pokračovala dál Zuzka, „ty poběžíš na sever, já na jih, přesně podle stanovené cesty. Na balkóně, který je v polovině se zastavíme. Tam bude pokračovat přestávka, ve které se musíme co nejrychleji napít, minimálně dva loky.“

„Pokud poběžíme stejně tak si na sebe zamáváme…“ Evan vypadal velmi nadšeně.

„Taky tak…v řídící místnosti se u brány se sejdeme a domluvíme se, co dál.“

„Takže na tři…“ Lorne si stoupl na své místo. To znamenalo zády k Petersonové. Zelenooká

žena ho napodobila.

„Tři…“ začal major. Oba měli připravené ruce na hodinkách. Na zádech měli batohy.

„Dva…“ pokračovala Zuzana.

„Jenda…“

„Teď!“ řekli a za ráz zmáčknuli stopky. Rozeběhli se svižným tempem na svou stranu.

Zuzana si během své cesty upravila batoh tak, aby ji nepřekážel. Velmi minimálně se jí hýbal. Všechny popruhy byly utažené a bederák zapnutý. V duchu byla ráda, že tohle zavazadlo bylo vyrobeno i s možností prohnutých zad. Nemusela se tolik potit, přesto jí bylo horko a to běžela už čtvrt hodiny. Podle všeho by měla být brzy na vyznačeném místě. Těšila se až se napije. V puse měla sucho a do očí ji tekl pot. Tohle byla mnohem delší cesta, než kterou běhali předtím, ale mělo to jednu výhodu. Nikdy po ránu neviděla tak otrávené pohledy vědců, kteří vstávali. Jejich nálada se ještě více zhoršila po té, co kolem nich kapitán proběhla a s radostí je pozdravila, hodně nahlas pozdravila. Bylo to způsobeno tím, že poslouchala hudbu. Trošku ji posunula o několik písniček zpět a začala stoupat do schodů. Zpomalila. Bude jich tu ještě hodně.

Evan zrovna dokročil na poslední chod. Minul seržanta Greena, který se vracel z noční

služby. Na pozdrav svého velícího jen zamručel a dál se snažil doplazit k sobě do pokoje. Možná uvažoval o tom to zabalit hned na místě, ale přece jenom postel ho lákala více. Major ho chápal, vždy se cítil stejně. Nepozastavil se nad ním a dál pokračoval ve své cestě. Zatočil a proběhl dveřmi. Ocitl se na balkóně. Teplý vítr ho ochlazoval a zároveň mu osušoval tváře. Lorne se snažil popadnou dech. Po chvíli pohlédl na protější stranu. Stála tam Petersonová a sledovala ho. Taky zhluboka dýchala a ještě na něj mávala. Ve stejnou chvíli si oba sundali batohy a napili se. Tohle byl „závod“ na čas.

Vojáci i vědci uskakovali běžcům z cesty. Za těch pár let, co tu byli se naučili blázny respektovat. Jenže ve všem byl háček, Zuzana a Evan do běhu nutili i ostatní. Jako velící šli ostatním příkladem. Za jejich hyperaktivitu se stali nepopulárními. No uznejte sami, že když

ráno vstanete. Zaběhnete si tak 3km a ještě přetékáte štěstím a nemizejícím úsměve, tak to nemůžete mít v hlavě v pořádku. Jenže tohle byli extrémisti Lorne a Petersonová. Pokud byli ti dva někde, tak se tam neustále něco dělo. Třeba nedávno byla na veřejnou nástěnku umístěna fotografie nějaké ztracené věci, která někomu zřejmě patřila. Jakmile to kapitán uviděla, tak nejenže k tomu přidala komentář, ale rozpoutala tam bouřlivou diskuzi, kde se lidé dohodovali, komu ta věc patří. Lorne zase pravidelně přepisoval jídelníček a vymýšlel nové názvy jídel. Takže místo špaget jste mohli najít: Housenky a žížalky v marinádě. Místo kuřete s omáčkou: Kočka z MX-2589 na houbové omáčce…

Řídící místnost bývala v půl sedmé prázdná. Moc lidí se zde nezdržovalo. Možná doktor McKay, který se v pondělí chodil dívat, že všechno jede tak jak má. Pak nějací technici a samozřejmě velící, která každé pondělí snídala ve své kanceláři. Všichni měli tolik práce, jako medvěd v zimním spánku, to znamená, že prakticky žádnou, kromě přeměny tuku na energii. Unaveně se protahovali a povídali si. Tak to bylo každé pondělí, nikdy se to neměnilo. Jenže dnes je čekalo překvapení.

Elizabeth se zakousla do sendviče, když kolem její kanceláře proběhla Petersonová a všechny okolo zdravila. Vypadala hodně uříceně. Její tričko by mohlo o její činnosti povídat. Zaražená

velící vyšla ze svého království, hnala ji zvědavost. U zadávacího panelu se setkala se stejně

nechápavým pohledem doktora McKaye. Brzy se však vysvětlilo. Zuzana doběhla ve stejnou chvíli jako Lorne. U brány se zastavili a zhluboka oddechovali. Všechny pohledy patřili dvojici, o které si ostatní mysleli šílené věci.

Zuzka zhluboka vydechla: „Mám dost!“ Lorne si otřel čelo.

„To mi povídejte, ale mohli by jsme to protáhnout.“

„Víš, že tě nemám ráda?“ zavrčela se smíchem žena. Tímto dala najevo, že souhlasí.

„Taky tě miluju!“ prohlásil ironicky Evan a rozeběhl se směrem, který přiběhla Zuzana. Kapitán se nad jeho slovy ušklíbla a utíkala pryč. Zanechali za sebou zmatenou místnost. Když se oba konečně zastavili na místě, kde startovali, tak se dohodli na tom, že si to příští

pondělí zopakují. Sotva popadali dech, ale jim to přišlo cool. Nadšeně o tom štěbetali do té

doby, než se jejich cesty rozdělily. Zuzana i Evan zamířili do svých pokojů, kde si dali sprchu, převlékli se do uniforem a za půl hodiny se sešli u jídelny.

„Hele, nemáš fixu?“ vyhrkla z ničeho nic Zuzana. Velmi zaujatá si prohlížela nástěnku.

„Proč?“ podivil se muž. Stoupl si vedle ní a svraštil čelo. Snažil se přijít na to, co jeho společnice našla.

„Nedělej…kde je?“ Zuzana projížděla majorovy kapsy a hledala propisku, tužku…cokoliv. Když ji konečně našla, tak vítězoslavně vyskočila a začala něco vypisovat do vědecké části. Evan ji se zájmem sledoval. Postupem času se jeho úsměv rozšiřoval a rozšiřoval.

„McKay tě zabije!“ prohlásil nakonec major.

„Nezabije…to by nedokázal.“ Ani jeden si nevšiml postavy, která jim stála za zády a celou dobu sledovala jejich počínání.

Lorne se radostně zasmál nad jídelníčkem: „Heleďme, něco nám tu přibylo.“

„Chceš zase napsat červy?“

„Hm…to už není originální a všichni si zvykli. Myslím, že místo té ryby napíšu psa.“ žena po jeho pravici se zamyslela. Chvíli mezi nimi bylo ticho.

„Na psa jsme si taky zvykli, majore,“ prohlásil kdo si. Oba dva vyděšeně nadskočili. Opatrně

se otočili. Zuzana polkla. Doktor McKay si zkřížil ruce na prsou a sjel ji pohledem.

„Sportujte a jezte zeleninu?“ podivil se Rodney, pak se však zarazil. „Podporujte vojenské

velení a přenechávejte mu sladké?“

„No, ehm…“ začala žena, „no, co! Zelenina je zdravá a sportování je fajn…to mi připomíná, že podplukovník Sheppard mě poprosil, abych si vzala v úterý na starosti váš výcvik.“

Doktorovy oči se rozšířily údivem.

Voják vedle McKaye se rozchechtal: „Já bych se dovolením přidal.“

„Jen vás uvítám, majore, ona,“ ukázal na označenou prstem, „by mě zmlátila!“

„To vás zmlátím i tak…jinak pánové, dáme si snídani nebo budeme ničit nástěnku?“ Oba se zamysleli. Nakonec kývli.

„No to jsem ráda, máme tak dvacet minut do pondělí porady.“ Zuzana se smutným pohledem odkráčela ke stolu následována McKayem, který si do ní rýpnul. Lorne s ďábelským úsměvem něco připsal k pátečnímu jídlu.

Na poradu došli všichni tři zaráz. Společně se smáli nějakému vtipu, který kupodivu vyprodukoval Rodney. Vlastně slunce svítilo, po obloze se neproháněl jediný mrak. Jeden z nejkrásnějších dnů. Všechny ty nádherné chvíle začínaly stejně a pak přijde okamžik, kde se všechno zhroutí. život je zkrátka takový a nikdo si nemůže vybírat.

Vědecká část trojce se pohodlně usadila na své místo. Začala sledovat představení na které se těšila každé pondělí. Doktor Rodney McKay popravdě fandil Zuzaně. Už jen z principu. Snažila se o to několik měsíců a nikdy se jí to nepodařilo. Dneska to vypadalo nadějně. Kapitán trhla židlí k sobě, i když patřila podle zasedacího pořádku Evanovi. Tohle byla válka která neměla konce. Všichni dávno zapomněli, proč a z jakého důvodu tu židli chce. Důležité

bylo to, že se o ni prali každé pondělí.

„Dneska já, když dovolíte,“ usmála se zářivě na majora drobná hnědovláska.

„Prosím, jen se posaďte, udělejte si pohodlí.“ Petersonová se po jeho slovech zářivě usmála a vykonala to, k čemu ji nabádal. Brzy poznala jakou chybu udělala.

„Já kráva posvátná!“ zaznělo místností. Ti, co to slyšeli věděli, co se právě stalo. Zuzana však neskončila: „Zapomněla jsem! Ne! To není pravda! Prosím!“ Neustále se na ukořistěném křesle mlela a mlela. Lorne s Rodney se rozesmáli a nedokázali popadnout dech.

„Přestaňte,“ vyjela po nich žena, „ příště je na řadě tvá židle!“ názorně ukázala na vědce a dál se snažila shodit ze svých nohou Lorneho. Lechtala ho, dávala nohy vysoko do výšky, avšak brzy byla donucena k rezignaci. Tuto chvíli využil muž, sedící jí na nohou, pro svůj výpad a povyskočil.

„Auuuu! Moje nohy, už nikdy nebudu chodit!“ zahalekala kapitán. Praštila čelem do majorových zad. Ten se jen radostně usmíval. Konečně ji vyžene a už ji zajde chuť na JEHO

místo.

„Jen do ní,“ zvolal radostně Rodney.

„Jen počkejte, doktore, na tréninku vám to vrátím!“ Zpoza širokých zad již zmíněného majora se objevila ruka a hrozila vědci.

„Ano, mami, ale až se dostaneš z toho ,svého´ místečka.“ Oba muži se začali

nekontrolovatelně smát a bušit pěstí do stolu. Do místnosti právě přišel další očekávaný, doktor Zelenka.

„Kapitán Petersonová se dnes nedostaví?“ zeptal se nenápadně Radek.

„Což o to, kapitán se dostavila, ale bohužel si sedla na špatnou židli,“ upozornil na drobný

problém jeden z mužů. Zmatený tazatel se rozhlídl po místnosti a ať hledal jak chtěl tak tu osobu, kterou potřeboval, nenašel. Pak je mu pohled zastavil na majoru. Zdálo se mu to, nebo měl opravdu čtyři ruce?

„Pomoc!“ ozvalo se poněkud tlumeně přibližně z výšky majorových zad.

„Tichoučko, nebo se opřu!“

„Ehm, být vámi, tak si odsednu, majore.“ Na tohle varování se všichni otočili na Zelenku. Ten věděl své, měl nádherný výhled do chodeb. Netrvalo dlouho a slyšeli jak jde po chodbě

podplukovník Sheppard a doktorka Weirová.

„Ksakru!“ vyklouzlo obou vojáků. Rychlostí blesku vstali. Snažili se posedat na svá místa, avšak ztuhlé kapitánovy nohy nedovolily žádné rychlé pohyby. Ubohá žena spadla pod stůl. Tam zůstala a snažila si rozpohybovat končetiny.

Doktorka Elizabeth Weirová dosedla za stůl. Prohlédla si přítomné, jedno podívání stačilo aby zjistila, že zase chybí Petersonová, však ona jí to pěkně vytmaví. Teď začnou bez ní. Nevšímala si udivených pohledů, jen otevřela svoji složku a nehlédla do ní. Hned první

odstavec patřil kapitánovi. Bude o muset opět všechno předělat. Jak nenáviděla nedochvilnost.

„Prvně bychom,“ začala sebejistě, ale byla přerušena zelenookou ženou. Zuzana vstávala ze země, rudá jak rak se vmáčkla do křesla.

„Pardon,“ zahuhlala na svou obhajobu.

„Takže, než sem byla přerušena,“ pokračovala bez mrknutí oka s tváří profesionálního hráč

pokeru doktorka. „První problém se vztahuje tady na kapitána. Potřebuji, abyste efektivněji sbírala hlášení.“

„Ale, madam, já se snažím. Dokonce jsem začala i všechny vydírat!“

„Tak jim pohrozte, že je dáte do hlášení přímo ke mně! Potřebuji to mít v čas, maximálně s týdenním zpožděním…Shora na mě začali tlačit a já musím zase tlačit na vás.“ Dneska to vypadalo na opravdu rychlou poradu, která se ovšem protáhla na dvě hodiny.

Během této celé nádhery se dozvěděli, že všichni musí psát hlášení z misí, projektů a všeho s maximálním týdenním zpožděním. Byly vydané nějaké nové vyhlášky. Některé zakázané věci zůstaly zakázané a jiné byly povolené. Doktorka oznámila návštěvu z SGC na odpoledne čtvrtka a celý pátek. Párty, která se měla konat v pátek, měla být odložena, ale díky zásahu vojáků i vědců zůstala tak jak měla. Naprosto běžné záležitosti jako každý týden.

Zuzana měla na odpoledne naplánovanou misi. Nic zvláštního. Měli doprovodit Teylu do nějaké vesnice, kde se měli dohodnout na jakémsi obchodě. Jenže kapitán z toho nebyla nadšená. Vždycky na tuhle misi musela ona. Ne, John Sheppard si nemohl jít se svou společnicí, musela jít ona. To znamenalo, že se s Teylou po cestě několikrát chytne. Nesedly si, co si bude nalhávat. Vlastně se nedivila, moc s lidmi nedokázala vycházet. Mezi výjimku patřil její tým.

Mohlo být kolem druhé polední městského času. Zelenooká kapitánka seděla na schodech u brány a dožvýkávala jablko z oběda. Všimla si fleku na svých kanadách. Vytáhla papírový

ubrousek a začala si leštit boty. Do toho neustále přikusovala ubohé ovoce.

„Nebyla by účinnější zrcátka?“ ozvalo se nad ní. Přidala, aby dovedla své boty k dokonalému povrchu, který mohl odrážet všechno jako zrcadlo.

„Nevím, majore, možná ano. Koupíte mi je při příští návštěvě Země?“ zeptala se co nejnevinněji. Muž za jejími zády přešel níž a sedl si vedle ní. Teyla byla připravena u brány a čekala na zbytek týmu, vypadala naštvaně. Zuzaně to působilo zvrácené potěšení. Však ona poprosila tým, aby přišel o pět minut později. Tohle tajemství zůstane mezi nimi. Milovala svoji práci.

„A nechcete rovnou skleněné?“ pokračoval dále major. Sledoval Zuzanin pohled a hned mu došlo, proč se usmívá a je klidná, i když se blížilo k době plánové mise. „Neudělala jsi to, co si myslím?“

Zuzana sebou trhla: „Mno, skleněné by se mě líbily…Vánoční dárek?“ na druhou otázku však neodpověděla. Snažila se zahrát si na nervózní a pohlédla na hodinky.

„Tak, majore, můj tým by tu už měl být.“ Přehnaně teatrálně vstala.

„Ano, ale to tvrdíte vy, kapitáne. Vsadím se s vámi o pět dolarů, že přijdou později.“ Zase mlčela. Evan se usmál, jak on ji rád deptal. „Ale no tak pět dolarů, co to je?“

„Ve vší úctě, pane, ale nemám zájem.“

„Myslím si, že máte,“ zamrkal na ni. Zuzana našpulila rty a rychlím krokem přešla k Teyle.

„Omlouvám se za svůj tým, vyřídím to s nimi, jen co přijdou.“ Athiosanka kývla. Brala to jako dostatečné odčinění ztracených pěti minut.

Konečně prošli bránou a to dokonce s desetiminutovým zpožděním. Jak ona je milovala!

Nejradši by seržantu skočila kolem krku. Místo toho ho musela pokárat.

„Greene, na momentík,“ zavolala si ho. Teyla napnula uši. Zastavila se. Přece nemohla jít sama, i když tahle planeta byla považována za bezpečnou.

„Ano, madam.“

„Přišel jste pozdě a díky tomu máme desetiminutové zpoždění!“ vyjela na něj. Když se však ujistila, že druhá žena na ni nevidí, tak mrkla na Greena. Ten se usmál a kývl.

„Už se to nestane.“

„Dobře, odchod, seržante.“ Seržant Andrew Green pochopil vše a to hodně rychle. Zuzana o něm měla to nejlepší mínění, považovala ho za velmi inteligentního, jen se mu někdy nechtělo přemýšlet.

Jako vždy tahle mise byla dlouhá, nudná, únavná a plná řečí. Teyla něco smlouvala a nějakým barmanem. Vesnice byla primitivní, takže mým ani neměl chuť se nikde potulovat. Seděli u nějakého stolu a sledovali ženu, která přišla s nimi.

„Vsázím pět dolarů, že jí to, co chce nedá,“ prohodil jeden z mariňáků. Kapitán mlčela. Musela si zachovat vážnou tvář, ale nakonec si s ním plácla.

„Přidávám pět dolarů navíc,“ řekla a tím to uzavřela. Tedy z její strany. Blonďatý mariňák se zazubil a pohlédl na Greena. Ten ho chvíli sledoval, pohled měl tvrdý a snažil se neusmát.

„Výzvu vás obou beru za přijatou.“

„Přijdete o patnáct dolarů,“ poznamenala Zuzana.

„Nějaká jistá, slečno,“ mrkl na ni a strčil do ní.

„Ale tak, Andy, přece byste ze mě nevyždímal deset dolarů!“

„Milerád…“

„Nehádejte se, přidávám se na stranu tady seržanta a účtuji si stejně jako on,“ to se ozval poslední mariňák. Jeho věk se dal považovat za velmi nízký, rudé vlasy zářily. Pihy na tvářích vypadaly roztomile. Stále působil dojmem chlapce.

Takže tahle mise byla opravdu úspěšná. Teyla se s úsměvem vracela na základnu. Vypadala nadšeně ani si nevšimla zklamané kapitánky a jednoho mariňáka, který byli chudších o dvacet dolarů.

„Bernarde, připomeňte mi na základně, že se mám tady s kapitánem vsázet častěji.“

„Samozřejmě, pane, velmi rád,“ odpověděl pohotově zrzek.

„Seržante,“ vyprskla jako kočka, „přestaňte na to upozorňovat, nebo vás budu kopat před sebou až na Atlantis.“ S ďábelským pohledem zrychlila krok. Vyděšený muž se rozeběhl, ale když si všiml, že je mimo nebezpečí, tak opět srovnal se všemi krok. Domů přišli okolo páté

hodiny místního času.

Teyla se okamžitě vydala za doktorkou Weirovou. Doprovodný tým byl tím pádem bez práce, to znamenalo, že můžou jít vyplenit jídelnu. Jedním pohledem se na tom shodli. Jejich nohy je zavedly přesně tam, kam je táhl žaludek a mysl.

„Jak to šlo?“ přepad Evan tým Petresonové ze zálohy. Všichni si pochutnávali na ,mořské

chaluze´, jak trefně pojmenoval Lorne špenát.

„Ale dobře, jsem bohatší o dvacet dolarů a ještě o jednu výhružku,“ pochlubil se Andy.

„Seržante, nenapadlo vás, že ta výhružka ohledně vaší zadní části může platit vašemu pokoji, do jídelny, při tréninku?“

Evan přeskakoval pohledem z jednoho na druhého, nechápal jediné slovo. Zbytek týmu se pochechtával, tedy oba mariňáci, Dave Scott a Fredy Bernard.

„Ona vám vyhrožovala?“ zajímal se major a ukázal na Zuzanu. Jeho vyděšený pohled byl k nezaplacení. Opíral se o stůl jen jednou rukou. Zuzana odolala pokušení ji podrazit.

„Ano! Pane!“

„Myslím, ze zřídím tábor pro ohrožené a týrané muže kapitánem Petersonovou.“

„Nebo tábor pro jejich zadnice,“ zašvitořila projednávaná, „to by postačilo.“

„To je nápad! Máte ohroženou zadnici?“ zvolal Lorne, „přidejte se k nám. Jste týráni? Jsme tu pro vás!“ rozhazoval rukama, celá jídelna ho pozorovala a poslouchala, „zbavíme vás strachu z kapitána Petersonové! Kdo se přidá?“ Celou jídelnou se rozlehl smích. Major polknul a rozhlédl se po osazenstvu. Skoro všichni byli muži. Zazubil se na ně.

„Přidáte se?“ zazněla otázka z jeho úst. Zuzana si ho změřila pohledem a pak si prohlédla jídelnu.

„Nestyďte se, já vás roztrhnu později,“ zase ten andělský úsměv.

„Já se přidám, už jsem na pokraji vyhynutí,“ Green se snažil zachránit celou místnost před zhroucením kvůli výbuchu smíchu. Postupně se přidali všichni.

„Tohle máte u mě schované, Lorne!“

„Děkuji, mimochodem, další trénink vynechávám kvůli záhadné chorobě…Jinak pro všechny zájemce vyvěsím na nástěnce papír, kam se můžete zapsat.“ Tímto si vysloužil bouřlivý

potlesk.

„Budu sabotovat!“ hlásila se o slovo znovu kapitán. To znamenalo, že papír zničí a nebo v nejlepším případě se na něj podepíše, aby odradila všechny zájemce. Tímto byla tahle situace uzavřená. To teprve nastane chaos.

Hodinu po novém nápadu se opravdu na vojenské nástěnce objevil papír, který vyzýval k zápisu do klubu pro muže ohrožené kapitánem Petersonovou. Neuplynula ani hodina a papír byl kompletně zaplněný. Někdo přidal další. Uzávěrka byla do půlnoci. Kolem nástěnky se tvořila tlačenice. Mezi zapsanými se objevila jména jako McKay, Zelenka, Lorne, Sheppard… a mnohá další. Nikdo nepochyboval o tom, že v tom bude později nějaký podraz. Dnešní večer byl výjimečně tichý. Lorne měl noční hlídku. Kreslil si do zápisníku. Zuzana odmítala přijít na karty a on vůbec netušil proč, teda věděl to. Divil se, že se urazila, normálně

by to brala jako srandu. Tohle nebyl jeho problém. Vesele dokreslil jednu kytičku a vydal se do jídelny. Musel rychle, kdyby přišel Sheppard na revizi, tak by ho zabil.

Konečně dorazil na místo určení. Přešel k nástěnce a zarazil se. Všechny papíry na nový klub byly pryč! Vyděšeně se rozhlížel. Tohle nebylo možné, ona to vážně udělala.

„Zuzano!“ zavrčel.

„Ano? Něco se snad ztratilo?“ ozvalo se z jednoho obzvláště tmavého kouta. Lorne tam zamířil.

„Ty papíry, prosím.“ Natáhl ruku. Zuzana vstala a se smíchem mu je podala. Muž si je okamžitě začal prohlížet.

„Cože? Ale to nemůžeš!“ zahalekal. Zdálo se, že na nich našel nějakou chybu.

„A proč ne?“

„Nejsi muž a ještě vůbec ne týraný sebe samou!“ Zuzana se po tomhle prohlášení podivila.

„Zuzana Petersonová mě neustále týrá! Jsem jejím vězněm a navíc, jak víš, že nejsem muž?“

„Cože?...Ne, víš co? Je mi to jedno! Rozhodně nebudu zjišťovat, jestli jsi nebo nejsi muž…nezahraješ si karty?“

„Ráda, ale jen chvíli. Zítra mám noční já.“ Oba dva se smíchem vyrazili pryč. Tímto končilo pondělí, kterých bylo tolik, že je nedokázali spočítat. Měli tolik vymožeností, ale nikdo nedokázal přesně říct, co zítřek přinese. Krásná záhada, kterou budou objevovat všichni společně…

Někde musíme udělat chybu, PART 02 – Úterý

„Víra člověka je tak silná, že dokáže skoro všechno. Vezměte mu peníze, přežije, ale vezměte mu víru a on zemře.“

Ráno bylo slunečné, stejně jako většina dnů zde. Paprsky pronikaly okny a budily spáče. Seržant Green si protřel oči. Pohlédl ven.

„Blbý slunko!“ prohlásil. Nic víc. Na nadávky přijde později. Snažil se ještě na chvíli prospat, avšak nešlo to. Naštvaně shodil přikrývku na zem a vydal se do koupelny. Pustil si ledovou vodu do umyvadla. Chvíli přemýšlel, ale nakonec strčil hlavu pod kohoutek. Za chvíli se celou koupelnou ozval výkřik. Voda byla příliš ledová na ospalého vojáka. Nakonec zvedl hlavu a osušil si ji do ručníku. Pohlédl na sebe do zrcadla. Z hnědých krátkých vlasů mu do očí tekla voda. Bledý obličej svědčil o příjemném spánku, avšak hnědé oči se mu neustále zavíraly. Přestal, vyčistil si zuby a oblékl se do uniformy. Vyrazil na snídani s týmem. Každé

úterý, jediný den, kdy mohli, tak snídali všichni spolu, celý tým.

Andy si prohlédl celou jídelnu. Kapitán už tam byla. Po dvou mariňácích nebylo ani vidu, ani sluchu. Momentálně mu to bylo jedno. Na tác si naházel něco, co připomínalo jídlo, odplížil se ke své velící. Přisedl si.

„Dobré ránko!“ pozdravil zvesela.

„Mpf!“ ozvalo se od kapitánky, které hlava padala do talíře. Tolik k dnešnímu pozdravu.

„Uá!“ zahájil proslov zívnutím, tím přilákal pozornost Zuzany, „nepřehnala jste to včera?“

Oslovená na něj nevině koukla.

„Ale ne,“ zívla a zakryla si ústa, „šla jsem spát okolo třetí.“

Andy kývl: „Tak to je ještě brzo.“ Chvíli pokračovali mlčky. Každý se toulal myšlenkami někde jinde.

„Kde je vůbec zbytek?“ nevydržel to dlouho muž. Pohlédl ženě do očí. Ta dožvýkala a polknula.

„Omlouvali se, myslím, že jim Sheppard napsal službu.“

„Proč?“

„Nevím, když dělá rozpisy on, tak nemají hlavu ani patu.“ Seržant se nad touhle poznámkou zasmál. Přesto ho mrzelo, že nemohou snídat všichni společně. Jeden ze zvyků, který se snažili nezničit. Jeden z mála časů, kdy si spolu popovídali.

„Mimochodem, dostala jsem na pondělní poradě nějaké pokyny k misi.“ Green ji nechal pokračovat a dál se cpal. „Jestli by vám nevadilo, tak bych s vámi vše probrala během mé

noční služby.“

„Může být, mě je to celkem jedno…“ tady se voják na chvíli odmlčel, „to mi připomíná, že…“ Zuzka ho pod stolem kopla.

„Tady ne,“ zelené oči ho pokáraly.

„Ale povolení máte?“

„Byla jsem s tím zvlášť za Weirovou a souhlasila, dokonce byla nadšená. Myslím, že to probereme opět na večerní službě.“ Andy se nad tímto zamračil.

„Ale to znamená, že nepůjdu spát…ale budiž, budeme mít klid.“ Opět se ponořili do ticha, které ani jeden nechtěl nerušit. Vše zkazil major Lorne, který se odplížil k jejich stolu. Kývnutím oba pozdravil.

„Kde je zbytek?“ zazíval místo pozdravu.

„Sheppard,“ řekli oba naráz. Pochopil a to měl po noční.

„Majore?“ zeptala se Zuzana.

„Hm?“

„Chci vám jen připomenout náš trénink, který začíná za dvě hodiny a ještě, že před večeří se za vámi stavím, kvůli nějakým věcem.“ Lorneho pohled byl tak zoufalí.

„Ale já si chtěl jít lehnout…moment, jaký trénink?“

„S McKayem, na který jste se včera přihlásil.“

„A jaké věci?“ Evidentně se smířil se svým osudem boxovacího pytle. Však on se jen tak lehce zmlátit nenechá. Sice to byl posledně on, kdo někoho pěkně zmlátil, avšak Zuzana tohle měla v paměti.

„Hlášení a ještě kvůli tomu pátku.“

„Měli jsme to odvolat.“

„Taky si myslím, bude práce tu šílenost uhlídat a to jsem to teď nechtěla na starosti.“

„Hej,“ přihlásil se o slovo Green, „o co tu jde?“

„Vše se dozvíte pravděpodobně dnes večer.“ Lorne byl v tomhle zcela neoblomný. Zuzana mlčela, vypadalo to, že ať to bylo cokoliv, tak s tím budou jen problémy.

„Nejde o ten večírek, že ne?“ seržant si dal dvě a dvě dohromady. Oba nadřízení mu kývli.

„Vy ho chcete zrušit?“

„Za daných okolností by to bylo pravděpodobně nejlepší, ale nakonec jsme ho nechali. To mi připomíná seržante, že teď je řada v hlídání na vás.“ Petersonová se po svém projevu opět zakousla do sendviče.

„Ale…ach jo…no nic, pak mi dáte seznam hříšníků.“

„Mile ráda, už jich mám slušnou armádu…a samozřejmě, to taky ještě probereme.“

„Předpokládám, že ve stejnou dobu, jako vše ostatní,“ žena mu přikývla, „a to jsem chtěl jít spát…Tak já vás opouštím a jdu dopsat hlášení.“ Green oba obdařil drobnou poklonu a pomalu začal odcházet. Ještě ze sebou slyšel hlas Zuzany, která mu připomínala, že je to vynikající nápad. Nerada vyhrožovala, ale seržant by se vsadil, že se po jeho odchodu pustila do ubohého majora, který s tím měl větší problémy než on sám.

Rodney dorazil pozdě, jak nečekané. Zuzana se už dávno rozcvičovala a to s majorem Lornem. Muž je pozoroval a přemýšlel, jestli nemá utéct. Nakonec toho nechal a velmi jistým krokem přešel k lavičce. Posadil se, zdálo se že si ho ani jeden nevšimnul.

„To mě napadá, že musíme zařídit, aby to tentokrát nepřeháněli,“ reagovala na něco žena a vykopla k muži. Ten, ač měl po noční, velmi rychle uhnul a snažil se jí úder vrátit.

„Nemáš šanci to uhlídat, to je jako hledat jehlu v kupce sena.“ Majorův hlas zněl zadýchaně. Chvíli kolem sebe jen tak mlátili za účelem srazit toho druhého, avšak oba unavení ničeho nedosáhli.

„Já se o to pokusím a navíc jsem dostala nápad, jak tam protlačit kávu.“ Zuzana se klonila a tak tak ji minula majorova noha. Využila situace a podrazila mu tu druhou.

„Kecy!“ prohlásil ze žíněnky Evan a rychlostí, jakou by od něj nikdo nečekal, se postavil,

„nechceš se podělit o to tajemství?“

„Ne! A myslím, že to není jediné tajemství o kterém nevíš!“ Vyplázla na něj jazyk.

„Cože? Teď nechápu! Ty jsi těhotná?“ Po tomhle prohlášení se kapitán zděsila. Jejím obličejem se prořítila záplava grimas až po tu nejrozzuřenější.

„Kdes na tom byl?!“ vkřikla pohoršeně a dala muži přímo pěstí do břicha.

„Ok, tak to asi nebude to tajemství…“ vydechl Lorne a její výpad jí vrátil. On se nenechá jen tak mlátit.

„Hm, tak by to mohlo být…“ pokračoval nadšeně major, jak on ji tak rád vytáčel.

„Ještě chvíli, Evane, a použiji na tebe svoje kung-fu...“ Lorne se jen zazubil, Zuzana zřejmě

ještě neskončila, „...a udělám z tebe kung-pao!“ Další ránu schytala opět od majora.

„Měla by ses mě bát!“ poznamenal voják.

„Cože se mám? Bát? Tebe? No to snad ne!“ Znovu se zvedala ze země.

„Myslím, že bys měla.“ Tentokrát to byl on, kdo padl na kolena.

„Lorne, snažíš se mě rozplakat?“

„Ne,“ zasmál se Evan. Moc dobře věděl jak to je, avšak teď nebyla doba na to, aby se nad tím zamýšlel. Zuzana útočila jak otravná vosa.

„OK, dobře přiznávám, bojím se tě, když máš v ruce vidličku a máš hlad. Stačí?“

„Naprosto!“ mrkl na ni a snažil se ji shodit. V tu chvílí se dostali do prekérní situace. žena stála na jedné noze a druhou držel muž. Nevypadal, že by ji jen tak pustil. Místo toho ji zvedal do výšky.

„Ne! Most ne!“ zakňučela hnědovláska a s velkou rychlostí, možná větší než jakou použil muž k zvedání její nohy se zakláněla. Nakonec to dopadlo tak, že měl co dělat, aby uhnul před její druhou nohou, která následovala tu první. Zuzana stanula opět naproti muži. Oba dva oddechovali.

„Myslím, že je řada na mlácení tady McKaye,“ poznamenal Evan. Zanedbávaný se vyděsil. Myslel si, že o něm neví. Vlastně se ani nedivil. Oba měli tolik příležitostí se o něm dozvědět. Ne moc nadšeně vstal a odplížil se doprostřed. Lorne si šel sednout na lavičku. S úsměvem a s klížícíma se očima sledovat ty dva před sebou.

„Takže, kde jsme to skončili minule?“ zazívala Petersonová. Rodney naznačil, že neví. Přesto se Zuzana nějak trefila do toho, kde opravdu skončili. Předváděla Rodeymu jak se správně

ubránit některým výpadům. Kupodivu k němu byla mírná a velmi trpělivá. Kdyby byl Lorne na jeho místě, tak už ho dávno odnášejí na ošetřovnu v nějaké pěkné krabičce. Svět někdy nebyl fér, tedy hlavně kapitán Petersonová.

V polovině výcviku McKaye se objevila v tělocvičně Teyla. Chtěla si s někým zacvičit, jenže major Lorne byl okamžitě zaměstnaný. Musel pomáhat Petersonové s výcvikem. Mladá

Athosianka si změřila vojačku pohledem. Tohle jí dělala pořád, teď jí to vrátí. Chvíli sledovala její rady a pohyby.

„Nechci být hrubá, ale s tímhle toho moc nenaděláte. Lepší by bylo, kdybyste…“ zakročila do jejího výkladu Teyla. Okamžitě to vzala za ni a začala něco vysvětlovat Rodneymu. Zmatený

vědec nevěděl, která bije.

„No a pak stačí udělat jen tohle,“ názorně praštila McKaye do břicha, „a tohle…“ Rodney skončil na zemi, „a je to.“ Zuzana se s Lornem tvářili opravdu nechápavě.

„Možná by bylo lepší to udělat jednodušeji,“ poznamenal Evan a pohledem se ujistil, že jeho podřízená myslí na to samé.

„Hm, tak mi to předveďte!“ nafoukla se, Teyla se doopravdy nafoukla.

„Majore, střelíte ho první, nebo to mám udělat já?“ Oba dva se mlsně podívali na vědce, které

mu se v obličeji objevila panika. Věděl jistě, že se určitě nepřeslechl.

„Cože? Střelit? Vy…?“ Celý tenhle výstup zakončila Athosianka tím že nasyčela.

„Proč budu plýtvat energii, když mám dost nábojů! Prostě ho zastřelím!“ Jednoduše Zuzana věděla, jak se Teyly rychle zbavit a jako bonus viděla ještě její uražený obličej. Dnešní den byl krásný!

Trénink dopadl kupodivu velmi slušně. žádné velké ztráty na životech nebyly a doktor McKay si odnesl pouze jednu modřinu a ta, nutno podotknout, nebyla od Petersonové. Major Lorne na tom byl o něco hůř, jenže on byl voják a vždy, když trénoval s tou hnědovláskou, tak to dopadalo stejně.

„Tak a já jdu do postele,“ zajásal voják. Představa teplé postýlky ho lákala čím dál více. Pomalu ji viděl na každém kroku. Jenže než stačil udělat jen jeden krok z vypolstrované

místnosti tělocvičny, tak byl zastaven kapitánem. Nechápavě na ni pohlédl. Jeho obličej prosil o klid.

„Zapomněl jsi na to, na čem jsme se dohodli?“ upozornila na sebe nenápadně žena. Jenže unavený stále nechápal, o co jde. Nakonec to vzdala a vytáhla velkou roli papíru, nůžky a izolepu.

„Ale, ne! Já zapomněl!“ praštil se do čela Evan.

„Hej, o co jsem zase přišel?“ hlásil se Rodney. Štvalo ho to, vždycky ho vynechávali. Zuzka mlčela a usmála se. Okamžitě přepnula na jiné téma. Jiná možnost nebyla, dozví se to ve stejnou chvíli, jako všichni ostatní.

„Dnešní oběd je obzvláště zajímavý: Wraithí překvápko. Slyšela jsem dva techniky se o něm bavit, prý ho vynechají,“ promnula si ruce, „to je jedině dobře, více zbude na nás,“ Zuzanin obličej se změnil v zasněný, „budu si moci přidat a přecpat se k prasknutí! Mňami!“

„No, myslím, že vám dám část své porce, brokolici neprožívám.“ Rodney McKay se nezapřel.

Netrvalo dlouho a na povrch vyplavalo to ´nové´ překvapení. Jedna z holých a nepoužívaných antických stěn padla za vlast. Stala se válečnou obětí Petersonové a Lorna. Právě byl založen:

´žvanič aneb napiš, co srdce ráčí´. Šlo o papír velkého rozměru, který se rozkládal na již

zmíněné stěně. Každý zde mohl napsat svůj vzkaz, mohl dokonce nakreslit obrázek. Pravidla byla k němu přidělána, na nich se dohodli kapitán i major okolo druhé hodiny ranní. Lidé si dokázali rychle zvyknout na cokoliv, do hodiny přibylo opravdu velká hromada vzkazů. Rodney a Zuzana si výjimečně sedli společně. Dnes jim to bylo jedno a navíc ostatní stoly byly plné. Oba se pustili do vydatného jídla plného zeleniny a vitamínů. Tyhle obědy Petersonová zbožňovala, nezakládala si nějak na zdravé výživě, ale odmala milovala ovoce a zeleninu. Spousta lidí si po přečtení jídelníčku rozmýšlela, jestli opravdu mají riskovat nebo ne. Přece jenom zelenina přejmenovaná na ´Wraithí překvápko´ mluvila za vše.

Nějaký matný stín vlezl přímo do slunka, kterého si kapitán užívala. Vyhřívala se jako kočka a u toho vesele jedla. Jedna z jejích nejoblíbenějších činností. Rozhodla se otravu ignorovat.

„Ehm…“ ozvalo se zcela neohroženě. Ta, jenž si myslela, že to patří k ní, nechápavě vzhlédla od talíře naloženého zeleninou a pohlédla na narušitele. Byl to nějaký vědec a podle úsměvu i nový, protože kdyby tu byl nějaký ten čas, tak by rychle pochopil, jakou chybu dělá. V rukou držel pár papírů a nějaké desky, práce volá.

„Přejete si?“ zamrkala zelenoočka. Dneska měla dobrou náladu, jindy by ho poslala pryč. Měla ráda při jídle klid.

„No, chtěla jste to hlášení a ještě potřebuji podpis.“ Papíry označující hlášení přistály na stole. Jestli tohle je hlášení, tak byla Zuzka pravděpodobně blázen. Byl to malý štos dvaceti bílých papírů. žena se zděsila, ale tímto to nekončilo. Pod nosem se jí objevilo něco, co si žádalo její

autogram. Přečetla si to a zamračila se.

„Doktore, abychom si rozuměli, vy,“ ukázala na něj, „po mně,“ ukázala na sebe, „chcete, tohle to?“ Názorně zatřepala celou podložkou. Možná to bylo chabé na vědce to nemělo žádný účinek. Oslovený pokýval hlavou a tvářil se, jako by to byla samozřejmost.

„Dovést dvě stě kilo zeminy z pevniny?! No, zbláznil jste se?“

„Ne!“

„Fajn, tím pádem nepodepisuji,“ prohlásila a poslala ho mávnutí ruky pryč. McKaye tahle situace nijak nepoznamenala, dál pokračoval v jídle.

„Ehm…“ ozvalo se dřív, než se stihla Zuzka zahryznout do něčeho dalšího. V obličeji zrudla, ale stále měla vnitřní klid. Vražedným pohledem sjela dalšího prudiče.

„Co je?“ štěkla.

„Hlášení, podpis,“ shrnul všechno. Vyhověla, výjimečně. Jenže když odehnala jeho, tak zjistila, že se za ním vytvořila řada. Zakňučela jak zraněné zvíře. Tohle se jí zdálo, vtip, jedině

ten to byl.

„Ok, takže kdo jde odpoledne na misi, zůstane tu,“ postavila se, nejbližší udělali pro jistotu jeden, dva kroky zpět, „ostatní mě nechají v klidu. Doufám, že jsem mluvila jasně!“

„Ale jak…“ Přihlásil se o slovo někdo z konce řady. Hrdina! Kdyby byl blíže tak si netroufne.

„Stavím se za všema. Měli byste vědět, že já si vedu podrobný seznam o tom, kdo mi kdy má

donést hlášení a teď…vypadněte!“

„To jste minule taky tvrdila a my jsme vás museli nahánět po všech čertech!“

„Jo, jenže tenkrát jsem to hlášení nepotřebovala, takže teď si jděte po svých a zkraťte nějak ty štosy papírů, kterým říkáte hlášení. Delší jak deset stran neberu!“ Půlka z řady zasténala.

„Myslím, že jsem byla srozumitelná, tak tedy máte co dělat…šup!“ Udělala dva kroky směrem k čekatelům. A když řekla ´šup´, tak tleskla. Zabralo to. Zuzka se pro sebe usmála. Milovala tyhle chvíle, alespoň někdo se jí bál.

Major Lorne celé odpoledne prospal krásným a nerušeným spánkem. Nikdo se ho nepokoušel vyhodit z teplého pelíšku, nikdo po něm nic nechtěl. Jako by to město samo vědělo. žádný

poplach se nekonal. Vše šlapalo jako švýcarské hodinky. Samozřejmě se i ten nejkrásnější sen změnil v noční můru jménem Petersonová. Ta si okolo šesté přišla pro hlášení. Vypadala velmi nekompromisně a vytočeně, Evan neměl odvahu si rýpnout. Pak následovala rychlá

večeře a…opět postýlka, která stihla vychladnout. Dnes kašle na karty, stejně bude mít o zábavu postaráno.

Doktor McKay si užil báječné a slunné odpoledne. Bavil se u jednoho zvláštního zařízení. Nevěděl, co to je, nebo jak funguje, krása! Mohl se pokoušet to zničit, vytáhnout z toho data, křičet na ostatní. On svou práci miloval, i když by to nikdy nepřiznal. Stejně jako miloval…no, to je jedno.

Kapitán Petersonová měla odpoledne nadupané prací. Pobíhala po všech laboratořích a vytahovala ze všech hlášení. Několikrát musela vyhrožovat. Dokonce se snížila i k drobným ústupkům. Vyjednávala, smlouvala a nadávala, skoro škrtila. Zvolila drsnější metody vydírání. Pro některé začalo peklo, jenže si za to mohli sami. Ona jsem plnila rozkazy a to důkladně. Pak ještě přišla ta část, při které podepisovala různé prosby, stížnosti a přání. Některé musela poslat výš a některé prostě hodila do koše. Stihla ještě napsat další rozpisy služeb a pak se konečně dostala na večeři a noční službu. V devět dorazil seržant Green, s kterým začali opět pracovat.

Měsíc svítil antickým oknem do místnosti. Všude okolo něho se rozkládaly hvězdy, jako by je tam někdo jen tak pohodil. Neznámá souhvězdí se rozprostírala na vodní hladině oceánu, který vypadal jak černý satén. Byl temný a hluboký, nevyzpytatelný. Přes to všechno mlčel, i když narážel na mola starého města. V lidech to vzbuzovalo podivný klid a trpělivost.

„Takže, až vyjdeme z brány, tak se postavíte sem a zbytek sem,“ říkala zrovna Zuzana. Vše názorně ukazovala na papíře.

„Planeta je prozkoumaná,“ namítl Green. Samozřejmě, bylo to marné ji přemlouvat k jinému postupu, avšak on to zkoušel neustále dokola. Oba dva na sebe chvíli hleděli, než se rozesmáli.

„Andy,“ začala mírně, „vždyť znáte důvody a stále to zkoušíte dokola a dokola.“

„Jenže to byste se pak nezasmála.“

Přikývla: „Taky pravda…pak si vezmete na starosti tuhle stranu. Mají tam být jeskyně. Vlastně celá planeta je poddolovaná. Jsou tam samé díry v zemi.“ Podala mu fotografie od průzkumného týmu. Kritickým pohledem si je prohlédl.

„No, kdyby se to nějak zvrtlo, tak je tam několik dobrých míst na schování.“ Samozřejmě, že bylo jasné, proč bude prozkoumávat okolí. Další strany měli rozděleny zbylí dva mariňáci z týmu. Zuzana si vzala na starosti vědce. Zvedali ji tlak. Tohle bylo nad slunce jasné. Pak tu byl ten ochranářský komplex, který nedovolil kapitánovi z nich spustit oči, bála se, aby o někoho nepřišla. Snažila se ochránit tolik lidí a nezvládala to. Celá Atlantis o tom věděla, ale nemluvilo se o tom, nikdy. Nemělo cenu cokoliv rozebírat. Pod tvrdou slupkou byla člověkem jako každý jiný.

Další drb, který o ní vznikl, byl ten, že každý týden se minimálně jednou zastavila u brány a hleděla na ni nějakých pět minut. Dříve byla rušena službou, avšak teď ji nechávali. Podařilo se zjistit, že tam Zuzana čeká. Lidé okolo nevěděli na co, nebo na koho. Pravda byla taková, že věřila celým svým srdcem. Chtěla, aby se ztracené týmy navrátily domů ke svým přátelům i rodinám. Jenže brána zůstávala, klidná, tichá, nevyzpytatelná a kapitán stále stála a hleděla do tisíce let starého kruhu. Nikoho nenapadlo jí říct pravdu: mrtví se nevrátí, stejně jako pohřešovaní. Neposlouchala by. Věřila mnohem více, než mnozí zde. Stávalo se, že stála po boku Elizabeth. Měly stejný cíl. Vtipné? Ani trochu, spíše smutné. Bylo podivné si uvědomit, že lidé umírali a ona si to prostě nepřipouštěla.

„Podle toho, co mi dala doktorka Weirová, tak tam zůstaneme maximálně tři dny. Biologové

budou provádět nějaké ty výzkumy a my na ně dáme pozor.“ Andy si povzdechl, neměl takové mise rád.

„Hele, Greene, uvědomuji si, že to za těch pár dní odnese naše psychika, ale zvládneme to. Hlídali jsme děti mnohem delší doby. Tohle je hračka.“ Zase ten utrápený obličej. Nevěděla proč, ale hrozně ráda ho uklidňovala. Znala ho tolik let a vždycky ji dokázal nějak obměkčit.

„Slibuji, že se nic nestane.“

„To jste říkala i před pěti lety, před dvěma lety, dokonce i měsícem. A co se nestalo? Napadli nás a já měl zlomenou ruku,“ postěžoval si.

„Hele, nemáte si na co stěžovat,“ smála se a seržant s ní, „pokud mě paměť neklame a to zajisté ne, tak jsem to byla já, kdo skončil s přetrženým svalem.“

„Výjimka…koho střelili do zadku, když jste se nechtěla provdat za nějakého zazobaného obchodníka?“

„Ty můj hrdino! Co bych si bez vás počala?“ Nad tímto se seržant vážně zamyslel.

„Pravděpodobně byste použila granát nebo C4.“ Smíchem zakončili výčet problému v jejich minulosti. Museli pokračovat v důležitějším.

„Takže misi jsme vyřešili, teď ten večírek.“ Nad tím se Andy zamračil, ale nechal Zuzanu, aby dořekla celý problém.

„Na tu dobu má přijít kontrola z SGC, to znamená, že máme problém. Měl by se pohybovat okolo velení, avšak pokud bude chtít jít na prohlídku…“ záměrně nechala větu

nedokončenou.

„Tak jsme pěkně v pytli,“ pochopil Green.

„Každopádně, propašujeme tam hodně láhví s kávou. O to se postarám já. Doktorka Weirová

nás upozorní, kdyby se měli vydat k nám. V tu chvíli dáte všem povinně kávu.“

„Jak jinak,“ přitakal seržant.

„Místo konání je přesunuto, ještě nevím kam, sakra, je to jak jeden problém, který nabaluje další a další.“ Zuzka si vjela rukou do vlasů.

„Pokaždé se tam objevil alkohol, avšak ti, co to mají zakázaný, se ho nikdy nedotkli.“

„Plus pro ně, nehodlám se s kýmkoli hádat,“ s povzdechem podala muži seznam lidí. Ten si ho kriticky prohlédl.

„Slušná armáda, mám na zítřek práci, budu kontaktovat provinilce. Doufám, že se tam neobjevíte. Protože pak bych byl volný.“ Starost v jeho hlase byla opravdu nenápadná.

„Ten večírek probereme jindy, pravděpodobně v pátek dvě hodiny před jeho konáním,“

zakončila to Petersonová. Na tohle neměla náladu. Vlastně neměla na nic. Dnešní den ji unavil nějak předčasně. Poslední týden spala málo a teď to na ni všechno dopadlo. Zazívala.

„Ok, kapitáne, ale jak si to představujete s tím výcvikem?“ Green to chtěl mít očividně za sebou. Nedivila se mu.

„Už jsem se byla dívat na severní část. Je taková nejlépe prozkoumaná a ještě není obydlená. Chodby jsou tam tmavé a hodně slepým.“ Seržant věděl, kam tím míří.

„Jasně, už chápu! Chcete udělat něco jako takovou štvanici?“ Kývla a nechala seržanta, aby pokračoval. „Tak to vidím na dva týmy, tedy podle počtu vojáků a vědců.“

„Souhlasím. Hlavně je sestavíme z lidí, kteří se neznají…“

„Chcete je hnát do extrémů?“ přerušil ji Green.

„Ano, chci! Chci, aby byli všichni připravení. Tam venku to není to samé, co v SGC nebo na zemi. Tady jde o životy. Střelí vás a vy vykrvácíte. Nikdo z nás neví, jak to pitomý krvácení

zastavit pomocí základní lékárničky. Co kdybyste musel dát transfuzi? Umíte to? Musíme být připraveni. Já tohle neberu jako hru a je mi líto, pokud někdo ano. Nehodlám to podcenit.“

Tenhle proslov na muže zapůsobil. Tušil, že to bere vážně. Dlouho mlčel, ale pak ho napadla myšlenka, kterou si musel ověřit.

„Budete podvádět?“

Zuzana se ďábelsky usmála.

„Co myslíte?“ nahodila naprosto běžným tónem a dál něco vypisovala do papírů.

„že uděláte všechno, aby nikdo nemohl pravidla obejít, jen ten, kdo je tvořil.“

„Já nikdy nepodvádím, jen se držím pravidel.“ Hnědé oči se střetly s zelenými. V obou se zalesklo.

„Stejně jako život,“ zabručel nešťastně muž. Bylo mu jasné, že ošetřovna bude zase jednou plná.

Někde musíme udělat chybu, PART 03 – Středa

„Lžeme, všem a bez výhrad, stejně jako sobě. Možná bychom jednou mohli zkusit pravdu. Není to tak špatné…“

Green pohlédl ke vchodu do jídelny. Jeho nadřízená vkráčela poněkud nejistým, unaveným krokem. V rukou měla objemnou složku, která se pravděpodobně vztahovala k nějaké té akci a vedle ní cupital nějaký vědec. Snažil se jí vysvětlit, proč nedonesl včas hlášení. Nejen že to unaveného kapitána nezajímalo, ale taky to sotva vnímala. Seržant se jí ani nedivil. Právě

skončila noční a celý den předtím byla na nohou. Podle toho jak vypadala, tak i část noci před tím nespala a pokud měl Andy dobré informace, jakože měl, tak ji dnes dopoledne a odpoledne čekala spousta práce. Teď si všiml, že Petersonová stojí vedle něj a snaží se dostat ke kukuřičným lupínkům a mléku. To znamenalo, že je středa.

Zuzana sotva pozdravila svého podřízeného a rychle utíkala k jednomu nejvzdálenějšímu stolku, pravděpodobně se chtěla schovat před světem. Za ní se jako stín řítil vědec. Začínalo se to schylovat k problémům. žena v uniformě si rozložila své papíry a začala psát červenou tužkou něco mezi řádky. Tím dala jasně najevo, že chce být sama a nerušená. Dokonce se i okolní stoly o něco ztišily. Bylo to zvláštní, ale Petersonová dokázala kolem sebe šířit respekt, stejně jako smích.

„Promiňte?“ pohlédla konečně na vědce, který skoro z argumentů přestával mluvit.

„Ale tak, kapitáne, snažím se vám vysvětlit, jak je ta práce důležitá...proto jsem ...“ tady byl přerušen.

„Ve vší úctě, mě to nezajímá doktore. Máte podle všeho týdenní zpoždění a to znamená, že pokud to nebude do večera na stole, tak jdete do hlášení k doktore Weirové. Myslím, že jsem se vyjádřila jasně!“ Zuzana se s tím zdá se nehodlala párat. Veškerý šum umlknul, všichni začali sledovat celou podívanou. Několik odvážlivců uzavřelo sázky, jestli vědec přežije či ne.

„Co si to dovolujete. Vůbec nevíte jak je má práce důležitá! Poflakujete se po městě a ...“

Muž vstal a naklonil se blíže ke kapitánu. Chyba číslo jedna.

„CO si sakra o sobě myslíte?!“ Petersonová pomalu rudla. „Abyste věděl, já jsem více jak dvacet čtyři hodin na nohou. Celou noc jsem hlídala, aby vám někdo ve spánku neustřelil zadek a tohle je váš vděk? Chci snad po vás moc?! Ne, jen jedno hlášení!“

„Tohle je vaše povinnost mi hlídat zadek! Myslíte si, že jste něco víc, ale nejste!“ Chyba číslo dvě, které se ubožák dopustil. Ještě kousek a doktor bude na dvě půlky.

„Dávejte si pozor na pusu, doktore, mohl byste skončit na ošetřovně!“ Po tomhle prohlášení

začali někteří lidé vstávat od stolů. Ne, že by se o sebe báli, ale přece jenom bude za chvíli potřeba zastavit ty dva.

„Vyhrožujete mi?“

„Vám?“ opovržlivě ho sjela pohledem, „o vás bych si neopřela ani kolo, natož na vás plýtvat slovy. Skončila jsem...“ Zuzka si snažila rychle sbalit vše co měla na stole. Mohlo by dojít k něčemu, co nechtěla.

„Ale já jsem neskončil...vy malá blbá...“ dál to však nedokončil. Vědec vykřikl, spadl na zem a z nosu mu začala téct krev. Zuzana se chtěla na něj vrhnout, ale tomu zabránil, jak seržant, tak McKay. Chytili ji za ruce a celým tělem ji zatarasili cestu, kterou mohla zvolit na uškrcení

vědce. Zuzna se je snažila odstrčit bokem, ale oba měli silnější ramena. Rychle ji přitlačili na nedalekou stěnu.

„Seržante, uhněte mi z cesty!“ protlačila skrze zuby a snažila se ho odsunout stranou. Andy ještě více přitlačil a skoro ji znehybnil. Kolem napadeného se začal tvořit kroužek, který se začínal usmívat.

„Greene, McKay, nenuťte mě, abych vám ublížila.“

„A vy nenuťte mě, abych udělal to samé. Zaděláváte si na problém, protože pokud okamžitě

nepřestanete, tak ne jen, že vás dají do hlášení, ale budete na nějakou dobu zbavena velení!“

žena se přestala pomalu zmítat, avšak ani jeden ji nepustil.

„Můžete mě pustit?“ zavrčela. Měla být klidná, možná. Nevyhověli.

„Co se tu děje?“ Zaznělo ode dveří. Major Lorne dorazil na snídani. V tu ránu ji oba muži pustili. Nevzdálili se na tolik, aby v případě dalšího problému zakročili.

„Ta malá…“

„Važte slova, doktore,“ rychle ho upozornil Lorne, protože by mohl schytat ještě jednu od něj.

„…mě praštila.“ Evan dobře věděl jak to bylo, jenže musí vyslyšet i jiné zdroje.

„Kapitáne, je to pravda?“ Majorův obličej byl vážně naštvaný. Zuzana stála v pozoru a sledovala moře. Na vojáka se ani nepodívala, vlastně nepohlédla na nikoho.

„Pane, on si o to koledo…“

„Ptal jsme se snad vás, Greene?!“ štěkl Lorne. Opravdu byl dopálený. Málo kdy ho člověk vyděl takhle rozčíleného.

„Ne, pane.“ Andy měl stejný postoj jako jeho velící.

„Tak mlčte!“

„Ano, pane.“

„Takže?“ dožadoval se svého Evan. Zuzana, ač mu neviděla do obličeje uznala, že z něj má

strach. Nerada, avšak kývla, nepatrně. Jeden pohyb za ni vyřešil tolik věcí a uvedl ji do problému. Rodney pozorně sledoval celou scénu. Možná se do toho neměl jen plést, avšak něco ho hnalo k tomu, aby jí pomohl.

„Majore! On,“ ukázal na stále ležícího vědce, „je idiot…“

„To vím i bez vás, McKay. Vás jsem se neptal. Kapitáne?!“

„ANO, PANE!“ zařvala z plných plic majorovy přímo do obličeje. Už to nedokázala v sobě

dusit. Byla naštvaná, na sebe, na svět. Zbytečně kvůli ní všichni lhali.

„Proč?“ tahle otázka byla o něco mírněji řečená.

„Nechala jsem se vyprovokovat. Moje chyba, pane, naběhla jsem si.“ Rodney McKay zavřel oči. Tak to nebylo, nechápal proč lže. Major se zatvářil, že jí nevěří ani slovo.

„Greene, jak to bylo?“ Evan konečně spustil oči z kamenné tváře kapitána. Jenže teď narazil. Seržant nevydal ani hlásku. Tohle bylo na muže vážně hodně. Znovu se rozčílil.

„To byl rozkaz, seržante! Před chvílí jste měl tolik keců a teď nic?“ Stále to hrobové ticho. Bylo jasné o co šlo. Andy nechtěl nikoho prásknout. Kdyby řekl pravdu, tak by mohl usvědčit svou nadřízenou ze lži a nebo kdyby lhal, tak by ji také nepomohl. Zvolil si to nejjednodušší, držel jazyk za zuby. Petersonová vypadala zničeně, jako by zestárla o několik let a když

promluvila, zněl její hlas vyrovnaně a ztrhaně.

„Andy, řekněte prosím, co se stalo. Pokud možno po pravdě.“ žádný rozkaz, prosba a ještě

neformální oslovení. Voják byl tak zmatený, že řekl vše, co viděl a ani jedou nezalhal. Toho přesně chtěla kapitán dosáhnout. Povedlo se.

Seržant skončil a po jídelně se rozprostřelo ticho. Tlačilo se všude, možná bylo trapné a vlezlé. Koho to zajímalo? Nikoho. Větší podívanou sliboval major Lorne a kapitán Petersonová, dvojce, která byla zadobře. Momentálně se oba měřili pohledy. Ani jeden neuhnul. Snažili se najít v tom druhém něco jiného, než znali. Nakonec vše zkazil doktor McKay.

„Majore, možná byste to měl ukončit. Chtěli bychom snídat.“ Svatá pravda a navíc by se hodilo, aby se raněný dopravil na ošetřovnu.

„Sbalte si věci, kapitáne a za hodinu vás očekávám v řídící místnosti, kde jak víte, máte službu,“ snažil se znít co nejsmířlivěji, ale vyznělo to spíše naštvaně. Poslechla. Pobrala své

papíry a snídani nechala tam kde byla. Rychlým krokem, doprovázena obdivnými pohledy, se vydala do svého pokoje, kde bude opět bez snídaně. Den pod psa a zničené veškeré vztahy, které vybudovala.

Lorne ještě chvíli stál a koukal do stěny, než se otočil. Jedním pohledem pochopil, že dnes bude veselý den. Kývl na seržanta, aby toho vědce doprovodil na ošetřovnu.

„Doufám, že půjde do hlášení,“ ozval se ihned vědec provokatér. Jakmile mu nic nehrozilo, tak přestal hrát chorého. Evan se zastavil v polovině pohybu, ano, ta poznámka patřila jemu. Rychlostí, jakou nikdo nečekal chytil vědce pod krkem za tričko a strhl ho k sobě.

„Dávejte si pozor, doktore, ne vždy tu budu, abych vám pomohl z malérů.“ Doopravdický

význam vojákových slov byl: „Uvidím, ale cekni a odneseš si zuby v pytlíku.“

Zuzana přišla k sobě. Sotva se za ní zavřeli dveře, tak se o ně opřela. Po tvářích ji sklouzla slza zklamání, vzteku a všeho, co v sobě držela. Byla vytočená, naštvaná a to především na sebe. Opatrně položila složku na stůl a přešla k posteli. Vzala polštář a hodila ho na stěnu. Kopnula do železné konstrukce, posunula celou postelí. Matrace letěla pryč, stejně jako deka. Jako další se na zem dostal kalíšek s psacími potřebami. Tužky, zvýrazňovače, fixy a propisky se rozkutálely po celé podlaze. Během chvilky se celá místnost stala něčím, pro co neexistuje slovo. Možná to nebyl nejlepší způsob, jak ze sebe všechno dostat. Jenže sebeubližování

Zuzka nepovažovala ze účinné. Tady mohla ztratit sebekontrolu, o nic nešlo.

Zaklepání vyrušilo kapitána ze zamyšlení, seděla na zemi opřená o převrácenou postel. Odpočívala. Přemýšlela nad sebou a svým chováním. Musela se uklidnit. Dokud tak neudělá, tak nemůže jít pracovat. Promnula si spánky. Tolik se jí chtělo spát.

„Dále,“ štěkla. Do ruky si připravila polštář. Neznámý se brzo objevil. Chtěl udělat krok do místnosti, ale místo toho ho udělal ven. Polštář mu přistál přímo na obličeji.

„Petersonová, to už vážně přeháníte!“ zaznělo velmi rozzlobeně.

„Buď rád, že to nebylo těžítko!“ zavrčela. Vstala a začala uklízet. V té činnosti nacházela vnitřní klid.

„Chci slyšet, že to bylo naposledy,“ upozornil na svou osobu Lorne a hodil po ní polštář

nazpět.

„Jestli jde o házení polštářů, tak to ti slíbit nemůžu.“

„Sakra dobře víš, o co jde!“ Zuzana hodila polštář na zen a stoupnula si těsně k majorovi.

„Dej mě do hlášení, uhoď mě, zavři mě do vězení...udělej cokoliv, ale nikdy ode mně

neuslyšíš slova lítosti nad tím incidentem.“ Po tomto proslovu se otočila a pokračovala v předchozí činnosti. Evan rychlým krokem přešel pokoj a chytil ji za paži, otočil ji k sobě.

„Zuzano, neudělám ani jedno, dokud se neuklidníš.“

„Jsem klidná.“

„Ne, nejsi. Podrážděnost nic nevyřeší! Co tě štve?“ Uhodil hřebíček na hlavičku. Za tu dobu, co ji znal, tak věděl, že kromě nevyspanosti jí muselo žrát něco jiného.

„Víš co? Trhněte si, pane! Vůbec to nechápeš! Nemáš ani tušení jak dlouho jsem na nohách!

Pobíhám z jedné strany na druhou. Před nedávnem jste mě prohlásili za blázna. Za tu dobu jsem se dozvěděla, že vlastně Antici byli parchanti, kteří experimentovali na lidech. Matka mi leží v nemocnici, otec se se mnou nebaví!“ vykřikla celou pravdu. Všechno na ni padalo. Všechno, co cítila, šlo na povrch. Udělala chybu, pletla osobní život do práce. Nenáviděla se za to.

„Tohle je to, co tě trápí?“

„Odejdi prosím,“ zašeptala.

„Zuzko,“ snažil se ještě napravit věci.

„Hlášení čeká, majore. Myslím, že se milý doktor ozve.“ Jen zakroutil hlavou a přešel ke dveřím. Opravdu nechápal její chování, vlastně ho chápal, jen...jen nevěděl jak pomoci.

„Kdybys...“

„Jdi pryč!“ slova doslova usekávala. Na důkaz svého přání vzala do ruky jedno z železných těžítek, která ležela u ní na stole. Evan polkl a radši odešel. Nehodila by to … tedy alespoň v to doufal. Dnešek stál za prd a to bylo teprve ráno.

O hodinu a půl později byla kapitán Petersonová zavolaná doktorkou Weirovou. Nemusela hádat příčinu. Bylo nad slunce jasné, co po ní bude chtít. Naprosto klidná prošla skleněnými dveřmi. V polovině nového kroku se zarazila. V místnosti bylo několik lidí, doktor McKay, podplukovník Sheppard, major Lorne, seržant Green, doktorka Weirová a samotný poškozený

doktor, který se těšil nejlepšímu zdraví.

„Kapitáne, tady doktor Elis na vás podal stížnost ohledně napadení. Co mi k tomu povíte?“

spustila hned po jejím příchodu doktorka Weirová. Zelenooká žena vypadala hodně

rozladěně. Už se s tím nehodlala mazat, pravda bude lepší.

„Doktor Elis mi měl přinést hlášení. Má více jak týdenní zpoždění. Několikrát jsem ho na tenhle problém upozorňovala, ale on se stále vymlouval na to, že má nějaký důležitý projekt. Začala jsem na něj víc tlačit. Dneska se mě pokoušel vysvětlit, co mu zase do toho vešlo, doktorko. Nechala jsem se vyprovokovat,“ shrnula problém několika větami.

„Nemělo by se vám to stávat,“ nasadila velmi klidný hlas doktorka. Zuzana nechápala, co se tu děje.

Elizabeth pokračovala: „Jelikož jsem si vyslechla všechny strany a jsem ochotna přihlédnout k přímluvě majora Lorna, tak vás zatím nepotrestám, ale pokud by se to mělo opakovat, tak přísahám, že vám to jde do hlášení. Jasné?“ Pozvednuté obočí říkalo, ať si dá pozor.

„Křišťálově, madam. Smím jít?“ Liz nechápala její chování, avšak kývla. Na to Petersonová

zasalutovala, otočila se a odešla. Nikomu neřekla slovo, neohlédla na ně. Měla službu. Postupně všichni opouštěli kancelář doktorky Weirové. Major Lorne a Green si šli zacvičit, oba doktoři zamířili do laboratoře. Zbyli tu už jen samotná majitelka kanceláře a podplukovník. Mezi nimi se rozprostíralo ticho.

„Nechápu, že jim dáváte tak volnou ruku!“ vyjel nakonec John. V pravidelném intervalu házel vražedné pohledy na Liz.

„Johne, podívejte, stává se, že jim ujedou nervy. Všichni jsme pod velkým tlakem,“ opět jako vždy zvolila diplomatickou cestu. Tentokrát se Sheppard nezklidnil.

„Četla jste vůbec to, co sepsal Lorne na ten incident?“ Liz kývla. Samozřejmě, že to četla a domyslela si, co chtěl major říct.

„Vždyť to vyznělo, jako by se nic nestalo a vlastně to byla doktorova chyba!“

„A byla, Johne,“ tentokrát její hlas uklidňoval, „kapitán Petersonová nelže a já ji věřím.“

„Co když toho využívá? Hm?“ Ten muž se nevzdával…nikdy.

„Podplukovníku, tak dost. Ujišťuji vás, že Zuzana Petersonová nikdy nepřekročila a nepřekročí hranice,“ zvýšila hlas. Odpovídala dvojsmyslně, to bylo jejím záměrem. Tušila kam se tenhle rozhovor ubírá. Sama trošku poznala tu ženu a věděla, že je velmi pravdomluvná. Pokud už by nemohla věřit jí a ani svým nejbližším, tak komu pak?

„To už udělala!“ Na tohle Weirová vstala. Měla toho plné zuby. Opět se pohádá se Sheppardem, avšak tohle bylo na denním pořádku.

„Nechtějte, abych vám připomínala incident, který se stal nedávno. Posledně jste to byl vy, kdo uhodil vědce! Nedala jsem to do hlášení, protože se za vás přimluvili všichni okolo. Zavřete nad tím jednou oči a nechte to plavat.“

„Zavírám oči nad těmito incidenty snad každý týden,“ v jeho se odrážela velká rezignace, „jen to nečekám od těch lepších.“

„To nikdo z nás…“ poplácala ho Liz po rameně, „a nebojte se, ještě to s kapitánem proberu,“

s příslibem pokárání Petersonové ho vyprovodila ze své kanceláře. Vlastně s ní potřebovala mluvit, ale kvůli úplně něčemu jinému. Tímto to skončilo. Oba doufali, že se žádný další

incident nestane. Do zítřejšího odpoledne tu bylo tolik práce a všichni pracovali přes čas. Podrážděnost se ve městě jen stupňovala. Opravdu nemělo cenu se na kohokoliv zlobit, ne v těchto časech.

Zuzana Petersonová si procházela severní část se seržantem Greenem. Mlčky zaznačovali do papírů nějaké poznámky. Do slepých chodeb umísťovali papír, kvůli další orientaci.

„Takže, myslíte si, že ten výcvik vyjde?“ otázal se po nějaké době seržant.

„Vůbec nevím. Chtěla bych, aby se na nedalekém molu provedlo něco jako lékařský ´kurz´.“

Začala hledat v papírech, to znamenalo, že dál měl pokračovat Green.

„Tam bude asistovat doktor Beckett, za kterým s ještě dnes stavíte,“ připomínal další práci,

„prostě a jednoduše to bude kurz první pomoci.“ Kývla, Andy měl dobrou paměť.

Zuzka se ujala pokračování: „Ještě se musím stavit za McKayem ohledně…“

„Večeře,“ přerušil ji voják. Sám měl co dělat aby se vyhnul dobře mířenému kopanci.

„…ohledně další části. Hned po ´kurzu´ první pomoci nastane vědecká část. Doktor McKay by měl vysvětlit, jak jednat v případě nouze. V technice máme všichni velké mezery. Po skončení se všichni rozdělí na týmy. Počet si upřesníme na místě,“ Zuzana položila do další

slepé chodby papír a pořádně ho zajistila izolepou, „každou skupinu pošleme do jiného sektoru,“ celou část si byli nuceni rozdělit do sektorů pro přehlednost, „a dáme jim lékárničky, zbraně s těma barvícíma střelama…víte co myslím?“

„Mno, mlhavě si to představuji. Ty co se používají v Paintballu? Kde je seženete? A navíc musíte to udělat tak, aby každá barva byla jiného týmu,“ další problém, na který upozorňoval.

„Přesně ty myslím a generál O´Neill doveze ze země několik krabic speciálně určené pro mě,“

zakončila to mrknutím. Pod očima měla temné kruhy.

„Aha, tak problém s tím nemám. Pak to odstartujeme a počkáme, až se navzájem postřílí,“

tady mu něco říkalo, že se toho chtě nechtě zúčastní. „Pokaždé, když bude někdo zasažen, tak musí použít lékárničku, pokud by za doopravdické situace byl schopen ji použít, jinak podle značky zjistíme, jestli je mrtvý…to zní jako Paintball!“ Andy se netvářil zrovna nadšeně.

„No tím jsme se nechala inspirovat, jen musíme dopilovat pravidla. Vlastně celý můj tým bude dohlížet na to, aby se nepodvádělo. Budeme mrtvé posílat na speciální místa, která

musíme určit. Sami se budeme bránit, ale k tomu později…Ještě něco?“

„Jo! Kdo bude umývat ty stěny a prát uniformy?“ seržantovy se to vůbec nelíbilo.

„Všichni po skončení vyfasují kýbl a budou čistit. Snad si nemyslíte, že to zůstane na nás,“

podivila se nad tím Zuzka. Myslela si, že je pověstná svou leností. Už jen představa čištění

něčeho za někoho jiného jí zvedala mandle.

„No na chvíli jsem zaváhal,“ přiznal se poctivě muž. Zamračil se. Na čele mu vznikla drobná

linka.

„Co se vám zase nelíbí?“ vyštěkla kapitán. Blížilo se k době obědu a ona umírala hlady. Představa toho, že opět nedostane do žaludku něco pořádného ji děsila. Tolik práce se na ni nakupilo a bohužel ne jen na ni.

„Motivace není?“

„Proč vy chlapi musíte mít motivaci! Na té jsem se dohodla s doktorkou Weirovou. Tu se všichni dozví až na místě.“

„Aha,“ zabručel jak medvěd Andy a společně se vydal se do jídelny, která byla narvaná k prasknutí. Skoro žádné místa nebyla volná. Tohoto využila Petersonová k tomu, aby vyvěsila na nástěnku papír s ohledně nového ´výcviku´, který doporučovala všem týmům, teda hlavně

velícím. Samozřejmě někteří tam už byli nedobrovolně připsáni, jako byl tým Johna Shepparda, Evana Lorna a Zuzany Petersonové. Místa na zápis bylo dost. Někteří velící toho využili a připsali se. Celá akce měla začínat v neděli okolo deváté a samozřejmě se zde vyskytovaly i seznamy věcí, které si museli vzít nutně a které ne. Zase jedna z šílených akcí.

Doktor Beckett si užíval výjimečného klidu na ošetřovně. Kontroloval nějaké lékařské

záznamy. Popíjel kávu. Vlastně se měl fajn. Všechno ještě umocňoval McKay, který se mu snažil opravit počítač. Povídali si, jedna z mála chvílí. Byli přátelé dlouho, avšak nikdy se nenašel čas na pořádný rozhovor. Oba byli vděční za tyto chvilky, kdy podrbávali Atlantis, život, ženy…

„Hej, doktoři!“ zavolal někdo zvesela ode dveří. Když už byli u těch žen, tak proč ne. Na ošetřovnu doslova vpadla Petersonová.

„Tolik ke klidu,“ zašeptal Rodney.

„A k ženám,“ dodal stejně Carson. Pohlédli na sebe a rozesmáli se. Tuhle hnědovlásku probrali jako první.

„Haha, však vás přejde smích,“ pohrozila a přišla blíže, „mám na vás prosbu.“

„Už zase? Jenže tentokrát po vás nebudu opravovat zničená města!“ Rodney byl opět v ráži. Vstal od práce a opřel se vedle doktora o stůl. Oba si založili ruce na prsou a čekali na to, až

se vymáčkne.

„Hej, klídek,“ bránila se, „tentokrát potřebuji jen malou přednášku.“

„Cože?“ vyjekli oba muži za ráz.

„Slyšeli jste dobře. Doktore Beckette, potřebovala bych, abyste tam jen řekl jak se správně

zastavuje krvácení poté, co se vyndá kulka a tak…“ Zuzana mu podala během svého proslovu papír. Na něm se nacházely instrukce. Čím více mluvila, tím více se doktor mračil.

„Transfuze? Pomocí základní lékárničky? To se mě nelíbí a navíc všichni vojáci mají základní

výcvik“ dodal nakonec. Celý papír si přečetl.

„Nemusí se vám to líbit, jen chci, abyste nám řekl způsob provedení, nic víc. A co se týká k toho, že to dávno umějí, tak si to alespoň zopakují…Moc vás o to prosím,“ kapitán po tomhle nasadila prosící obličej číslo jedna. Ten vždy na Becketta zabral. Nemýlila se, i dnes tomu nebylo jinak. Doktor jí to odsouhlasil. Teď bylo potřeba zpracovat McKaye. To byl mnohem tvrdší oříšek. Napřed mu vysvětlila čeho si žádá a pak mu předala papír.

„Mě se to nelíbí,“ prohlásil.

„No tak, McKay, už jsem tě tam přihlásila a …“

„Cože jsi to udělala?“ zavrčel. Měl nesmírnou chuť ji uškrtit.

„No tak, bez diskuze jsem tam napsala svůj tým, Shepparduv a Lorneuv. Vy za to nemůžete, tak mi prosím pomozte,“ snažila se ho přesvědčit. Marná snaha. Rodney nasadil kamennou tvář, to znamenalo, že se chce nechat přemlouvat.

„No tak, doktore,“ zaprosila a zapojila prosící obličej číslo tři, který zabíral speciálně na McKaye. Nevinný andělský úsměv s psíma očima. Tohle bylo na doktora vážně moc. Zavřel na chvíli očí, počítal do deseti. Známka rezignace.

„Díky!“ zvolala Zuzana zvesela, ještě se zarazila: „Děkuji za přímluvu a pomoc při snídani.“

Tohle mu dlužila. Teprve teď zamířila pryč. Pro ni všechno bylo uzavřené.

„Ale já neřekl ani popel,“ rozčílil se McKay po jejím odchodu. Tohle nebylo fér!

Možná toho měla Zuzana hodně, ale jako další zastávku si zvolila kancelář Elizabeth Weirové. Blížilo se k páté hodině odpolední. Zaklepala a se sklopenýma očima po vyzvání

vešla.

„Nesu vám ty papíry, madam, ohledně výcviku,“ začala nejistě. Tenhle rozhovor chtěla mít za sebou. Dobře si uvědomovala své chování, stejně jako to, že se musí omluvit a ne jen jí.

„Nechtě mi to na stole, kapitáne.“ Doktorka ukázala na další štosy papírů, které bude muset ještě dnes předčíst.

„Madam, já…“

„Nechte to být, stalo se a ne jen u vás. Doufám, že to bylo naposledy.“ Zuzka kývla. Nechápala, jak dokáže být tak klidná a vždy vstřícná. Popravdě ji obdivovala a cítila k ní

mnohem více respektu než k podplukovníkovi.

„Děkuji, madam,“ s těmito slovy opouštěla její kancelář. Celá zmatená. Čekala jí poslední

omluva, která se určitě neobejde bez hádky.

„Co si přejete, kapitáne?“ podivil se Evan, když ji našel za dveřmi.

„Můžete na moment?“ otázala se zelenoočka. Nervózně přešlápla z nohy na nohu. Tady se cítila bezradně. Tolik by chtěla, aby to za ni vyřešil někdo jiný. Co si nadrobila, to si taky sní. Tohoto se držela.

„Jen chvilku,“ přiznal muž a pustil ji do pokoje. Pokynul na jednu ze židlí. Příchozí se však neusadila, zůstala na místě. Sledovala každý jeho pohyb. Major se necítil dobře, ale nakonec se posadil ke stolu a čekal, co z ní vypadne.

„Omlouvám se,“ zamumlala někam ke svým botám, „za své chování, které bylo velmi neprofesionální. Myslím, že vám teď mohu přislíbit, že se to nestane.“ Teprve teď mu dokázala pohlédnout do očí. Připadala si jako malá holka, která neví, co dělat.

„Neměla byste slibovat něco, co nedokážete dodržet. S prominutím, ale při vaší povaze?“

Celkem dobře se bavil. Nečekal omluvy ani díky a nejednou se mu toho dostalo.

„Bavíte se dobře?“ na oko zavrčela. Evan vstal a přešel k ní.

„Velmi dobře, možná by pomohlo, kdyby jste se někdy uvolnila a…“ zakončil to tím, že ji dotlačil ke dveřím. Měl hodně práce a moc se mu nechtělo poslouchat, jak si mu podřízená

vylívá své srdce. Tohle Zuzana nedělala, když byla unavená, tak dělal věci, kvůli kterým pak vyváděla mnohem víc. Ušetří si alespoň další drsný trénink.

„Ccc! Narážíte snad na tu oslavu?“ naznačovala. Samolibý úsměv na majorové tváři mluvil za vše.

„Oh, takže odpuštěno?“ ještě se ujišťovala Zuzka. Opět kývnul.

Jenže kapitán pokračovala: „To je dobře, protože jsem vás zapsala, na nedělní trénink. Na vojenské nástěnce visí informace. Dobrou noc, pane.“

„Petersonová, já vás uškrtím! Přísahám, jednoho dne, až se nebude nikdo dívat…“

„Fajn, do té doby trénujte…“ Pak už viděl jen její postavu mizící v chodbách. Stále nechápal, jak jí dokázal ty malé prohřešky odpustit.

Zuzana dorazila do pokoje kolem osmé. Byla po večeři. Tolik toužila po spánku, že měla co dělat, aby se jen převlékla a vyčistila si zuby. Unavená dopadla na postel. Sotva se její hlava dotkla polštáře, tak usnula. Ponořila se do říše snů, odkud hodlala odejít až druhý den ráno.

Někde musíme udělat chybu, PART 04 – Čtvrtek

„Čistota půl zdraví, špína celé…ale ne všechno se musí přehánět.“

Ráno začínalo opět sluncem. Málokdy se stalo, aby se na obloze objevily mraky. Takovéhle počasí postihlo město pouze v zimních měsících a nebo když šlo o přeháňku. Dnešní den si nic takového nepřichystal. Šlo opět o naprosto nudné, teplé a slunečné počasí. Jenže Atlaňťanům to nepřišlo dvakrát super. Práce měli nad hlavu. Hodiny přeskočily na šestou ranní a celé město bylo vzhůru nohama. Všichni, kdo měli ruce, uklízeli. Antické květináče se opravovaly, chodby se drhly. Služby v kuchyni se zdvojnásobily. Laboratoře zářily čistotou tak, jako nikdy předtím. Ano, za pět hodin měla dorazit návštěva z SGC.

Zuzana Petersonová vyběhla ze svého pokoje. Dveře se zavřou samy, s tím počítala. Rychle na sebe natahovala vestu. Podle rozkazu měla ještě zkontrolovat jednu zvláště hnusnou část města. Chodbou se ozýval její krok. Kanady vždycky vydávaly ten zvláštní zvuk. Někteří

uskakovali stranou, avšak našel se jeden člověk, který ji zastoupil cestu. Zastavila a pohlédla na něj. Doktor Elis ji podával hlášení. Usmála se na něj a přijala ho.

„Děkuji, doktore,“ okomentovala to. Opět to bylo pozdě, ale teď nebyl čas se rozčilovat. Doktor se jen ušklíbl. Kapitánovi nezbylo nic jiného, než pokračovat v běhu.

„Ehm, pánové?“ vydechla Zuzana, když našla nějaké dva nováčky jak se opírají o mopy a v kýblu dávno vystydla voda. Sama sotva popadala dech. Jak nenáviděla vstávání. Takže teď

přišla řada na ni. Střídání stráží. Oba vojáci si šli lehnout. Měli pět hodin na dospání. Převzala jeden mop a pořádně ho vyždímala, začala drhnout podlahu. V duchu nadávala na to, že se nedostavil druhý pracant. Jestli do půl hodiny nepřijde, tak Lorna osobně uškrtí.

Major Lorne měl problémy se vstáváním. Často zaspal a nestíhal snídaně. Dnes se mu dokonce vynuloval budík a to znamenalo, že opět nevstal. Z hlubokého spánku ho vzbudil zvonek ode dveří. Převalil se na bok a otevřel jen jedno oko. Nebyl to sen. Někdo otravoval a doprošoval se jeho osoby. Vstal a popadl župan. Snažil se do něj nasoukat, jenže jak se v podobných situacích stává, rukávy se zasukovaly. Naštvaně mávl rukou a otevřel ty zatracené

dveře. Chtěl vynadat tomu, kdo za nimi stál a zároveň si teprve teď přehazoval přes ramena župan. Předpokládal, že to bude nějaký mariňák žádající si neodkladně jeho podpis.

„MAJORE!“ zaznělo vyděšeně. Kapitán Petersonová za dveřmi otevřela pusu dokořán a začala zírat. Rychle si však uvědomila celou situaci a otočila se. Do tváří ji stoupala červeň. Teď se neotočí, i kdyby ho někdo vraždil.

„Kapitáne?“ zeptal se nejistě a rychle si uvázal župan. V duchu si nadával. Příště si obleče pyžamo a nebude spát jen v trenýrkách.

„Majore, nechtěla jsem vás budit, ale máme práci,“ podotkla s velkou dávkou ironie. Mluvila na protější zeď. Ruce měla zkřížené na prsou a čekala. Během chvilky dolehlo k Zuzaniným uším zavrčení a zvuk zavírajících se dveří.

„Kapitáne, práce volá?“ ozvalo se za ženou. Lehce nadskočila. Neuvědomovala si čas, vypadalo to, že se zamyslela. Jen kývla a opatrně se pootočila. Evan měl na sobě uniformu. žádný problém. V tichosti se za ním vydala. Však ona tohle ještě vytáhne, na to si může vsadit. Teď na to nebyla ta správná chvíle, musela se připravit na úklid. Jako ona nenáviděla něco jako byl mop a koště!

Všechny stoly byly obsazené, blížilo se k jedenácté. Lidé se snažili posedat tak, aby se jen najedli a neprodleně opustili tyto prostory. Ostatní také měli hlad a více jak půlka nestihla snídani. Do tohoto šumu přišla i kapitán Petersonová. V klidu si vystála řadu, stála jako poslední, a nabrala si své jídlo. Zamířila ke stolům. Jedinou volnou židli našla vedle Ronona, Teyly a podplukovníka Shepparda. Dobře, tohle by mohla přežít. S úsměvem zamířila k nim.

„Dobré odpoledne, máte tu volno?“ Všichni kývli a dál pokračovali v rozhovoru. Zuzka se posadila a rozhlédla se okolo. Nedaleko seděli Green, Lorne a McKay. Velmi pozorně ji pozorovali. Zamávala jim a pustila se do jídla svým obvyklým způsobem. Myšlenkami bloudila někde jinde. Nechtěla poslouchat cizí rozhovory. Vlastně o to nestála a bylo to neslušné.

Jedno se muselo kapitánovi nechat. Chovala se jako dáma, občas a velmi zřídka. Kdybyste jí

oblékli plesové šaty a dali jí pěkné boty, tak nepoznáte, že je to ona. Změnila by se v někoho jiného. Byla by vlídná, milá, smála by se vtipům… Vojáci nechápali tuhle proměnu, ale zvykli si. Zvláštní. A právě tady vznikl nový teror. Zuzana nenáviděla, když někdo při obědě

mlaskal a mluvil s plnou pusou. Pokud to někdo dělal, tak mu to dala velmi jemným způsobem znát. Sedávala vzpřímeně, lokty měla u sebe. Nemlaskala, mluvila pouze po té, co dožvýkala. Dnešní oběd se stal pro celou jídelnu velmi zvláštní podívanou.

„Hele, Petersonová, nechcete si zacvičit?“ strčil do ní Ronon tak, že jí všechen obsah vidličky spadl nazpět. Zpražila ho pohoršeným pohledem, ale v tu chvíli ji vypadla vidlička z ruky a s třeskem dopadla na talíř. Ronon s veselým mlaskáním čekal na její odpověď. Zuzana polkla a otřela si ústa ubrouskem. Vypadalo to, že dojedla.

„Když mi slíbíš, že nebudeš po zbytek oběda mlaskat a samozřejmě to dodržíš, tak ano,“

odsouhlasila svůj rozsudek smrti.

„Cože nemám dělat?“ nechápal muž a pokračoval ve svém obvyklém způsobu jídla. Tady nastávala chvíle, kdy se kapitán přemlouvala k vlídnému chování. Ne, dnes nebyla chvíle kdy na něj mohla skočit a narvat mu tu rybu do krku. Přece jenom jeden průšvih měla z předešlého dne.

„Přesně to, co děláš.“

„Nemám jíst?“ prskl. Stůl pod velení Lorna se začal neovladatelně řehtat.

„Ne, jen napřed dožvýkej a pak mluv. Když jíš, tak se zavřenou pusou. Pokaždé, když otevřeš

ústa, tak nevydávej tenhle zvuk,“ následovala názorová ukázka, která si přilákala nebližší

stoly. ´Mlask, mlask, mlaskózývalo se z úst člověka, od kterého byste to nikdy nečekali. Začala zábava.

„…přesně tohle nedělej a pak si půjdu zatrénovat.“ Ronon na ni nechápavě koukal. Půlce jídelny vypadly příbory z rukou, zbytek začal tleskat. Mlaskající Petersonová byla něco tak výjimečného, stejně jako Wraith v šatičkách pro panenky.

„Ah, no jasně,“ docvaklo lesnímu muži. Nejzvláštnější na tom bylo to, že do konce oběda ani jednou nevydal jakýkoliv zvuk a splňoval pravidla, která si určila drobná hnědovláska. On to dokázal, když šlo o trénink.

Po půl hodině slušného oběda se konečně Ronon dohodl s Petersonovou na trénink, který ji čekal dnešní odpoledne.

Elizabeth Weirová přešlápla nervózně u brány. Nebyla nijak zvlášť vyděšená z nadcházející

návštěvy, jen tolik věcí se mohlo pokazit. Všechny věci začínaly nějakým výbuchem, pokračovaly přes kapitána Petersonovou a končily neznámou nemocí. Nejlepší by bylo, kdyby generál O´Neill netrval na prohlídce města, stejně jako SG-1. Takhle museli vše vyčistit a…práce tu bylo opravdu nad hlavu.

Konečně se modrá hladina otevřela. Chvíli se nic nedělo, ale brzy z něj vystoupilo šest osob. Dvě ženy a čtyři muži. V čele si vyšlapoval generál Jack O´Neill. Zářivě se usmíval na doktorku. Oba si podali ruce, pak následoval zbytek. S Teal´cem si jen kývli, síla zvyku. Za chvíli doběhl John Sheppard, který předpisově zasalutoval. Po zbytku velení se slehla zem. To bylo jen dobře.

„Generále, ukážeme vám vaše pokoje,“ zašvitořila Liz. Jack naznačil, ať je vede. Všichni příchozí ze Země se rozhlíželi. Atlantis bylo, je a bude krásným městem. Všechno se lesklo čistotou, nikde nebyl prach. Nádhera.

„Pak bych vám nabídla oběd a potom teprve prohlídku města?“ zakončila větu záměrně

otazníkem Elizabeth. Sama se pro sebe usmívala. Byla na antické město hrdá.

„Budeme rádi,“ přitakala Sam. Tady to končilo. Pak už jen šli na ubikace a oběd. Jídelna byla prázdná, čistá prozářená sluncem.

„Tak a tady je vědecká laboratoř,“ prohlásila doktorka Weirová. Ukázala na již označenou místnost. Všichni do ní nahlédli a jaké pro ně bylo překvapení, když v ní našli jen dva lidi. Po ostatních jako by se slehla zem. Pravděpodobně opravovali nějakou část starého města. Doktor McKay seděl u počítače a vesele se bavil s hnědovlasou ženou. Ta měla na sobě

uniformu a dlouhé vlasy svázané zářivě zelenou gumičkou do ohonu. Musela být voják. Návštěvníci se nemohli ubránit dojmu, že je spíše vědec. Vypadala tak křehce. To ji zřejmě

nepoznali v celé její kráse, nemuseli se bát, však ono to přijde.

„Jo, jasný a příště zkusím jestli umí plavat,“ rýpla si právě hnědovláska. Její poznámka směřovala k notebooku na stole. Vypadal, jako by toho měl za sebou opravdu hodně a taky že měl!

„Hm, zkus to a já to pak vyzkouším na tobě!“ pohrozil McKay. Všichni ve dveřích zírali a neozývali se. Zuzana strčila do doktora tak, že popojel na židličce.

„Sakra! Já tě přerazím!“ Chytal se tak tak stolu muž. Jenže žena se ho snažila více a více odstrčit. Už odjížděl do dálek, když se na poslední chvíli zachytil Zuzaniny ruky. Samozřejmě

už jen podle pohledu vážil doktor více a dosáhl jen toho, že ji strhl sebou. Hnědovláska ztratila rovnováhu a padla na kolena, jak na doktorovy, tak na svá.

„Kapitáne, to jsem si o vás nemyslel!“ uchechtl se vědec. Zuzana naštvaně vstala a upravila si uniformu.

„Jen počkej, na dalším tréninku ti předvedu to, co Teyla! Moje koleno, tohle si vypiješ…“

Vrčela jako vlk. Dobelhala se ke stolu a stále se držela na nohu. Rodney na ní dojel na židli. Několikrát si do sebe rýpli, než doktor uznal notebook za opravený.

„Ok, takže jede,“ zazářil jako sluníčko muž a zaklapl notebook, „to mě připomíná, že jsme se na něčem dohodli.“ Kapitánův pohled vypovídal úplně o něčem jiném. Tvářila se velmi neústupně.

„Ne! Za to koleno, ne!“ vyštěkla.

„Stejně bys mě z toho tvého výcviku neosvobodila.“

„Ne…Někdy mám vážně pocit, že ti to odklapává rychleji než Greenovi a to je co říct.“ Po téhle větě se McKay nafouknul. Tímhle urazila jeho ego a kdo ví, co ještě. Seržant byl chytrý, ale on je génius. Naštvaně se otočil ke stolu.

„Ehm,“ zakašlal kdosi, podle všeho to vycházelo ode dveří. Oba dva se tam točili. Výrazy na všech tvářích mluvily jasně, celý výstup viděli a nic jim nezůstalo utajeno. Kapitán zrudla, nestávalo se, aby padala někomu do klína. Třikrát se v klidu nadechla a vyšla s kulháním vstříc SG-1 a generálu O´Neillovi. Vzorově zasalutovala.

„Pohov,“ odpověděla vojenská část. Podle úsměvu na tváři se tím budou bavit ještě dlouho.

„Kapitán Petrsonová,“ představila se neznámým. Pak následovalo dlouhé představování.

„Vítejte na Atlantis,“ pokračovala kapitán. Přivítání se nevešlo bez velkého úsměvu na tváři,

„smím se zeptat, kde už jste byli?“ Nenápadně pokukovala po doktoru Jacksonovi. Málokdy máte možnost vidět někoho, kdo vstal z mrtvých. Hovoru se ihned ujala plukovník Carterová.

„Viděli jsme jen naše pokoje.“

„Předpokládám, madam, že se tu budete chtít zdržet. Je tu spousta zajímavého šrotu,“ s posledním slovem mrkla na Samantu.

„Váš notebook?“ nenápadně se připojil do hovoru Daniel.

„Doktore Jacksone!“ ohradila s okamžitě Zuzana. Svůj notebook nepovažovala za šrot. Tohle byla její pýcha. Sice vypadal, jako by patřil do sběru, ale přežil skoro všechno. Jen občas potřeboval poupravit. To je vše a na opravy tu byl Rodney.

„Ne, tak jsem to nemyslel,“ jal se napravit věci doktor. Kapitán kývla, že pochopila. Mezitím ke zbytku dorazil i doktor McKay. Pozdravili se. Zuzce neušlo, jak Rodney házel oči v pravidelných intervalech po plukovníku Carterové. Nevěděla proč, ale vadilo jí to, hodně

vadilo. Oba se pomalu dávali do řeči, která byla spíše monologem vědce z Atlantis o tom, co všechno dokázal. Petersonová se bavila s Jacksonem a Valou. Teal´c sledoval okolí a mlčel jak bylo jeho zvykem. John Shepard se věnoval generálu, stejně jako velící celé Atlantis. Uplynula nějaká chvilka. Všichni zúčastněně sledovali dohadování se plukovníka Carterové a McKaye. Jen jednoho v místnosti to nějak nebralo. Zuzana potichu došla k vědeckému stolu a vzala si svůj notebook. Očividně ji něco štvalo. Ok, jak chce McKay. Jen ať se s ní baví, ona odchází. Cestu si zvolila mezi dohadující se dvojicí.

„Pokud mě teď omluvíte, tak musím jít vybrat nějaké hlášení a psychicky se připravit na následující trénink s Rononem,“ obdařila přítomné svým úsměvem a rozešla se. Samozřejmě

nezapomněla McKayovi pořádně dupnout na nohu. Ona nežárlila, ale hádka s hlavním vědcem byla JEJÍ práce. Teď mu teprve nastane peklo. Laboratoř opouštěla s podivím sebeuspokojením a za zády nechala pomalu rudnoucího a na jedné noze poskakujícího Rodneyho. Všeobecné veselí se tímto výstupem znásobilo.

Seržant Green šel po chodbě s nějakou doktorkou a vesele se s ní bavil. Vlastně jste ji mohli považovat za jeho nově vyhlídnutou oběť. Černovlasá hnědoočka se smála nějakému vtipu, který prohodil. Andy si připadal v dobré náladě, kdyby všechno nezkazila utíkající Zuzana. Nešlo by o to, že ji neviděl rád, ale o to, že se rozplácla na chodbě jak dlouhá tak široká přímo k seržantovým nohám. Doktorka se úsměvem rozloučila a radši rychle odešla. V duchu se smála.

„Madam?“ zeptal se nejistě Green. Ze země se ozvalo jen nepatrné zavrčení.

„Jste v pořádku?“ zkusil to znovu.

„Pomůžete mi prosím na nohy?“ Prosba byla velmi slušná a klidná. Andy ji zvedl. Jenže málem přepadla dozadu. Jedna bota ji zůstávala přilepená k podleze.

„Lepidlo?“ napadlo ji. Jenže na tohle pravděpodobně nedostane odpobvěď.

Seržant se zamračil: „Asi tu budete muset zanechat svoji botu.“

„Zbláznil jste se?“ podivila se zelenoočka. Stále se marně pokoušela získat svůj majetek nazpět. Podlaha vítězila.

„Podívejte se, ráno tady biologové něco rozlili a podle všeho to zapomněli uklidit. Máte na výběr, buďto tu necháte svou botu a nebo tady zemřete hlady.“ Kapitán zvážila své možnosti. Pomyslela na pro a proti. Brzy jí došlo, že by jí sem nikdo jídlo nenosil a záměrně by se lidé

vyhýbali téhle chodbě. Začala rozvazovat tkaničky u obou bot. Přece nebude kulhat. Kanady měly vyšší podrážku. Nakonec osamocenou botu opatřili cedulkou, že je to majetek Petersonové a oba se vydali do skladu.

Jedno se muselo na městě nechat. Brzy se o osamocené botě dozvěděl doktor McKay. Ten byl tak laskav a zhotovil z kartonu cedulku, na níž vzdával hold velké hrdince, kapitánu Petersonové a litoval toho, že po ní zbyla na chodbě jen bota. Netrvalo dlouho a u kanady se objevila svíčka, kytka…

Andy se se Zuzanou protlačili okolo beden do skladu. Jako vždy tady bylo mrtvo. Znuděný

voják se postavil a zasalutoval.

„Botu,“ řekla stručně svou žádost žena a druhou mu hodila na stůl.

„Ale, madam, mně tahle přijde celkem v pořádku.“

„Ona je, avšak chybí k ní druhá,“ přivedla ho na správnou cestu. Názorně se postavila do světla a tím ukázala světu své zelené armádní ponožky. Muž se podíval na velikost a začal procházet nějaké papíry.

„Boty pro panenky tu nemáme, je mi líto, madam.“ Zuzana si ho změřila pohledem. Zase tak malou nohu neměla.

„Podívejte, mám za chvíli trénink, ale vy půjdete do skladu a najdete kanady velikostí číslo pět, pak mi je donesete, ano?“ Voják chvíli přemýšlel, ale nakonec se vydal hledat. Řídil se pravidlem: „Kdo hledá, najde.“ Ani tentokrát tomu nebylo jinak a tak kapitán odcházela i se seržantem na odpolední trénink s novými botami. Starou nechala na chodbě a druhá zůstala na stole vojáka hledače.

Zelenoočka se postavila naproti Rononovi. Necítila se nejlépe. Pozorovalo ji tolik očí a ona v boji s tyčí nebyla nejlepší. Navíc sme zavítala jak návštěva, tak několik vojáků. Tyhle tréninky byly raritou.

Muž zaútočil. Šlo to jen o kousek. Znovu a znovu útočil jako odporná vosa. žena měla co dělat, aby vše vykryla. Točila se jako káča, ale nikam to nevedlo. Gumička jí dávno vyklouzla z vlasů. Hnědé prameny ji bránily v průhledu. Rychle se zadýchávala. Ronon naopak vypadal v klidu. Petersonová si byla vědoma toho, že dlouho nevydrží. Cítila na sobě pohledy lidí, kteří ji pozorovali, stejně jako McKaye. Nechtěla vypadat jako neschopná.

První rána, která ji zasáhla do stehna, ji donutila pokleknout na jedno koleno. Neubránila se bolestivému výkřiku. Pomalu se vzdávala. Neměla proti němu šanci. Další rána, kterou ji obdařil muž, byla do žeber. Ozvalo se mírné křupnutí, ale po létech tréninků poznala, že to nebyla její žebra, ale jen náraz tyče do kosti. Zuzana padla na zem. Tak tak se odkutálela před dalším výpadem. Teprve teď ji nechal se postavit. Udýchaně se opírala o tyč. Nemohla. Celé

tělo i bolelo. Běžec měl velkou sílu, kterou jako vždy používal při cvičení.

Zuzka věnovala rychlý pohled publiku. Všichni si vsázeli na Ronona. Jako vždy. Její oči se střetly s doktorovými. Rodney McKay se o ni bál. Nikdy by to nepřiznal, ale opravdu tohle vypadalo hůř, něž kdykoliv předtím. Ani si to neuvědomil, avšak dodal ji odvahy a chuť k dalšímu boji.

Kapitán pevně chytla tyč a napřáhla ji do bojové pozice. Zaútočila a znovu. Nic nenechala náhodě. Další rána ji opět poslal na zem. Naštvaně se postavila. Tentokrát tu nešlo o trénink, teď trpěla její hrdost. Vzduch začínal být vydýchaný. Zelené oči vyhledaly cíl a udeřily. Tentokrát to byl Ronon, kdo měl co dělat. Několikrát byl nucen pokleknout nebo se zvedat ze země. On sám cítil, že tu šlo o víc. Sám se nechtěl vzdát, to radši padne. Do tohohle boje se báli ostatní přidat. Návštěva seděla s otevřenými ústy. Vypadalo to tak opravdově, jako by se ocitli na bojišti.

Petersonová opět dostala ránu do stehna. Slzy ji vytryskly z očí. Nevykřikla. Dusila to v sobě. Rychle se opět postavila na nohy. Opsala okolo Ronona kruh a kopnula ho kolenem do břicha. Znovu zaútočila tyčí, ale jakmile celý výpad protivník vykryl, tak použila opět svoji nohu. Podváděla? Možná, ona bojovala!

V tuhle chvíli bylo potřeba, aby je někdo zadržel. Sheppard kývl na Lorna a Greena. Ještě by se mohli předvést. K splavené dvojici poslal další dva, kteří je měli napadnout. Zuzana si však všimla za mužovými zády Lorna.

„Dolů!“ vykřikli zároveň Zuzana a Ronon. Skrčili se. Měli štěstí. Nad hlavami jim prolítli zbraně mužů. Rychlým pohledem se dohodli o prozatímním neútočení. Byl čas zničit ty dva. Green preferoval boj zblízka bez tyčí. Jak kapitán tak i on odhodili tu zátěž. Vrhli se proti sobě rukama i nohama. žádné ohledy na druhého nebrali. Brzy to dopadlo tak, že se Zuzana ocitla pod Andym. Byla v pasti, snažila se mu nějak vykroutit, ale nešlo to. A poté se pozice změnily. Seržanta si vzal do parády Ronon a nechal sbírajícího s majora na starost Zuzaně. Celé tohle představení ukončila samotná Petersonová. Vykročila za žíněnky. Tím dala jasně

najevo to, že se vzdává. Možná v jejím případě se odbelhala po čtyřech s Lornem. Voják bojující s Rononem si uvědomil svou pozici a rychlostí blesku zmizel za pomyslnou čárou. Ronon Dex se stal opět vítězem. Zničená trojice se okamžitě hlásila na ošetřovně, kde si vyslechla dlouhý výklad od hlavního lékaře.

Carson si prohlédl trojici.

„TO snad nemyslíte vážně!“ zakřičel. Ti tři si nikdy nedali pokoj a vždy se nechali zmlátit, jen mu přidělávali práci.

„Všichni půjdou pod skener a pak si vás prohlédnu jen tak…“ rozkázal, „první dáma!“

Zuzana se nezmohla na odpor. Poslechla a lehla si na lůžko. Hned po ní šel Lorne a nakonec Green. Všichni měli kosti v pořádku. Pak přišla část, kdy kapitán byla prohlédnuta. Ani jeden z mužů to neviděl, avšak doktorovi nadávky jim stačily, aby si udělali jednou představu.

„Petersonová,“ říkal zrovna Bekett, „divím se, že vám žebra dávno nepraskla! Taková

podlitina! S kým jste z těch dvou trénovala?“ Nastalo ticho a pak vyjeknutí.

„S Rononem,“ zašeptala kapitán.

„Vážně si zahráváte, máte na těle tolik modřin, že vypadáte jako Šmoula.“ Po dlouhém boji se vyprostila z péče doktora a postupně posílala za plentu další, kteří přišli s ní. Dneska to bylo ještě mírné. Carson vynadal ženě a zbytku necítil potřebu kazit den.

Zrovna byl na prohlídce Lorne, samozřejmě, že Zuzana prohodila, ať se prohlídka koná

venku, naštěstí nikdo (teda kromě Evana) nevěděl na co naráží, když přišla doktorka Weirová

a generálem. Rodney McKay doprovázel skupinu, tedy vymlouval se na to. Chtěl vědět, jak jsou na tom jeho přátelé. Zastihl je v dobré náladě. Hnědovláska ležela na posteli a lízala lízátko, které si vyprosila. Green nahlas četl nějaký časopis. Doktor Beckett pracoval.

„Co tam ještě píšou?“ zeptala se Zuzana a dál radostně, přímo požitkářsky okusovala zbytek lízátka. Pomalu se propracovávala na špejli. Další si bude muset ukradnout a nebo přemluvit Andyho, aby jí věnoval svoje. To druhé se zdálo lepší.

„Nic, jen něco o správné dietě…hele, ale tohle je dobré. Poslouchejte: Rada pro vás, pokud chcete zapůsobit na vyhlídnutý idol, tak projděte nějakou změnou. Měla byste si změnit účes, koupit nějaký nový svetr…blablabla…nebojte se a dejte se s ním do řeči…Kapitáne poslouchejte,“ tady se Andy předklonil, aby ho lépe slyšela, „buďte milá, pochvalte ho, zaútočte na jeho přední slabosti.“ Oba se tomu od srdce zasmáli.

„Tak už vím, proč nefunguje moje dosavadní taktika,“ nahodila žena. Konečně se prokousala na špejli a tu se teď snažila zničit. Začala házet oči na seržantovu odměnu za poslušnost a spolupráci.

„A jaká je? Mimochodem, to lízátko si klidně vezměte, já radši čokoládu.“ ženě se zazářilo v očích a chňapla po špejli.

„No, já vlastně nevím, ale můj šarm zabíral vždy,“ prohodila a láskyplně strhla obal z barevného pamlsku.

„Vy máte nějaký šarm?“ podivil se kdosi ode dveří. Všichni přítomní tam stočili pohledy. Vstali a zasalutovali.

„Divil byste se, doktore McKay, ale mám,“ Zuzaně se zalesklo v očích, druhému vojákovi došlo, co teď bude následovat, „mimochodem, dneska vám to velmi sluší,“ přítomní si vyměnili pohledy, „bohužel jsme si nestihla koupit nové tričko anebo ostříhat, ale mám nové

kanady a jsou velmi pěkné, tak doufám, že to na vás zapůsobí!“

Ten, koho se to týkalo vyhledal strop místnosti a pak pomalu odpověděl: „Ne, nějak to na mě

neplatí.“ Vědec měl zřejmě dobrou náladu. Doktor Beckett právě propustil Lorna.

„Greene, ten časopis radí špatně!“

„Mě si nestěžujte, já ho nevydal,“ ohradil se. Tímto to celé skončilo. Vojáci byli propuštěni. Začalo se to tu zvrhávat. Vlajkový tým s generálem včele začal nabírat dojmu, že se po Atlantis potulují blázni a to tu byli teprve půl dne.

Zbytek dne proběhl v klidu. SG-1ka se brzy odebrala na kutě a Atlantis začala žít svým životem. Po chodbách se roznášel smích. Noční služba začala hrát karty. Zamilovaní s procházeli chodbami a sluce ohřívalo druhou stranu planety.

Kapitán sledovala moře z z balkonu. Jeho nekončící obzor. Vlny, které se neustále zanikaly, aby se mohly obnovit o pár metrů blíže, nebo dále. Byla tím doslova fascinovaná. Slunce právě zapadalo. Dodávalo všemu v okolí naoranžovělý nádech. Na ženině obličeji se rýsoval nepatrný úsměv. Vlasy vypadaly, jako by patřily nějaké rudovlásce a ne jí.

„Zuzko, co je s tebou?“ našel ji konečně Rodney. Měl pocit, že se chová divně.

„Nic, jsem v pořádku.“ Pohlédla na narušitele. Pozvala ho, aby si stoupnul blíže. Uposlechl. Opřel se těsně vedle hnědovlásky. Jemně do ní strčil.

„No tak,“ navázal na předchozí větu. Kapitán na něj pohlédla. V zelených očích ji plály malé

plamínky. Jen zakroutila hlavou a dál pozorovala oceán.

„Tak se mnou nemluv no, ale až budeš chtít zase něco opravit, tak si najdi někoho jiného!“

zamručel uraženě McKay. Moc dobře věděl jak má co zahrát, aby si ho všimla. Stejně jako to věděla ona o něm.

„Ale tak,“ přitáhla si ho nazpět vedle sebe. Dala mu ruku kolem ramen, tím si zajistila, že neuteče.

„Teď se lísáš, jak ti jde o opravy,“ zlobil se jen na oko. Její ruku ze svých ramen nesetřásl, naopak, nevadilo mu to.

„Vůbec ne, já jen…no to je jedno.“ Zasmála se. „Vzpomínáš na první naši společnou misi?“

Teprve teď dala svoji ruku dolů, ale stoupla si blíže. Bylo jí tak lépe. Nevěděla proč, ale vedle toho doktora se cítila zvláštně. Možná to způsobilo hodně strávených chvílí, které daly tomuto místo název domov.

„Blázníš? Na to jak drsná kapitánka prchá před pavoukem nezapomenu do smrti.“ Oba se rozesmáli. Možná spolu několik dní pořádně nemluvili, ale nic na světě nemohlo vymazat to, co společně zažili.

„Nechceš se podívat, jaké je to dole pod balkonem?“ navrhla nesměle žena. Věta byla poněkud dvojsmyslná a muži chvíli trvalo, než došel na ten správný význam.

„Je o víc jak dvacet metrů a navíc bys to neudělala. Koho bys mlátila na tréninku?“ zamrkal na ni Rodney.

„Máš pravdu, shazovat tě nebudu. Přece jenom, moc papírování.“ V překladu do její normální

řeči to bylo: „Na to tě mám až moc ráda.“ McKay pochopil.

„To jsem rád, že jsi tak líná.“

Někde musíme udělat chybu, PART 05 – Pátek

„Bav se, dokud je čas. Raduj se s přáteli, protože jednou můžeš zjistit, že jsi sám.“

Možná dnešní den nebyl ničím zvláštním. Všechno začalo klidným ránem. Slunce svítilo do oken. Přes skoro katedrálová sklíčka vznikala na zemi podivná hra barev. Krásná podívaná

pro nově příchozí, stejně jako pro ty, co tu byli nějakou dobu. Oceán se stříbrně leskl. Na jeho povrchu sem tam plavalo listí. Z pevniny ho sem nafoukal vítr.

Tenhle den měl být něčím výjimečným pro obyvatele starého antického města. Po dlouhé

době se zde měly konat oslavy. Dopoledne uběhlo opravdu rychle. Práce a přípravy se kupily pod rukama. SG-1 s generálem se potloukali po Atlantis a dokonce si vyžádali nějakou tu nudnou misi na sobotu. Zvláštní na tom bylo, že chtěli kapitána Petersonovou a celý její tým. Doktorka Weirová měla poněkud zvláštní pocit. Přece jenom se kapitán nepřetvařovala a byla velmi upřímná. Nakonec oběma, jak doktorce, tak kapitánovi, nezbylo nic jiného, než

souhlasit.

Odpoledne začalo pěkně. Známá trojka se sešla na obědě. Nic zvláštního. Jen si chtěli popovídat a vymyslet další šílenosti.

„Co je dneska na oběd?“ ptala se zrovna ženská část trojice.

„No, pravdu, nebo přepsání?“ zaznělo z úst Evana. Tohle byla jeho parketa. Měl pod palcem celý jídelníček na čtrnáct dní dopředu.

„Přepsání.“

„Flákota z C4, ty jsi se ptala…“ odpověděl. Zuzaně se zalesklo v očích a pohlédla na Rodneyho.

„Zamíchat, netřepat,“ vyprskla a rukou si zakrývala ústa, druhou se opírala o stěnu, aby nespadla.

„Z toho pak budou větry!“ přidal se doktor a oba se šli se smíchem posadit. Nechali tam tak zmateného majora, který nechápal čemu se smějí. Tohle byla vážná věc a ne něco, čemu se může člověk jen tak smát! Jenže veselá nálada ty dva neopustila ani po obědě. Pokaždé si našli něco, čemu by se mohli smát jako dvě děti. Pobuřovali tím úplně kohokoliv. Nakonec se pochechtávali už jen ze setrvačnosti. Chvíli si Evan myslel, že by měl zavolat doktora Becketta, aby jim dal nějaké prášky na uklidnění.

Antické chodby překypovaly životem. Vojáci kontrolovali pořádek a vědci tu splašeně

pobíhali. Jeden z normálních dnů. Město, pokud by bylo živé, tak by se pravděpodobně

potutelně pochechtávalo. Mohlo být skvělé pozorovat hádky ohledně hloupostí, lásku lidí a šílenosti, které tu byly na pravidelném denním seznamu. Město opět několik let žilo a mohlo jen doufat, že na hodně dlouhou dobu.

„Kapitáne! Kapitáne!“ ozvalo se volání na chodbě. Oslovená zpomalila a počkala, až ji seržant dožene. Jeho kanady při každém došlápnutí vydaly podivný dunivý zvuk.

„Copak, Greene?“ začala vlídně. Dneska měla dobrou náladu.

„Potřebuji podepsat nějaké papíry,“ zamumlal. Zuzana věděla, že v podepisování je přesný. Od jedné události se to naučila ona. Nikdy by nevěřila, co se může stát, když člověk zapomene někam něco poslat anebo jen něco podepsat. Unaveně si povzdechla a vzala celý

arch do ruky.

„O co jde? Nechce se mě to číst.“ Jako obvykle zívla. Zelené oči pohlédly na Andyho a čekaly na odpověď, která nepřicházela. Stále si měřila podřízeného. Nakonec sklouzla k papírům.

„To je třetí, co žádá o přeložení,“ zašeptala. Poslední dobou jí práce stále více přerůstala přes hlavu. Nechápala to, asi byla špatnou velící.

„Já vím, madam. Bernard mě požádal, abych vám to předal.“ Zuzana posmutněla ještě více.

„Co je to tentokrát? Tvrdé velení? Nesnesitelná velící? Hloupé rozkazy?“ opět zašeptala. Možná by bylo příjemnější, kdyby křičela. Rezignace u ní byla známkou únavy a podivné

apatie, setrvačnosti... Její tým byl poměrně nový, ale přesto se na jednom místě neustále střídalo tolik lidí. Bernard se zdál být dobrým novým členem, který se bil za ostatní. Andy Green a Dave Scott se stali sehranou dvojkou, avšak mladíka mezi sebe rychle pustili. Málo kdy se našel dobrý mariňák. Všem přirostl k srdci. Kapitán se neustále bála, nechtěla ztratit nikoho. A teď? Přijde o dalšího člena. Lepší takhle, než ho pak dopravovat na Zem v rakvi a psát dopis rodině.

„Ne, madam, rodinné záležitosti. Rád by zůstal, ale jeho manželce se před dvěma dny narodilo děťátko,“ odpověděl popravdě muž. Zuzana na něj chvíli hleděla a mrkala. Nakonec se rozesmála a téměř skočila muži kolem krku. Skoro ve vteřině načmárala do kolonky svůj podpis. Připsala doporučení do SGC, on si zasloužil být blíže rodině. Dokud ještě nějakou má.

„To je skvělé!“ vykřikla a poskočila, „jak se jmenuje? Je to holčička?“ V očích se jí lesklo. Jak šlo o děti, tak se proměnila v jedno další. Tohle Green věděl. Škoda, že to viděl jen on. O

tomhle by se ještě dlouho povídalo mezi Atlanťany.

„Holčička,“ přiznal neochotně seržant. Věděl, co bude následovat.

„Jak se jmenuje?!“ doslova zacloumala s hnědovlasým mužem. Ten mlčel. On nebude ten, kdo jí to řekne.

„Tak si to nechte pro sebe! Stejně to z vás dostanu, protože půjdete se mnou do řídící

místnosti na poradu.“ Tady se otočila a vyrazila. Na chvíli si zahraje na uraženou. Nesledovala, jestli jí následuje, stejně ji dohnal.

„Zuzana,“ zaznělo z mužových úst.

„Seržante, není nejlepší doba na to, abyste mi tykal!“ zavrčela Petersonová a prohlížela si další papíry.

„Ne, její jméno je Zuzana.“

„Kecy!“

„Madam, vyprošuji si takové jednání a jakékoliv připomínky!“

„Jů!“ zaradovala se. Začala poskakovat jako holčička. Její spokojenost právě vyrostla na sto dvacet procent. Kdyby byla kočka, tak začne příst. Místo toho se spokojila jen s radostným a ďábelským úsměvem. Kapitán Petersonová milovala děti. Dokázala si s nimi hrát hodiny a stále se skvěle bavila. Už jen představa dalšího roztomiloučkého děťátka ji těšila. Všechno znásobil fakt, že je to holčička se jménem Zuzana…

Evan Lorne poslouchal, co mu právě vysvětlovala jedna doktorka. Pravda, hodně mu to znesnadňoval fakt, že patřila k nejhezčím ženám na Atlantis. Vysoká blondýnka s hnědýma očima. Samozřejmě tu byly i hezčí, jenže, většina z nich patřila do skupiny: pracky pryč, a to nešlo jen o vojandy. Další skupiny, vytvořeny mužskou částí, se daly těžko popsat. Ač to bylo zvláštní, tak ještě nikdo nevymyslel skupinu, kam by zařadili Petersonovou. Stále se pohybovala na hranici všech a sem tam do nějaké spadala. Chod města se prostě nedal vysvětlit. Nestačil na to týden, ani dva, člověk tu musel nějakou dobu žít, aby pochopil. Doktorka a major se lekli. Z jedné z bočních chodeb vyskočila Petersonová a snažila se umlátit Greena štosem papírů. Neustále se smála a vyptávala se. Seržant mlčel jako hrob a nechal svou šílenou velící, aby pokračovala v psychickém týrání. Jeho pohled říkal: „Neptejte se a hleďte si svého.“ Poslechli. Rychlým krokem zmizeli, hrozilo tu nebezpečí, že by mohli být umláceni. Andy se ohlédl za doktorkou a sledoval ji, dokud nezmizela za jednou ze stěn.

„Celkem pěknej zadek,“ okomentovala to zelenoočka a s klidem pokračovala ve své dřívější

činnosti. Vyhlásila test: Za jak dlouho mě Green uškrtí. Zatím se držel.

Andy se zamračil nad jejím prohlášení: „Myslel jsem, že jste na chlapy, madam.“

„Taky že jsem!“ nafouknula se.

„Já blb,“ mužova ruka dopadla na jeho čelo, pak se opět zamračil, „ale je to přece váš

nadřízený.“

„To nemá s jeho zadkem nic společného!“ Chvíli bylo ticho. Zuzana vzdala veškeré snahy o zničení Greena a nebo alespoň složky, ani jedno se jí nedařilo. Muž si zrovna prohrábnul krátké hnědé vlasy.

„A můj zadek?“ nahodil opatrně.

žena se zastavila a prohlédla si ho: „Hm, není k zahození, ale na majora prostě nemáte.“

„Čím výší hodnost, tím hezčí zadek,“ zamumlal si pro sebe naštvaně.

„Já to slyšela!“ upozornila ho na ten drobný fakt Zuzka.

„Ale je to pravda…“

„Není, protože to by pak musel mít Sheppard ten nejhezčí zadek ve městě,“ tady se zarazila a zamyslela, „to už spíš McKay,“ poznamenala. Vypadalo to, že se baví jen o počasí.

„To máte nějak obkoukané.“

Petersonová zamrkala a ušklíbla se: „Závidíte?“

„Neuškodilo by vám, kdybyste se jim jednou dívala do očí!“ Neodpověděl na předchozí

otázku. Prostě odbočil. Věděl, že i kdyby odpověděl jakkoliv, tak to stejně převrátí. Dnešní

den se stal pro kapitána velmi radostným a rozverným.

„Vy snad žárlíte!“ obvinila svého společníka. Jenže, než stačil cokoliv říct, tak ho pleskla po sedací části.

„Petersonová!“ vyjekl voják. Tahle velící byla za trest.

Porada se stala nudou pro celý tím. Neustále poslouchali doktorku Weirovou, která jim kladla na srdce, aby se chovali slušně a nevystavovali se zbytečnému nebezpečí. Tohle bylo jasné. Kapitán měla pocit, jako by se Liz stala gramofonem a zasekla se. Pomalu na ní přicházela únava a ona s podepřenou hlavou usnula. Na chvíli zavřela oči a když je znovu otevřela, tak si všimla, že se právě skončilo. Na všechno se pak musela vyptat Andyho, který se jí smál. Většího veselí dosáhla ve chvíli, kdy si přejela nohu kolečkem od židle. Začala připomínat doktora McKaye, který dostal křeč do lýtka.

Nikdo se nestihl ani rozhlédnout a nastal temný večer. Večírky měly každou chvíli propuknout. Služby byly dávno rozepsány, všechno mělo proběhnout bez jediného problému. Tak jako vždy. O hladký průběh se měl postarat vždy vedoucí akce. Přece jenom, celé město se několikrát pokoušelo, aby všichni slavili dohromady, nevyšlo to. Z tohoto důvodu se tu vyskytovaly tři různé oslavy, každá byla zcela jiná.

Vědecká část se rozhodla, tak jako vždy, uspořádat celou akci v jídelně. Večírek při vážné

hudbě a klasických tancích. Jídlo se zajistilo rychle. Nikde nebyl problém a pokud někdo toužil po něčem odrazovějším, tak si mohl zajít o pár chodeb dál a o pár pater níž. Vojenské

pojetí tohoto večírku bylo zcela jiné, než jak ho viděli doktoři. Tady šlo o velmi hlasitou hudbu. Tanec se dal přirovnat k něčemu modernímu a samozřejmě se tu objevoval zakázaný

alkohol. Nikdo se neptal, jak se tu objevil a každý na něj reagoval jinak. Tohle nikdo nehlídal. Pokud byli všichni na nohou, tak se nic nedělo. Samozřejmě se tu objevili lidé, kteří ho měli výslovně zakázaný od kapitána Petersonové. Nikdy se nestalo, že by ten zákaz porušili. Nakonec se tu ještě konal v řídící místnosti speciální večírek pro vedení, na který stejně nikdo nechodil. Možná tak doktorka Weirová a podplukovník Sheppard, který pod nátlakem donutil ostatní, aby se zde na chvíli zastavili. Tady to končilo. Jenže dnes se tam měli dostavit úplně

všichni. Jak se dalo čekat tak Lorne s Petersonouvou s díkem odmítli pozvání a oba se vydali někam do chodeb, tam, kde se měl konat večírek pro vojáky.

Elizabeth Weirová přešla po místnosti a snažila se zapojit do rozhovoru jak McKaye se Zelenkou a Carsonem, tak SG-1 s generálem. Šlo to velmi ztuha, ale přece jenom se to trochu povedlo. Všechno vázlo na tom, že se ostatní vyptávali po kapitánovi. Ta stále nepřicházela. Vlastně bylo zřejmé, že se ani nehodlá zastavit.

„Mohli bychom se jít podívat i na ostatní večírky,“ nevrhl nesměle doktor Jackson. Po tomhle Elizabeth mírně zbledla. Byla ochotná udělat všechno, jen nejít na nějaký z těch „večírků“. Musela rychle přemýšlet.

„Rodney, myslím, že bys mohl pro kapitána zajít,“ snažila se to vyřešit diplomaticky doktorka.

„Nejsem žádný poslíček,“ zaprotestoval. Zrovna se dobře bavil. To se nedalo říct o Sam, která

před ním prchala.

„Rodney, prosím.“ Co jiného mu po tomhle zbývalo? Nic. Sebral se a s hlasitým mumláním zmizel.

Hlasitá hudba se rozlévala jednou částí města, která byla hodně vzdálená od řídící věže. Velká

místnost byla přeplněná k prasknutí. Lidé se tu pohybovali takovým zvláštním způsobem. Někteří rychle a jiní velmi pomalu. Zajímavé bylo, že nikdo do nikoho nestrčil. Vzduch se nedal dýchat a taneční parket vypadal obsazeně. Občas se to objevila nějaká ta flaška. Jenže ta rychle zmizela ve změti rukou. Do tohoto přišel i doktor McKay.

„Koho hledáte?“ zakřičel kdosi doktorovi do ucha. Vědec na něj pohlédl, byl to seržant.

„Petersonovou, poslali mě pro ni.“ vyprskl.

„Cože?“ Andy se snažil překřičet hudbu.

„Petersonovou!“

„Aha, tu? Tak ta je támhle, ale radši bych se od ní držel dál,“ doporučoval voják. Sám s ní

musel před chvílí mluvit a rozhodně by radši strávil pár let v pekle. Rodney nechápal, co tím myslel. Jenže, chtě nechtě to musel jít zjistit. Chvíli mu trvalo, než se k ní dostal. Zuzana Petersonová stála a něčemu se smála, podle zvuku opravdu nahlas. Hnědé vlasy měla rozpuštěné. Prameny rovných vlasů lítaly vzduchem, když se zastavila, tak bylo poznat, že jí

sahají někam pod lopatky. Sama kapitán měla na sobě služební oblečení, které postrádalo několik důležitých částí. Třeba boty. Ty si sundala již dávno, vše kvůli pohodlí.

„Tak na Zuzanku!“ zakřičel zrovna Bernard. Rodney se zarazil. Tohle bylo opravdu zvláštní, nevěděl, od kdy jí tykal.

„Jasně, Bernarde, na tvoji holčičku, dnes už po desáté!“ vracel mu to nějaký mariňák.

„Tvrdíte, že jméno Zuzana není pěkné?“ zavrčela Petersonová jen tak na oko.

„To ne!“ bránil se muž, „ale je poznat, že Bernardova manželka vás nezná.“ Celý kruh se rozesmál.

„Jen se smějte, pánové, protože z té holčičky něco bude!“

„Pánové! Prorok promluvil!“ prohlásil dosud tichý Lorne a pozvedl láhev. To neměl dělat, hned o ni přišel.

„Hej,“ snažil se bránit, avšak marně.

„Smůla, nesmíte s tím tak máchat, pane.“ Kapitán se pořádně napila a poslala to dál.

„Hej, ta byla moje a já si jí donesl,“ vztekal se Evan.

„Byla,“ upozornil na drobný fakt někdo z kruhu.

„Jenže já ji chtěl dorazit.“

„Teď už ji dorazí jiní, prostě si to musíte víc hlídat. Petersonová ukradne všechno i to, co je přibitý.“ Zuzana se na dotyčného, který to prohlásil, zamračila. Ano, dalo se říct, že všichni tu popili víc než bylo zdrávo.

„Ne, ne, ne! Já nic neukradla. Ta flaška sice byla tady majora, ale byla znárodněna mnou, takže…“

„…to nebyla krádež,“ dopověděl Bernard. Pokračoval: „Příště si jim musíte pořádně schovat. Mimochodem, co v tom bylo?“

„Ani nevím, něco od Zelenky.“ Všichni znalecky pokývali hlavou. Budou se ho muset zeptat. Zuzana se opět rozchichotala a ztěžka se posadila na zem. Odrhnula si vlasy z obličeje a zavrčela něco o jejich ostříhání. V tu chvíli se zvedl Lorne a donutil ji postavit se.

„Jdeme, musíme najít něco dalšího,“ prozradil jí jeho plán.

„Já nikam nech…cu, nikam s váma nejdu…Puste mě, sotva stojím,“ zamumlala. Evan vypadal neoblomně. Teprve teď si všiml doktora McKaye. Ďábelsky se mu zalesklo v očích. Nasměroval kapitána do Rodneyho náručí.

„Hlídej,“ zakřičel mu do ucha a sám se vydal pro něco, co by se hodilo do jejich kroužku. Museli pořádně oslavit narození Bernardova dítěte. Zuzana zůstala tam kde byla a pořádně

zabořila obličej do doktorova ramene.

„Petersonová!“ snažil se ji odstrčit. Ne že by mu vadila, to ne, ale musel rychle vymyslet, jak jo dostat do střízlivého stavu a odvést ji do řídící místnosti.

„Hmm,“ zamručela, ale pak dodala: „Neodstrkovat, nebo se zakousnu!“

„Nechte toho,“ zavrčel. Minul s účinkem.

„Proč? Je mi tu dobře,“ zamumlala. Tímto donutila Rodeyho, aby mírně zčervenal.

„Podívejte, ne, že by mě to vadilo, ale …“

„Tak si nestěžuj!“ Ještě více se zabořila do jeho ramene. „Pěkně voníte.“ McKay pochopil před čím ho Green varoval.

„Zuzano, hele, nemám čas…“

„Jůůů, už mi tykáte, to je fajn…“ Už toho měl dost. Skočil jí do řeči.

„Nemám čas na hlouposti ani na dohadování s opilým vojákem. Dostal jsem úkol vás přivést do řídící místnosti. Nejsem nadšený z toho, že se plýtvá mým géniem na něco, jako je dělání

poslíčka,“ vychrlil na sebe naštvaně, ale ženu od sebe nedostrčil. Zuzana to udělala za něj.

„Ok,“ prohlásila a pomalu došla ke Gereenovi. Chvíli s ním o něčem hovořila a pak si vzala jednu z tmavých láhví. Doktor protočil očima a rychlím krokem přešel k ní a odtrhnul jí to takřka od úst.

„Sakra, McKay, mám tě nakopat teď nebo až potom?“

„Třeba teď, ale pít už nebudeš!“ Zuzana ho změřila pohledem.

„Tak se napij sám, je to kafe!“ zavrčela a vzala si další láhev. Rodney ochutnal, vážně to bylo to, co tvrdila. Povzdechl si.

„Ale co teď s tebou mám dělat? Nemůžu tě tam jen tak odvést.“

Kapitán se ušklíbla: „Ne, to nemůžeš, ale můžeš mě tam odnést.“ Andy, který celou scénu poslouchal, se rozesmál. Sám dobře věděl, že se jeho velící velmi rychle uklidní, jakmile bude stát před generálem, tak se bude chovat normálně…možná.

„Jdeme, doktore, nechcete přece nechat čekat návštěvu,“ zamumlala opět kapitán a zavěsila se McKayovi za rameno. Nezbývalo mi nic jiného, než jít.

Jejich cesta ubíhala pomalu. Petersonová to muži vůbec neusnadňovala. Šla pomalu a obdivovala okolní stěny, antické vybavení…celé město.

„Kapitáne,“ zavrčel muž, „nechápu, jak jste se mohla opít!“ Zrychlil a doslova ji za sebou táhnul.

„Mám po službě. Bernardovi se narodilo malé miminko, chystá se odejít…“

„To je důvod k tomu, aby ses tahle zřídila?!“ Něco tu nebylo v pořádku. Rodney na ni nikdy tahle nevyjel.

„Jestli ti to pomůže, tak ano! Mám po službě, můžu si dělat co chci!“ V tuhle chvíli nezněla ani trošku opile. Spíš velmi naštvaně. Stáhla se a vyrazila po chodbě do řídící místnosti. Nechala doktora daleko za sebou. Vlasy si stáhla do nějakého drdolu a upravila se. Boty bude muset vysvětlit, teď si ještě dala do pusy nějakou mentolovou žvýkačku. Snad nikdo nic nepozná. Všechno zvládla v rekordním čase.

„Doktorko Weirová,“ pozdravila hned, jak přišla, „prý jste mě volala,“ dodala na vysvětlenou. Potlačila zachichotání a přešlápla. Rychle vymýšlela výmluvu ohledně bot.

„Kde jste nechala doktora McKaye?“ zeptala se Carterová a modlila se, aby byl hodně daleko.

„Někde vzadu, nestačí mému kroku,“ zamumlala. Všimla si zkoumavého pohledu své velící, podplukovníka a doktora Jacksona. Polknula. Teď to přijde. Rychle polknula a stále stála v mírném pozoru.

„Kapitáne, vaše boty?“ podivil se John.

„Dole jsme slavili a pro větší pohodlí jsem si je zula,“ vysvětlovala po pravdě. Jenže podle pohledů všech jí to moc nevěřili. „Vážně a když přišel McKay, tak začal plašit. V tom stresu jsme si je zapomněla obout. Omlouvám se, pane.“ Kývnul, bylo o v pořádku. Právě dorazil udýchaný doktor. Teď jí nevěnovali pozornost. Potichu se přesunula k Zelenkovi.

„Doktore,“ zašeptala. Pohlédl na ni a usmál se.

„Ano, kapitáne.“

„Víte, mě a chlapi by zajímalo, co jste to dal majorovi,“ pokračovala šeptem. Nestála o to, aby to někdo věděl. Jenže měla pocit, že to zaslechl doktor Beckett.

„Slivovice. Já to majorovi říkal, když to ze mě somroval.“

„Díky. Tohle si musím zapamatovat. Jinak, jak se tu bavíte?“ Zazubila se a přešlápla. Opravdu se snažila chovat společensky. V tuhle chvíli je Radek uvolnil židli a sám si přitáhl jinou. Její vděčný pohled mluvil za vše.

„Skvěle. Posledních pět minut se mnou nikdo nemluvil,“ poznamenal Čech.

„To buďte rád. Se mnou mluvilo tolik lidí, až je to nepříjemné.“ Hodila si nohu přes nohu a sledovala McKaye, který obletoval Samantu. Zamračila se, tohle byla zábava. Nechápala, proč ji sem volali. Bude se muset omluvit a to rychle nebo tu usne.

„Chudák plukovník, Rodney jí nedal pokoj, od začátku,“ poznamenal Radek, když si všimnul jejího pohledu. Pochopila. Radek taky, otočil se pět k doktorovi Beckettovi. Zuzana vstala a přešla ke dvojici. Rozhodla se zachránit plukovníka. Zrovna se o něčem hádala s McKayem.

„Plukovníku, tak mě napadlo, jestli se nechcete projít,“ zapojila se nenápadně do rozhovoru hnědovláska. Jediné možné řešení, které ji teď napadlo. Modré oči blondýnky se na ní

zastavily. Kývla a obě se rychle ztratily.

„Díky,“ vypadlo z Carterové, jakmile se ocitly dostatečně daleko.

„V pořádku, potřebovala jsem od tama taky zmizet.“

„Aha, ale zachránila jste mě před McKayem.“ Obě se rozesmály. Zuzana zabočila na jeden balkón a opřela se o zábradlí. Sam ji následovala.

„Vypadáte nějak bledě, kapitáne,“ poznamenala blondýnka. Bylo ji jasné, co to způsobilo. Jenže dneska měla zřejmě rýpavou. Hnědovláska na ni zaostřila.

„Je mi fajn, jen jsem unavená.“

„Přehnala jste to na oslavě?“

„Nevím o čem mluvíte, madam.“ Zase upřela pohled do moře. Pomalu si nadávala za to, že ji osvobodila.

„Víte to a dobře…Co jste oslavovali?“ Ticho, které se mezi nimi rozprostřelo se dalo považovat za nesnesitelné.

Zuzana se nadechla: „Jednomu členu mého týmu se narodilo dítě a bude odsud odcházet.“

„Chápu.“ Opět mlčely. Znovu začala Sam: „Slyšela jsem, že máte dobrý vztah z doktorem McKayem.“

Na to se kapitán rozesmála: „Každý tomu říkáme jinak, madam,“ ušklíbl a se, „to, že bych ho nejradši zastřelila, se někde považuje za velmi přijatelný vztah.“

„Tvrdí se o vás, že jste velmi upřímná.“

„Nevýhoda. O vás se říká, že jste dobrý voják. Špička,“ vrátila jí to. Petersonová věděla, že na svou hlavu neuslyší nějaké kladné poznámky.

„Někdo to tvrdí…byla byste tak laskavá, kapitáne, a doprovodila mně? Jsem unavená a do pokoje bohužel netrefím“ Zuzana kývla. Plukovník byla velmi všímavá a pochopila, že kapitán nemá moc náladu na rozhovor. Pomalu se vydali k jejímu pokoji. Rozloučily se. Teď

ještě musela ohlásit, že se Carterová omlouvá a pak zamíří taky do své postele. John Sheppard se zrovna loučil se zbytkem SG-1 a generálem. Kapitán rychle informovala o plukovníkovi. Rozloučila se ze zbytkem a co nejtišeji se snažila vypařit do svého pokoje. Kdyby se jí to tak podařilo. Ve dveřích ji odchytil McKay. Rozhodl se ji doprovodit.

„Myslím, že do vlastního pokoje trefím, doktore,“ zavrčela kapitán. Toužila po samotě. Nějak na ni všechno padlo. Alkohol se ještě více vstřebal. Chtěla se motat po chodbách, ale sama.

„Sotva jdete,“ podotknul. Podepřel ji.

„Zvládnu jít sama.“ Vytrhla se mu. Zrychlila.

„O tom pochybuji, motáte se.“

„Trhni si,“ zamumlala. Doktor se zasmál.

„Zajímalo by mě, jestli si budeš pamatovat to, co jsi říkala dole na oslavě,“ vzpomínal. Takže bylo jasné, proč s ní šel. Chtěl ji provokovat.

„Myslím, že budu a už teď toho lituji. Nejradši bych na všechno zapomněla.“

„Pěkně voníte…mě se tady líbí…“ začal citovat její slova. Naštvaně ho sjela pohledem a pak se ušklíbla.

„Nebrala bych to tak osobně, přece jenom jsem byla a stále jsem trošku omámená.“

„Prý v opilosti člověk mluví pravdu,“ zašklebil se.

„Když myslíte, já jsem hrozný lhář a nikdy jsem se neopila tak, aby nevěděla, co říkám. Je mi jen líto, že všechno bereš tak osobně.“ Snažila se všechno zakecat. Na tohle byla mistr. Přece jenom, nemohla přiznat to, že když je v dobré náladě, tak mluví pravdu. Vlastně ji říká pořád. Čert aby vzal McKaye a jeho doprovod.

„Myslím, že kecáš,“ zazubil se doktor. Pozorně ji sledoval. Skoro dorazili k jejímu pokoji.

„A já si zase myslím, že by sis měl hledět plukovníka Carterové a mě nechat žít…“ s těmito slovy ho nechala na chodbě stát a zírat na zavírající se dveře pokoje. Sama se tím nezabývala. Prostě dopadla na postel a usnula tolik očekávaným spánkem, který si přinese ošklivé

probuzení.

Někde musíme udělat chybu, PART 06 – Sobota

„Všichni dovnitř, všichni ven…nikdo nezůstává pozadu.“

Kapitán Petersonová otevřela jedno oko a přesvědčila se, že je opravdu ráno. Slunce jí svítilo do pokoje. Budík ukazoval šest hodin. Ještě stále měla více jak tři hodiny. Sledovala svůj strop a přemýšlela o tom, jestli udělala to, co udělala a o svých slovech. Možná by mohla začít chodit městskou ventilací a nebo kanalizací? V podstatě to bylo jedno. Stačilo si vzpomenout jen na to, jak se měla k jednomu nejmenovanému doktorovi a opět se jí udělalo zle.

Vstala, teda pokusila se o tom. Po čtyřech se doplazila do koupelny. Potřebovala se dát do pořádku a to sprcha určitě zvládne. Za chvíli bude následovat káva a po té by měla být Ok. Jenže, když vyšla z koupelny, tak měla pocit, že umírá. Pomalu, omámeně si oblékala čistou uniformu a ještě skoro se zavřenýma očima se vydala hledat své boty. Našla je přesně tam, kde je včera nechala. Místnost po včerejším večírku moc nezkoumala. O všechno se postará

služba, kterou určila. V době úklidu bude totiž několik světelných let vzdálená. Teď se těšila na kávu. Černá tekutina ji postaví na nohy a ona konečně začne fungovat. Možná.

„Bré ráno,“ zamumlala směrem ke stolku, kde seděl Lorne s McKayem. Potichu si přisedla a napodobila Evana. Zabořila hlavu do velkého erárního hrnku.

„Máte stejnou náladu jako tady major,“ zachechtal se Rodney. Jak si teďka vychutnával jejich stav. Rozhodl se, že včerejší zážitky jí připomene jindy.

„Doktore, já vás varuji, ještě jednou něco naznačíte a osobně vás vyhodím z okna.“

„Moc papírování,“ podotkl. Kapitán zavrčela, měl pravdu, opět. Jak ona nenáviděla, když měl pravdu. Nakonec celou snídani zakončila zamručením a vydala se obléct na nadcházející misi.

Tým SG-1 s generálem O´Neillem již stál přichystán před bránou, když Petersonová dobíhala na čas. Dochroustávala jablko, které si po cestě ukradla v jídelně. Poslední dobou to byl její

zvyk. Pozdravila přítomné a pohledem zkontrolovala svůj tým. V polovině se začala dusit. Prskala a dávila se. Její obličej zrudnul. Nakonec se jí povedlo uklidnit. Rychle si setřela slzy, které ji stékaly po tvářích z nedostatku vzduchu. Konečně pohlédla na Bernarda.

„To je vtip a pěkně ubohej, Bernarde! Padejte si okamžitě pro výstroj!“ zaječela, nutno podotknout, že ji po tomhle rozbolela hlava. Ona nikam s Teylou nechce a nepůjde. Všichni v řídící místnosti zadržovali smích. Tuhle reakci nikdo nečekal, dobře-čekali, avšak ne to dušení.

„Madam, moc se omlouvám, ale jsem mimo službu. Jak jste včera podepsala papíry, tak dneska večer odlétám. Musím se sbalit. Doktorka Weirová vám našla náhradu.“

„Očividně,“ vyprskla, „ještě se s vámi přijdu rozloučit.“ Tohle neslibovalo nic pěkného. Všichni věděli o jejím vztahu s mimozemšťankou. Kam se hrabal McKay. Tohle byl ještě

slabý odvar. Teď se dalo čekat, že se jedna nevrátí a všichni by si klidně vsadili na kapitána. Ta by se vrátila i z pekla.

Zelenoočka přelétla celé osazenstvo jedním velmi krátkým pohledem. Pokud jí začalo ráno blbě, tak co teprve teď. Vypadala na to, že pokud někdo udělá jen jeden jediný průšvih, tak ho osobně uškrtí. Zavolala k sobě mávnutím ruky svůj tým a sama se přesunula k SG-1. Teyla, no, to už je její problém, kde se válí. Přesto byla kapitán překvapená, že se k nim přidala.

„Takže, vím, že jsou tu všichni s vyšší hodností, než kterou mám já. Přesto předpokládám, že budete brát na vědomí mé rady a nebudete se pokoušet o akce typu kamikadze. Všichni odsud odejdeme a taky se všichni vrátíme. Nějaké dotazy?“ Podle pohledu plukovníků a generála byla pochopena. Její tým tohle pravidlo znal a uznával.

„Fajn, pokud se vyskytne nějaký problém, tak mi dejte vědět…“ Green se zrovna přihlásil,

„ne, na záchod nemůžete, vyrážíme.“ Kývla ke službě.

Jakmile se brána otevřela, tak jí prošla následovaná svým týmem, který jako vždy zajistil okolí. Tentokrát musela i ona. Za nimi si to kráčela SG-1 a generál s Teylou, která

momentálně všechny obšťastňovala dějinami svého lidu.

Na druhé straně je již čekala Petersonová a informovala je o vývoji situace: „Generále, pokud je všem dobře, tak bych navrhovala vyrazit k vesnici.“ Na oči si nasadila sluneční brýle.

„Jasně,“ odsouhlasil vše Jack. Když už byli zde, tak se taky porozhlédnou. Vyrazili po kamenité cestě, tolik známé pro Andyho, Zuzanu a Davida.

„V pořádku?“ Tentokrát to byl Green, kdo promluvil. Nějak se mu nelíbilo, že si jeho velící

nasazovala sluneční brýle už takhle brzo. Většinou počkala co nejdéle, naž se k nim uchílila.

„Jsem ok, jen dnes je světlo nějaké ostré. Nevím, co se děje, možná je to tou včerejší oslavou. Od rána nesnesu světlo,“ přiznala se.

„Skočte s tím pak za Beckettem, klidně vás doprovodím.“

„Díky, ale co tak najednou?“ Bylo ji jasné, že tahle pozornost je něčím podložená.

„No víte,“ lezlo to z něj jako z chlupaté deky, David se pochechtával, „ještě jste mi nedala těch deset dolarů.“

„Seržante, hleďte si cesty. Všechno vám vrátím doma. Musíte se připomenout zavčas. Nenosím s sebou diář.“ Teprve teď si Zuzana všimla, že je poslouchá celý tým pod velení

O´Neilla. Povzdechla si, to je zase jednou reputace.

Zvláštní na celé cestě bylo to, že proběhla v klidu a bez problémů. Nikdo je nepřepadl a ani nechtěl prodat. Samozřejmě věděla, že jsou pozorováni, jenže místní lidé si jich vážili. Často se pokoušeli o nějaké vtípky, avšak to patřilo k jejich povaze. Zasmála se při posledním nedorozumění v téhle vesnici.

„Plukovníku Carterová, slečno Mal Doran, můžete na slovíčko,“ oslovila je zhruba v polovině

jejich cesty. Samozřejmě ještě nevěděla, jak má oslovovat Valu. Radši se uchýlila k formálnímu oslovení. Sama zpomalila, aby ji dohnaly. Opravdu chodila rychle.

„Stačí Valo,“ upozornila ji černovláska. Kapitán mrkla, vzala to na vědomí.

„Musím vás obě upozornit na to, že nesmíte za žádných okolností přijímat jakékoliv pozvání

od jakéhokoliv vesničana…Ehm, nerada bych vás pak zachraňovala. Stalo se nám to minule a věřte mi, že mně do smíchu dvakrát nebylo,“ zčervenala. živě si pamatovala, jak přijala večeři. Suverénně napochodovala dovnitř i s celým týmem a pak se nestačila divit. Vesničané

byli fajn pohodoví lidé, ale někdy nevěděli, kdy mají všeho nechat.

„Co by se stalo?“ začal podplukovník Mitchell. Hnědovlásce se nahrnula krev do tváří, avšak neodpověděla.

„No víte, pane, nerozebíral bych to. Měli jsme co dělat, aby tady kapitán vyvázla v pořádku,“

ujal se vysvětlení celého problému David Scott.

„Děkuji vám, Scotte, myslím, že všichni mají celkem jasnou představu, co se stalo.“

„Já ne.“

„Greene, já vás asi přerazím!“ Zelené oči ho sjely. Tohle teda ne. Ona si ze sebe nenechá

dělat srandu. „Držte se hezky přede mnou, šup, ať už vás tam vidím!“ Tohle byl dostatečný

trest. Klusat rychleji než ona dokázalo málo lidí. Bohužel, Andy se mezi ně počítal. Dokonce dokázal chodit rychleji než ona.

Vesnice nebyla nikterak velká. Dala se přejít sotva za deset minut. Lidé zde se dali popsat jako velmi přátelští. Zuzana se nemusela bát, že by někdo vyskočil zpoza rohu a zastřelil ji, teda ji asi ano, ale ne ostatní. V tomhle měla kapitán jasno.

„Ha, kapitáne! Konečně jste tu, už dlouho jsme vás tady neviděli!“ vykřikl starosta a doslova drtil ženě ruku. Rychle ji k sobě přitisknul. Pokud šlo o přátelství, tak v tomhle byli tihle lidé

naprosto jedineční.

Malen pustil Petersonovou: „Nechcete přijít na večeři?“ Kapitán se zazubila, ona dobře věděla, kam tím míří.

Prohrábla si hnědé vlasy a opět narazila na gumičku: „Ne, děkuji, musíme být do večera nazpět.“ Starosta se ušklíbl. Moc dobře věděl, že by nikdy znovu nepřijala to pozvání.

„No, ale když už jste tady, tak bych vás rád poprosil o pomoc, nahoře se nám to nějak hroutí. Zkoušeli jsme to opravit, je to nad naše síly. Jinak zásoby máme pro vás nachystané. Doufám, že doktorka Weirová souhlasila s výměnou.“

Tady nastoupila Teyla: „Souhlasila. Milerádi vám nabídneme i více.“ Starosta si ji mlsně

prohlédl.

„O tom nepochybuji,“ prohlásil a dál se věnoval kapitánovi, „v bažinách se nám potápí jeden sklad. Nějaká technická chyba. Myslím, že byste byla ochotná?“

„Takže se opět budu hrabat v bahně? Proč to proboha stavíte tam nahoře?“ podivila se. Nenáviděla ty chvíle, kdy musela jít a snažit se něco spravit. Opět bude smrdět tím zahnívajícím čímkoliv!

„Výpary nám pomáhají,“ vysvětloval Malen, „aby určité druhy potravin zůstaly v lepším stavu. Mimochodem, chceme vidět vaši náhradu za naše jídlo.“ Jejich společní obchod a celé

přátelství vázlo na to, jak se zrovna starosta vyspal.

„V klidu, Malene, já bych taky ráda viděla to jídlo. Nebudu přece kupovat zajíce v pytli. Co vy na to?“ Tady muž kývl, ona nebyla hloupá, nikdy se ji ještě nepokusil podrazit. Věřil, že je to pro jeho vlastní dobro.

„Následujte mě, myslím, že si přeješ se porozhlédnout…tví přátelé to tu ještě neviděli…“

„Jo, neviděli ten smrad nahoře v bažinách.“ Tohle přešel muž mlčením. Kapitánovy rozmary se někdy nedaly pochopit. Nechal je, aby se porozhlédli a sám s Petersonovou kontroloval vše, co se mělo odnést. Zuzka mu pak předala nějaké lékařské vybavení, které předtím zkontroloval.

Jejich další cesta vedla na kopec, kde se rozprostíraly „bažiny“. Tak tomu říkala Zuzana a kupodivu se to ujalo. Byly to velké krátery plné zahnívajícího bahna, které podléhalo nějakým exotermickým reakcím. Teplo a „vůně“ odpuzoval kohokoliv. Kupodivu přesně tohle dokázalo udržet nějaké potraviny vypěstované vesničany v čerstvé stavu po několik dní a někdy i měsíců. Úzké cesty mezi krátery naznačovaly složitost pohybu. Vyhýbat se mezi nimi bylo velmi složité a pokaždé, když tam Zuzana musela, tak minimálně v jednom skončila. Dneska se s tím smířila. Dlouho si nedávala bahenní koupele a byla rozhodnutá, že ji bude Teyla následovat i s Carterovou. Pomsta je tak sladká.

Zuzana si uvázala lano kolem pasu a složila si brýle do kapsy. Vlasy si upravila. Vyčesala si je hodně vysoko.

„Greene,“ začala rozdávat poslední instrukce, „kdybych náhodou spadla, tak spoléhám na to, že mě odtamtud vytáhnete. Nerada bych byla součástí toho zahnívajícího řetězce.“ Po tomhle proslovu poplácala muže po rameni.

„Nebojte, nemám v úmyslu vás nechat se stát složkou na uchovávání potravin. V hlášení by se to špatně vysvětlovalo.“ Hnědovláska se zmohla pouze na chabý úsměv. Prostě někdo musel zjistit, co se děje. Zuzana se tam vyznala nejlépe, byla drobná a podle argumentu Greena měla vážit nejmíň, čím urazil celé dámské osazenstvo. Hold musí si svou velící hýčkat, nebo by se mohlo stát něco nehezkého.

Petersonová vyšla vstříc svému osudu. Zezačátku šla velmi jistě. Tuhle cestu šla několikrát. Jenže pak ji výpary trochu omámily a cesta se od té doby, co tudy šla změnila. Musela našlapovat jemně a neustále zkoumat terén. Zrovna došlápla na jeden kousek, který vypadal opravdu pevně. Pravda byla jiná. Utrhl se ve chvíli, kdy na něj převedla celou svou váhu. Tím ztratila stabilitu a po nohách sklouzla do bahenní koupele. Zůstala ji trčet jen hlava, ostatně

jako vždy. Pomalu vytáhla ruce z lepivé hnědé hmoty a přitáhla se ke břehu. Čekala až Andy začne tahat.

„Seržante, na co čekáte? Začínají se mi zahřívat podrážky,“ zaznělo jemně z vysílačky. Tím na sebe upozornila. David a Andy na sebe pohlédli, rozesmáli se.

„Madam, pokud to nejsou lýtka, tak jsme v pohodě,“ zažertoval David. Nějak si neuvědomil přítomnost plukovníků a generála. Začal pomáhat Greenovi s taháním.

„Scotte, kdyby to byla lýtka, tak jste první kdo se to dozví.“ Kapitán již byla na souši a snažila se ze sebe sklepat co nejvíce toho svinstva. Seržant právě navazoval na konec další lano. SG-1

se začínala nudit a proto se doktor Jackson rozhodl k zoufalému kroku. Začal se Teyly vyptávat na její lid. Samotný generál O´Neill tohle představení sledoval s děsem v očích. To si myslel, že svému týmu dává moc volnosti. Tohle bylo neskutečné.

„Jsem potěšen, vidět vaše lýtka je můj životní sen,“ vypravil se sebe mariňák mezi návaly smíchu. Pokud tohle přežije tak všechno.

„Scotte, myslím, že vaše starost o má lýtka je poněkud přehnaná. Je tolik věcí, které bych chtěla vidět a nikdy je neuvidím. Třeba takový chrám v Athénách nebo vás v bahně….“

„Jenže to se nikdy nestane,“ vyprskl tentokrát seržant. Jak on miloval tyhle rozhovory. Nevšímali si společnosti. Tohle byl jejich svět, který jim nemohl kdokoliv narušit. Jack tohle věděl. Hrozně rád vzpomínal na staré časy, kdy velel svému týmu. Musel by být slepý, aby si nevšiml vztahu, který byl mezi členy. Dali se považovat za blízké přátele.

Zuzana dorazila k jedné ze staveb. Přesně k té, kterou jí popsal Malen. Vypadala na první

pohled v pořádku, jenže to byl klam. Opatrně si budou pohlédla. Problému si okamžitě

všimla, jenže sama to nebyla schopná opravit. Musela si sem přivolat další.

„Green, předejte moje lano Scottovi a sám se uvažte. Pak sem pošlete Teylu a ještě poproste někoho z SG-1. Tohle bez pomoci nikdy nezvládnu. Každý ať je pevně přivázán a někdo ho jistí. Hlavně ať třeba vás nejistí plukovník Carterová…“ ozvalo se opět do ticha. Andy jen se smutným úsměvem předal provaz dál a sám se začal přivazovat. Teyla s brbláním splnila její

rozkaz a jako poslední se přihlásila Sam. Tyhle ,bažiny´ jí zajímaly. Zuzana měla neuvěřitelné

štěstí.

Greena jistil Teal´c, vhodnějšího adepta nenašli. Teylu musel jistit Daniel. Sama ho přemluvila a on neměl to srdce jí říci: ne. Sam si vzal na starosti Jack. Ze zjevných důvodů. Tímto začala akce oprav budovu. Nějakou dobu trvalo, než se tam ti tři dostali. Těžší bylo se dohodnout. Plukovník byla velmi nápomocna, ale Teyla byla protivná. Neměla moc náladu jakkoliv Petersonové pomáhat. Nakonec se spokojila s podáváním nějakých materiálů. Všechna velká práce zbyla na seržanta a kapitána. Všichni to zvládli. Opravy se zdařily. Teď

už jim zbývala jen cesta na zpět.

Zuzana se vesele bavila se Sam a něčemu se smály. Hnědovláska šla první a hledala cestu pro ostatní. Za ní šla Sam, Teyla a Green. Přesně v řadě.

„Kapitáne, vy jste vážně šílená,“ poznamenala blondýnka. Snažila s popadnou dech ze smíchu. Její společnice jí právě vysvětlovala, jakého nedorozumění se v místní vesnici dopustila. Podobných hloupostí bylo opravdu hodně.

„Nikoliv, madam, občas se to stane,“ pokrčila rameny. Sama se tomu usmívala. V téhle chvíli někdo vykřikl. Zuzana se otočila na Sam a ta se otočila na Teylu. Mladá mimozemštanka padala do bahna. Máchala kolem sebe rukama. Tak tak nahmátla plukovníka a jak to bývá, tak plukovník nahmátla Zuzanu, která do toho všeho na rozdíl od obou žen padla po hlavě. Nestihla se pořádně nadechnout a tak její první nádech ji vehnal do plic bahno. V Greenovi by se v tu chvíli krve nedořezal, všechno se stalo tak rychle a on nedokázal zakročit. Viděl jak Teyla padá, chytá se Sam za ruku a ta strhává sebou Zuzanu, které se žel bohu chytla za vestu. Seržant sledoval hladinu, která se uzavřela za Zuzanou. Rychlostí, jakou jen dokázal vyvinout se vrhl ke své velící a vytáhl ji ven. Obličej měla hnědý od té hmoty. Podle všeho nedýchala. Rychle ji položil na zem. Nevnímal to, že se obě ženy vyškrábaly z kráteru a že se mu dívají přes rameno. Jeho hlavní starost byla kapitán. Rozepnul jí vestu i bundu. Nešlo mu zjišťování tlukotu srdce na tepně, teď nebyl čas na to, aby se zmýlil. Srdce jí

ještě bilo, ale slabě. Podložil ženinu hlavu a zacpal nos. Vdechl vzduch do plic, jednou, podruhé, potřetí. Přestával doufat. Nechtěl, aby zemřela takhle. Snažil se dál, znovu vydechl a...povedlo se. Zuzana otevřela oči a začala dávivě kašlat. Převrátil ji na bok a sledoval jak dostává celou nečistotu z plic.

„Měly byste se, plukovníku vrátit. Já tu s ní počkám a pak vás doženeme,“ začal seržant, který

se konečně vzpamatoval a uvědomil si za svými zády druhé dvě ženy. Neslyšel odpověď, ale došlo mu, že odcházejí.

„Kdo by čekal, že to bahno bude tak příšerně chutnat,“ zaznělo do ticha.

„Kapitáne,“zaradoval se muž a přetočil ji čelem k sobě. Usmívala se, avšak stále kolem sebe plivala. „smím Teylu uškrtit?“ snažil se jí zpravit náladu.

„Andy, její chyba to nebyla. Mohlo se to stát komukoliv,“ prohlásila, ale pak se ďábelsky usmála, „ale přísahám, jestli se na mě jen jedinkrát usměje tím svým debilním úsměvem, tak ji jednu vrazím, i kdyby tam stál samotný papež!“ Tímto udělala za celou situací velkou tečku, která donutila seržanta k neovladatelnému řehotu.

Nebyl nějaký zvláštní důvod proč se tu déle zdržovat. Jídlo měli, obchod uzavřeli, opravili co se dalo a ještě navíc to málem jeden z nich schytal. Byl čas jít domů. Dokonce ani Teyla nechtěla déle zůstávat a smlouvat. Nejenže ji vtom bránil kapitánův naštvaný pohled, ale sama toužila po čisté, voňavé uniformě a sprše.

Cesta k bráně proběhla rychle. Nikdo moc nemluvil a když někdo něco řekl, tak to byl jako výstřel do ticha. Konverzace se dlouho neudržela a každý byl myšlenkami jinde. K jejich radosti se jim brzy ukázal kruh předků, který je dostal v pořádku domů do řídící místnosti starého města.

Na Atlantis bylo jako vždy pozdvižení. Vědci lítali sem tam, stejně jako vojáci. Celému zmatku velel doktor McKay, který ke své smůle byl v nesprávný čas na nesprávném místě. Zuzana si právě užívala nově nabytého života a touze po tom něco provést, vrátit mu některé

věci a tak mu doslova skočila do náručí. Nutno podotknout, že doktor se před chvíli převlékl do krásně čistého oblečení.

„Petersonová, já tě zabiju! Přepadnu v nějaké tmavé části Atlantis a pak tě osmažím na tom největším sporáku!“ odstrkoval ji od sebe Rodney. Snažil se, možná byl silnější, ale ta ženská

se dokázala držet jako klíště. Navíc mu ruce klouzaly. Toho hnědého bahna se nedalo zbavit. Dokázalo lepit a strašně dlouho usychalo.

„Ale, Rodneyků! Já tě mám tak ráda, přece by ses nevzpíral. Nech si dát pusu!“ Po tomhle doktor vyvalil oči a začal se úporněji bránit.

„Né! Sundejte ji někdo ze mě!“ zakvičel. Bylo to zbytečné, bahno měl úplně všude. Jeho bleděmodré tričko se změnilo v něco odporně hnědého a ke všemu to páchlo. Zuzana mu právě vjela rukou do vlasů. Rozhodně mu to nevadilo, jen kdyby na ní neměla další kus bláta.

„Kapitáne, nechte ho chudáka, co vám udělal?“ přimlouval se za něj Evan, který celý výstup nějakou chvíli sledoval a stále nemohl přijít na to, kdo vyhraje tentokrát. Samozřejmě se držel v dostatečné vzdálenosti. Stál na druhé straně místnosti.

„Co vy o tom víte, majore. Já tolik toužím po tom obejmout doktora. Málem jsme se dneska udusila a tohle jsem si prostě nemohla nechat na jinou dobu, ale pokud je vám to líto, ráda vás taky obejmu.“

„Ne, ne, to je v pořádku, objímejte si svého doktora, ale mě nechtě!“

„Rozkaz, pane!“ Takže dneska se Rodney nedostane z jejího sevření.

„Kapitáne, měla byste se jít osprchovat, je to už vážně děsný smrad,“ zavolala na ni neochotně Liz. Přece jenom, dobře se bavila.

„Dobrý nápad, půjdu taky!“ chopil se tématu doktor.

„Rodney, mě je to líto, ale do mé sprchy se vleze jenom jeden, ale jak je to u tebe?“ Zuzana zářila jako sluníčko.

„Cože?“ nepochopil narážku. Sám si naběhl. „Ne, nikam semnou nejdeš,“ pomalu nu to docházelo, „ jdu do sprchy, ale SÁM! Nikdo semnou nejde!“

„To je škoda,“ povzdechla si Zuzka a hodila jeho směrem zamilovaný pohled číslo jedna. Nechápala, proč je najednou takový. S doslova dětským smíchem ho pustila a vydala se k sobě. Nemělo cenu ho dál špinit. Tak jako ona to schytal a bude se muset jít umýt. Jak se těšila do horké vody.

Zuzana se převlékla do civilního. Tohle byl další problém u její osoby. Nikdy se nedokázala rozhodnout. Na něco měla náladu a na něco ne, a pak si stejně vzala něco jiného. S uniformou takový problém nebyl. Hodila na sebe to, co bylo předepsaná a více se nestarala. Po dnešním dnu ba dokonce týdnu měla konečně volno a to znamenalo, žádná vesta zbraň prostě nic. Nadšeně otevřela skříň a sledovala ji jako televizi. Přemýšlela, co na sebe hodit. Tohle tyčko ne, na tamto neměla náladu. Nakonec se spokojila s tričkem, které mělo krémovou barvu, krátký rukáv a bylo obtáhlé. Přes ruku si přehodila býlí tenký světřík a celé to zakončila s šedými kalhoty po kolena. Vyfénované vlasy si neachala rozpuštěné a obula si sandále. Zamířila z pokoje a zastavila se hned u dveří na konci chodby. Zaklepala. Stále bylo ticho. Pohlédla na hodinky a podivila se. Cifry ukazovali tak šest hodin, více ne. Samozřejmě s SG1 a generálem se již dávno rozloučila. To jak se dostanou na Deadalos jí nějak nezajímalo. Znovu zaklepala.

„Nazdárek, Zuzičko!“ zaznělo zvesela, jakmile se dveře otevřeli. Stála v nich drobná a menší

zrzka s hnědýma očima. Po tváři se jí rozléval úsměv. Tohle byla doktorka Alisa Harrisová, bioložka, která dokázala kapitána vytočit, ale vždy vyvázla živá.

„Vtipné, Alis,“ zavrčela přivítaná, „jen to rozkřikuj, protože jestli to uslyší Lorne a nedej bože McKay, tak mi nikdy neřeknou jinak než Zuzičko.“ Zrzka zakroutila nechápavě hlavou a popadla černou mikinu. Obě se vydaly směrem k jídelně.

„Ale, nemusíš se hned tak rozčilovat, to ještě neznáš význam svého jména.“

„Aliso Harrisová, já vás varuji, že jestli to řekneš, tak by se ti mohlo něco nehezkého stát…“

V tomhle měla zelenoočka jasno.

„Lilie,“ vyprskla druhá žena. Se smíchem se schovala za antický květináč, který měl bohužel tu smůlu, že tam stál. Zuzana se na ni vrhla a chtěla ji uškrtit přes vzrostlou palmu.

„Aliso, já tě nenávidím,“ zavrčela na oko, „víš kolik mi dalo práce žít v nevědění a ty to tady vykřikuješ!“ Sama se smála. Tohle nebylo vážně normální.

„Lilie? Přišel jsem o něco?“ zaznělo kapitánovi za zády. Ztuhla. Tenhle hlas by poznala všude. Polknula a zahleděla se do očí své kamarádky. Ta jen s rozpaky přikývla, potvrdila jí

tak ty nejhorší obavy. Pomalu se otočila. Alisa vyšla zpoza palmy, pobaveně prohlížela si doktora McKaye, který ji právě zachránil. Doktor věnoval pozornost pouze kapitánovi.

„Ale o nic, doktore. Jen o to, že se tady Zuzičce nelíbí význam jejího jména,“ zahalekala doktorka.

„Zuzička?“ vyprskl Rodney.

„Doktore!“ zavrčela podrbávaná, „myslím, že Zuzička je ještě pěkné jméno na rozdíl od Meredith!“ Muž mírně zbledl. Nedokázal přijít na to, jak se dopátrala k jeho druhému jménu.

„Jak?“ prskl. Momentálně, ten kdo byl mimo byla doktorka. Nechala ty dva, aby se pohádali a mezitím se bude dobře bavit.

„No, řekněme, že jsem to někde zaslechla.“ Andělský pohled dokázala opravdu dobře a ještě

když na sobě měla světlé oblečení, tak ho připomínala stále více a více.

„Kde, od koho?“ Stál těsně před sní a sledoval ji. Zuzana musela o krok podstoupit.

„No, podplukovník Sheppard se o vás tak nějak zmínil a…

„Já ho zabiju…“

„Už musím!“ vyhrkla Zuzaka. Nechtěla, aby byla ta, koho doopravdy zabije. Rychle popadla Harrisovou za ruku a zamířila s ní k jídelně. Rozhodně se teď nechtěla hádat s Rodneym. Řekla mu pravdu, to ano, ale ne celou. Přece má přístup do všech osobních složek.

Obě se zastavily v jídelně pro jídlo a dále pokračovaly na nějaké molo. Takhle trávily většinu sobot. Sešly se v šest hodin a po zbytek večera podrbávaly všechno a všechny. Své velící a nadřízené, chlapy, přítele a nebo se bavily o módě. Dnešní noc si pro ně připravila velké

teplo. Ani jedné to nevadilo. S chutí jedly salát s rajčaty. Podle Lorna se jmenoval Eratuský

brouk na měkko.

„Tak to vidím na to, že major ztratil veškerou soudnost s pojmenováním jídla,“ zamručela doktorka s plnou pusou.

„Nepovídej, ale nedávno se mu to tak povedlo,“ stejná odpověď. Kapitán měla plnou pusu a ještě si zvesela přidávala.

„Jestli myslíš ty mořské chaluhy, tak to potom ano…mimochodem, všimla sis, jak McKay zíral?“ Alisa si musela vždycky rýpnout.

„Ne, nevím na co by zíral. Myslím, že se dobře bavil tím, jak jsi mě pojmenovala.“ Zuzana dojedla poslední sousto a natáhla se. Sledovala modrou oblohu.

„No, tebe vidět v světlém tričku a nebo jen v civilu je zázrak, tak moc nekecej. Moc dobře víš.“

„Nevím, jelikož … nevím.“ Rozesmála se. Moc dobře si všimla Rodneyho ohledu i výrazu, když ji viděl. Jenže rozebírat to nechtěla. „Co ty a ten pěkný poručík?“

Takhle to šlo celý večer. Postupně se k nim přidaly některé další doktorky, které věděly o téhle slezině, která se konala každou sobotu a to zcela pravidelně. Pokud šli spát, tak až někdy kolem půlnoci a nebo i později.

Někde musíme udělat chybu, PART 07 – Neděle

„Nejvíce přátel máme kolem sebe, když si myslíme, že jsme sami.

Vždy tu pro nás budou, stejně jako my pro ně.“

Andy se probudil. Vlastně ho vzbudily kapky dopadající na okno. Pršelo. To mu byl čert dlužen. Věděl, že jeho velící začne vyšilovat, jakmile to zjistí. Bude muset najít nové místo, kam přesunout první část výcviku. Jenže teď zůstane nějakou dobu ležet ve vyhřáté posteli a bude přemýšlet nad tím, že je venku hnusně.

Musel, už opravdu musel, vstát. Nechtělo se mu. Nakonec se překonal a vyskočil. Pomalým krokem šel do koupelny, kde provedl ranní hygienu. Netrvala mu dlouho. Oblékl se do uniformy, pět minut si zavazoval boty. Připnul si na vestu P-90 a na bok si připevnil svou služební zbraň. Svižným krokem, který se naučil od své velící, přešel místnost a zamířil ven. Jeho další zastávkou byla jídelna.

Seržant si zrovna nabíral jídlo, když do něj někdo strčil. Chtěl dotyčného okřiknout, ale když

zjistil, kdo to je, tak radši držel jazyk za zuby.

„Ta má dneska ale náladu,“ prohodil major Lorne. Hlavou kývl k nějakému stolu, kde seděla Petersonová a nimrala se v jídle. Dívala se ven. Čím dál tím více se mračila. Green nad tím pokrčil rameny a zamířil k ní. Chápal ji, měl náladu stejně mizernou.

„Smím?“ otázal se muž hnědovlásky. Nepohlédla na něj, jen kývla, věděla, kdo to je.

„Greene, jsme v háji,“ posmutněla Zuzka. Pochopil.

„Nevěšte hlavu, madam, najdeme náhradní místo.“

„Jak? Je sedm a do devíti máme tolik práce,“ povzdechla si. Možná si říkala, že je toho na ni hodně, ale některé věci se nemění.

„Rychle to do sebe nahážu a pak se vydáme hledat, ok?“ Na tohle mu kapitán jen zamručela.

„Stihneme to a teď něco snězte!“ přikázal jí. Ignorovala to. „Petersonová, nenuťte mě, abych vás krmil.“ Green byl v tomhle neoblomný. Docílil jen toho, že kapitán zavrčela a naházela jídlo do sebe rychlostí, za kterou by se nemusel stydět ani křeček. Sám se spokojil s pomalejším tempem, ale nakonec se oba vydali pryč.

Jejich cesta proběhla mlčky. Zamířili do pokoje Zuzany. Chystali se zkontrolovat barvy.

„Ale ne! Oni tam dali i růžovou. Tohle není možné, zakázala jsem jim to…co si o sobě…“

hudrovala kapitán. Nějak to ze sebe musela dostat. Napsala si o barvy, které chtěla a SGC si tam dalo svoje. Bylo jim asi jedno, že se hodně z nich popere. Nikdo normální by růžovou barvu nechtěl. Naštvaně kopnula do krabice.

„Ok, Greene, teď najdeme to místo a pak tam přesuneme tyhle krabice. Budeme se asi muset proběhnout od transportéru.“ Hnědovlasý muž zakňučel. Běhat se mu nechtělo, ale nic jinému nezbývalo.

Nějakou dobu jim hledání náhradního místa určitě zabralo. Všechny místnosti byly buďto malé a nebo zaskládané a přichystané na akci. Nakonec přece jenom jednu našli. Místnost nebyla nikterak prostorná. Budou se muset zmáčknout, ale zvládnou to. Nic lepšího není. Nahlásila změnu doktorce Weirové a ta to poslala dál. Pokud bude mít někdo problém, tak ho Zuzka klidně vyhodí na hodinu až dvě na déšť. Teď ještě přetáhnou krabice z jedné

místnosti do druhé a pak padnou.

V devět dopoledne atlantského času skončili. Ztrhaní a unavení. Jenže teď přišla ta nejtěžší

část. Museli sem dovést celou bandu přihlášených. Vyslechnout si Becketta a McKaye.

„Skočím pro ně,“ nabídl se ochotně seržant.

„Tak skočte, alespoň to tu ještě urovnám,“ prohodila. Postavila se ve stejnou chvíli jako on a začala skládat krabice. Jak se nenáviděla za ten nápad. Překontrolovala věci a pak se posadila na okno. Tohle snad byla jediná místnost, ve které byl velký parapet. Zajistila si tím dobrý

výhled.

Netrvalo dlouho a vrátil s Green i s ostatními. Skoro všichni zde byli vojáci a tak se nestalo, že by se pošťuchovali a nebo se dokonce poprali o místo. V klidu nastoupili a posadili se. Čekali na přednášku doktora McKaye, která kupodivu proběhla v klidu a dokonce bylo i několik názorných ukázek. Zuzka by mu nejradši skočila kolem krku. Ani nečekala, že se do toho vrhne s takovou vervou. Bude mu muset ještě poděkovat.

Doktor Beckett to vzal poněkud volněji. Všichni přítomní někdy v minulosti absolvovali lékařský kurz a tak se hlavně soustředil na vážné problémy, kam ani vědomosti těch nejlepších nesahaly. Pěkné, opravdu se hlavní lékař snažil. Stejně jako Rodney, tak i on přidal krátkou názornou ukázku a dokonce trval na tom, aby si to každý vyzkoušel. Zuzana se musela pro sebe usmát. Něco takového nečekala. Asi jim koupí kytku.

Blížilo se poledne, čas na oběd, který si všichni zasloužili. Zuzana seskočila z parapetu a předstoupila tam, kde stál předtím Rodney a Carson. Neměla ráda, když musela mluvit před tolika lidmi, kteří čekali, že z ní vypadne něco inteligentního.

„No, tak první část máme za sebou,“ s úsměvem si promnula ruce, „nezbývá mi nic jiného, než vám rozdělit barvičky, kterýma budeme po sobě střílet jak děti a vysvětlit pravidla.“

Ozvalo se zamručení. Někdo měl zřejmě hlad. „Ale tohle bych nechala až po obědě. Všichni máte hodinu a půl na to, abyste se najedli a dostavili sem. Teď šup.“ Při poslední větě

několikrát tleskla . Po tomhle si vysloužila velmi hlasitý smích ode všech. Sama se vydala ven a ze dveří ji následovala banda hladových vojáků. Počkala si na McKaye.

„Rodney,“ zavolala, když ho konečně našla ve valícím se davu. Zrovna se o něčem bavil s Teylou a Rononem. Jakmile ji zaznamenal, tak se od nich oddělil.

„Co je?“ zavrčel McKay.

„Počkáme, až se to tu vyprázdní a potom je půjdeme předběhnout do jídelny…“ sdělila mu během pochodu za posledním. Pohlédla mu do obličeje: „Děkuji, nečekala jsem, že to uděláš

takhle.“

„Bylo to moc špatné?“ zamračil se muž. Někdy bylo těžké kapitána pochopit.

„Ne! Naopak, myslela jsem, že jen něco řekneš a na ostatní se vykašleš…“ obdařila ho úsměvem. Něco ji zřejmě napadlo. „…stále mě překvapuješ. Co to bude příště?“

Tohle donutilo vědce k zamyšlení. „Možná tě nepustím ze skály.“

„To mě nepustíš, nedokážeš to.“ Po tomhle se muž nafoukl. Možná to bylo tím, co řekla a nebo tím, že na něj vyplázla jazyk.

„Tak, hodina a půl uběhla. Podle toho, jak se na vás tak koukám, tak jsme tu všichni a pěkně

přecpaní,“ začala Zuzka po pauze. Přítomní vypadali přecpaně a spokojeně. Však ona je donutí, aby to vyběhali a tvářili se nešťastně. Od toho se jmenuje Petersonová a ne nedarmo jí

říkají Rychlá smrt. Samozřejmě za jejími zády. Teď jim to vrátí.

„Začneme pravidly. Nejsou těžká, o to se postaral Green, a obejít se dají, o to jsem se postarala já.“ Půlka se ušklíbla. Samozřejmě, jak jinak. „Takže, začneme od střílení. Nemiřte na hlavu, ale přesto všichni vyfasují brýle a helmy. Šátky máte mít, ostatně jako další věci, které jsme tam napsala. Kdo je nemá, pak je mi líto. Batohy, které od nás vyfasujete, obsahují

základní lékárničku. Kdokoliv je raněn, tak postupuje jako v případě doopravdického postřelení. Nepodvádíme. Mrtví setrvají na místě a vyčkají mého, Greenova a nebo Scottova příchodu. My všechny ,mrtvé´ budeme posílat na předem určené místo a opatříme je viditelným štítkem. Munici jim odebereme. Nikdo po nich již střílet nebude a ani oni po nikom taky ne. To platí v době, kdy jsou mrtví a my k nim ještě nedorazili! Koho uvidím, že v tomhle nemá jasno, tak ať si mě nepřeje!“ tady se odmlčela a přemýšlela.

„Mrtví jste v případě, že vás někdo trefí: do hlavy, hrudi…srdce. Ostatní místa nějak vydýcháme. Ze zadu na sebe opravdu nevidíte,“ chopil se vysvětlování Andy. „Každá skupina bude mít jiné barvy, to abychom si vás rozlišili.“

„Skupiny musí držet pohromadě, jste tým. Chráníte si záda. Není důležité tu vyhrát… důležité

je, abyste se chovali jako tým a nenechali nikoho pozadu,“ doplňoval Scott.

„Tak a když jsme u té výhry, tak je to jednoduché, kdo zůstane na živu je vítěz…Jinak, jakmile vám dojde munice, tak je mi líto, ale musíte se schovat a doufat, že se všichni postřílí

navzájem. Jinak by to mohlo být vše,“ zakončila to kapitán. Chtěla pokračovat v něčem jiném, když si Green odkašlal a ukazoval na sebe.

„No jasný!“ zvolala Zuzka, „tak, po nás třech se nestřílí,“ názorně ukázala na sebe, Andyho a Davida. „Dobře střílí, ale mějte na paměti, že my neumíráme a navíc máme více munice než

vy. Pak si na vás naši barvu spočítáme…Prostě na sebe zbytečně neupozorňujte.“ Tady to vše zakončila pořádným lokem vody. Posadila se na jednu z beden a vzala do ruky nějaký

seznam.

„Přečtu barvu střeliva a velitel týmu se mi přihlásí. Já ho zapíšu…takže začneme,“

vysvětlovala rychle Zuzana. Chtěla to mít z krku. „…růžová?“ vyprskla tu nejhorší, věděla, že se nikdo nepřihlásí. „No tak, nenechte se přemlouvat!“ skoro si klekala na kolena. Chvíli se ozýval šum a nakonec se přihlásil se smíchem Lorne: „Tak my si ji vezmeme!“

Zuzana, ač byla překvapená, tak si to zapsala. Stále v tom cítila nějaký podraz. Co už, jednoduše, zbavila se té barvičky a navíc, je to jeho problém. Další rozdělení proběhlo mnohem rychleji. Na Zuzanin tým zbyla bílá. Nebránila se. Po tomhle všem ještě rozdala potřebnou výbavu i munici. Pak již zbývalo jen všechny rozvést do sektorů a odstartovat celou šílenost.

Byla to tak hodina, co se vše rozeběhlo. Zatím nikdo neporušil pravidla. Tedy ne viditelně. Zuzana měla co dělat, aby stíhala posílat všechny tam, kam patřili. Několik pěkných ran schytala a sama taky některé rozdala. Zrovna procházela pátým sektorem. Zahnula za roh. Pohledem zaznamenala, jen hlaveň něčí zbraně a pak už jen ďábelský smích.

Andy Green šel po chodbě a v klidu se rozhlížel. Moc lidí na něj neútočilo.

„Greene!“ zaznělo opravdu vražedně z vysílačky. Seržant se lekl. Muselo se něco vážného stát, raději se ozval.

„Připomeňte mi, že až uvidím Lorna, tak ho nesmím zabít!“ kapitánovo vrčení bylo čím dál tím silnější. Major udělal asi něco hodně odporného.

„Co se stalo?“ otázal se opatrně seržant.

„Co udělal? Ten hajzlík na mě vystřílel celý zásobník růžové!“ pěnila hnědovláska. Muž, s kterým mluvila, si to dokázal celkem jasně přestavit. To byla nádhera.

Rychle zadržel smích a snažil se nasadit vážnější hlas: „A vrátila jste mu to, madam?“

„Ještě ne, ale jestli ho potkám, tak poruším pravidla a osobně ho zardousím. Jak já

nenávidím RŮžOVOU!“ vztekala se.

„To nesmíte, plánovaná smrt vyššího důstojníka,“ upozornil ji na tento drobný fakt Andy.

„Přiškrtit můžu?“ smlouvala.

„Byl by dlouho indisponován.“

„Nakopat, prosííííím, tohle musí být v předpisech…“ žadonila.

„Ne, bez udání důvodů.“ Chvíli bylo ve vysílačce ticho. Nejistotu ze stále znějícího šumu vystřídal přímo ďábelský smích, při kterém se Andy doslova lekl.

„Myslíte, že Weirová uzná něco jako: Růžová?“ zachechtala se napůl šíleně Zuzana. Vypadalo to, že jí to opravdu vlezlo na mozek.

„Abych byl upřímný, tak pochybuji.“

„Šmankote! Tak co teda můžu?“ navztekala se jako malá holčička. Green by přísahal, že po posledním slově slyšel střelbu, kterou určitě vyhrála kapitán.

„Chcete pravdu a nebo milosrdnou lež?“ urovnával věci muž.

„Pravdu!“

„Tak ho můžete jen přátelsky poplácat po rameni…“ tady byl přerušen.

„A po prd…nemůžu? Taky přátelsky!“

„…ne! Sexuální obtěžování!“ Andy toho začínal mít dost.

„To si rovnou můžu jít hodit mašli…Hej, LORNE!!!!“ přenos definitivně skončil. To znamenalo, že se Zuzana vrhla pro majorovi a všechno mu vrátí i s úroky. Tahle „hra“ se doslova zvrhla v bitku těch dvou. Přepadali se na chodbách a stříleli na sebe barvu hlava nehlava. A uznejte sami, kdo má kontrolovat ,mrtvé´, že nepokračují ve hře, když si vaše velící

běhá po všech čertech?!

Pokračoval dál. Nevěřícně kroutil hlavou. Bylo to zvláštní, ale nacházel se v klidové zóně. Byl za to vděčný. Zašel za roh, ale v polovině pohybu se zarazil. Ztuhl. Slyšel před sebou kroky, připravil se. Potichu setrval na místě. Skoro nedýchal.

Na rameno mu dopadla něčí ruka. Vyděšeně se obrátil. Další pohled věnoval muži, který mu pevně svíral rameno. Slyšel za sebou někoho. Otočil se nazpět. Cestu měl zastoupenou. Polknul. Tohle nevypadalo dobře.

Kapitán Petersonová vybíhala z jedné velké rvačky. Potřebovala pomoci. Scott tam již byl, ale tohle neměli šanci zvládnout jen sami dva. Jediná pomoc se dala čekat od posledního člena týmu.

„Greene, potřebuji vás v desátém sektoru!...Greene?!“ zavolala do vysílačky. Jenže nic se neozvalo. Bylo ticho a klid. Zuzana naštvaně vběhla do chodby v sektoru, kde věděla, že byl. Všude na stěnách byla barva. Červená, zelená, modrá, růžová (ano, tohle nemělo cenu připomínat, Zuzanina uniforma byla jeden velký růžový maskáč, děkujeme majore Lorne), jen jeda se sem nehodila. Temně rudá. Tu nikdo neměl, sama viděla barvy ostatních. Sklonila se a nebrala ji na prsty. Krev…

Kapitán přeladila na frekvenci, kterou používali normálně ve městě.

„Doktorko Weirová,“ štěkla.

„Ano?“

„Něco se tu děje, snažím se spojit s Greenem, ale neodpovídá. Na chodbě, kde jsem ho viděla naposledy, je krev,“ přepnula a čekala. Vysílačka chvíli šuměla.

„Doktor Beckett mi před chvílí oznámil, že seržant Green byl napaden. Je v kritickém stavu a stále operují. Podle všeho byl pobodán.“ Zuzana polknula. Udělalo se jí špatně. Když se pořádně rozhlédla po chodbě, tak jí došlo, o co se seržant snažil. Cákance svědčily o tom, že se bránil.

„Toho parchanta najdeme, madam.“ Byla odhodlána k nemožnému.

„To doufám…“ Zuzka rychle přeladila a začala informovat ostatní. Brzy se měli sejít v pátém sektoru a sebou měli vztít Shepparda, Lorna a Ronona. Musí zabránit dalšímu napadení. Čert aby to vzal.

Green zalapal po dechu. Před ním stáli lidé, kteří na Atlantis neměli co pohledávat. Málem mu vypadla z ruky zbraň a o tom, že měl otevřenou pusu nikdo nemusel pochybovat. Jack O´Neill se postavil proti němu. „Seržante, jste součástí našeho plánu. Půjdete s námi a nespojíte se s nikým. Chceme vidět, jak bude velení postupovat v případě „napadení“

důstojníka. Nemusí se vám to líbit, ale tohle berte jako přímý rozkaz.“ Nevypadalo to, jako by Jack mluvil do větru. „V opačném případě to bude bráno jako neuposlechnutí nadřízeného důstojníka v době války.“ Tohle by mohlo na Greena stačit. Zmýlil se a to hodně.

„O jaké válce to mluvíte?“ zazubil se. Právě vyhrával. „Víte, generále, mohl byste mě poslat nazpět na Zem, klidně i zatknout, ale při každé z těch akcí byste narazil na problém. Mě

nemůžete degradovat,“ uchechtl se, „zavřít mě můžete, poslat na Zem je to samé, jako byste mě na místě zastřelil…ne všechny tyhle informace obsahuje má složka.“ Generál i přítomní

zalapali po dechu. Tohle mu nemohlo projít jen tak.

„Kde berete tu jistotu?“ vyprskla z ničeho nic Sam.

„U prezidenta Spojených států, madam.“ Jeho úsměv byl nesnesitelný. Vypadal, že je mu to jedno.

„Greene, mě to nezajímá!“ neudržel se Jack, jak blízké jeho osobě, „Teď nejsme v Americe, jsme na Atlantis. Prezident je daleko. Budete spolupracovat?“ štěkl.

„Nemůžu přijmout tenhle rozkaz už jen z morálního hlediska.“

„Greene…“ V tuhle chvíli seržant zavřel oči. Před nimi mu prolétly veškeré vzpomínky, které

se snažil potlačit. Tyhle obrazy, vzpomínky, sebou přinesly něco, čeho se špatně zbavuje. Hlasy se vrátily. Bylo to zoufalé volání o pomoc, křik dětí, lidí, umírajících. Nešli umlčet.

„Greene?“ dolehlo jako z dálky. Oslovený rychle otevřel oči. Snažil se nemrkat. Celkově

zezelenal, obličej se mu stáhl do bolestivé grimasy. Tvářil se poněkud rezignovaně.

„Pokud na tom trváte, pane, pak jdu do svého pokoje,“ prohlásil. Následoval ho doktor Jackson. Přece jenom mohli čekat nějaký podraz.

Andy na to neměl myšlenky. Hned po příchodu do pokoje zamířil do koupelny a tam se zavřel. Nevyšel ven. Daniel si ho nevšímal, nechal ho tam, kde byl.

„Kapitáne, napadá vás někdo, kdo by to mohl udělat?“ zeptal se John. Tady se Petersonová

ušklíbla. Samozřejmě, že to nevěděla. Seržant byl velmi oblíbený.

„Ve městě není jediný člověk, který by toho byl schopen.“

„Tak proč?“ zeptal se Rodney. Sám tušil, že on by mohl být taky adeptem.

„Zaprvé, vás jsem doktore nechtěla,“ kapitán se nikdy nezapřela, „a za druhé ani jeden z vás by to neudělal.“

„Kde berete tu jistotu?“ zazubil se John.

„Nemáte na to buňky, pane.“ Na tom, co řekla, přece jen něco bylo.

„A co vy?“ začal podezírat Ronon.

„Nemyslíte, že to mohla udělat na nějaké misi?“

„Ale vy ho znáte déle , tak…“ přidal svou do mlýna Evan.

„Pane, měla jsem tolik možností mu vrazit nůž do zad, ale nikdy bych to neudělala. Je to můj podřízený…“ a přítel. Jenže tohle zaznělo jen v jejích myšlenkách. Andyho by nikdy nezabila! Oba si prošli peklem. Vždycky to byl on, kdo ji zachránil.

„Co navrhujete?“ navrhl znovu Sheppard.

„Já?“ vykřikla zelenoočka.

„Je to vaše akce!“

„Jo super, takže všechny stáhneme do jiné místnosti než ,mrtvé´,“ rychle uvažovala,

„prohledáme a vyslechneme je, stejně jako ty ,odepsané´.“ Vyhrkla ze sebe. Právě měla úplně

jiné starosti než to, jak a kdo bude prohledán a zatčen. Uvnitř šílela, umírala strachem. Přála si být u operačního sálu a ronit krokodýlí slzy nebo jen rozbíjet talíře, vázy a křehké věci. Jenže práce nepočká. S nádechem a polknutím se vydala za Sheppardem a ostatními.

První rána, která je při posílání ostatních do bezpečí potkala, byl podplukovník Mitchel. Šel po chodbě a když je uviděl, tak se rozeběhl. Tímto činem se stal podezřelým číslo jedna. Cameronova nevýhoda byla neznalost tohoto místa. Rodney s Rononem mu nadběhli a srazili ho k zemi. Zuzana mu svázala pevně ruce a donutila jej, aby se postavil a šel s nimi na izolaci.

Výslech patřil kapitánu. Nebylo to profesionální, ale sama dlouho přemlouvala Weirovou a Shepparda. V klidu došla ke stolku, za kterým seděl Mitchel, a posadila se.

„Takže, od začátku, co se stalo?“ mrkla na něj. Vypadala vytočeně, ne to bylo slabé slovo. Kdyby mohla vraždit pohledem, tak je muž nejméně dvacetkrát mrtvý.

„Nic nevím,“ zapíral muž a člen SG-1.

„Jak chcete, podle všeho nejste na Deadalu, to znamená vážný problém. Jste podezřelý z napadení seržanta…tak s pravdou ven.“ Stále se držela, přesto se naklonila blíže k zadrženému.

„Kapitáne, nemusím vysvětlovat své rozkazy anebo pohnutky…“

Skočila mu do řeči: „Ale ano, musíte! Jinak vás dáme do vězení a ani samotný O´Neill vám nepomůže, natož prezident, o to postarám! Green bojuje o život a vy mi tu tvrdíte, že nemusíte nic vysvětlovat?!“ doslova vyprskla.

Cameron se usmál: „Generál O´Neill se nachází tady na základně. Seržant Green je ve svém pokoji. Celé jsme to vymysleli, abychom viděli, jak budete postupovat v případném vyšetřování. Vypulírované město je sice krásné, ale my z něčeho musíme udělat posudek.“

Zuzana zalapala po dechu. Bylo jí ze všeho špatně. Do ucha jí z vysílačky zaznělo, že mluví

pravdu. Z toho se jí zamotala hlava.

Zamrkala: „Green šel dobrovolně?“

„Ne!“

„Vy jste mu to dali rozkazem?“ vyštěkla hnědovláska. Pomalu jí začínalo docházet, čemu Andyho vystavil.

„Ano,“ přiznal neochotně Cameron, „jinak by nikdy neuposlechl.“

„Vy jste ale kretén!“ prskla mu do obličeje, „vůbec nevíte, co jste tím způsobil!“ Byla opravdu vytočená. Skoro na něj převrhla stůl. Udržela se. Svižným krokem, tak typickým pro její osobu, přešla místnost a stanula před stráží. Teď musela jednat rychle.

„Jestli se hne, tak ho zastřelte,“ prohodila s klidem na oba muže. Kývli, rozkaz je rozkaz.

„To nemůžete!“ vyštěkl podplukovník.

„Teoreticky ano, fingování smrti důstojníka, mrhání časem vojenského velení, přerušení

plánovaného cvičení…jste v tom až po uši, PANE! Uvědomte si, že tu neplatí zákony Země. Tady jste na Atlantis a tady platí naše zákony.“ Ironie osudu byla, že přesně tato slova použil dnes Jack.

„Myslím si, že to přeháníte, KAPITÁNE!“ bránil se Mitchel. Zuzana se zastavila v polovině, pohybu.

„Ano, uvědomuji si to, ale vaše výhody se právě zmenšily na minimum. Jste vojenský vězeň.“

„Tohle jste už vážně přehnala.“

„Omluvám se pane, ale jinak to nejde, nemám čas se s vámi hádat,“ řekla. Dál mluvila k ochrance, „původní rozkaz platí.“ Konec. Více se s ním nebavila. Otočila se a vypochodovala na chodbu, kde málem srazila Rodneyho.

„Hej, klid,“ zašeptal. Tak tak ustál náraz.

„Nikdo, ať za mnou nejde,“ zavrčela nebezpečně a odstrčila se od doktora. Myslela to vážně. Tohle si musela vyřídit sama s Andym. Jen musela doufat, že neudělal nic hloupého. Věděla, čím prošel a co ho ještě čeká. Momentálně trpěl. Před týdnem měla podobný „problém“ ona. Musela mu pomoci, už jen kvůli slibu, který si dali. Před minulostí se nedá schovat. Stále se pravidelně připomínala. Vyskakovala na povrch vždy, když dostali nesmyslný rozkaz, udělali chybu…Mohli utíkat jak chtěli, ale minulost si je vždy našla. Dávno si je označila, poznamenala a nepustila.

Petersonová doslova vpadla do seržantova pokoje. Rychlým pohledem zkontrolovala místnost. Jackson! Něco si četl.

„Ven!“ štěkla. Pohlédl na ni. „Řekla jsem ven! Nacházíte se v soukromé ubikaci!“

Nepříčetnost z ní přímo vyzařovala. Ani necekl a radši se odebral ven.

Dveře koupelny se otevřely. V místnosti se rozprostíralo ticho a tma. Zuzana v tichosti vkročila dovnitř. Tušila, co najde. Ta tma ji ujistila o správnosti její domněnky. Mávnutím ruky rozsvítila. Mezi vanou a stěnou někdo seděl. Seržant, musel to být on. Bez pohybu a bez jediného zvuku měl přiložené ruce na uších. Třásl se, stejně jako jeho prsty. Ve vlasech měl směsku různých barev. Zuzka si velmi dobře všimla služební zbraně, která ležela docela blízko Andyho, byla odjištěná. Potichu přešla a klekla si před něj. Vzala svého podřízeného za ruce, na dotek byly chladné.

„Andy,“ zašeptala. Teď musela zdvořilost stranou. Pohlédl na ni. Jí samotné se udělalo špatně. Celou tvář měl poškrábanou. Barva svědila a neuvědomil si, jakou má sílu.

„Nemůžu, já už dál nemůžu,“ zašeptal. Hlas se mu třásl.

„Přestane to, neboj, bude to v pořádku.“ Objala ho, pevně. Pohladila ho po vlasech.

„Nejdou utišit, nedokáži je donutit, aby přestali,“ rozechvěle se nadechl, „šest let, Zuzko, šest let je dlouhá doba. Proč jsme tam byli? Proč jsem tenkrát neumřel?“ Zhluboka dýchal. Sotva popadal dech. V očích měl prázdno, jako by se dívala jinam. Někam do minulosti.

„Oni přestanou, ale musíš napřed chtít ty…Pojď opláchneš si obličej.“ Pomohla mu na nohy. Doslova se jí skácel do náruče. Musela ho podepřít, nakonec se zachytil umyvadla. Pustila vodu. Studenu a donutila ho, aby si opláchl tvář. Barva se vypláchla, ale škrábance zůstávaly.

„Seržante,“ prohlásila kapitán pevně. Musela to udělat a Andy to věděl. Udělá to samé, co on před týdnem. „Budu vám muset na nějaký čas odebrat služební zbraň,“ oznámila. Hlas se jí

třásl. Nenáviděla, když dělala něco, co bylo proti jejímu přesvědčení. Věděla, že mu právě

prokazuje velkou službu. Vzpomínala na to, kolikrát měla chuď zmáčknout ten kohoutek. Stačil jen jeden stisk a všechny hlasy by utichly. Výčitky svědomí občas dokáží přijít v tu nejhorší dobu.

„Chtěl jsem vám říct, co se děje, ale dostal jsem rozkaz,“ promluvil. Psí oči, které na ni upřel, ji dostaly. „Chtěl jsem, opravdu jsem chtěl neuposlechnout. Jenže pak…“ nemohl pokračovat, hlas se mu vytratil. Zuzana zavřela oči. Chtěla si zahrát na tvrdou velící a vzít to s přehledem.

„Andy, není to tvá chyba,“ zahalekala a poklekla před něj. „Není to tvoje chyba a nikdy nebyla!“ přesvědčovala ho. Vlastně začala přesvědčovat i sebe.

„Víte jaké to je, kapitáne. Vždycky se vrátí.“

„Andy, mlč!“ vykřikla hnědovláska. „nenuť mě, abych udělala to, na čem jsme se shodli, že nikdy neuděláme. Nenuť mě splnit rozkazy, které se mi příčí!“

„Jaký je v tom rozdíl?“ Pohlédl na ni. Jeho obličej byl jako vytesaný do skály. Myslel to vážně. „Buďto ten kohoutek zmáčknu já a nebo vy. Já v tom rozdíl nevidím, rozkaz zněl jasně, jen vy ho odkládáte.“ Zuzana zrudla a postavila se. Vytáhla svoji zbraň a hodila mu ji do rukou. Tak tak ji zachytl.

„Vystřel! Máš na to právo! Rozkaz zněl jasně! První z nás, kdo začne projevovat známky lability má být tím druhým zneškodněn.“ Petersonová vypadala klidně a odhodlaně. Rozkazy zněly jasně, ona je odhodlaná přijmout spravedlnost.

„Jdi do háje!“ štěkl seržant. Zbraň jí hodil nazpět.

Zuzana se usmála, dosáhla toho, co chtěla: „Tak, když jsme si ujasnili problém, tak bychom mohli jít na večeři! Co ty na to?“

Green se ušklíbnul: „Jasně, zjednala jsi klid a chceš se jít nacpat!“

„Typická Petersonová! Pojď, nebo sním tvoji porci,“ postrašila ho.

„Nenávidím den, kdy jsem tě potkal…“

Tady to končilo. Některé věci nemělo cenu vytahovat na světlo. Důvod, proč oba byli na Atlantis měl zůstat jen mezi nimi a doktorkou Weirovnou. Tenkrát Petersonová postrašila několik vlivných lidí. Zařídila si tak pro sebe a jeho jednosměrnou cestu na Atlantis. Nechala si tak dát rozkaz, který nikdy nesplní…minulost by měla být pohřbená.

Někde musíme udělat chybu – KONEC

Přežít znamená žít – ÚVOD (Andy Green a kapitán Zuzana Petersonová)

Tak jsem se rozhodla přidat další povídku, která se jmenuje: Přežít znamená žít . Je rozdělená

na dvě části. Hlavní postavy tentokrát nejsou Zuzana a Rodney, ale Zuzana a Green. Celý příběh se odehrává mimo Atlantis a není tam tak důležité, co se děje ve městě, jako to, co se děje okolo Zuzany a Andyho...

Přeji příjemné počtení a opět korekci provedla Eleira

. Tímto jí moc děkuji

.(Co

bych si bez ní počala?)

Přežít znamená žít, PART 01

„Jsme pod palbou…opakuji jsme…pal…ou! Greene, projděte sakra!“ z vysílačky se ozval tolik známý hlas kapitána Zuzany Petersonové. Lidé v řídící místnosti zhypnotizovaně

sledovali modrý kruh. Brána však stále nikoho nepropouštěla. Dlouho to netrvalo a proběhli jí

vyděšení vědci. Někteří měli na tvářích oděrky, ale jinak byli v pořádku. Teď se čekalo jen na doprovodný tým.

Doktorka Weirová nervózně přešlápla, stejně jako major Lorne.

„Kapitáne, jak jste na tom?“ snažila se Elizabeth o kontakt. Chtěla být vyrovnaná, ale hlas se jí zadrhával strachem o lidi, kteří byli venku.

Vysílačka mlčela, avšak nakonec se ozvalo nějaké chrčení: „Špatně, madam,“ v hlase byla znatelná úleva, ještě žije. Střelba byla tak hlasitá, že sotva slyšeli ženin hlas. „Tak tak to stihneme. Připravte tým zdravotníků…Scotte, okamžitě projděte na druhou stranu a vezměte ho s sebou…Greene…“ Místnost opět zaplavilo ticho. To znamenalo, jak si Zuzana uvědomila, že celý dialog do vysílačky byl zbytečný.

Modrý kruh se lehce zvlnil a propustil dva mariňáky z týmu Petersonové. Jeden těžce krvácel z břicha. Byl převzat zdravotníky a odeslán na operační sál. Druhý měl zlomené pouze zápěstí. Teď mohli čekat na poslední opozdilce, kteří se stále nevraceli.

„Madam, chystáme se na náv…áááá...bože!“ hlas ženy utichl.

„Madam, k bráně to nestihneme, jsme pod příliš silnou palbou. Projdeme, až to bude bezpečné.“ Podle tónu i hloubky hlasu to byl seržant, kdo převzal na starosti informování. V

pozadí všeho byly slyšet jadrné nadávky ženského hlasu. Všichni v řídící místnosti byli plní

strachu. Nikdo nevěděl, co se stalo, jak je to vážné a kdy se vrátí. Vše uzavřel modrý kruh, který zmizel. Brána utichla a všechny pochybnosti se ještě zvětšily.

„Greene, dala jsem vám rozkaz!“ zakňučela Zuzana. Byla zapřená za seržanta a za sebou táhla levou nohu. Na stehně se jí čím dál více zvětšovala tmavorudá skvrna. Tekutina jí stékala po lýtku až do boty.

„Kašlu na to!“ zakřičel v návalu adrenalinu Andy.

„Greene, za neuposlechnutí rozkazu můžete…“

„Buďte sakra ticho! Vy jste se nechystala projít, tak nemusím ani já!“ Zuzana mlčela. Dala svému týmu velkou volnost a teď se jí to vracelo. Seržant se zastavil, otočil a hodil kamsi do dáli granát. V tuhle chvíli se oba opět vydali zase na cestu.

„Tohle by je mělo alespoň na chvíli zdržet. Při dřívějším průzkumu okolí jsem našel nedaleko jeskyni. Budu vás tam muset odnést,“ jeho slova zněla klidně, jako by nic. Jenže se setkal s nesouhlasem hnědovlásky.

„Ve vší úctě, madam, táhnete za sebou nohu a děláte rýhu jak krtek!“ zaznělo z mužových úst. Tón hlasu se nedal považovat za klidný a ani příjemný.

„To je mi jedno! Nemůžete si na sebe hodit na víc sto kilo a dělat jakoby nic!“ Andy povytáhl obočí a přehodil si jí přes jedno rameno. Zuzana lehce vykřikla bolestí.

„Dokud budu moci, tak vás ponesu. Ocenil bych, kdybyste hlídala a případně střílela.“

„Nakopu vás leda tak…“ brblala si pro sebe žena, přesto měla nachystané zbraně.

Andy opatrně sundal Zuzanu z ramene a klesl. Viděl, že se jeho velící neubránila bolestivé

grimase, avšak on dělal, co mohl. Teď se rozplácl na zádech a snažil se popadnout dech. Pot mu tekl snad všude. Hnědovláska odněkud vytáhla šátek a začala mu otírat obličej. Její prsty chladily. Nevšímala si škubání v noze. Měla strach, avšak ne o sebe, ale o muže, který ležel vedle ní. Vypadal že nemá daleko k infarktu. Po čase se jeho dech zklidnil.

„Omlouvám se za chvilkovou nepřítomnost,“ promluvil do ticha.

„Omluva přijata. Můžete mi pomoci?“ Green ještě chvíli ležel a pak se posadil. Jeho pohled sklouzl na temně rudou skvrnu na kapitánově stehně, stále více se rozšiřovala.

„Kulka?“ otázal se. Kývla.

„Budeme to muset vyndat.“ Znovu to kývnutí.

„Nejsem doktor!“ snažil se ospravedlnit.

„Ale tohle jste už několikrát dělal,“ promluvila konečně. Oba věděli, že má pravdu. Vlastně to samé dělala i Zuzana, avšak tenkrát byla na Greenově místě.

Andy vstal a položil pod kapitána deku. S omluvným výrazem jí vyzul botu. Byla nasáklá

krví. Ponožka skončila kdoví kde. S lehkým začervenáním a tichým: „Promiňte,“ jí roztrhl kalhoty vysoko nad ránu.

„Novou uniformu nedostanu,“ zavzlykala kapitán.

„Dám vám svoje kalhoty.“ Byl to chabý pokus o vtip, ale podařil se. Teď seržant vytáhl všechny věci z batohu. Srovnal obě základní lékárničky vedle sebe a s vyděšeným pohledem pohlédl do zelených očí kapitána.

„Obvazů tu mám dost, sterilní věci nejsou problém, ale nemáme morfin.“ Zoufalý pohled kapitána mluvil za vše. „Máme jenom brufen.“

„Cože? Brufen?“ zaúpěla. Andy kývl.

„Bože, dejte mi dva!“

„Nechcete tři? Dva jsou velmi málo!“ ironie byla velmi slyšitelná. Petersonová to postřehla.

„Lepší lítat někde jinde, než vám řvát do ucha.“

„Taky možnost,“ prohlásil seržant a podal vše kapitánovi. Navlékl si rukavice a zhluboka se nadechl.

„Ještě něco?“ zeptal se naposledy. Poprosila jen o šátek. Ten si pak strčila do úst a pořádně

skousla. Teď teprve kývla, byla připravená. To se však nedalo říct o muži. Nervózně se sklonil nad její nohou. Vzal kleštičky z lékárničky a vydezinfikoval je. Opatrně je dal do rány. V tu chvíli se Zuzana prohnula. Rukama zmáčkla přikrývku, její křik byl udušen v tkanině

šátku. Seržant zavřel na chvíli oči, ruce se mu klepaly, ale když se znovu pokoušel vylovit kulku, tak jeho ruce i mysl byly klidné. Snažil se nevnímat křik ženy, ani její zmítání. Andy konečně viděl kulku, uchopil ji a vytáhl. V tuto chvíli Zuzana omdlela. Díky bohu za to, protože teď musel zastavit krvácení a vydezinfikovat. Kdyby byla při vědomí, tak ho na místě

zabije.

Seržantovy ruce se rychle hýbaly. Za chvíli měl zastavené krvácení, vydezinfikovanou a zavázanou ránu. Neprovedl to zrovna nejlépe, ale pokud sebou kapitán nebude moc škubat, mělo by to, jak doufal, vydržet. Teď si všiml, že se mu třesou ruce. K mozku došla informace o dřívější situaci a on vyčerpáním padl vedle kapitána. Oči se mu na chvíli zavřely a když je otevřel, veku už byla dávno tma. Jeho první pohled patřil ženě vedle něj. Byla bledá, na čele se jí perlil pot. Lehce se jejího čela dotkl. Bylo teplé, avšak ne horké. Pro jistotu ji vzbudil a dal nějaké léky.

„Co se…au!“ Zelené oči si pomalu uvědomovaly situaci. Zaostřily na jediný živý objekt v okolí.

„Díky,“ poděkovala, jak za prášky, tak za všechno.

„Budeme muset sehnat vodu,“ dodala kapitán, když se napila. Seržant nic nenamítal. Postavil se. Zuzana začala vstávat taky. Zachytila se za něj, vypadalo to, že chce jít taky.

„Jak jsme daleko od brány?“ zašeptala.

„Nevím, ale vy zůstáváte, pro vodu jdu já. Obhlédnu situaci a pak uvidíme, co dál...Můžete zatím dělat večeři,“ zamrkal na ni. Jeho velící kývla, nemohla říct více. Vztekání by nepomohlo, ani dupnout si nemohla, a on by mohl přinejhorším utéci. Místo nadávek a všeho začala vařit polévku na vařiči. Teď to byla Zuzana, která odsunula vtipy stranou. Mohla uběhnout sotva čtvrthodina, když žena v jeskyni uslyšela z venku nějaké zvuky. Rychle vypnula vařič. Ten s tichým puf přestal vydávat slabé světlo a pomalu chladnul. Popadla P-90 a odplížila se ke vchodu. Zaostřila. Nepotřebovala světlo, viděla v noci celkem obstojně. Tohle bylo způsobeno „malou nehodou“ na jedné planetě. Samozřejmě, kdyby jí

pustili do očí ostré světlo, tak se začne bolestí svíjet na zemi. Některé výhody měly i své proti. Každopádně viděla nějakou postavu, která procházela okolo jeskyně. Green to nebyl. Skoro nedýchala a snažila se na sebe neupozornit. Povedlo se, neznámý někam odešel. Vydechla a pak se zhluboka nadechla. To bylo o fous.

Konečně přišel seržant. Okamžitě ho informovala o nezvaném hostu.

„Cestou jsem jich několik potkal. Chodí většinou po dvou. Pokud jsem si všiml, tak v pravidelných intervalech a po předem určených cestách. Myslím, že jsme jim trochu nahnali strach. Jinak, tady je voda,“ láhve s tekutinou podal kapitánovi, která pokračovala mlčky s přípravou jídla.

„Našel jsme perfektní místo, kde se můžeme schovat. Je hodně chráněné a ve dne nás neuvidí.“ Tady kapitán kývla, chtěla si vyslechnout vše, jako velící měla právo veta. Muž to pochopil. Věděl, že se nechce vysilovat mluvením, ztratila poměrně dost krve.

„Kolem brány hlídá asi tak dvacet mužů. Jsou viditelně rozmístěni, ale i schováni v keřích.“

„Když udeříme rychle, tak by se to mohlo povést, máme dost C4, tím bychom mohli způsobit dostatečný randál,“ tím zatím zhodnotila celou situaci kapitán.

„K tomu místu,“ pokračoval Green. „Je zhruba v polovině mezi bránou a touhle jeskyní, schované mezi keři, nikdo nás neuvidí. Je to malá díra v zemi, asi tak třikrát čtyři metry a vysoká metr dvacet. Pořádně se postavit nebudeme moct, ale lepší než zůstat tu. Je kamenná, takže nám nespadne na hlavu. Vodu budeme mít asi tak čtyři metry od sebe…Zvládnete to?“

Zuzana se zamyslela a podala misku polévky seržantovi.

„Myslím, že jo…Ok, uděláme to takhle. Vydáme se na to místo, o kterém jste mluvil a zítra večer se porozhlédnu u brány já. Musím mít přehled o tom, jak to tam vypadá.“

„Ale…“ pokusil se vznést námitku muž. Okamžitě však zmlknul. Bledá tvář ženy byla ještě

více bledá pod modrým plamenem vařiče. Tady seržant už nic víc nenamítl. Prostě tak se věci měly, sám to chápal. Nešlo tu o důvěřuj, ale prověřuj. Šlo tu o přesvědčení se na vlastní oči a vymyšlení plánu na místě. Tohle on znal a často to upřednostňoval i dělal. Jaká ironie…

Povečeřeli beze slov. Nebylo potřeba mluvit. Na vyjádření pocitů bude čas později. Kupodivu jim to uteklo strašně rychle. Green sbalil veškeré věci a pomohl kapitánovi na nohy. Ta si nechala navléci krosnu a zahákla se za svého společníka. Mlčky se vydali do tmy, která

nevěstila nic dobrého.

Nevypadalo to dobře. Šli velmi pomalu a muž musel ženu skoro nadnášet. Ta bedlivě

sledovala své okolí. Ač nesvítil měsíc a hvězdy sotva prosvítily mraky, tak se chovala, jako by bylo šero, možná i světlo. Najednou se zastavila. Ukázala neurčitě před sebe. Na rukou vztyčila dva prsty. Muž vedle ní pochopil. Opatrně se odplížili mezi keře. V klidu vyčkali, než

prošli pronásledovatelé.

„To bylo o fous,“ zašeptal sotva slyšitelně Andy.

„To mi povídejte…“ zachichotala se Zuzana a vytáhla ho z keřů. „Čím dřív tam budeme, tím lépe,“ prohlásila žena ještě před tím, než je okolí pohltilo tichem.

Konečně došli k řece, voda zurčela. Musela být ledová. Vyvýšený břeh se zdál jako překážka.

„Ehm, myslím, že to bude chtít jinou cestu,“ navrhovala znovu žena. Její společník jen protočil oči a seskočil dolů. Přistoupil blíže a chytl ji za pas. Petersonová mu položila ruce na ramena. Připadala si jako pírko. Green měl opravdu sílu. Nadzvedl ji, jako by byla nic (a to měla na sobě plnou polní) a položil ji lehounce na zem, přesto se na jejím obličeji objevila bolestivá grimasa.

„Omlouvám se,“ hlesl.

„To nic, moje blbost…ta voda…fuj…ledová!“ Oba dva se oklepali. Přesto museli vyrazit dál po proudu, dokud nešla další hlídka. Snažili se nenadělat příliš mnoho hluku, avšak za daných podmínek to moc dobře nešlo. Postupovali ještě pomaleji než předtím. Zuzaně to podkluzovalo a Andy ji musel neustále chytat. Najedou se oba zastavili. Hrklo v nich. Otočili se na sebe. Jejich oči se setkaly. Slyšeli další hlídku.

Na břehu stál vetší keř. Rychlostí, jakou by od nich nikdo nečekal, vběhli do něj. Zuzana padla na záda. Bolestí zasyčela. Hlavu měla zakloněnou. Batoh se nacházel pod jejími zády. Nohy měla natažené, jednou rukou drtila seržantovo rameno. Samotný muž skončil stejně

jako ona. Oba se modlili, aby je nenašli. Skoro nedýchali. Vytřeštěné oči zíraly do nebe.

„Něco jsem slyšel!“ ozval se velmi hrubý hlas těsně vedle keře.

„To se ti zdálo, asi nějaká ryba,“ komentoval to druhý. Měl podivně přiopilý hlas. Zuzana ještě více zmáčkla vojákovo rameno. Nechtěla, opravdu ne, ale její noha si myslela něco jiného. Roztřeseně a potichu se nadechla. Z očí ji vytékaly slzy, razily si cestu do vlasů. Kapitán se v duchu modlila, aby odešli. Její přání bylo vyslyšeno. Ještě chvíli tak setrvali, kapitánův stisk povolil a oba zhluboka dýchali.

Muž se konečně odvážil posadit. Připadal si jako štvaná zvěř. Promnul si paži, kterou předtím kapitán svírala. Očima zkontroloval svou velící, ta jen nehybně ležela a zírala na oblohu. Pohledem sklouzl po jejím těle, zastavil se až na ráně. Zhrozil se. Veškeré obvazy byly smáčené krví, tekla doslova proudem. Zíral na to, co viděl, neschopen slova. Začala mu docházet vážnost situace. Zuzka si při schovávání musela ránu znovu nedopatřením otevřít. Stačil na to prudký pohyb.

Nezkoušel nějak vyrušit ženu před sebou. Věděl, že dělá všechno, aby nezačala křičet. Vzal ji do náruče, i s batohem, což bylo něco zvláštního, a utíkal na místo, které bylo vzdáleno dvacet metrů po proudu. V duchu si přál, aby ještě vydržela.

Sotva dorazil na místo, položil jí. Podestlal pod ní deku. Zuzanina hlava klesala na bok.

„Ne, ne, ne,…to mi nedělej!“ zašeptal a rychle strhl obvazy. Zuřivě začal zastavovat krvácení. Po čele mu tekl pot, ale on musel vydržet. Nakonec se mu podařilo ránu zastavit. Na rukou mu zasychala krev, třásl se. Několika výdechy se uklidnil a umyl si ruce vodou. Znovu se vrátil k ženě. Ta se chvěla, na čele jí vyskakoval ledový pot a když zkoušel teplotu, tak jen hořela. Poplácal jí po tváři. Zelené oči na malý okamžik zaostřily seržanta, ale pak se opět schovaly za víčky. Upadala do bezvědomí. Přesto se snažila něco říct. Andy se k ní naklonil.

„Bylo mi ctí…“ sotva uslyšel seržant. Naštvaně na ní pohlédl.

„Mně ne! Protože mi ještě poděkujete…“ vzal její známky a prohlédl si je. V duchu děkoval komukoliv, kdo ho poslouchal. Jeho krevní skupina byla nula plus, stejně jako její. Rychle rozevřel lékárničku. Se zoufalým úsměvem se dal do práce.

„Uděláme kouzlo…budeme zkoušet, jestli přijmete moji krev,“ zašeptal. Zelené oči na něj znovu zaostřily.

„Ne…“ zněla chabá odpověď, avšak Andy to ignoroval. On udělal své. Informoval ji o vývoji situace, teď udělá konečně to, co chce. Vzpřímil se tak, jak to nejvíce šlo, a sundal si pásek. Na ruce si natáhl rukavice. Poslední. Někde našel úzkou hadičku a napojil na ni dvě jehly, z každé strany jednu. Pohodlně se usadil a obtočil si pásek okolo ruky. Zatnul pěst a utáhl. Připadal si jako feťák, když si vpichoval jehlu do žíly. Druhou stranu napojil k Zuzaně na hřbet ruky. Zvedl paži, co nejvýše to šlo. Průhledná stěna hadičky se zabarvila do ruda. Transfuze začala. Green doufal, že je pro dnešek infekce a cokoliv jiného vynechá. O nějakou chvíli a jistě i o spoustu krve později vytáhl hadičku. Jak u sebe tak i u Zuzky. Oba obdařil náplastí. Cítil se unavený. Kapitán se stále klepala. V duchu prosil, aby mu jednu nevrazila, až

se probudí, a přilehl k ní. Přikryl oba druhou dekou. Bylo mu, stejně jako jí, chladno. Objal ji okolo pasu a během chvíle cítil, že se Petersonová přestává klepat a její dech se zklidnil. Usnula. Zanedlouho se odebral i on do říše snů.

Zabralo to, nedalo přímo se říct, že úplně fungovalo, ale zabralo. Lepší než nic. Green byl rád, že oba na chvíli usnuli. Slyšel, že venku někdo chodí a ptáci zpívají, to znamená, že hlídají i ve dne. Připadal si jako štvanec. Měli by se opět přesunout blíže k bráně. Někam, kde nehlídají. Musí to mít nějakou slabinu. Potichu se chtěl posadit, avšak v polovině pohybu zjistil, že má na sobě zátěž. Opět dolehl a rozhodl se, že počká. Nebude ji zatím budit, alespoň

ať se ona prospí.

V břiše mu zakručelo. Zavřel oči a donutil se myslet na něco jiného. Příjemnějšího. Nic ho nenapadalo. První myšlenka byla, že má hlad. Další a další byly stejně pozitivní. Nacházeli se na planetě, ze které se zatím nemohli dostat. Oba se cítili vyčerpaní. Kapitán ztratila tolik krve a on se mohl jen modlit, aby nedostala infekci. Nakonec opatrně nadzvedl ženu a zase jí

položil nazpět. Rychle nachystal něco k snídani. Musí jim to vydržet ještě dlouho. Kapitán by měla snídat více. Naštvaně se rozhlédl po jejich dosavadním úkrytu. S mírným povzdechem napsal krátký vzkaz, kdyby se náhodou žena probudila a pak se vydal ven. Musí něco najít a ještě uklidit stopy po včerejší noci.

Zuzana se vzbudila asi hodinu po té, co Green odešel. Bolela jí noha a vlastně i ruka. Celý kus noci měla jako v mlze a nevěděla, jestli to byla pravda nebo ne. Pohlédla na hřbet ruky. V tu chvíli by se v ní krve nedořezal…ne, že by jí měla hodně. Už jen z principu. Riskoval, a to hodně. Andy riskoval svůj život a několikrát porušil rozkaz. Tentokrát si však musela přiznat, že kvůli ní, jen aby jí zachránil život. Nejradši by do něčeho kopla. Neměla náladu na nic, prostě jen chtěla ležet. Kručení v břiše a bolest v noze ji připomněla základní lidské potřeby, jako jsou prášky a jídlo.

Doplazila se k zásobám. Dala si opravdu skromnou snídani, kdo ví, jak dlouho tu ještě

zůstanou. Na to si hodila ibalgin. To by mohlo pro začátek stačit. Vše zapila zbytkem vody. Její další pohled patřil vzkazu. Takže se zase toulal venku a hledal místo, kam se přesunou. Jediná možnost, jak přežít. I tak bylo dost riskantní tu zůstávat přes den. Nejradši by něco udělala, jenže nevěděla, co. S podivným strachem hleděla ven a zbraň měla připravenou. Slyšela šustot. Někdo okolo procházel. Zadržela dech. Vyděšeným pohledem sledovala svět před sebou. Kdyby musela střílet, tak pravděpodobně zemře. Nebyla možnost, jak utéct. S tou nohou nemohla. Lék proti bolesti sice trochu zabral, ale stačil velmi prudký pohyb a vykrvácela by. Green by jí znovu nepomohl. Ocitla se v pasti. Musel to být trest, jen nevěděla od koho. Samozřejmě, že se ocitla v takových situacích tolikrát, až to nebylo příjemné, a řekněme si, často i s Greenem. Dokonce si oba často přáli být mrtví, ale vždy přežili. Teď

tomu snad nebude jinak.

Připravená udělat to, co musí, čekala. Opravdu se někdo objevil. Podivný zarostlý chlap v kožených kalhotách. Prohlížel si okolí a hledal stopy, které by vypovídaly o jejich pobytu. Nic však nenašel a proto pokračoval dál. Kapitán si oddechla. Na chvíli zavřela oči a nabrala dech. Zhluboka se vydýchala. Sotva to provedla, tak se ozval podivný zvuk, jako by někdo na něco troubil, a pak následovala střelba. Objevili Greena.

To bylo poprvé, co Zuzana pořádně ztuhla. V duchu se modlila, opravdu se modlila, aby to přežil. Se strachem, který se zvyšoval s každou minutou, čekala. Skoro zapomněla dýchat. Všechny svaly měla stažené. Do očí se jí draly slzy. Bylo to strašné a ona nemohla nic dělat, jen tu ležet a čekat…na co vlastně? Na to, že se možná nikdy nevrátí. Nejradši by byla mrtvá. Mohla uplynout tak hodina od doby, kdy se naposledy ozval poslední výstřel a Green stále nepřicházel. žena se snažila zadržet slzy, které se draly na povrch. Takhle to mělo skončit?

Měla zemřít sama na nějaké podělané planetě, ze které nevedla cesta ven? Nejvíce ji tížila vina. Kdyby ho donutila projít dřív, než se jí to stalo, tak by teď žil. Nedokázala už dále vydržet. Zelené oči se zaleskly. První slzu následovaly i další. Zuzana se nehýbala, jen ležela a plakala. Bez dechu, bez vzlyků. Byla sama, bez přátel, někde v díře. Nikdo nebude moci donést rodině známky. Nikdo nebude moci donést její.

Začalo se pomalu stmívat. Světlo a slunce vystřídaly hvězdy a jasná bez měsíčná noc. Zuzana si uvědomovala svoji situaci. Vlastně už byla mrtvá. Kolem prošla další hlídka. Slyšela jejich slova. Nepřeslechla to, že musí najít tu ženu, která musí být raněná a tudíž se nemůže hýbat. Vězeň, opět jím byla, teprve teď si uvědomovala svoji závislost na muži, který se nevrátí. Nějakým zázrakem si stihla dojít pro vodu a zahladit za sebou svoje stopy, avšak tady skončila. Neobědvala, nemohla. Jídla bylo málo a bude ho potřebovat později. Teď se musí

postavit na vlastní nohy.

Tma přinášela strašidelné výjevy v podobě stínů a zvuků. Nenáviděla přírodu v noci. Bála se v ní. Všechen strach přehlušil žaludek. Znovu se hlásil o jídlo. Naštvaně se odplížila k batohu. Vzala si jen třetinu nějaké hloupé tyčinky. Hlad to nezahnalo, ale kručení uspokojilo. To bylo prozatím všechno. Vrátila se nazpět a snažila se neusnout. Znovu a znovu se jí z očí spouštěly slzy. Chtěla je zastavit, byla přece voják, ale nedokázala to. Sama se divila, kde na ně bere energii. Psychická únava se dostavila. Hřbetem ruky setřela slanou pohromu na tvářích. Docílila jen toho, že si rozetřela všechnu špínu. Skousla si již tak zničený ret. Tohle bylo za trest. Vážně.

Připravila si zbraň. Slyšela nějaký šelest. Na hlídku bylo brzo. Tak to vypadalo, že jí našli. Teď ji vytáhnou ven a zastřelí. Možná se ani nebudou obtěžovat s něčím takovým, jednoduše vypálí pár kulek do jeskyně. Wow, to bude nádhera! Jenže ona se nevzdá, už jen kvůli Andymu, bratrovi a dalším…ne tak jednoduše.

Připravená vypálit do tmy se ještě více přimžila. Odněkud se ozvalo zahoukání místního nočního dravce. Lekla se. Snažila se zatajit dech. Nepravidelně dýchala. Už viděla dotyčného. Krčil se za jedním z keřů. Měla ho na mušce. Přivřela oko a zamířila. Pohne se blíž a ona ho zastřelí.

Přežít znamená žít, PART 02

„Petersonová, opovažte se vystřelit,“ zaznělo sotva slyšitelně z vysílačky, kterou měla u sebe. Zuzaniny oči se rozšířily poznáním. Nebyla schopna pohybu. Jen dále zírala na postavu před sebou. Ta se pomalu zvedla a rozeběhla se do jejího útočiště. Zničeně dopadla na podlahu a vydýchávala se. Kapitán ji sledovala jak v transu. Stále to nemohla pochopit.

Seržant se konečně posadil.

„Co je?“ zašeptal a upřeně se na ní díval. Její chování se mu nelíbilo.

„Myslela jsem, že…“

Sotva slyšel její slova, ale tón hlasu nepřeslechl. Došel k ní po čtyřech. Tvář měl samý šrám a uniformu na několika místech roztrhanou. „Tak snadno se mě nezbavíš.“

Zuzaně se rozklepala brada. Rychle se odvrátila. Nemělo cenu, aby ji viděl. Ona byla voják, tak teď se přestane chovat jako hysterka! Tohle si řekla tolikrát a docílila jen toho, že se ještě

více rozplakala. Sledovala dění venku a na příchozího se ani nepodívala. Ten ji hnědýma očima neustále sledoval. Trochu naštvaně, ale když už to nemohl vydržet, tak ji k sobě otočil. Ani se jí nestačil podívat do obličeje a visela mu kolem krku. Plakala. Radostí, strachem…sama nevěděla. Byla ráda, že je v pořádku. Tiskla se k němu a nedokázala přestat. Potřebovala se přesvědčit, že je tu. Nikam neodešel, po tolika letech ani nemohl.

„Hej, klid, jsem tu,“ jemně ji od sebe odstrčil, „ještě jsem vás nikdy nikde nenechal a to taky nehodlám.“

Zuzana se jen chabě usmála: „Omlouvám se, moje chyba.“

„Nebyla první tohohle rázu.“

„Greene, narážíte snad na něco, co se stalo před x-y lety?!“ Konečně se mu podařilo vykouzlit na její tváři vřelý úsměv. Sám se pak vydal do batohu pro zásoby. Od rána nic neměl v ústech. Rychlým pohledem zjistil, že zmizela jedna a jedna třetina tyčinky. Naštvaně se ohlídl po ženě, která opět zkoumala okolí.

„Vidím, že jsi vydatně posnídala i povečeřela,“ narážel na její stravu. Ignorovala to. V tomto směru se nechtěla hádat a ani slyšet kázání. Cítila, že na ni leze teplota. Ledová voda z minulého večera přikrmila její nachlazení a to, že na sobě měla celou noc mokré kanady, jí

taky moc nepřidalo . Vedle sebe si všimla pohybu. To byl jen Andy, který jí podával další

malý kousek tyčinky. Sám se pak vrhl na druhou polovinu. Alespoň něco, pomyslel si.

„Našel jsem další místo, není tak blízko brány, ale stále je u potoka. Hlídka kolem nechodí,“

zašeptal při balení všeho možného.

„Jak vypadá?“ Zuzana si po téhle otázce nasadila batoh. Chtěla mít přesun rychle za sebou. Už jen představa ledové vody jí děsila.

„Trochu…hele, ne tak zhurta, kapitáne,“ snažil se jí uklidnit Andy. Jak předpokládal, rychlý

pohyb na horu jí donutil, aby se vrátila zpět na zem, jenže tentokrát v bezvědomí. Omdlela. Muž protočil oči a hodil si na záda batoh. Došel ke své nadřízené a několikrát ji pořádně

proplesknul.

„Au!“ probrala se z tmy a chytla se za tvář. „To bolelo!“

„Účel to splnilo,“ zamračil se Andy, „příště pomalu, ztratila jste moc krve.“

„Očividně,“ poznamenala na jeho poznámku Petersonová. Oba se pomalu postavili. Jejich další cesta vedla do noci. Temnota je brzy pohltila. Měli štěstí, kdyby zůstali na tom místě

další den, tak je pravděpodobně objeví.

Konečně dorazili do svého nového úkrytu. Tentokrát to bylo na jedné skále, kam nebylo vidět. Jenže než se tam vůbec dostali, uplynula spousta času. Oba vyčerpáním padli na zem. Tráva pod jejich těly byla měkká a bez závady. Oba se přikryli dekami a brzy se odebrali do podivného světa plného fantazie. Tam po nich nikdo nestřílel a nechtěl je uštvat k smrti, teda prozatím.

Ráno se dalo považovat za krásné. Slunce bodalo do očí. Ptáci poletovali po bezmračné

obloze a prozpěvovali si. Zuzana zamručela a převalila se na bok. Ve stejnou chvíli se vzbudila. Noha jí zabolela. Posadila se. Pohlédla na postavu vedle sebe. Green ztěžka oddechoval. Spal podivně dlouho. Zkusila mu položit ruku na čelo. Jeho tělesná teplota se jí

vůbec nelíbila. Určitě jí měl zvýšenou. Z batohu vyhrabala lékárničku. Vzala jeden z posledních aspirinů a vzbudila ho. Nechápavě se rozhlédl okolo sebe. Přijal lék a zapil jej. Moc dobře věděl, jak na tom je. Petersonová ho stále pozorovala.

„Ošetřím vás,“ rozhodla velící.

„Není to nutné,“ Andy se začal vzpírat, přesto cítil, že se některé oděrky a rány zanítily.

„Nechte toho, nebo vás knokautuji!“ Na tohle nemohl říct ani popel. Mlčel a sledoval jí. Naštvaný výraz mu brzy přešel do bolestivé grimasy a z úst mu vycházelo občasné syknutí. Zuzana mu vše pečlivě ošetřovala.

„No, no, neměl jste si to nechat zhnisat. Teď to bude bolet.“

„Jen počkejte, další je na řadě vaše noha.“

„Nemůžu se dočkat!“ Popravdě to nebylo tak zlé. Nehojila se ani nekrvácela. Pro dnešek mohli oba odpočívat. Andy našel další úkryt předešlého dne.

„Jak to vidíte dál?“ zajímala se Zuzka. Green se jí dále rýpal v noze. Měla pocit, jako by ho to bavilo.

„Madam, vy jste snad velící,“ rýpnul si. „No s vámi se přesunuje velmi pomalu,“ podotkl.

„Ano a něco nového? Třeba, jestli se neozvali z Atlantis?“

„Ozvali, doporučil jsme jim, aby zůstali tam kde jsou.“ Kývla, souhlasila. Sama by to tak udělala.

„Bože! Greene, přestaň se mně vrtat v té noze,“ zavrčela Petersonová a snažila se získat nazpět svou nohu.

„Měl jsem jít na doktora,“ snažil se naznačit, že ho to baví, žena se upjatě rozesmála. „Vážně. Však dobře víte, že v naší rodině je dlouhá linie doktorů. Dokonce mě málem vyhodili, když

jsem odmítl studovat medinu.“

„Ale jste voják, proto chci svou nohu zpět,“ její hlas byl lehce výhružný, ale pak se změnil do normálního. „Nedokážu si vás představit jako doktora.“

„Já taky ne. Jsme rád, kde jsem.“

„I když jste na bohem zapomenuté planetě a velí vám taková…?“ nechala záměrně větu otevřenou.

„O to jsem tu radši.“ Mrkl na ni. Nemělo cenu o tom diskutovat, svůj postoj k tomu druhému znali. „Neschopná jste, to máte pravdu,“ dopověděl o chviličku později.

„Greene!“ vykřikla a dala mu záhlavec. Nějakou srandu si mohli dovolit. Zapomněli alespoň

na chvíli, v jaké jsou situaci.

Objevil se další problém – jídlo, voda, prášky… Měli pocit, jako by se plavili na rozbouřené

řece a vor se pod nimi více a více potápěl. Jako by jim docházel vzduch a oni se nemohli nadechnout. Svět se scvrkl jen do malé kuličky, která obsahovala základní potřeby, jako je jídlo, voda a touha žít.

Zuzana mlčky nachystala skromnou snídani. Každému dala jednu čtvrtinu tyčinky. Museli šetřit, jinak brzy podlehnou. Psychická i fyzická únava je dostihla v tomto okamžiku. Se slabým úsměvem si popřáli další nerušený spánek. Green si natřásl trávu a jakmile se jeho hlava dotknula země, usnul. Kapitán si vzala stráž nad celým dnem. Tušila, že seržant bude vyvádět, jakmile to zjistí, ale někdo musel dávat pozor.

Noc pomalu přicházela. Slunce se přiblížilo k obzoru. Zrudlo. Jeho paprsky se snažily prodrat ještě co nejdále. Chtělo tu zůstat o něco déle, než bylo nutné. Stejně jako dva lidé. Jeden prospal celý den a druhý? Usnul před chvílí. Únava jej nakonec přemohla. Už neměli sílu se ani posouvat. Nejradši by zůstali tady … na věky.

Absolvovali další zběsilý útěk. Někam bez cíle. Tentokrát je málem chytili. Ani jeden z vojáků nevěděl, jak o nich ví. Možná by měli přestat za sebou mazat stopy a nebo se prostě

přestat schovávat. Brzy pochopili i to, co dávno věděli. Uvízli tu.

Jejich novým útočištěm se stal shnilý strom, který měl uvnitř dutinu. Museli do něj vlézt, ale možná jim to na nějakou dobu zachrání život. Jen oddalovali nevyhnutelné. Vodu měli, jídlo došlo předešlý den.

Zuzana se unaveně opřela o strom.

„Už mě nebaví utíkat, připadám si jako štvaná zvěř.“ Green kývl, rozuměl tomu, opravdu ano.

„Není to poprvé,“ prohlásil. Unavené zelené oči na něj pohlédly.

„Ne to není, ale tentokrát tu není Jeff.“ Druhý voják na to nereagoval. Oči se mu klížily únavou. Třásl se, avšak ne chladem. Přisedl si blíže ke kapitánu, neprotestovala.

„Pamatuješ,“ začal muž, „na naše první cvičení na škole?“ Potichu se rozesmála.

„Nezapomenu. Zlomil jsi mi nos.“

„Nehoda, byla to nehoda! Já jsem se ti neustále omlouval.“ Petersonová se opřela o seržantovo rameno a zavřela oči. Jeho ruka ji objala. Neměli co ztratit. Pravděpodobně tu zůstanou navěky. Trocha neformálnosti neuškodí.

„Dávno jsem ti odpustila. Jsi jako anděl strážný,“ očividně narážela na něco v minulosti.

„Vím,“ řekl a jeho tvář se rozšířila do úsměvu.

Zuzana se opět chopila slova: „Připadám si jako blázen. Většinu času jsem se problémům stavěla čelem, ale poslední dobou před nimi jen utíkám. Jenže oni se vrací a jsou horší než

dřív.“ Green se zamračil. Tušil, kam tohle spěje, ale nechtěl to slyšet.

„Nemluv o tom, ne teď. Řekneš mi to doma,“ snažil se jí umlčet.

„Doma,“ uchechtla se, „kde to je?“

„Zuzano, tohle nedělej, nechci slyšet omluvy, ani loučení. Dělala jsi to už tolikrát a stále jsi tu.“

„Stejně jako ty,“ zaprotestovala. Andy zavřel oči. Skousnul si jazyk. Měla pravdu, zase. Kde byl v tuhle chvíli domov?

„Oba víme, v jaké situaci se nacházíme…“ znovu promluvila žena.

Green ji přerušil: „Stejně, jako jsme to věděli před šesti lety a ještě před tím…“

„Andy, nech toho. Vím, co jsem udělala. Do teď toho lituji.“

„Mlč, sakra! Tvá chyba to nebyla.“ Zasmála se, ale tak, aby jí nebylo moc slyšet.

„To si myslíš ty. Mohla jsem jít místo ní a ona by žila. Byla to má chyba. Nikdy si to neodpustím a vím, že ty to víš.“ Pohlédla na svého podřízeného. Tolik si přála slyšet slova odpuštění, ale věděla, že dnes se jí jich pravděpodobně nedostane.

„Už dávno jsem ti to odpustil. Nemělo to cenu. Celá ta „operace“ šla k čertu hned od začátku. Ty mi taky můžeš vyčítat, že jsem neudělal to, co Jeff…“

„Bylo to jeho rozhodnutí.“

„…Stejně jako mé sestry. Oba dva jsme ztratili sourozence. V jeden den. Rozhodně teď

nechci zemřít. Kdo by na mě vzpomínal?“

„Chybami jsme se poučili a přesto je stále děláme…vzpomínáš na poslední den výcviku přežití?“ Green mlčel. Pamatoval si to. Během celé té akce měla Zuzana nachlazení, které se vystupňovalo v zápal plic, avšak oni přežili. Vůbec se mu nelíbilo, kam ten rozhovor směřoval, vlastně se mu to přestalo líbit dávno.

„Je tu něco, co musíš vědět,“ kapitán začala vytahovat nové téma.

„ Kromě toho, že jsi šla na misi opět s nachlazením a stoupá ti horečka po té, co jsme několikrát proběhli vodou, je tu ještě něco jiného?“ Mlčela. Trefil se. Jako vždy. Tímto byla celé konverzace na minutu ukončena.

První promluvil Andy: „Mám zvýšenou teplotu.“

„Taky se potřebuješ ospravedlnit?“

„Řekněme, že ano, potřebuji. Pocit viny jsem chytil od tebe a navíc, do téhle doby nebylo třeba se tím zabývat…Musíme si sehnat něco k jídlu. Pořádně jsem nejedl více jak dva dny.“

„Ani já.“ Věděl o tom. I když jí nutil, aby více jedla, tak půlku z toho odkládala bokem. Díky tomu jim jídlo vydrželo déle.

Zuzana se více přitiskla k muži. Snažili se zachytit co nejvíce tepla.

„Seržante?“ Neviděla mu do obličeje.

„Ano?“

„Nebudeme se již více přesouvat. Nemá to cenu,“ rozhodla a podle Andyho i správně.

„Jedno z nejlepších rozhodnutí, které jste řekla. Bylo mi potěšením sloužit pod vámi, stejně

jako vás poznat.“ Musel to říct. Tentokrát byl konec, to tušil i on.

„Andy,“ sklopil zrak, „je mi líto, že jsem tě nedokázala přemluvit, abys prošel a tím pádem jsi tu. Bylo mi ctí tě poznat a považovat tě za přítele.“ Další slova nemuseli říkat. Rozuměli si bez nich. To, co by řekli, už stejně věděli. Jejich přátelství se táhlo od vojenských studií. Měli spolu tolik tajemství a tolik průšvihů, že by to nedokázali už ani spočítat. Je pěkné vědět, že je tu někdo takový.

Usnuli, nevěděli kdy, ale dokázali na chvíli zamhouřit oči. Dodalo jim to něco málo energie, kterou nepotřebovali. Nikam nepůjdou.

„Dochází voda,“ jen tak upozornil Andy na zřejmý fakt.

„Dojdu pro ni,“ zamumlal opět muž.

„Půjdu s tebou, potřebuji se provětrat,“ upozornila na ztuhlé nohy a navíc potřebovala jít na záchod. Nastala akce vylez a nerozvrtej si znovu ránu. Oba dva to s vypětím sil dokázali. Venku již dávno svítilo slunce, ptáci zpívali a všude se ozývaly podivné zvuky.

„Hledají nás,“ zašeptala naprosto zřejmou věc. Muž, který jí podpíral, kývnul. Dál jejich cesta probíhala mlčky. Zdálo se to být nemožné, avšak vybrali si naprosto nerušené místo. Hlídky se mu vyhýbaly, nějak předpokládaly, že tam se ukrývat nebudou. To bylo jedině dobře. Nabrali vodu a opláchli si obličej. Studená voda je donutila, aby se na chvíli zcela probrali. Horečka jim klesla, ale ne o moc. O poslední aspirin se rozpoutala hádka. Green chtěl, aby si ho vzala Petersonová a ta zase chtěla, aby si ho vzal on. Vyhrála žena, seržant to dostal rozkazem. Zuzana si prohledala kapsy a přece jenom našla jednu rozdrcenou tyčinku. Rozdělala ji na čtvrtiny. Další dva kousky si dají další den. Neměli odvahu ochutnávat cokoliv z místního rostlinstva. Jeho barva vypadala opravdu jedovatě. Sytě červené bobule lákaly, avšak vyzkoušejí je, až budou chtít opravdu zemřít, ne dřív. Stále lpěli na svém životě. Znovu seděli v dutině stromu. Třásli se. Zuzana se snažila co nejvíce přitisknout ke svému podřízenému. Vyvolala tím úsměv na jeho tváři.

„Čemu se směješ?“ zavrčela. Zuby jí o sebe jen klapaly.

„Tvému neprofesionálnímu chování.“ Přesto si ji přitáhl blíže. Vypadalo to, že jedna přikrývka je málo, na druhé však seděli.

„Ještě řekni, že se ti to nelíbí!“ opět vrčela. Rozesmál se.

„Kapitáne,“ jeho tón hlasu byl takřka profesorský, „tohle by se dalo označit za obtěžování.“

„Za prvé, nemáš na to svědky a za druhé se jenom ohřívám.“

„Za jiných okolností bych ti to nevěřil.“

Nastalo krátké ticho, které opět přerušil Andy: „Máš ledový ruce!“ Na to se kapitán jen uchechtla. Přiložila své ruce vojákovi na krk a pozorovala jak se snaží nevykřiknout.

Venku se pomalu slunce přehouplo za poledne. Jeho paprsky se provrtávaly všemi možnými skulinkami. Prosvítily každý list stromu a dodaly mu svěží a nádherný vzhled. Zlatavá záře se však všude nedostala. V dutině starého, tlustého stromu bylo stále šero. Momentálně v něm našli útočiště dva lidé. Leželi na jedné dece a druhou se přikrývali. žena byla schoulena v mužově náručí a klidně oddechovala. Zdálo se, že je oběma jedno, co se v jejich okolí děje. Hnědovláska sebou mírně cukla a něco zamumlala. Tenhle pohyb probudil muže. Chvíli mu trvalo, než si uvědomil své okolí.

„Andy…“ zaznělo šeptem z úst Petersonové, oči však měla stále pevně zavřené. Ten, koho se to týkalo, mlčel. Poháněn zvědavostí ji nevzbudil.

„…řekni Rodneymu…“ pokračovala, avšak tady jí hlas zeslábl natolik, že nedopověděla načatou větu. Mluvila ze spaní jako kdysi. Probudil ji.

„Co se děje?“ zamžourala.

„Mluvila jsi ze spaní.“

„Aha,“ vzdychla. Tušila, že si to vyslechl celé. „Vím, že jsi poslouchal, co jsem říkala?“

Voják se zamyslel. Nevěděl, jestli má mluvit pravdu nebo ne. Nakonec se přece jen přinutil a celé jí to zopakoval. Normálně by to doplnila nějakou vtipnou poznámkou, jenže tentokrát jen kývla.

„A co mu mám vzkázat?“ zjišťoval s mírným úšklebkem.

„Do toho ti nic není,“ štěkla.

„Promiň,“ omluvila se v zápětí. V seržantových očích našla odpuštění. Znovu se jí chtělo spát. Musela si najít nějakou činnost.

„Ošetřím tě,“ oznámila. Otevřela lékárničku a začala z ní vytahovat potřebné věci. Tedy ten zbytek. Rychle provedla to nejzákladnější. Podle toho, co zjistila, tak aspirin zabral. Horečka mu klesla, jí naopak stoupla. Když si sedla, tak se s ní všechno zhouplo. Dopadla nazpět. Andy ji starostlivým pohledem pozoroval.

„Zuzano, možná bys měla…“

„Neříkej mi, co mám a co ne!“ tady se odmlčela. Vyškrábala se do sedu a když se vyrovnala se zemí, zahleděla se Greenovi hluboko do očí. Ten se pod jejím pohledem necítil dobře. Začala mluvit tak, aby ji slyšel: „Dám ti rozkaz, ale chci, abys mi slíbil, že ho splníš.“

„Ne!“ Jednoduchá odpověď. Zuzana zavřela oči a pak je znovu otevřela.

„Dobře,“ kývla. Rozepnula si vestu i bundu. Voják ji vyděšeně sledoval. Vypadalo to, že ji neznal tak, jak si myslel. Z krku si sundala známky a z vesty vyndala zbytek tyčinky. Vše mu podala. Něco v jejím obličeji značilo, že tady nechce slyšet žádný odpor.

Nadechla se: „Seržante,“ hlas měla pevný, ale v očích se jí podivně lesklo, „dávám vám rozkaz, který splníte…“ zalapala po dechu, nějak tu bylo málo vzduchu, „vrátíte se na Atlantis a mě necháte zde. Prosím, abyste předal mé známky rodině. V mém pokoji…“

Tady jí seržant opět přerušil: „Nikam bez vás nejdu.“ Ignorovala to.

„V mém pokoji mezi knížkami vyčuhuje bílá obálka. Předejte ji prosím těm, kterým je určená…Tak, jídla je bohužel málo. V lékárničce máte ještě dost prostředků. Měl byste vyrazit, venku se pravděpodobně setmělo.“

„Omlouvám se, ale nic jsem neslyšel,“ odporoval. Dokud měl na to sílu, tak v tom hodlal pokračovat. Na krk jí vrátil známky. Zbytek jídla ukryl do batohu. Zuzana vystartovala, postavila se, chytila jej za vestu a přitáhla si ho blíže. Seržant mohl vidět, jak jí obličej zbělal a omdlela. Situace se za něj vyřešila sama.

Green seděl ve větvích a sledoval okolo procházející hlídku. Vypadalo to, že se čím dál více stahují k nim. Pravděpodobně prohledali každou díru, která tu byla. Nevypadalo to s nimi dobře. Hvězdy sotva prosvítily korunou stromu a tak ho neviděli.

„Řekla jsem vám jasně, abyste vypadl.“ Andy se lekl. Ignoroval ji. „Stále na tom trvám. Nechci, abyste tu zemřel kvůli mně. Tolik lidí…“ Její šepot z dutiny stromu doléhal k jeho uším. Opatrně slezl a stoupnul si naproti druhému vojákovi. Oba se měřili pohledem.

„Své lidi neopouštíme,“ prohlásil seržant rozhodně. Začaly se zvyšovat hlasy. Teď už to bylo jedno. C4 to jistí.

„Ha vážně? Tenhle názor jste měl mít před pěti lety! To by neumřel Williams!“

„Byla to tvoje chyba!“

„Moje co?“ vyštěkla. Měli jediné štěstí, že hlídka prošla před chvílí. Zuzana oddechovala.

„Chyba! Kdybys jednou nejednala zbrkle a dávala rozkazy, které dávaly smysl, tak žije! Oba dva jsme poslechli!“ V tu chvíli dostal facku. Některé věci si člověk nedokáže přiznat.

„Kdyby si je poslouchal do puntíku, tak žije! Nesváděj na mě to, že nedokážeš poslouchat rozkazy. Kdybys je poslouchal, tak tu teď nejsi!“

„Bylo to mé rozhodnutí!“ Hnědovlasý voják udělal krok blíže k ženě. Tohle nikam nevedlo. Možná oba cítili, že si museli říct to, co nedokázali normálně. Možná by to tak pokračovalo dále, kdyby žena nezbledla. Snažila se rychle odejít pryč. Chtěl ji zastavit, avšak nedokázal to. Chtě nechtě se za ní vydal. Vzal si pouze berettu.

„Ksakru, já jí zabiju,“ zavrčel pro sebe. Rychlostí, jakou by nikdy nedokázal vyvinout, tak vylezl na strom (??? co to znamená???, není mi jasná formulace). Motala se mu hlava, ale byl ochoten to vytrpět. Seskočil dolů. Nemusel dlouho hledat. Našel ji opřenou o nedaleký strom. Otočil ji obličejem k sobě.

„Zbláznila ses. To mě trestáš nebo co?“ zuřivě šeptal. Její bledý obličej zezelenal. Vypadala, jako by chtěla stůj co stůj omdlít. Mlčela. Nakonec se jí obličej stáhl do bolestivé grimasy. Vytrhla se mu a odbelhala se za strom. K uším vojáka dolehly dávivé zvuky. Zvracela. Takže se nevinná teplota změnila v nemoc. Podle jeho výpočtů tu brzo bude další skupina. Tak jako ona vběhl za strom. Otočil ji čelem k sobě, pořádně ji přitlačil ke stromu a zacpal pusu. Slyšel, že se blíží další hlídka. Zuzana ho vyděšeně sledovala.

Procházeli těsně kolem nich. Bavili se o něčem. Zřejmě si nemysleli, že je zde najdou. Jediné

jejich štěstí, jinak by zemřeli. Vše špatné je pro něco dobré. Na tomhle rčení asi něco je. Kdyby zůstali ve stromě, tak se hádají a pravděpodobně je najdou. Jenže každé plus má i své

mínus. Kdyby tam zůstali, tak jsou poblíž vysílaček, což by se jim za daných okolností velmi hodilo.

Green si oddechl. Stejně jako jeho nadřízená. Pomalu spustil ruku dolů a opřel si čelo o horké

čelo ženy. Oba měli zavřené oči. Mlčeli a zaposlouchali se do okolních zvuků. Listí se hýbalo podle větru. Nedaleký potok zurčel, srdce toho druhého divoce bušilo, jejich dech se zklidnil. Z dálky byl slyšet šustot a občasné zlomení větvičky. Někdo šel jejich směrem. Jejich pohledy se setkaly. Poslední rozloučení. Nemuseli nic říkat, prostě se sledovali.

„Nikam neutíkáme,“ říkaly zelené oči.

„A kam? Nemělo by to cenu!“ odpověděly hnědé. Zuzana se usmála a pevně objala Andyho. On udělal to samé. Přitiskli se k sobě a čekali. Seržant zavřel oči a opřel se o její hlavu. Možná bude konec, ale nezemřou sami.

Les hučel. Křupání větviček a šustění listí se ozývalo čím dál tím blíže. Osamělá dvojice se k sobě více přitiskla. Možná to byl strach, který je nutil. Nevěděli. Slyšeli tichý šeptot. Noční

zvířata se začala ozývat. Chlad a temnota na ně tlačila. Už jen kousek a bude po všem.

„No to snad ne, kapitáne! Seržante!“ ozval se tolik známý hlas. V obou hrklo. Andy se vymanil z železného sevření své nadřízené. Otočil se tak, aby na ně viděl. Světlo baterky ho oslepovalo. Musel podepřít Zuzanu, jinak by spadla. Někdo se k nim ze zástupu prodral. Byl to doktor Beckett. Kontroloval jejich stav. Něco říkal, ale to už ani jeden neslyšel, ztratili vědomí. Konečně necítili žádný strach, jen radost.

Kapitán Petersonová otevřela oči. První, co vnímala, bylo prudké světlo. Znovu musela semknout víčka. Cítila příjemné teplo ošetřovny. Jemné zakašlání ji upozornilo, že vedle ní

někdo stojí.

„Tak co, Šípková Růženko?“ Po tomhle následoval výbuch smíchu, avšak byl spíš

oddechový, než upřímný. Evan Lorne a Rodney McKay měli nechutný smysl pro humor, avšak byl to jejich styl, jak dát najevo radost z něčího návratu.

„Váš humor bych chtěla mít,“ naoko zavrčela Petersonová. Noha ji rozbolela.

„Prý vás našli v objetí,“ rýpnul si Lorne.

„Jo, kdyby sis myslel, že je to tvá poslední minuta…Prostě závidíš.“

„V pohodě, Greena si můžu obejmout kdykoliv.“ Voják hodil omluvný pohled někam za Zuzanu. Neotočila se tam, nechtěla.

„Donesli jsme ti lízátko, poctivě jsme ho štípli v jídelně,“ rozzářil se doktor. Opatrně ho položil na stolek a kývl. Museli pryč. Doktor Beckett na ně gestikuloval. Museli ji nechat v klidu.

„Přijdeme brzo,“ poplácal jí major po rameni. Jejich záda brzy zmizela z dohledu.

„Ty se jich nikdy nezbavíš,“ prohlásil kdosi. Otočila se za hlasem. Andy ležel na posteli a zrovna pšikl.

„Mně to nevadí…“

„Myslela jsi to tam všechno vážně?“ zeptal se Andy.

„Co myslíš?“ Zuzana se pohodlně otřepala.

„Všechno,“ upřesnil.

„Spoustu věcí jsem řekla omámená a rozčilená. Myslím si, že to byla pravda. Jsi jeden z nejlepších vojáků, se kterými jsem měla možnost pracovat.“ To vlastně do překladu znamenalo: „Ano myslela.“

„Nápodobně.“ Úsměv donutil Petersnonou, aby si pohodlně lehla a zavřela oči.

„Smím se zeptat, pro koho byly ty obálky?“ seržantova zvědavost neznala mezí.

„Pro ty dva otravy.“

„Vidíte, teď jim to můžete říct sama…“ ušklíbla se, „a navíc, co v nich je?“ Na Andym přistál polštář.

„Díky, potřeboval jsem něco měkčího pod hlavu,“ poděkoval jako slušně vychovaný. Ošetřovnou se rozlehl smích.

Přežít znamená žít – KONEC

Minulosti se nezbavíš, PART I (společná povídka)

Vytvořila Mooony ve spolupráci s Mackenzie (Last Ancient)

Začátek od Mac je i tentokrát jiný, místo, kde se příběh slučuje je označené

hvězdičkami.

„Kapitáne!“ Oslovená se otočila. Pohlédla na doktora, který ji volal.

„McKay?“ zazívala. Nebyla nijak nadšená z dnešního dne. Tolik se jí chtělo spát. A to neměla po noční.

„Mám pro vás radostnou novinu!“ zvolal zvesela. Zuzana se na něj zadívala zvláštním pohledem. Nějak nemohla pochopit, co jí chce říct. Pro jistotu odstoupila o dva kroky dále.

„Jdete se mnou na misi!“ Veselí v jeho hlase bylo vážně přehnané. Zuzana to nakonec celé

zhodnotila špatně.

„Na srandu dneska nemám náladu,“ podotkla a chystala se odejít.

„Ale to není sranda. Doktor Elis říkal, že mě na té planetě potřebují. Nějaká zvláštní

technologie.“ Rodney se vítězoslavně usmíval. Kapitánovi klesla nálada pod bod mrazu. Bude hlídat děti a ke všemu tomu ještě Elise! Čert aby to vzal.

„Hm, kdy je briefing?“ zavrčela a již byla smířená s celým svým osudem

„Za hodinu, jo a vezměte sebou Greena, jde taky,“ tímto vědec skončil. Cítil nějaké to sebeuspokojení. Ještě, že kapitán neví o jeho prosbě. Byl to on, kdo si ty dva vybral.

Zuzana zasedla do svého křesla a čekala, než ostatní přijdou. Nadávala si, že je tak přesná. Naštvaně sledovala okolní stěny, po chvíli ji to přestalo bavit a nalila si kávu. Jenže stále nikdo nešel. Počká maximálně půl hodiny a pak půjde osobně uškrtit McKaye. Tohle nebylo poprvé, co jí něco takového udělal.

Čtvrt hodiny čekala, než dorazili ostatní. Nezapomněla přidat nějakou tu uštěpačnou poznámku. Ona tu nebude jen tak trávit svůj čas. Konečně se všichni usadili a porada začala.

„Doktor Elis si vyžádal doktora McKaye, protože narazili na velmi zvláštní technologii a neví

si s ní rady.“ Zuzana si zakryla rukou ústa. Zívla. Naslouchala pozorně hlasu doktorky Weirové.

„Upozorňoval, že po příchodu na planetu se museli podrobit nějakému zvláštnímu

,proskenování´. Tamější vyspělí obyvatelé mezi sebou nemají žádné trestance. Pokud by v minulosti a nebo v přítomnosti spáchali jakýkoliv zločin, tak by je poslali do nějaké

trestanecké kolonie.“ Petersonová se zamračila. Tohle se jí nelíbilo, avšak nic neříkala.

„Proto nechci nic riskovat. Než vás tam pošlu, tak není tu něco, o čem nevím?“ zeptala se Liz. Prohlížela si je skoro rentgenovýma očima. Všichni postupně zakroutili hlavami. Na nic si nevzpomínali.

„Dobře tedy, za hodinu vyrážíte. Seržante a kapitáne, budete doprovod. Do ničeho se nepleťte a nechte ho pracovat. Návrat je v neurčité době, každý den mi jeden z vás podá hlášení.“

Všichni se postavili, porada skončila.

„Ano, madam,“ automaticky zareagovala Zuzka. Poté rychle opustila místnost. Musela se připravit. Batoh, zbraně, jídlo a vysílačka jí zaberou hodně času. Ano a hlavně psychická

příprava, ta byla nejdůležitější a časově nejnáročnější.

Kapitán si vložila do P-90 náboje, zkontrolovala berettu a vydala se k bráně. Začínala mít zpoždění. Po cestě stihla okousat jablko. Její snídaně. K bráně doběhla právě včas. Zbytek tu už byl a nedočkavě ji vyhlížel. Mávla ve spěchu na Chucka, aby zadal adresu. Udýchaně se vydali vstříc nové planetě.

Sotva prošli bránou, tak se za nimi kruh uzavřel. Nechal v sobě prázdno a výhled na druhou stranu. Nacházeli se na lesnaté planetě. V této galaxii jich bylo tolik, že málokdy viděli jinou. Škoda, jednou by se hodila planeta s pískem a neskutečným žárem. Elis je přivítal0 stejně

jako zbytek týmu, ve kterém se nacházel.

„Ničeho se nelekejte. Teď vás vezmou na proskenování a pak vás zase pustí. Poprvé je to šok, ale není to tak strašné, jak to vypadá,“ vysvětloval kapitánovi poručík, který tu už nějakou dobu byl. Zuzka kývla, přesto se dívala velmi nedůvěřivě na něco, co vypadalo jako Thorovo kladivo. Nakonec odhodlaně udělala krok vpřed a stejně tak doktor McKay a seržant Green. Ze sloupu se vyřítil stříbrný paprsek a pohltil je. Během skenu všichni semkli víčka. Čekali, že je znovu otevřou na planetě, jenže místo toho se objevili v kamenné místnosti. Okna byla zatarasena. Ke stěnám byly přikovány louče. Temnota se prodírala každičkou částí a pohlcovala vše, co nestihl ozářit oheň. Jako postrach se nad nimi tyčil kamenný ochoz, jen k němu nevedly žádné schody. Vchod se musel nacházet nahoře.

Green a Zuzana namířili někam nahoru. Zahlédli pohyb.

„Sklopte zbraně,“ vyštěkl kdosi. Poslechli, neměli na výběr. Poslepu se střílet nedalo a tady dole se z nich stal snadný cíl.

„Co po nás chcete?“ zeptala se Zuzana, jakožto velitel. Nějak se tu necítila dobře. Všechno na ni padalo.

„Mezi vámi je člověk, jehož svědomí není čisté.“ Pohledy těch tří se sešli. Každý přemýšlel, kdo z nich to je. Neviděli soudcům do tváří, avšak jejich slova vypovídala o nedobrém konci.

„Obviněný nechť předstoupí!“ vykřikl nějaký hlas, avšak ani jeden se nepohnul.

„Kdo z nás je obviněn?“ zeptala se zmateně kapitán. Nechápala, co se děje, proč tu jsou…

„Vy!“ Toto poznání prolétlo místností. Hlas zněl autoritativně. Nedalo se neuposlechnout. žena vykročila.

„Před šesti lety jste spáchala vraždu majora Simonse, je to pravda?“ Zuzana vytřeštila oči. Jak tohle věděli? Nikomu to neřekla, avšak vědělo se o tom, nicméně odsouzení se nedočkala. Simons si to zasloužil, první vystřelil on, dalo se to považovat za sebeobranu. Jak na to vůbec mohla zapomenout?

„Je to pravda?“ tentokrát to byl Green. Ohlédla se. Viděla v jeho očích vztek, přesto se ovládal. Měla pocit, jako by se hroutil svět. Jenže ona je voják a nesměla podlehnout.

„Ano, je,“ přitakala šeptem.

„Je pravda, že jste za to nebyla souzena?“ Nad tímto se pozastavila. Svůj trest si za to vytrpěla. Zalila ji vlna hněvu.

„Zastřelil nevinnou osobu!“ bránila se zoufale, „zastřelil sestru Greena, sakra! Ta kulka nebyla pro ni!“ Zhluboka oddechovala. Neměla odvahu pohlédnout na kohokoliv ze svých společníků.

„Byla jste souzena?“ opět zazněl hlas bez osoby. Povýšenost a arogance z něho čišela.

„Ne, ale trest jsem si za to odpykala!“ zakřičela. Měla toho dost. Na minulost nevzpomínala nikdy a už vůbec ne na ten den. Chvíli čekali. Tichý šepot se odrážel od kamenů. Soudci se dohadovali nad rozsudkem.

„Vyslechněte si teď náš rozsudek.“ Vždycky to začínalo stejně. „Podle našich zákonů jste byla shledána vinnou. Porota hlasovala v počtu tři ku dvěma. Teď budete přeneseni na místo…“

„Budeme?“ vyjekl McKay.

„Ano, budete. Jak jsem říkal, budete přeneseni do trestanecké kolonie. Na místo, kde strávíte zbytek svých dnů. Nějaké námitky?“ Poslední šance.

„Proč oni?“ zašeptala kapitán. Všechna ta tíha rozsudku na ni padla.

„Přišli s vámi.“

„Inteligentní důvod!“ vyštěkl Andy. Poprvé se zapojil. Jenže tohle porotu neobměkčilo. Pohltilo je bílé světlo.

Ocitli se v nějaké místnosti s několika východy. Samozřejmě se sem sklouzli po nějaké

skluzavce a skončili všichni na jedné hromadě. Chvíli jim trvalo, než se postavili a rozhlédli. Na stěnách byly šmouhy, špína a prach. železo dávno zkorodovalo. Ve vzduchu se vznášel podivný zápach. Celkově se všude rozprostíralo šero. Celému místu dodávaly děsivější ráz hlasy. Chechtaly se a nadávaly, křičely. Zuzana se rozhlídla, nikde nikoho neviděla, zatím.

„Proč jsi mi to neřekla?“ vyjekl někdo. Hlas poznala. Otočila se na Greena.

„To tě nemusí zajímat! Nepotřeboval jsi to vědět!“

„Možná jsi to mohla říct nám!“ tentokrát to byl McKay. Zuzana si odfrkla.

„Jo, jasný! Nádhera! Takže moje vina? Copak já můžu za to, že jsem na to zapomněla?“

vykřikla. Do očí se ji draly slzy vzteku, všechny zbraně byly pryč.

„Jak jsi mohla zapomenout na vraždu?“ Rodney byl zmatený. Takovou ji neznal.

„Taky bys zapomněl. Simons byl parchant. Dostal za úkol zahladit stopy, první jsem byla na řadě já. Věděla jsem o tom dost! Vůbec mě nemá nikdo právo soudit za to, co jsem udělala.“

Nebezpečně se blížila k doktorovi, avšak rychle změnila směr. Zamířila k seržantovi. „Chtěla jsem Will strhnout k zemi, Andy, ale zareagovala jsem pozdě. Vyčítám si to, ale jeho bych zabila klidně znovu! Nestydím se za to, nemám za co. Víš všechno! Co ještě chceš?“ Opět zareagovala pozdě. Green se neudržel a jednu jí vrazil.

„Chci pravdu! Co ještě nevím?“ vyštěkl.

„Víc nesmím říct. Byla jsem pro to vyšetřována, ale ne souzena. Podrobila jsem se tolika výslechům. Nechali mě žít s tím, že jsem nedokázala nic udělat!“ Zoufalost v jejím hlase prosila o odpuštění. Kapitán pomalu vstala ze země.

„Takže vlastně je v pořádku, že jsi někoho zabila? Myslel jsem si že tě znám!“ Rodneyho hlas taktéž nabíral na intenzitě. Nechápal, že lhala.

„Tolik lidí si myslelo že mě zná!...Ty si asi myslíš, že je v pořádku každý den posílat lidi na smrt, protože jsi dostal rozkaz? Ano, tohle je vážně to, co bych od vás doktore čekala!“ prskla mu do obličeje. Andy mlčel a poslouchal. Pomalu se uklidňoval.

„Cože?“ Hádka se tentokrát rozpoutala mezi vědcem a ženou.

„Dostávala jsem rozkazy, které se mi příčily. Každý den jsem viděla umírat ty nejlepší. Snažila jsem se vzdorovat, ale místo toho jsem si odnesla vykloubenou čelist. Kdybych měla spočítat ty, koho jsem zabila jen kvůli rozkazu, tak se nedopočítám!“

„No jasně, slečna poctivka!“

„Vůbec nevíš, jaké to bylo! Nemáš ani ponětí!“ Stáli a hleděli si do očí. Mezi jejich těly byla mezera maximálně pět centimetrů.

„Nemusím. Nepotřebuji, když teď vím, jaká jsi! Jsi odporný vrah!“ Na tohle Zuzana zavřela ústa a otočila se. Pohlédla na Greena a mlčky přešla do nejvzdálenějšího koutu. Urazila se?

To sotva. Potřebovala si vyjasnit všechno, co udělala. Všechny vzpomínky. Ty které se snažila potlačit, ty díky nimž se v noci budila, byly zpět. Rodney měl pravdu, byla jen odporný vrah bez soucitu, bez přátel. Lhala všem a sobě. Tak dlouho si stavěla svět z karet, který se nakonec zhroutil.

Sklouzla po stěně na zem a opřela se o ni. Nevadila jí špína z ní. Co na tom teď sejde?

„Jen se nelituj!“ odfrkl si ještě vědec a sám si stoupnul do rohu na druhé straně. Andy mlčel. Dlouho, než řekl to, co udivilo i samotného kapitána.

„Doktore, nikoho neobviňujte. Nebyl jste tam a nevíte, co se stalo. Nemáte ani ponětí…nemůžete…Sám jsem ty vzpomínky potlačil. V noci, když špatně spím, tak vidím vybuchovat severní věž. Ta, jenž v ní byla opožděná dodávka. Slyším křik těch, kteří tam zemřeli. Slyším sténat raněné a jen kvůli tomu, že jsem zapomněl nechat podepsat jeden papír! Co vy o tom víte doktore?“ Nastalo ticho. Nikdo nevěděl, co by měl říct. Samozřejmě

se tu rozpínal vztek, ale i smutek a lítost.

„Tohle nebyla vaše chyba, Andy,“ zašeptala konečně Zuzana. Hlas měla chraptivý. Nakonec přece jen vstali. Cítili, že by se měli vydat dál. Rodney stále žvatlal, dokud nepotkali další

trojici ztracených.

***

Za rohem stály tři postavy. Jedna žena a dva muži.

„Rodney?“křikl Sheppard. Muž se otočil.

„Vy?“vyjekly obě ženy najednou, když se uviděly.

„Ehm…co?“nechápal mladík stojící vedle kapitána Zuzany Petersonové.

„Greene, tohle je plukovník Mackenzie Blacková a major George Winterson. Plukovníku, majore, tohle je seržant Andy Green.“

„Madam, pane!“zasalutoval předpisově Green.

„Pohov. Jak jste se sem dostali?“zajímalo Mac.

„Byli jsme v nějaké místnosti a mluvil s náma nějaký hlas, protože majitele nebylo vidět a potom jsme se projeli po nějaké skluzavce a skončili tady.“vysvětlila Zuzana.

„Vy jste z jiné reality, že?“ujišťoval se Rodney. Přikývli. „To, že jsme na stejném místě, znamená, že se tu musí prolínat reality.“

„Skvělé. Pomůže nám to, dostat se odsud?“zeptal se Sheppard.

„Mno…to asi ne.“přiznal.

„Čím dál lepší.“povzdechla si Mac.

„Chystali jsme se vylézt k té jeskyni.“změnila téma Petersonová.

„No to my taky.“řekl George. „Zjistili jste ještě něco dalšího?“

„Nic víc. Jsme tady zatím jenom pár minut.“zavrtěl hlavou Andy.

„Takže bychom asi měli vylézt do té jeskyně a na chvilku si odpočinout. Pochybuju, že na noc tady zhasnou.“pronesla Mac. Jeskyně nebyla moc prostorná, ani útulná, ale na přespání a jako úkryt stačila.

„Přemýšlel jsem,“ řekl po chvíli Rodney.

„No ne, vážně?“ zašeptala Zuzka. Prostě bylo jasné, že McKay přemýšlí na sto dvacet procent.

„Jasný, Petersonová, ty víš všechno!“ zavrčel.

„Ticho, nebo vám zalepím pusu!“ zakročila včas plukovník. Přece jenom rvačku tu nechtěla. Všimla si jejich vražedných pohledů. Tohle bude ještě zábava.

„Smím říct, co vím?“ špitl Rodney. Mac kývla. Hlavně když se nebudou hádat.

„Podle všeho, ti lidé vymysleli, nebo spíše narazili na nějaké místo mezi realitami. Musí sem posílat všechny vězně ze všech realit. Je to šílené! Nechápu, jak mohli vytvořit takovou kolonii! Tohle není možné,“ jeho myšlenky proudili na hlas, „je to hodně vyspělá civilizace, ale museli vědět o rizikách...zbláznili se!“

„S tím souhlasím,“ zavrčel Green. Nikdo neměl potřebu to nějak doplnit, věděli své.

Najednou se všechno rozblikalo a ozvalo se něco jako alarm. Oba týmy zpozorněly a podívaly se z jeskyně. Zbytek lidí se hnal na jeden plácek.

„Pojďme se tam podívat.“navrhl George. Souhlasili. Pomalu sešli ze svého úkrytu a šli za ostatníma.

„Co to tu tak smrdí?“ohrnula nos Zuzana. Lidí pomalu ubývalo, a tak se jim naskytl pohled na obrovský kotel něčeho, co mělo být evidentně jejich jídlo.

„Mám hlad.“zakňučel Rodney. U kotle bylo ještě několik misek. Sheppard jich nabral šest.

„Díky, ale já nebudu. Jsem ještě plná. Dobře jsem se najedla na Atlantis.“hlesla Mac, když

viděla šedou kašovitou hmotu.

„Já jsem se taky celkem slušně najedla….“přidala se Zuzana.

„Musíte jíst.“namítl Green.

„To ano, ale ne teď.“zavrtěla hlavou Mac a vrhala zhnusené pohledy na misku.

„Dobrá, vezmeme to sebou, kdybyste dostaly hlad.“pokrčil rameny John.

„To se nestane.“poznamenala potichoučku Petersonová. Mac, která jediná to slyšela, se souhlasně pousmála. Vyškrábali se zpátky nahoru a usadili se kolem okraje jeskyně. Kluci se ládovali, sice s odporem, ale vypadalo to, že mají celkem hlad. Dvě misky ležely nedotknuté

stranou a jejich majitelky dřímaly s hlavou opřenou o stěnu jeskyně.

„Mac, vzbuď se.“štouchl do ní jemně John.

„Nespím, co je?“

„Měla bys něco sníst. Vy obě. Nechutná to zas až tak špatně. Jenom se nesmíš dívat, jak to vypadá.“a podal jí misku.

„Dej mi s tím pokoj. Nemám hlad.“odbyla ho. Jako naschvál jí hlasitě zakručelo v břiše. John se na ni pobaveně podíval. Neochotně a se zhnuseným výrazem si vzala misku.

„Přísahám, že už nikdy nebudu nadávat na armádní instantní polívky.“špitla a nabrala si rukou kaši. „Je to jako spálená guma na mojem autě.“zašklebila se. Když viděla jejich tázavé

pohledy, dodala: „Podle smradu bych řekla, že to tak taky chutná.“ Petersonová si vzala misku taky. Ani jedna toho moc nesnědla. Vzaly si jen pár soust a misky odložily pryč.

„Dole se to nějak zklidnilo. Co kdybychom se šli podívat kolem?“navrhl seržant Green.

„Mohli bychom.“přikývla Mac a vstala. Sešli z jeskyně a vydali se na menší průzkum.

„Winterson a Green, McKay a Petersonová a Johne, ty se mnou. Sejdeme se nahoře v jeskyni asi za dvě hodiny.“rozdělila Mac skupinky.

„Omlouvám se, ale kdo vám dal právo rozkazovat?“zeptal se Rodney.

„Moje hodnost plukovníka., doktore.“odvětila nevzrušeně.

„Ale…“

„McKayi!“zavrčela Petersonová. Doktor sklapl.. „Vezmeme si tam tu stranu.“mávla rukou k trhlině, kterou přišli.

„My si vezmeme tu stranu s kotlem.“zamlouval si George a mávl na opačnou stranu.

„Fajn a my v tom případě půjdeme támhle.“ukázala Mac od nich doleva, kde to byla samá

skulina a díra. Za pár minut se ztratili z dohledu.

„Myslíš, že se dá odsud dostat?“zajímalo Johna.

„Nemám tušení. Je to moje vina, že tady jste.“povzdechla si Mac.

„Mohlo se to stát komukoliv. Poslouchej…to, co jsi říkala před tím soudcem o…tom sedmém přikázání?“

„To o…Aha.“pochopila. „Já bych to neudělala. Za prvé je to nezodpovědné a za druhé na to mám PART nera.“maličko se pousmála a nakoukla do jedné z prázdných děr.

„Myslel jsem, že nejsi věřící.“

„Vždyť ne.“

„Na to ty přikázání znáš až moc dobře.“namítl.

„Co po mně chceš?“otočila se na něho. „Někteří vojáci jsou prostě věřící a když to slyšíš

několikrát denně nebo když to čteš několikrát denně, snadno si to zapamatuješ. Ale já v Boha nevěřím, protože kdyby byl, na světě by neexistovaly války, chudoba, nemoci a hlad. Kdyby byl tak úžasný, nebo kdyby jenom existoval, jak tvrdí věřící, tohle by nedovolil!“

„Nemusíš po mně štěkat. Nic ti nevyčítám.“ohradil se.

„Promiň, já jenom….chci už být doma. Se Sarah. Co když se odsud nedostaneme.“

„Zatím odevšad byl východ. Odsud bude taky.“ Mac se jenom smutně pousmála.

„Půjdu se podívat támhle.“mávla rukou k jedné plošině.

„Dobrá.“přikývl. Mac seběhla dolů k něčemu, co vypadalo jako nějaké stavení.Cestou sem potkala pár otrhaných lidí, kteří si ji měřili zkoumavým pohledem. Došla ke stavení. Celé ho opatrně obešla. Když se vracela zpátky, uslyšela za sebou vrčení. Rychle se otočila, ale bylo pozdě. Někdo jí praštil až skončila na zemi. Vousatý hromotluk jí zvedl a hodil na stavbu. Znova se nestačila zvednout a opět letěla vzduchem.

„JOHNE!!“zakřičela zoufale, protože se zase nestihla postavit. Sheppard to uslyšel a vyběhl na plácek, kde se před chvílí rozešli. Viděl, jak ji hromotluk přimáčkl ke stěně tak, že se nemohla pohnout, a chtěl z ní strhnout bundu. Rychle se k ní rozběhl. Doběhl ke stavení a praštil chlapa po hlavě. Mac spadla na zem a lapala po dechu. John se ho mezitím snažil praštit. Mac se pomalu zvedla a zezadu ho kopla pod kolena. Chlap dopadl na kolena a ona mu zlomila vaz.

„Jsi v pořádku?“staral se a objal ji. Roztřeseně přikývla. „Ani jedna z vás nepůjde nikam sama. Ani na záchod, jasné?“

„Jo.“špitla.

„Tak pojď. Jdeme dál.“

Zuzana a Rodney pokračovali mlčky. Místní si jich moc nevšímali. Teda všímali, ale hlavně

Zuzany.

„McKayi, ne, že tě napadne někam zdrhnout, jasný?“ Muž na ni pohlédl a ujistil ji, že to nemá

v plánu. Chvíli šli mlčky a nervozita se mezi nimi zvedala. Petersonová dokonce v jednu chvíli chytla doktora za ruku. Nějak jí to pomohlo. Dokonce si i dopnula bundu až ke krku.

„Je mi to líto,“ zašeptal po nějaké době Rodney.

„Cože?“

„Jak jsem na tebe křičel.“ Po tváři se mu rozléval ruměnec.

„Zapomeň na to a teď se vrátíme, mám z tohoto místa divný pocit a navíc tu nic není.“ Jak řekla, tak se otočili. Cestu jim zatarasil nějaký hromotluk. Zuzana popadla doktora za ruku a chtěla projít, jenže v tu chvíli je rozpojil. Zuzanu přitiskl na nedalekou stěnu a stlačil jí

ohryzek. žena zmateně začala kolem sebe kopat, k mozku jí došla informace, co se bude dít.

„Rodney,“ zachroptěla. Vědec na nic nečekal. Sice jeho šance byla mizivá, ale kopl hromotluka tam, kam to nejvíce bolelo. To ho odnaučí. Muž se v bolestech svezl na zem a kapitán taktéž. Zhluboka dýchala a držela se za krk.

„Pojď!“ řekl vyděšeně doktor a vytáhl ji na nohy. Kapitán si zapnula rozepnutou bundu až ke krku a oba se vrátili na místo, odkud vyrazili. Chuť prozkoumávat tohle místo je opustila.

Minulosti se nezbavíš, PART II (společná povídka)

Vytvořila Mooony ve spolupráci s Mackenzie (Last Ancient)

„Máte pěknou velicí, majore.“ozval se Green a opatrně sešel po schodech.

„To jo.“souhlasil Georgie, pak se usmál. „Ta vaše taky není k zahození,“ naznačil.

„Ale jo, je pěkná,“ zasmál se Andy, „ale říct jí do očí něco jiného tak vás zmlátí.“

„Pořád lepší než u mě. Zrovna jsem jí řekl něco, co jsem neměl.“povzdechl si.

„Pravděpodobně na mě bude naštvaná hodně dlouho a právem.“

„Můžu vědět co?“

„Když jsme tady….přistáli, řekl jsem: Za vším hledej ženskou. Nebylo to vůči ní fér, i když

jsme tady kvůli ní.“povzdechl si.

„Jo, taky my jsme tady kvůli Petersonové, i když nemůže za to…svým způsobem.“

„Tomuhle, proč jsme se setkali, by spíš rozuměl McKay. Je to tady samý šutr a

homelesák.“zavrčel. „Šance, že se dneska dostaneme domů je mizivá, že?“

„Nejspíš, pane.“

„Přijdu o steak.“ povzdechl si. Andy se pousmál. „Myslíte, že už to jsou dvě hodiny?“

„Přibližně. A nic jsme nenašli. Vrátíme se?“

„Měli bychom. Tohle je divné místo.“

Všichni se sešli zpátky v jeskyni podle domluvy. Nikdo nenašel nic užitečného a na všechny lezla únava. Rozhodli se, že si odpočinou. Rodney si sroloval bundu pod hlavu, Green a Winterson se uvelebili na svoji ruce, Zuzana se schoulila kousek od Andyho a Mac si lehla na Johna, který ji přikryl svojí bundou. Všem trvalo dlouho než usnuli. Byli tak unavení, že si nikdo nevzal ani hlídku.

„Nespíš?“zašeptal o pár hodin později John, když viděl, že má Mac otevřené oči a zírá

nepřítomně do stěny.

„Je mi nějak divně.“hlesla.

„Jak divně?“zajímalo ho.

„Od žaludku. A sakra!“vyhrkla, rychle vstala a odběhla za roh. Běžel za ní.

„Napij se.“podal jí láhev s vodou.

„Já ti říkala, že…to jíst nebudu.“hlesla, ale napila se. Jakmile jí bylo trošičku lépe, tak se vrátili do jeskyně. Našli kapitána Petersonovou vzhůru a opřenou o stěnu. Vypadala tak trošku nazelenale.

„Kde jste byli?“zeptala se potichu, aby nevzbudila spící zbytek. Mac se jenom chabě

pousmála.

„Podle toho, jak vypadáte, tak za chvilku půjdete taky.“

„Už o tom uvažuju delší dobu.“špitla Zuzana. Za chvilku se opravdu zvedla a odběhla za roh. Oba uslyšeli dobře známý zvuk. Vrátila se a vypadala o trošku líp.

„Tak tohle nenávidím.“povzdechla si a napila se z láhve, kterou ukradla Greenovi.

„Ticho.“zavrčela Mac na Johna, který vypadal, že by rád něco řekl.

„Jsem jako myška.“pousmál se a lehl si.

„Potřebujete něco?“zajímala se Mac.

„Ne. Už je to mnohem lepší. Děkuju.“pousmála se a zase si lehla. Během chvilky usnula. Mac se uvelebila zase na Johnovi.

„Ne, já to neudělal! Byla to nehoda!“křičel George ze spaní.

„Hej, Wintersone, vstávejte! No tak, vzbuďte se!“třásla s ním Mac. Konečně otevřel oči. Byl celý zpocený a prudce oddechoval..

„Madam.“

„Už je to dobrý. Byl to jenom sen.“uklidňovala ho.

„Bylo to…“

„Já vím.“

„Omlouvám se. Za to, co jsem řekl. Nemyslel jsem to tak…vlastně jsem nemyslel vůbec.“

„Odsoudili by mě i z nesklopení záchodového prkýnka.“pousmála se. „Zkuste znova usnout.“

„Petersonová?“trhl sebou Green.

„Konečně jste vzhůru. Házel jste sebou dobré dvě minuty. Co se vám zdálo?“

„Já…jenom sen.“zamumlal spěšně. Jenom se na něho podezřívavě podívala, ale nechala to být. Andy se otočil na bok a zavřel oči. Za chvilku opět usnul. Zuzana si opět lehla a za chvíli taky usnula.

Sheppard se vyděšeně posadil, až ze sebe shodil Mac, která na něm ležela. Uvědomil si, že to byl jenom sen.

„Co to děláš?“zamručela ospale.

„Byl…to jenom sen.“vydechl.

„Tak dost! Nejdřív George, před chvilkou Green a teď ty. Tohle není normální.“posadila se.

„Bylo to něco, co bych nerad rozebíral. Něco před Atlantis.“zamumlal neurčitě.

„Minulosti se nikdy nezbavíš. Můžeš před ni utíkat, dělat, ze nejsi, co jsi, ale ona tě vždycky dožene. Připomene se, když to nejmíň čekáš.“zašeptala Mac.

„Holka, tohle by se ti mělo stávat častěji. Pak z tebe vylízají věci.“pousmál se.

„Právě jsem to zjistila. Já jsem myslela, že jsem tomu utekla, ale….ono mě to dohonilo.“

povzdechla si.

„Kolik je hodin?“zeptal se.

„Bude půlnoc…čas podle Atlantis. Tady? Těžko říct.“podívala se na hodinky.

„Doma už bychom spali.“poznamenal.

„Jo. Slíbila jsem dneska Sáře pohádku o Lady a Trampovi.“řekla a zase si na něho lehla zpátky.

„Vrátíme se. Neboj.“uklidňoval ji a objal. Za chvilku oba zase usnuli.

Rodney se probudil jako první. Nevěděl, kolik je hodin. Na Atlantis by to poznal podle světla, ale tady to vypadalo pořád stejně. Za pár minut se začali probouzet ostatní. Nikomu nebylo moc do řeči. Kluci se tak trošku vzpamatovávali ze snů v noci a holkám kručelo v břiše hladem. Jenom Rodney se tvářil celkem spokojeně a vytáhl si z nějaké kapsy tyčinku.

„Bože, já mám ale hlad!“zamručel spokojeně a rozbalil ji. Zbytek uslyšel zašustění papíru a otočil se tím směrem.

„Má tyčinku.“hlesla Zuzana. Mac zpozorněla a v očích se jí zalesklo. Sheppard si jejího pohledu všiml a divil se Rodneymu, že ještě stojí na místě. On už by tyčinku dobrovolně

odevzdal. Tohle bylo způsobeno tím, že Rodney Mac neznal a kdyby znal, tak ji stejně

nevydá. Zuzana se o jeho výchovu už postarala.

„To žertuješ.“hlesla plukovník.

„Na McKaye!“vykřikla Zuzka, obě se na něho vrhly, povalily ho na zem a sápaly se po tyčince.

„Ale no tak, děvčata…nechte ho být….“snažili se je marně zastavit kluci, ale pomoct mu nepřišli. Jenom stáli a pozorovali, jak se válejí po zemi.

„Držte ho! Chyťte mu ruce!“štěkla Mac. Doktor proti dvou hladovým vojandám neměl šanci. Za chvilku mu Mac tyčinku vyrvala z ruky, rychle se postavila a rozdělila ji na půl. Jednu půlku hodila Petersonové.

"To je krádež!"vyjekl.

"No a? My máme hlad! Celou večeři jsme vypustili tak, aby se porozhlédla kolem!"štěkla Zuzana a hladově se zakousla do tyčinky.

„A my tady budem o hladu.“špitl Rodney. Vypadalo to, že jedině jídlo za den se dostává

večer a kdo nejí, má celý další den smůlu.

„Co se vám zdálo?“ zajímalo Mac.

„Říkala jste, že to víte.“ohradil se George.

„Jsem jenom zvědavá.“pokrčila rameny. „Ale pokud nechcete….“

„Zdálo se mi o…té noci….“vysoukal ze sebe.

„Nechcete mi o tom povyprávět?“zeptala se opatrně. Zbytek je začal poslouchat.

„Ani ne.“

„Majore, já váš spis znám, ale nevím podrobnosti. A co je horšího, než pro co tu jsem já a tím pádem i vy?“pousmála se. George přikývl a posadil se. Ostatní se taky posadili a začali poslouchat.

„Tehdy…bylo mi necelých 18…šel jsem s PART ou do hospody…jedni borci se naváželi tehdy do jedné holky od nás ze školy, obtěžovali ji…řekl jsem jim, ať ji nechají, ale oni začali rvačku….za chvilku se rvala celá hospoda…praštil jsem toho chlápka, který se do Sandy navážel, on to nějak nezvládl a napadl zátylkem na hranu stolu. Byl na místě mrtvý. Zlomený

vaz. Přátelé svědčili pro mě u soudu pro mladistvé…soudce uznal, že jsem jenom chtěl někomu pomoct a dal mi na výběr. Buď narukuju k armádě, nebo mě zavřou, i když to byla nehoda, na dvacet let. Samozřejmě jsem si vybral armádu. To se mi v noci zdálo. Původně

jsem měl jít k pěšákům, ale můj tehdejší velící si všiml, že se ve volných chvílích věnuju létání, tak mi podal žádost o přeložení na U.S. Air Force Academy do Colorado Springs. Vzali mě a teď jsem tady.“

„Wow.“vydechl Andy. Nikdo se na víc nezmohl. Jenom Mac přikývla. Jako jeho velící to věděla. Teď znala už i podrobnosti. Ticho se opět rozprostřelo mezi nimi. O těhle věcech se nesnadno hovoří.

„Rodney, tobě se nic nezdálo?“ zeptal se John. Konečně vysvobození.

„Ale jo. Jsou to věci, kterýma bych se nechlubil. Třeba nějaký ty kyksi, jak jsem vyhodil do vzduchu něco...“

„Něco? 5/6 sluneční soustavy!“ rýpnul si podplukovník.

„Tím jsi se nikdy nepochlubil,“ zazářila Petersonová, „Vybuchující Rodney! Paráda!“

„Ty jsi se taky nepochlubila s tím, jak jsi zabila toho majora!“ zaprskal jako kočka. Zase se schylovalo k další hádce.

„Možná by byste toho měli oba nechat!“ konečně zakročil Green, poznal kdy se co děje. „Co vy, podplukovníku? Smím-li se zeptat.“ Sheppard chvíli mlčel a zíral do země. Přejel pohledem ostatní a zastavil se u Mac. Ta sotva znatelně kývla.

„V Afganistánu…neuposlechl jsem rozkaz a chtěl jsem zachránit své dva přátele. Zůstali na frontě a já se odmítl vrátit. Byli zranění a potřebovali ošetřit, ale z ústředí přišel rozkaz okamžitě se stáhnout. Už předtím jsem přišel o muže a…dotáhl jsem je do nějaké jeskyně. Po pár hodinách nás našli, ale místo vděku jsem se dočkal jenom záznamu ve spisu. To je vše. Zdálo se mi tohle.“

„Greene, a co se vám zdálo?“ zeptala se Zuzana. Nějak ji to zajímalo. Znala ho, ale chtěla vědět, co to přesně bylo.

„Pamatujete na to cvičení, kdy spadl ze skály Thompson?“ začal rezignovaně. Všichni na ně

zírali. Hlavně Rodney, nevěděl, že by se delší dobu znali.

„Napadl moji sestru. Když jsem se po něm vrhl, tak se skutálel ze skály. Snažil jsem se ho vytáhnout, ale nepovedlo se. Byla to moje chyba. Stejně jsem ji na dlouho neochránil.“

„To nebyla vaše chyba,“ vmísila se do řeči Mac. Souhlasila se svým tvrzením. Jenže nad tím si Andy jen odfrknul.

„Bylo toho víc, doly a mise. Všechno se mně míhalo a smíchalo, všechny ty zvuky pocity... Tímto má na to člověk zaděláno na pěkné můry,“ ještě dodal. Co bylo, o tom se nechtěl bavit. Winterson se zavrtěl. Chvíli sledoval trojici z jiné reality.

„Proč jste vůbec tady?“ zeptal se. Věděl na koho je otázka mířená, ale nechtěl se zase ptát přímo.

„Tady kapitán zastřelila nějakého majora!“ ulevil si Rodney. Prostě byl na ni stále naštvaný. Zuzana na tom byla stejně. Sice se jeden druhému omluvili, ale nějak neměli chuť se zase normálně bavit.

Nakonec se kapitán ponořila do vyprávění: „Zastřelila jsem majora Simonse, pokud vám to pomůže,“ zavrčela neochotně, „tady doktor McKay to nemůže přenést přes srdce. Jenže tenkrát to bylo kdo z koho...Prvně jsem si myslela, že se nechám jen tak zabít. Spoustu věcí

by to urychlilo a změnilo, jenže pak přede mě skočila Greenova sestra. Nestihla jsem ji včas odstrčit...Ta kulka nebyla pro ni!“ Vztekle vykřikla a postavila se. Ruce si zkřížila na prsou a přešla k protější stěně. Naštvaně a zcela bezmyšlenkovitě do ní kopla. Ulevila si? Vůbec ne.

„Jak to dopadlo?“ Hloupá otázka, avšak zabránila Zuzaně, aby opět kopnula do stěny.

„Jak?“ zopakovala a zároveň se uchechtla. „Major ji zastřelil. Vůbec to s ním nehnulo. O

jednoho mrtvého vojáka navíc, koho to zajímalo...Okamžitě bez váhání namířil na mě. Neměla jsem na výběr. Skočila jsem po něm a chvíli jsem se s ním prala. Nakonec jsem měla zbraň já...“ tady se odmlčela. Koukala Georgeovi do očí. On se ptal.

„Víte,“ pokračovala, „jak to dopadlo...jedna rána všechno vyřešila. Na výčitky nebyl čas...Jak by mohl, spoustě dalších lidí šlo o život.“ Opět se ušklíbla na majora. „To je vše, má

minulost, o které nikdo neměl vědět. Stydím se, ano opravdu a dokonce toho lituji. Měla jsem tenkrát zabránit tomu, aby místo mě zemřeli ostatní!“ pomalu zvyšovala hlas, „Přála jsem si v tu chvíli být mrtvá...mám pocit, že žiji jen ze setrvačnosti, nic víc!“ Naštvaně si sedla mezi obě skupiny. Vybrala si místo které bylo přesně uprostřed. Neměla na nic náladu. Uvnitř

vřela. Někdy opravdu minulost člověka dohnala.

Po chvíli se konverzace znovu rozjela. Jenže šlo to mimo Petersonovou. Napřed si bude muset některé věci srovnat sama.

„Vím, že jste tu kvůli tady plukovníkovi, ale co jste provedla, madam?“ zajímal se Green. V

každé realitě se najde nějaký ten šťoural.

„Nic zvláštního. Jako tady kapitán taky jsem zastřelila,“ okomentovala to nevzrušeně Mac. Andymu to zřejmě podle výrazu nestačilo.

Mac pokračovala: „Byla jsem odsouzena za dvě vraždy. První jsem spáchala, když mi bylo čtrnáct. Bránila jsem se. Nic víc...a při druhé mi ruply nervy. Ten prachant střílel do davu. Necítím se vina! Oba si to zasloužili.“ Takže bylo to venku. Fakt, se kterým se naučila žít. Říkala to úplně jiným tónem než Zuzana. V hlasu kapitána byla slyšet lítost, v jejím absolutně

nic. Jako by se jenom bavila o počasí. Zcela bezstarostně. Zase zavládlo tísnivé ticho, které

přerušil Sheppard.

„Vždyť si letec. Tak jak si mohla být u pozemních jednotek?“

„Kotvili jsme v jednom přístavu…Bandar Abbás se jmenoval, myslím…potřebovali jsme nabrat zásoby…za pár hodin jsme zase odplouvali. Když jsme ale byli asi 200 km od pobřeží, zachytili jsme nouzové volání SOS z jedné naší základny. Bombardovali je Íránci ze vzduchu. Kapitán lodi vyslal celou letku. Dovedeš si představit íránské letce, že? Jsou úplně zaostalí. Během pěti minut byli dole. Naneštěstí nám z lodi přišlo hlášení, že je něco se záchytnými lany. Nemohli jsme přistát na lodi, takže jsme přistáli na základně. Měli tam celkem dlouhou cestu.“tady se pousmála. „Zůstali jsme tam asi týden. Základna dostala hlášení, že v blízkém městě jsou nějaké nepokoje. Ta jednotka tam udržovala pořádek, ale ozbrojenci přepadli náš

humanitární konvoj. Brzo tam byla nasazena skoro celá základna. Chyběli jim lidi. Nakonec poslal i můj tým. Byli jsme jenom záloha. Měli jsme lidi udržet v domech než skončí

přestřelka, která se rozpoutala. Na ulici se ale bohužel vytvořil nějaký hlouček. Byli tam ženy a děti….dodnes nevím, proč vyšli ven. Přežili dva z asi dvaceti. Viděla jsem jenom chlapa, který stál na střeše, potom si sbalil bazuku….a seběhl dolů. Tlaková vlna tehdy poranila tři naše lidi. A já se jenom dívala. Za pár minut jsem šla zkontrolovat nějakou chatrč blízko které

se střílelo. Slyšela jsem ze sklepa zvuky, a tak jsem se tam šla podívat. Stál tam ten střelec. Když si mě všiml, vytáhl zbraň, se kterou se během setiny vteřiny rozloučil. Pořád jsem před sebou viděla ty mrtvé lidi, které zabil. Neváhala jsem a vystřelila, teprve potom, co padl na zem, jsem ohlásila do vysílačky, že mám střelce. Výhoda toho byla, že jsem byla povýšena.“

„Přemýšlela jsem.“ozvala se znova po chvilce Mac.

„A sakra.“řekli jednohlasně George s Johnem.

„Haha.“ušklíbla se. „Poslouchejte. Vám čtyřem,“ukázala na Andyho, Rodneyho, George a Johna, „se v noci něco zdálo. Nic pěkného. Sen z vaší minulosti. Něco z čeho se obviňujete. Já nevím jak vy, kapitáne, ale já jsme spala, až na menší výjimky, dobře.“

„Já taky.“přikývla Zuzana.

„My dvě jsme večer neměly místní specialitku, zatímco vy jste to snědli skoro celé. Co když

je něco v jídle.“

„Když ano, tak co s tím uděláme? Jíst musíme.“namítl Rodney.

„Omezíme to. Nebo budeme jenom pít. Ve vodě to jistě bude taky, ale ne v takovém množství.“navrhla.

„Zní to rozumně.“přikývla Petersonová.

„Je mi líto, ale omluvte mě na chvilku. Příroda volá.“špitla Mac a zvedla se.

„Jdu s tebou.“řekl nekompromisně John. Jenom pokrčila rameny a vyšla z jeskyně.

„Musím taky.“ zakňučela Zuzana a vstala.

„Nemůžete jít sama!“ řekl Winterson.

„Nikdo semnou nepůjde! Vyčůrat se zvládnu i sama!“ nebezpečně vrčela.

„Já klidně půjdu.“ ozval se Andy.

„Greene, pokud se odsud nechcete dostat v krabičce od sirek, tak bych neriskovala, být na vašem místě!“ začala vyhrožovat a přeskakovat na místě. Věci se stávaly akutními.

„Děláte, jako bych vás v životě neviděl!“

Zuzana zalapala po dechu: „Odmítám tohle komentovat!“

„Cože?“ zděsil se Rodney. Přece jenom, některé věci ho velmi zajímaly.

„Nic, doktore, seržant mluví, když nemá.“ zavrčela Zuzana a poskočila z nohy na nohu.

„Ale, kapitáne, byl to jenom omyl! Já za to nemohl!“ snažil se ospravedlnit muž. Vstal, stejně

ji někdo bude muset vyprovodit.

„Jo, jasný! Omyl, vlezl jsi mi do sprchy!“ prskla. Ostatní pánové se začali usmívat, to mohla být sranda.

„Hele, omlouval jsem se vám nejmíň desetkrát! Chlapi se tenkrát tím bavili, že zaměňovali cedulky s nápisem dámské a pánské sprchy. No a bohužel to padlo na nás.“ Podle výrazu na seržantově tváři mu to vůbec nebylo líto. Naopak, ještě teď se dobře bavil.

„Tak půjdete, nebo tu uděláte loužičku? Vyberte si, ale někdo s vámi jít musí!"

Venku byl stejný ruch jako včera, když se tady objevili.

„Chci nějaký keříček.“zakňučela Mac, když viděla plno špinavých lidí.

„Mluvila jsi o tom, proč jsi tady, úplně bezstarostně. Jako by se nic nestalo.“hlesl.

„Budeš se divit, ale beru to, jako by se nic nestalo.“

„Zabila jsi člověka.“

„No a?“opáčila.

„Mac!“vyhrkl šokovaně Sheppard a zastavil se.

„Co je? Prostě se to stalo.“

„Jenom tak?“

„Jenom tak. Co chceš slyšet? že je mi to líto? Není! Prostě se to stalo a nikdy se mě nikdy neptal, jak se cítím. Nikoho jsem nikdy nezajímala!“Mac začala zvyšovat hlas. „Byla jsem malá holka a mojí vlastní matce jsem byla úplně ukradená. Chodila jsem do školy celé dva kilometry…sama…Jedinkrát se mnou šla a to v můj první školní den. Ostatní děti domů

utíkali, ale já jsem zůstávala ve škole a psala si úkoly. Pak jsem přišla domů, hodila tašku na zem a šla zase ven. Ty nemáš tušení, jaký je to pocit, když na tobě nikomu nezáleží. Chodil jsi do nejlepších škol, měl jsi nejlepší věci, přátele…“

„To ty přece taky.“namítl potichu.

„Já?! Ne. Nikdy jsem neměla přátele! Měla jsem jenom lidi, kteří pro mě byli schopni udělat cokoliv! To je moje jediná výhoda! Umím s lidmi manipulovat! Já nevím, o co ti pořád jde?!

Když narazíme na tohle téma, tak se na mě pokaždé díváš jako na….jako na vraha!“

„To není pravda.“

„Ale je a ty to moc dobře víš! Já nestojím o lítost, Johne, ale o to, abys mě bral i s mojí

minulostí! Nemáš tušení…ty nemáš tušení…“ hlas se jí zlomil. Otočila se párkrát se zhluboka nadechla a otočila se zpátky. „Já….nemusíš se obtěžovat, půjdu sama.“hlesla.

„Mac, prosím…já nemyslel jsem to tak.“snažil se ji chytit za ruku.

„Nemusíš se přemáhat.“zašeptala pohrdavě. „NEČUM!“štěkla na muže, který celou hádku sledoval. Trošku poskočil a odběhl. Vydala se pryč.

„Mac…stůj…prosím….!“běžel za ní, ale po pár minutách ji ztratil z dohledu.

„Greene, přísahám, jen někde vás znovu uslyším rozebírat to, co se stalo a osobně vám natrhnu zadek!“ Seržant se nad touhle výhružkou zasmál. Oba šli pomalu tak, aby se vyhnuli co největšímu množství vězňů a navíc hledali nejlepší místo, kde by kapitán mohla na chvíli zůstat.

„Ale, madam, vůbec to nebylo tak špatný,“ rýpnul si. Teď si všimnul jedné dobré díry ve skále. Zamířili tam.

„Cože? Nebylo špatný?“ poděsila se, „ještě tři dny jsem se bála před vámi ukázat!“ zaprskala potichu. Nechtěla přilákat moc pozornosti.

„Nemáte se za co stydět, vážně ne.“ Zuzka zasyčela. Ještě teď na to nerada vzpomínala.

„Hm, to si myslíte vy! Samý špek!“ okomentovala svoji postavu. Jako každá holka si přidávala dalších deset kilo navíc.

Rychlá otočka u skály proběhla v klidu. Doufali i v klidný návrat. Samozřejmě kapitán v pravidelných intervalech prskala na všechny strany. Prostě neměla ráda, když Green říkal nějaké podrobnosti z jejího života.

„Nemyslím si, že byste přibrala,“ prohlásil konečně, když si ji pořádně prohlédl. Prostě

nemohl odolat dalšímu rýpnutí.

„Nenávidím tě, víš to?!“ zašeptala a zrychlila. Měla ho právě tak dost. Zuzana pěnila a Green se prohýbal smíchy.

Sheppard se vrátil nahoru do jeskyně sám.

„Kde je plukovník?“vyskočil na nohy George.

„My….ach jo…pohádali jsme se. Ona odešla a ztratila se mi ve skalách. Jsem naprostý

idiot.“zavrčel naštvaně.

„Musíme ji najít.“vyhrkl Winterson.

„Ztratila se někde v trhlinách…nenajdeme ji, pokud nebude chtít.“

„Ale zkusit to můžeme.“trval na svém major. Sheppard přikývl a vydal se za ním z jeskyně.

„McKayi! Počkejte tady. Kdyby se vrátila.“řekl ještě. A odešel.

„Ale….co já.“špitl Rodney, ale už ho nikdo neslyšel.

Mac vyšla z jedné trhliny, ale u východu narazila na skupinku mužů, kteří jí zastoupili cestu.

„Poslouchejte, hoši, mám opravdu mizernou náladu, ale nechci vám ublížit.“povzdechla si.

„Rozumíte mi vůbec?“zeptala se, když se jenom ušklíbli.

„Moc dobře, krasotinko.“usmál se bezzubě jeden z nejzarostlejších mužů. „A ty jistě rozumíš

našim potřebám.“

„Moc dobře.“pousmála se a v dlani vytvořila ohnivou kouli. Skupinka jenom vyděšeně

zamrkala.

„Nechte mě projít!“řekla pevným hlasem. Utvořili cestičku a Mac prošla.

„Á, plukovníku. Šli vás hledat.“oznámil jí s úlevou Rodney, když se vrátila.

„Skvělé. Doktore, půjdu se projít. Budu na tom útesu, jak jsme ho včera viděli, ale byla bych ráda, kdyby mě nikdo nerušil, ano?“požádala ho. Jenom přikývl. Zanedlouho se vrátili Green a Petersonová.

„Kde je zbytek?“zarazili se.

„Řekněme, že Sheppard se nepohodl s plukovníkem. Pohádali se a oni ji šli hledat, ale před chvilkou tu byla a říkala, že jde na ten útes.“

„Půjdu za ní.“řekla Zuzana.

„Říkala, že chce být sama.“

„To nevadí.“mávla rukou a vydala se pryč.

„Plukovníku….“ozvala se opatrně, když ji opravdu našla na útesu.

„Co tady děláte?“

„Slyšela jsem, co se stalo. Je mi to líto.“

„Nemusí. Nepohádali jsme se poprvé.“poznamenala Mac a utřela si rukou slzy. „Tohle se mi poslední dobou stává často. Nemělo by, ale stává se to.“maličko se pousmála, když viděla její

soucitný pohled.

„Můžu si přisednout?“zeptala se.

„Když chcete.“pokrčila rameny. „Mám ráda výšky….je to místo, kde můžu

přemýšlet….anebo trucovat.“

„A teď děláte co?“

„Asi obojí. Uvažovala jsem nad tím, že…..co když jsem celý svůj život směřovala sem. Do pekla. Co když….co když jsem špatný člověk a opravdu sem patřím.“

„To je nesmysl, madam.“

„Jak to můžete vědět? Znáte mě pár hodin.“

„Ale za těch pár hodin jsem zjistila, že jste skvělý člověk. Pro své přátele byste byla ochotna udělat cokoliv, stejně jako pro svoje dcery, svého otce a svého přítele.“

„Toho bych teď nejradši zaškrtila.“prskla.

„žádný chlap za slzy nestojí, to už jsem zjistila...nebo spíš, ten, co stojí vás nerozpláče.“

„Co když dělám něco špatně? Já neumím s někým žít. Co když jsem až moc nezávislá, co když….prostě…já nevím…potřebuju panáka…“

„Panák nic nevyřeší, věřte, jen vás přivede do většího problému!“

„Nepovídejte.“ušklíbla se. „Takhle vznikla Abigail. Praktikovala to i moje matka.“

Zuzana se pousmála, věděla o tom způsobu své. „Pojďte, vrátíme se.“ Mac rezignovaně

přikývla a šla za Zuzanou.

„Víte co? Pamatujete, jak jste mi poprvé říkala, že snad ve všech realitách jste mrtvá?“dodala ještě Petersonová. Mac přikývla. „Tak v naší taky.“pokračovala.

„Jak?“zeptala se.

„Střelba na Akademii.“

„Aha.“ Víc vědět nepotřebovala.

„Měli bychom se posunout jinam.“zkonstatoval Sheppard pár minut potom, co se vrátili a on se od Rodneyho dozvěděl, že se Mackenzie je už zpátky.

„No to ano, ale kam?“zamračil se Andy.

„Nemám tušení.“pokrčil rameny. Ve vchodu jeskyně se objevila děvčata. Mac se okázale dívala jinam.

„Právě jsme se bavili, že bychom se měli přesunout.“oznámil jí Geroge.

„Fajn.“přikývla Mac. To bylo vše. Nic víc. Nic míň. Vypadalo to, jako by to vzdala.

„Ginny….“ozval se opatrně John. Jenom se ušklíbla. Tohle dost dobře znala a věděla přesně, co bude následovat. A taky věděla, jak to skončí. Milovala ho tolik, že mu byla schopna odpustit skoro cokoliv – i tohle. Rozhodla se ho ale trošičku potrápit. „Můžu s tebou mluvit?“

„Tak mluv.“pobídla ho.

„Někde…v soukromí.“

„Myslím, že to zvládneme tady.“znova se ušklíbla. Sheppard si povzdechl.

„Omlouvám se.“

„Prosím? Nějak jsem to přeslechla. Je tady velký hluk.“

„Promiň mi to. Choval jsem se jako….“

„Idiot? Rozmazlený maminčin mazánek? Pokrytec? Egoista?... Zapomněla jsem na něco?“

„Já…ne, nezapomněla.“zavrtěl hlavou trošku rozpačitě.

„Taky myslím.“přikývla souhlasně a dala mu pusu. Jenom zůstal vyjeveně zírat. „Omluva se přijímá.“

Minulosti se nezbavíš, PART III (společná povídka)

Vytvořila Mooony ve spolupráci s Mackenzie (Last Ancient)

Jiný konec než u Mackenzie.

Hodinky jim ukazovali pravé poledne. Zázrak však byl, že měli stejný čas, alespoň se nemuseli hádat o tom, kolik je doopravdy hodin. Nic se tu nezněmilo. Rudé světlo tu svítilo jako vždy a stále se tu ozývaly ty hlasy. Hnusné místo jen od pohledu. Každý si představujeme peklo jinak. Peklo to mohlo být, jenže ne pro Atlanťany. žili v jiném světě, ve kterém to slovo představovalo něco mnohem horšího.

„Co dál? Nějaký plán?“ zeptal se Green. Vlastně mu to bylo jedno. Jindy by se možná staral, ale teď to byla spíš otázka z nutnosti.

„Možná by jsme se měli podívat, jestli to někde není přece jenom nějaký východ,“ nahodil major.

„Fajn nápad, majore,“ podotkla ironicky Zuzana, „ale pokud jste si nevšiml, tak je venku moooc chlapů, kteří neviděli několik let ženskou.“ Celý ten výstup zakončila tím, že na něj zamrkala. Prostě měla na takovýhle kraviny náladu. Major Winterson na ni nevěřícně zíral.

„To mělo být co?“ zeptal se spíše pro orientaci. Na tohle se žena jen usmála.

„Nic,“ špitla a začala dělat, že se věnuje dosavadnímu problému, co dál.

„Takže, kam dál?“ říkala zrovna Mac. Klidně se opírala o chladnou stěnu.

„Myslím, že by jsme to měli zkusit ve skalách,“ navrhl John. Právě si všiml toho, jak se Petersonová ďábelsky usmála na majora. Tohle začínalo být šílené. Samozřejmě, že podplukovník nebyl jediný, kdo si toho všimnul. Rodney McKay to sledoval a čekal, kam to povede. No, momentálně jí byl úsměv vrácen. Tohle nevypadalo dobře.

„Tam by něco mohlo být,“ zafilozofoval Green, „v dolech vždycky musí být únik ven.“

Vzpomněl si na stará léta.

„Jenže tohle nejsou doly, tohle je vězení,“ připomněla plukovník. Zuzana si rozhodně

přesedla k Georgovi. Ten seděl od ostatních trochu dál.

„Co to tam sakra vy dva vyvádíte?!“ neudržela se Mac.

„Madam, právě přemýšlíme nad tím, že by jsme se mohly opět rozdělit na hledání východu. Já bych šla tady s majorem, co vy na to? Jsem si jistá, že s vámi se žádné problémy neobjeví.“

Úsměv který vykouzlila na své tváři mluvil za vše.

„Petersonová!“ vyjekl McKay. Něco věděl ohledně vztahu v armádě.

„No co, nezapomeňte, doktore, na poslední problém s místními vězni. Samozřejmě jste mě

ochránil, to ano, ale major to zvládne taky. že ano?“ Winterson se dobře bavil. Na tohle jen kývl. Snažil se nevybouchnout smíchy. Jak to bylo nechutně průhledné.

„Myslím, že by bylo efektnější, kdybychom šli všichni spolu,“ zamručel Rodney. Nějak se mu nelíbilo, když George vzal nenápadně Zuzanu kolem ramen. Jí to zřejmě nevadilo. Ostatní to ignorovali, přece jen byla z jiné reality.

„Takže, plukovníku, jak to vidíte?“ zazubil se na svou velící major a ještě více si k sobě

přitiskl kapitána.

„No, měli bychom se porozhlédnout ve skalách a zkusit se zeptat. Myslím, že o východě by měli vědět,“ navrhla. Tohle znělo velmi rozumě. Oba týmy se zvedly. Touha po domově je hnala čím dál tím více k tomu, aby hledali cestu. První ve vyšel Rodney s Greenem a pak John s Mac. V jeskyni, která byla jejich útočištěm, zůstala jen Zuzana a George.

„Majore...“ začala nejistě hnědovláska.

„Hej, v pohodě, pochopil jsem to,“ usmál se.

„Možná špatně. Nemyslela jsme to jako urážku, pane, to ne,“ změřila si ho pohledem, naopak... Škoda,“ povzdechla si, „jste hodně pěkný chlap.“ Mrkla na něj. Na tohle mlčel, nevěděl, co dodat.

Kapitán pokračovala: „Takže si nemyslete, že to bylo jen kvůli tomu, abych naštvala McKaye...naopak...“ Vyplázla na něj jazyk.

„Takže?“ zeptal se. Proč se všichni končí otázkou: ,Takže?´ Zuzana se jen zasmála a přistoupila k němu.

„Měli bychom je dohnat,“ řekla a dala mu pusu. Jednou si nějaký ústupek konečně dovolila. Dobře nebyl první, ale on byl z jiné reality. Navíc, s nikým nechodila. Tady to začalo a taky skončí. Usmáli se na sebe. Rychlým krokem přešli místnost a vydali se za ostatními.

„To vám to trvalo,“ utrousila Mac. Nějakou chvíli tu na ně čekali. Prošli úzkou pěšinou do skal. Hromotluci před nimi uskakovali. Měli sice početní převahu, ale poslední plukovníkův výstup s ohněm se rychle roznesl.

„Nezdá se vám, jako by teď měli v kalhotách?“ nenápadně nahodila Zuzana. Přece se jen chtěla někoho zeptat kudy ven.

„Ehm, nekomentovala bych to,“ usmála se blondýna. Problém byl vyřešen.

„Co jsi udělala?“ začal vyzvídat John. Přece jenom...člověk si nikdy nemůže být jistý a hlavně

ne u ní.

„Nechtěli uhnout a oheň je vyděsil.“ Tím to končilo, nikdo se na víc neptal. Andy mlčel a šel vedle majora. Takže Petersonová zbyla na Rodneyho.

Pěšina byla úzká, tak na dva lidi. Občas zde odbočovaly do stran nějaké pěšinky. Vypadaly stejně nadějně jako ta, po které šli. Červené světlo bylo k nesnesení. Vezni uskakovali z cesty a šílené hlasy sílily. Připadali si jako ve velkém blázinci.

„Víš, že jsi strašná?“ zašeptal po několika minutách tíživého ticha McKay kapitánovi.

„Proč?“

„Nabaluješ každého chlapa, kterého potkáš,“ obvinil ji. To nebyla pravda, ale vyvolalo to na její tváři úsměv.

„Čemu se směješ?“ zazuřil Rodney.

„Ty žárlíš.“

„Ne, nežárlím, ale čekal bych trochu důstojnosti.“

„Nechceš toho trochu moc...od vraha?“ připomněla mu nedávný rozhovor. Nějak se s jeho obviněním ještě nesrovnala.

„Omluvil jsem se.“

„Ano, ale stále vím, že si to myslíš.“

„Ne, nemyslím. Nemám důvod. Pokud to, co jsi říkala, byla pravda...“ Tohle jí muselo stačit a stačilo. Spokojila se s málem.

„A mimochodem, Wintersona jsem nenabalovala....možná trochu...“ Přidala do kroku, takže už nemohla slyšet doktorovy nadávky typu, že ji uškrtí, jen co se mu dostane pod ruce. Nic nenašli, jako obvykle. Soutěsky byli prázdné, špinavé a zcela zaprášené. Nebylo to nic úžasného. Jeden kámen vedle druhého. Nikde nebylo ani živáčka.

„Vrátíme se?“ dodal rezignovaně George. Otočil se ke všem čelem, takže si nevšiml, člověka, který seděl za rohem a hrál si s kamínky. Musel být na půl blázen.

„Tak se zeptáme jeho ne?“ nahodil Andy. Zmatený major se otočil, teprve teď pochopil, kam se ostatní dívají. Vydali se k němu, neutekl. Takže to znamenalo, že se začnou vyptávat po dobrém.

„Je odsud nějaký východ?“ položili tu otázku přímo. Proč chodit kolem horké kaše? Muž na ně zaostřil černé oči a zachichotal se jak školačka.

„Ale jó, vejchod odsud je. Jenže nikdo nenij tak zmagořenej, aby to zkusil. Kapiš?“ Podle mluvy a vůně tu byl opravdu dlouho. Začínal bláznit. Není se čemu divit, když se mu každou noc zdá ten samý sen.

Zuzana si klekla k muži.

„Řekni mi víc,“ požádala. Zachechtal se.

„Ale, ne ne ne! Slečinka móc toho chce.“ Zuzana se snažila ovládat. Tak strašně mu smrdělo z úst. Odolala touhu vypustit na světlo boží poslední jídlo, co jedla. Ještě teď by nejradši zapomněla, jak se po Rodneym vrhla. Ten jí to bude připomínat do smrti!

„Potřebujeme to vědět, prosím,“ žadonila.

„Pusu!“

„Cože?“ vyštěkli všichni. Tohle bylo nechutné.

„Pusu za to!“ kladl si podmínky. Green byl v pohodě, věděl, že na tohle jeho velící

nepřistoupí. Nenápadně se posunul vlevo a naznačil Georgovi, aby se posunul taky z druhé

strany toho člověka.

Zuzana se křišťálově usmála: „A co takhle? Pokud mi to neřekneš, tak z tebe já a ta blondýna vymlátíme duši a takovým způsobem, jakým to nikdo nikdy neudělal. Věř mi, cokoliv oproti nám je procházka růžovou zahradou.“ Muž polkl. Podíval se prvně na ni a pak na Mac, která

se mile pousmála. Pohled vedle sebe ho ujistil, že cesta je zatarasená. Byl v pasti.

„Tož, teda jo. Přemluvili jste mě, ale jen proto, že jest s váma ta bloncka jasný?!...Cekem pěkná kost, to vám řeknu...“

„K věci!“ zavrčela Mac.

„Jasňačka, krásko, už se k tomu dostávám. Tož, jak jsem řek, východ tu je. Jenže vy musíte být ouplně na palici, abyste to zkusili...“ celé vystoupení doplnil o říhnutí, „hodně dobrejch chlapců to zkoušelo, to jo. Jenže nikdá se nevrátili. Chcípli tam, tak tak. Jde tu totiž o to, že musíte být nevinní a pak se vrátíte dom... Tolik mrtvol tu bylo, jéjej. A o vás dvě by byla škoda přijít, to jo.“ Celá skupina na sebe pohlédla. že by mu rozuměla, o tom se dalo polemizovat. Avšak jedno zjistili, byl tu východ. Mohli jít domů.

„Kde je ta cesta,“ vyhrkla Mac.

„Tož, za hory, za doly, mé zlaté parohy...chichihci...“ rozesmál se.

„Dělej,“ zavrčel tentokrát George.

„No, to půjdeš tam, a pak dóleva, kapiš? Pák dóprava a skončíš u kotle s jídlem, to je ten blivajs, kdybys nevěděl. Nabereš si misku a všé sníš. To budaš mát jako posilněníčko, pochutňáníčko a pak jak tak stojá ta barabizna, ještě pár metrů a jseš ...“ tady se puberťácky rozesmál, zřejmě ho něco napadlo.

Když se uklidnil, tak pokračoval: „No prostě jste tam, kapiš? A pokud ne tak to maš blby, protože já jdu na žvanec!“ okomentoval nadcházející činnost a protlačil se okolo zmatené

skupinky. Samozřejmě neopomenul plácnout Mac pořádně po zadku a pak zmizel. Jenom se za ním zhnuseně podívala.

„Hej, to můžu dělat jenom já!“křikl za ním John.

Zuzana vstala. Chtěla udělat krok v před, ale zarazil jí Rodneyho pohled.

„Co je?“ zeptala se klidně.

„Myslel jsme, že na to přistoupíš.“ Tohle od něj kapitán nečekala.

„Nejsem magor!“ řekla, avšak naklonila se k doktorovi a něco mu pošeptala do ucha. Slyšel to jen on. Ruměnec na jeho tváři mluvil za své. Pohlédla na něj a zasmála se.

„Vy se nám ale vybarvujete doktore!“

„Když mi šeptáte neslušné návrhy!“ ohradil se.

Zuzana se zasmála: „Jestli vám to udělá radost, tak je klidně zrealizuji. Není to problém.“

Poplácala ho po rameni. Tohle byla zábava…to nebyl flirt!

„Preferoval bych klidnější místo, ale pokud na tom trváte?“ uchechtl se McKay. Sama si naběhla. Zuzana se na něj dlouze zadívala. On to myslel vážně! To se jí jen zdálo! Rychle zamrkala.

„Váš problém! Více jak den jsem si nečistila zuby!“ prohlásila a dala mu pusu.

„Tys to udělala!“ vyjekl. Green se začal smát. Opravdu tohle byla krásná situace. Nikdo nemohl říct, že znal Zuzanu. Petersonová se jen usmála.

„Ještě někdo chce? Podplukovníku?“ rychle přestala, když si všimla vražedného pohledu Mac.

„Nechápu, proč ten chlap neřekl rovnou od kotle kolem nějakého kozího chlívka.“zavrtěl hlavou George.

„Byl to pošuk. Kdo ví, do které….ehm….no, kam nás poslal.“povzdechla si Mac. Ke kotli s

„jídlem“ se dostali jako by cestou zpátky. Šli kolem jeskyně, kde přespali a slezli na plácek. U

kotle se rozhlídli a hledali nějakou stavbu.

„Támhle! Úplně dole!“ukázala Zuzana o pár pater pod ně. Opravdu tam stálo něco, co s velkou dávkou fantazie mohlo připomínat dům.

„Mám vtíravý dotaz. Jak se tam dostanem?“zajímalo Wintersona.

„Co ta skalní římsa?“navrhl Green.

„Jste se zbláznil? To nevíte, že se bojím výšek?!“vypískl Rodney.

„Vidíš jinou možnost?“opáčila Mac. Mlčel. Brala to jako ne.

„Jdeme?“zeptal se John.

„Jiné možnosti nevidím. Vy ano?“ušklíbla se Mac a jako první se vydala po vachrlatých schodech dolů. Pomaličku se dostali na římsu a opatrně ji přešli. Objevil se před nimi provazový most, který seshora neviděli.

„Nevypadá moc pevně.“pípl Green a s nedůvěrou sledoval chybějící prkna.

„Souhlasím. Když jsem se na něčem podobném stála naposledy, propadlo se to a…“

„Vyspala jsi se se mnou.“usmál se John.

„Chtěla jsem říct, že jsem měla v ruce plno třísek.“

„Dneska s nikým spát nebudete. Ani jeden. To je ale smutné.“ušklíbla se Zuzana a zvesela se vydala na most.

„Tak jdeme. Jeden po druhém.“pobídla je plukovník.

„To je blázen. Hotový blázen.“šeptal v hrůze Rodney.

„Půjdu s váma, doktore.“slíbila Mac. Na druhou stranu už se dostala Petersonová, právě došel i Green, vzápětí Winterson a Sheppard.

„Tak pojďte. Náš McKay z toho měl taky hrůzu. Dejte mi ruku.“pousmála se. Rodney k ní

natáhl ruku a ona ji chytla a společně vykročili na most. „Jde vám to skvěle.:“pochválila ho. Pomalu se blížili k půlce mostu, když…

„Mac! Za váma!“zakřičel John. Otočila se a viděla, jak se na most žene několik mužů.

„STůJTE!“zakřičela na ně. „Jestli sem půjdete, ten most to nevydrží!“

„Nemáme co ztratit. S tebou můžeme jenom získat!“křikl v odpověď jeden z mužů.

„Ale já ano.“zašeptala. „STůJTE, SAKRA!“zopakovala. Vypadalo to, že ji muži

neslyšeli…anebo nechtěli slyšet. Lana mostu zavrzala.

„Rodney…pomalu se pohybuj na druhou stranu, ať se ta váha rovnoměrně rozloží.“řekla mu.

„RODNEY, NE!“vykřikla, když se rozutíkal na druhou stranu. Lana znova hrozivě zavrzala a povolila na straně, ze které přišli. Muži spadli dolů a oni dva se proletěli vzduchem k protější

stěně. Mac se zachytila jednoho z prken a Rodney přistál kousek pod ní.

„POMOC!“volal. Zbytek týmu je chtěl vytáhnout, ale nedosáhl tam.

„McKayi, jestli tě vytáhnem, tak tě osobně uškrtím!“ vyštěkla na něj Zuzana. Snažila se přijít na nějaké řešení. Kousek od Mac trčel volný kus provazu. Omotala si ho kolem nohy a pevně

uvázala na uzel. Pustila se a opřela se zády o stěnu tak, aby měla ruce volné.

„Dej mi ruce a nohama šplhej jako po žebříku. Honem!“

„Tělocvik mi nikdy nešel a už vůbec ne šplh!“

„To mě taky ne. Ale volný pád nám půjde dobře. Tak dělej!“pobídla ho. Podal jí jednu ruku, za pár vteřin druhou a s její pomocí ji přelezl.

„Chyťte mě za nohy,“ rozkázala kapitán a lehla si co nejvíce na kraj útesu. Za chvilku už byl v bezpečí. Mac se s heknutím převrátila zpátky a po žebříku vylezla taky. Nahoře se rozvalila jak široká, tak dlouhá na zem a prudce oddechovala.

„Dobrý?“staral se John.

„Moje břišní svaly:“zaskučela. John se pousmál a pomohl jí na nohy.

„Když ti někdo něco řekne, tak to uděláš!“ chytla Zuzana Rodneyho za bundu.

„Ale...“ začal, avšak dál se nedostal.

„žádný ale! Mohl si taky skončit někde dole! Víš, kolik papírování bych měla, kdybych se vrátila bez tebe?“ Naštvaně si ho měřila pohledem. Nechápala, proč se najednou chová jako magor a všude lítá.

„Támhle je ten dům!“ukázal Andy. Pomalu se k němu přiblížili a obešli ho.

„Pojďte sem! Něco mám!“zavolal George. Stál u nějaké díry se skále, která byla zatarasena pavučinou a vypadalo to, že na podlaze je nějaký sliz.

„No, tak vzhůru…“povzdechla si Mac a vytvořila malý ohýnek. Green odhrnul pavučinu a vešel dovnitř. Chvíli šli temnou chodbou, kterou ozařoval jen malý plamínek v ruce Mac. Po pár metrech se chodba začala rozšiřovat. Na konci chodby byly dveře a před ní nějaká

zaprášená tabulka.

„ Je to anticky.“poznamenala Mac, když z tabulky sfoukla prach.

„Umíte anticky?“podivil se Rodney.

„Vždyť můj otec je Antik. Nevydýchal by, kdybych to neuměla.“pousmála se.

„Co se tam píše?“zeptala se Zuzana.

„Něco v tom smyslu, že pokud jste vina…pokud se cítíte vina, tak tam nemáte lézt. Pokud se cítíte nevina, můžete vejít, ale prý jen na vlastní nebezpečí. Když si vaše podvědomí myslí, že jste vina, tak smůla. V každém případě je za to smrt.“shrnula to.

„Krása.“pousmál se George.

Takže východ se rozkládal jen kousek. Ano, stačilo jen udělat krok. Bylo to zvláštní. Rodney ho dávno udělal, ale ze Zuzaniného pohledu, jakoby zamrzl. Kapitán se bála. Samozřejmě, jako všichni. Zavřela oči a udělala krok vpřed. Jenže neměla pocit, jako by se něco stalo. Zděšeně pohlédla na ostatní. Stáli a zírali do předu. Jediný, kdo ji ještě vnímal byla Mac.

„Co se to dopekla děje?“ zašeptaly zaráz. Zděšeně se rozhlížely okolo. Světlo pomalu vystřídala temnota. Nikde nebyl ani začátek ani konec. Zuzka se snažila na nic nemyslet. Nenáviděla tmu. Nikdy, pokud nemusela, tak nechodila v noci do lesa. V tu chvíli pomyslela na svou největší noční můru. Pavouci. Ti tu tak chyběli. Při pomyšlení na ně se oklepala.

„Čeho se nejvíce bojíte?“ zeptala se Mac. Zuzka na ni nechápavě pohlédla. Její bledost v tváři se jí nelíbila.

„Toho je, od pavouků…až po smrt,“ špitla hnědovláska. Tohle téma se jí vůbec nelíbilo. Nakonec se přece jenom pohlédla tam, kam koukala plukovník. Neubránila se výkřiku. V

panické hrůza začala couvat. Z temnoty se proti nim vyřítilo několik pavouků. Drobnými malými nožkami klepaly o podlahu. Jako by se drobná tělíčka rozkládaly všude.

„Chci domů!“ zakňučela kapitán. Plukovník k ní taky pomalu couvala.

„Já taky!“ řekla naprosto stejným tónem Mac. Stáli u sebe a zhluboka dýchaly. Záplava miliónu nožiček a očiček se blížila.

„Chci McKaye…“ Nad tímhle prohlášením se blondýnka podívala na hnědovlásku. Najednou zapomněla na nějaké chlupaté potvůrky.

„Proč proboha Rodneyho?“

„Naposledy to byl on, kdo zakročil a zničil toho malýho šmejda …“ Tohle jako vysvětlení

muselo stačit. Teď nebyl čas na řeči. Kolem nich se kruh černé záplavy zmenšil. Přitiskli se k sobě zády.

„Kdyby tak…“ začala Mac.

„Jen najít odvahu…“ začala nahlas přemýšlet Petersonová.

„A zadupat je!“ Obě na sebe pohlédly.

„Na ně!“ zakřičeli naráz. Jenže ani jedna se nepohnula.

„Kašlu na to!“ naštvala se plukovník a zkusila to ohněm. Jenže…se nic nestalo.

„Nemělo by je to uškvařit?“ Zuzanin hlas přeskakoval.

„Mělo by…jenže je nezabije nic.“

„Super, čím dál tím lepší!“

„Jasně, už jsem byla kousnutá hadem, tak proč ne pavoukem!“ ušklíbla se Mac.

„Tolik….je jich tolik!“

„Ticho!“ upozornila Mackenize, opravdu nestálo o to vědět přesný počet. Její společnice ztichla.

Zuzana si skousla jazyk a přála si být někde na miliony let odsud. V mysli se jí vybavilo to, co se stalo na její první misi s McKayem. Kdyby měla nějaký papír tak ty pavouky smázne z povrchu, ale takhle. Odhodlala se. S obavou, aby ji třeba nekousl, zadupnula nejbližšího pavouka. Mac ji následovala. Teprve teď na sebe pohlédly a ušklíbli se. Prostě se po těch potvorách projdou a bude, žádný problém. Pavouci zmizeli tak náhle. Ani to nestihly zaregistrovat. Temnota nepolevila. Jakoby šlapaly na místě. Zuzka byla stále rozrušená z toho, co před chvílí viděla. Ti malý chlupatí tvorečkové nebyl jediný problém, který ji tížil. Stačilo na to jen pomyslet a…Mackenzie se skácela k zemi.

„Ne!“ vykřikla Petersonová. Nevěděla, na co před tím myslela. Blondýnku následovali ostatní. Sotva se jejich těla dotkla země, tak se rozplynula.

„Ne, prosím tohle ne…“ zaškemrala. Přesvědčila někoho, kdo tam nebyl. Pohlédla na poslední postavu. Nechtěla, aby zemřel. Potichu přešla k němu. Rodney měl strnulý pohled asi ji vůbec nevnímal. Všimla si rudé skvrny, která se mu šířila z boku. Snažila se ho zachytit. Mužovo tělo je oba strhlo na chladnou podlahu. Na čele mu perlil pot. Kapitán věděla, co bude následovat. Smrt. Z očí jí začaly téct slzy. Zůstala tak, než jeho tělo definitivně zmizelo. Ano, Zuzana Petersonová se bála smrti svých přátel a samoty. Jenže bylo pozdě nad čímkoliv uvažovat. Vstala a dlaní setřela všechno z obličeje. Vykročila do tmy.

Pohlédla na to, co ji čekalo. Stěny se přibližovaly. Ostny se vysunuly. Nebyla šance úniku. Panikařila, chtěla utéct, jenže nemohla. Zavřela oči a v duchu se rozloučila s přáteli. Čekala nevyhnutelné, teprve teď se smířila s tím, co mělo přijít. Bála se, jenže ne tolik. Touha po životě ji stále lákala. Přece jenom se našlo tolik věcí, které chtěla udělat. Nepatrně se pohnula. Dřela se o ostré hroty, které byly takřka u ní. Narovnala se. Rozhodně se nebude bát teď. Poslední nádech a pak cítila… Necítila nic. Čekala bolest a muka, jenže nic z toho nepřišlo.

Mac se vzbudila na zemi. Všude byla tma, a tak si vytvořila v dlani vytvořila ohýnek a rozhlédla se kolem sebe. Byla sama v tmavé místnosti.

„Hej! Je tu někdo?“křikla. Kolem ní se rozlehla ozvěna. Otočila se.

„Johne.“vydechla úlevou, ale vzápětí vyděšeně vykřikla. Sheppard měl celou hlavu od krve.

„Pomoz mi!“hlesl a skácel se k zemi

„Ne…ne…tohle mi nedělej….slyšíš?!“sklonila se k němu a vzala jeho hlavu do dlaní. „No tak!“ Nedokázala poznat, jestli to je jenom další zkouška nebo realita, ale upřímně doufala v to druhé. Najednou se rozplynul. Mac chvilku vyjeveně zírala, než se postavila a svým způsobem si i oddechla. Teď už věděla, že to není realita. Mohla se tomu v klidu postavit.

„Mami.“ozvalo se za ní. Znova se otočila. Stála tam Sarah s Abigail.

„Tak tohle je v pytli.“hlesla. Věděla, že ať se teď bude dít cokoliv, něco jí bude říkat, aby svým holčičkám pomohla. Byla pro ně schopna udělat cokoliv. Byla pro ně schopna obětovat i vlastní život. Na nich teď záleželo, co se stane.

„Jaké to je, co?“ozval se známý hlas.

„Delroy.“zašeptala, když vyšel ze stínů.

„Jaké to je? Ten pocit bezmocnosti? Ty víš, že jim ublížím a nemůžeš mě zastavit.“uchechtl se.

„Neublížíš jim, protože jsi bůh ví kde a ony jsou od tebe hooodně vzdálené.“prohlásila.

„Jak myslíš.“pokrčil rameny a střelil Abigail.

„MAMI!“zakřičela. Mackenzie otočila hlavu pryč. I když tohle nebyla realita, bylo to pro ni těžko snesitelné. Abigail zmizela.

„A co s touhle maličkou?“usmál se Delroy a vytvořil v ruce energy kouli. Mac otočila hlavu právě včas, aby neviděla, co se stalo. Po tvářích jí začaly stékat slzy. Otočila se pryč úplně.

„Vidíš, tohle je tvoje vina.“ozval se John, který se před ní z ničeho nic objevil.

„Tohle není skutečné.“hlesla.

„Tak co je skutečné? To že moje matka měla pravdu a já jsem s tebou jenom proto, že se chci dostat výš…“

„Přestaň.“řekla třesoucím se hlasem.

„Já tě nenávidím. Nedivím se, že s tebou žádný chlap nevydržel. Nikdy s nikým nebudeš

doopravdy šťastná, protože neumíš s nikým žít.“chechtal se.

„Nech toho!“zavrčela. Právě teď se rozčilovala na svoje emoce. Nedokázala je ovládnout. Její

mozek chápal, že tohle není skutečné, ale její srdce si to odmítalo připustit.

„Jsi příšerná!“

„Fajn…fajn, víš ty co? Víš, kolik věcí na tobě nesnáším? Necháváš ty svoje smradlavé fusky válet, kde tě napadne. Přijdeš z mise a hodíš je na zem. Zůstanou tam ležet do té doby, než tě

požádám, abys je zvedl. A co teprve to blbé záchodové prkýnko?! Necháváš ho zvednuté

pokaždé! Jednou nám tam málem spadla Sára a to jenom proto, že je ti zatěžko to prkno dát dolů!“ Sheppardův chechot ustal a zmizel. Mac si oddechla.

Zuzana otevřela oči. Nacházela se ve čtvercové místnosti. Nebyla nikterak velká. Vypadala jako jedna z výslechových místností na Atlantis. Stejný tvar a znaky. Vehnalo jí to slzy do očí. Tolik si přála jít domů.

Bylo zde několik dveří. Z každých se linulo stříbrné světlo, které hřálo a snažilo se působit přátelským dojmem. Zuzana se opřela o jednu ze stěn a svezla se po ní. Čekala, nevěděla na co, ale čekala. Třeba se tu někdo objeví, pokud tohle není peklo.

První, kdo se objevil byl George Winterson. Vypadal pěkně otřeseně. Kývnul na kapitána a šel si sednout k ní. Neporušil ticho, které se tu rozpínalo. Sám měl problém s tím, co viděl. Nakonec se zde sešli všichni. Jejich tváře se daly přirovnat k popelu a bílým stěnám.

„Myslíte, že je teď konec?“ zašeptal Rodney. Trochu se třásl. Zuzana vstala a přešla k němu.

„Možná,“ poplácala ho po rameni, „ale měli bychom to zkusit. Chci domů, do postele…“

„Najíst se,“ doplnil Geoerge.

„Obejmout Sáru,“ přidala se Mac. Ještě chvíli vymýšleli všechno možné i nemožné.

„Půjdeme?“ otázal se John. Ostatní kývli a jeho skupina se postavila.

„Třeba zase někdy, naschle…“ nahodila kapitán nervózně.

„To doufám ne…nebo za jiných okolností,“ zasmála se upatě Mac.

„Bylo mi ctí,“ prohodil Green. Přece jenom nemělo cenu se nějak extra loučit. Pánové si podali ruce a kývli na sebe. Tohle vydalo za tisíce slov. Rozpačité úsměvy a přešlapování, jako při každém loučení.

„Co takhle si to zopakovat?“ prohlásila Zuzana k Mac. Pánové na ni vyvalili oči.

„Ale proč ne, co takhle nějaká mezirealitová kavárna?““ souhlasila plukovník.

„Jsem pro.“ Nad tímto se opravdu upřímně rozesmály. Další věc, kterou udělaly byla, že si podaly ruce a objaly se. Teď se mohli vydat domů.

„Které dveře?“ zeptal se doktor McKay.

„A není to jedno?“ zasmál se Green. Nikde nic nebylo napsané.

„Pokud máme jít do pekla, tak alespoň máme jistotu, že půjdeme společně,“ zafilozofovala hnědovláska a chytla oba muže za ruku. Pohlédli na ni, ale neucukli.

„Prostě nás tam chcete taky,“ rýpnul si seržant.

„Si piště, pánové!“ Naposledy pohlédla na trojici za nimi a vkročila do bílé záře. Oba muže strhla s sebou. Pak to šlo všechno tak nějak naráz. Museli se pustit. Cítili trhnutí a jako by je něco velkého vzalo a táhlo. Září se objevovali různé barvy, které je donutili zavřít oči.

„Au, moje záda,“ zasténal Rodney. Ležel na zemi a sledoval…modrou obloho. Létali zde ptáci. Les šuměl a vít ho hladil po tváři.

„Nestěžuj si,“ zavrčela Zuzana. Převalila se na záda a pokračovala: „Pěkně jsem si namlátila koleno a ještě na mě dopadl tady Green.“

„No jo, pořád si musí stěžovat,“ takřka zpíval projednávaný. Jako jediný dopadl dobře a do měkkého. Pln energie se postavil. Podle toho, co viděl, byli tam kam před pár dny přišli. Stačilo zadat adresu a mohli domů.

„Ccc,“ ozvalo se ze země. Doktor McKay už se taktéž postavil a zadávat adresu.

„Vypadá to, madam, že tu navždy zůstanete…což je velmi škoda...takže…“ načal Andy a pomalu s přesouval k Rodneymu.

„Zabiju tě!“ vrčela jen na oko kapitán a vrhla se s poskakováním po něm, „ale před tím mě

odneseš přímo na Atlantis…“ Seržant se schoval snažil schovat za doktora, který nějak nechápal, co se děje.

„Tady doktor to zvládne,“ nastrčil ho Andy a pak sám proběhnul bránou. V tu chvíli Zuzka zastavila a upřela zelené oči na Rodneyho.

„Víš, že jsi můj hrdina?“ zamrkala.

„Je hezké to slyšet, ale jdeš po svých…“ nekompromisně se otočil zamířil modré hladině.

„Rodney, prosím…“ dohnala ho a zavěsila se mu za loket, „…přece bys mě tu nenechal kulhat!“ Nad tím to se doktor zamyslel. Ok, věnoval tomu tak dvě dlouhé desetiny sekundy. Usmál se: „No a víš, že můžu. Jde ti to dobře!“

„Rodney…“

„Ne!“

„Prosím…“

„Už jsem řekl…“ další slova zachytila modrá hladina a vypustila je až ve starém antickém městě.

Minulosti se nezbavíš – KONEC

Jeden nápad, PART I (Rodney McKay a kapitán Zuzana Petersonová)

Zatemněná okna propouštěla do místnosti jen skromné měsíční světlo. Jedna židle uprostřed místnosti. Více nábytku se zde nenacházelo. Na židli seděl muž. Silné provazy se mu zařezávaly do rukou, prsou a břicha. Hlava mu klimbala, pravděpodobně nevnímal své okolí. Krví mu protékalo sladké zapomnění. Chtěl pozorně sledovat situaci před sebou, ale nedokázal věnovat pozornost dalším dvěma postavám.

Vysoký světlovlasý muž stál v klidu. Uvnitř jeho mysli se rozkládala nervozita. Na čele mu perlil pot. Olízl si vyschlé rty, nepomohlo to. Ruce se mu klepaly. Oči sledovaly postavu před sebou. Ta byla o poznání klidnější. Stála vzpřímeně a ani nedutala. Pohled druhému vracela s mnohem větší vyrovnaností.

Drobná žena cítila na prsou při každém nádechu zátěž. Ještě před chvíli chladná ocel hřála. Bylo cítit, jak se zbraň v mužových rukou chvěje.

„Neudělej nějakou hloupost,“ upozorňovala muže žena. Jenom tím docílila úsměvu na jeho tváři. Hlaveň se jí zaryla ještě více do černého armádního trička. žena se nadechovala mírněji. Hnědé dlouhé vlasy svázané do copu jí ležely na zádech. Drobná hnědovláska s pevnou postavou by nejradši udělala krok v zad. Nemohla. Dlaně v rukavicích bez prstů se jí začaly potit, zbytku těla se zmocňoval chlad. Hladina adrenalinu se vyrovnávala. žena toužila po trošce prostoru, nejradši by si promnula holé paže. Chtěla do nich vehnat alespoň trochu krve, nebylo jí dopřáno. Zelené oči hledaly pomoc po místnosti. Zuzana Petersonová byla opět bezradná a v problémech až po uši.

O čtrnáct dní dříve …

Večer dopadl i na Rodneyho McKaye. Hladový vkročil do jídelny, v které ho uvítal hlasitý

smích. Odrážel se od stěn, přesto nerušil večeřející. Teda nerušil tak, aby se kvůli tomu hádali. Nic nemůže být dokonalé.

Doktor se rozhlédl. Ihned poznal smějící se skupinku, vévodila jí Zuzana Petersonová. Smála se tak až jí z očí tekly slzy. Hned po ní se nejvíce řehtali major Lorne a Green. Poslední místo obsadila doktorka Elena Braunová, která byla momentálně rudá snad až u palců na nohou. Něco ze sebe zmateně koktala. Upravovala si vlasy a do toho stíhala rukama něco vysvětlovat.

McKay si povzdechl. Někdy si vážně myslel, že jsou všichni blázni. Jenže kam pak patřil on?

Samozřejmě mezi nejgeniálnější lidi v galaxii. Nad tímhle se zamyslel. Před nedávnem kapitán poznamenala, že všichni velcí géniové byli vlastně magoři. Urazil se a právem!

Doktorovo místo bylo jinde. Vždycky si chtěl přisednou k Petersonové, Lornovi a dalším, jenže na Atlantis platila určitá pravidla. Týmy vždycky držely spolu, nikdy se nerozdělovaly…Výjimka, čili Zuzana, potvrzuje pravidlo. Neomezovala se jen na svůj tým. Sedla si, kde bylo místo a ke komukoliv. Rodney s mírným zakroucením hlavy zamířil do kouta, kde večeřel John a Ronon. Jeho cesta vedla okolo ´vysmátého´stolu.

„McKayi?“ Doktor se zastavil a prudce otočil. Káva se mu rozlila po táce.

„No?“ vyštěkl. Škoda vzácného černého nápoje.

„Tady máš ty papíry, co jsi chtěl!“ vrátila mu to Zuzana stejným tónem. Modrá složka, která

ještě před chvílí patřila kapitánovi, přistála jen malý kousek od kaše doktora McKaye, z jejího vnitřku koukala nějaká bílá obálka. Muž se snažil potlačit úsměv. Na jeho obličeji se objevilo něco, co připomínalo úšklebek.

„Fajn, dík,“ zavrčel. V duchu se smál a těšil jak malé dítě. Dnešní den se podařil. Slyšel ženino odfrknutí, nevšímal si toho. Naprosto běžné v jejich komunikaci. Uráželi se, nadávali si...přesně tak jak to mělo na první pohled být. Hodně věcí se změnilo od posledního problému, ve kterém se nacházeli. Na odpuštění je potřeba mnohem více času než jen pár dnů.

Dnešní večer znamenal pro každého něco jiného. Ronon s Johnem měli další vyčerpávající

trénink na několik hodin, který tradičně zakončili na ošetřovně. Teyla se odebrala do postele nezvykle brzo. Doktorka Elen Braunová prováděla nějaké testy na neznámé rostlině. Major Lorne v devět večer nastoupil na noční službu. Celkem se na ni těšil. Petersonová mu slíbila, že se za ním přijde podívat a zahrají si karty. Jenže zatím to nevypadalo nikterak slavně. Zuzana se připravovala na ´rande´.

„Krucinál! že já vůbec řekla: jo!“ zakřičela žena již podruhé do pokoje. Nenáviděla tyhle procházky s doktorem Braunem, bratrem Elen. Jenže neměla to srdce říct ne. Vždycky spolu prošli jednou částí města a pak skončili na nějakém molu. Tohle Zuzce nevadilo, jen kdyby necítila, že se něco nepovede, nebo stane. Radši by psala nějaké hlášení, rozpisy služeb a opravovala je.

Kapitán pohlédla na svůj obraz v zrcadle. Koukala na ni mladá žena s bledou tváří a zelenýma očima. Podle jejího mínění se zvláštně nevýraznýma očima, jaké by měla nějaká panenka. Za tohle mohla malá „nehoda“, která se stala před více jak rokem. Špatné načasování a špatná

planeta. Zuzka si prohrábla levou rukou dlouhé hnědé vlasy. Ty si pak zašmodrchala do nějakého účesu a k boku si připnula zbraň. Chodila tak po městě neustále. Jako velící musela jít ostatním příkladem. Nebude se parádit, tohle nebylo rande a pokud bylo, měl se muž dávno vyjádřit. Ona to pochopila jako procházku.

Přesně v deset se ozvalo zaklepání. Zelenoočka otevřela. Jako vždy tam stál, perfektní

modrooký blonďák s nádherným úsměvem, kterému podlehlo nemálo obyvatelek Atlantis.

„Půjdeme?“ zeptal se doktor Braun. Zuzana mírně pokývala klavou. Z toho se jen tak nevykroutí. Procházka s někým jiným jí připadala lákavější, ale to se nikdy nestane, to dříve zemře stářím.

„Kruci, kruci, kruci...“ zopakovala několikrát v duchu. Pak se konečně vlídně usmála a následovala doktora, který jí vyprávěl jeden z příběhů, který stejně už znala. Po téhle fázi vždycky následovaly nadávky na nějakého neopatrného vědce, který slouží nad ním…tedy na doktora McKaye.

Jižní část města se stále neuvedla do původního stavu. Největší problém byla nefunkčnost a neobyvatelnost laboratoří a jakýchkoli prostor. Vědci tohle místo považovali za hloupé a neúčelné. Probíhala tady hlavně nějaká cvičení a nebo jen porady některých týmů. Kdyby se tady stala vražda, tak se to pravděpodobně nikdo celý měsíc nedozví. Hodně obyvatel starého města se jižnímu konci vyhýbalo. Ticho, klid a prázdné chodby působili depresivně oproti městskému šumu. Doktor Braun tu trávil příliš mnoho času, dokonce se proslýchalo, že zná

každý kousek tohoto místa a to lépe než McKay.

„A jak jsi se měla ty?“ pustil ji konečně ke slovu Petr Braun. Jeho hlas se odrazil od okolních zdí a ozvěna se nesla chodbami ještě dlouho.

„Ale znáš to. Nic moc. Nějaké to psaní hlášení se najde vždycky.“ Zuzana se oklepala. Nějak se tu necítila dobře. „Doktore,“ začala, ale Petr ji přerušil.

„Zuzko, kolikrát tě mám žádat, abys mi tykala?“

„Měla bych se vrátit. Ještě jsem slíbila Lorneovi, že se za ním stavím kvůli hlášení a tak.“

Doktorova tvář posmutněla. Zastavil se a pohlédl na kapitána.

„Pokud potřebuješ, tak jdi. Doufám, že si ještě někdy v budoucnu tohle zopakujeme.“

Petersonová se kousla do jazyka: „Petře...myslím si, že by to...“ dál to nestihla dopovědět. Doktor Braun si to vyložil naprosto špatně. Naklonil se a políbil Zuzanu. Ta jen stála a nedokázala nic udělat. „...nebylo nejlepší,“ dokončila naprosto automaticky načatou větu. Petrovi zmrzl úsměv na rtech.

„Aha... asi... asi jsem se zmýlil.“

„Promiň,“ bylo jediné, co ze sebe kapitán dostala. Braunův úsměv byl v tuhle chvíli horší než

nadávky. Zdálo se, že je mu to jedno.

„Tak, pěknou noc, kapitáne,“ popřál blonďák. Během chvilky zmizel za rohem.

žena se ocitla sama ve změti chodeb. Obstoupilo ji ticho a tma. Pomalým krokem odešla do řídící místnosti. Dala by teď přednost posteli, avšak nemohla. Slíbila Evanovi karty a sliby se musí plnit. Jedna z nejistějších věcí u Zuzky, pokud něco někomu slíbila, tak to taky dodržela. V některých věcech byla doslova zásadová a předvídatelná.

Noc na Atlantis trvala dlouho. Vždy bývala černější než na Zemi a mnohem strašidelnější, avšak obyvatelé města si na to rychle zvykli. Nebylo nic snazšího něž ignorovat stíny ploužící

se po chodbách, když máte skoro za dveřmi tvory jako jsou Wraithové. A pak, na kontrolu všeho dění tu fungovala noční služba, která v tuhle chvíli už více jak hodinu hrála karty. Samozřejmě, že to byli jen vyšší důstojníci, jako major Lorne, kapitán Petersonová a nějaký

ten odvážný vojín, který si myslel, že je zvládne.

„Majore, když mě teď omluvíte, ještě si půjdu zacvičit,“ oznámila okolo půlnoci hnědovláska. Lorne na ni pohlédl a sbalil karty. Ticho. Muž odtušil, že se stalo něco, co nemělo.

„Něco je špatně?“ Po téhle otázce Zuzka posmutněla.

Nadechla se: „Braun mě políbil.“ Její hlas zněl bez zabarvení, bez jediné emoce.

„Kecy?“ zasmál se major. „Myslel jsem si, že má o tebe zájem,“ vypustil na svět svojí

myšlenku. Radoval se jak malé dítě.

„Hahaha…já jsem si nevšimla.“

„Když máš oči pro někoho jiného.“

„Nevím, o čem mluvíš!“ zaprskala jako kočka. Nad tím se dalo jedině mávnout rukou, ta by zapřela i vlastní matku.

„Kašli na to,“ vrátil se k původnímu tématu muž, jeho ruka Zuzku poplácala po rameni, „ho to přejde.“

Petersonová vstala. Vydala se do svého pokoje a pak do tělocvičny.

Ztichlou místností se ozývalo oddechování a kroky. Kapitán tančila na hudbu, kterou měla puštěnou do uší. Nebyla nikterak hlasitá, byla pomalá. Přesně taková, jakou nahrávku si zvolila. Její kroky a pohyby se shodovaly s rychlostí hudby. Točila se se zavřenýma očima a její rty se němě otvíraly na slova písně, kterou tak dobře znala. Nebyl to známý tanec, byl pouze její. Poskočila a zatočila se jako baletka. Vlasy v culíku za ní vlály. Postupně se písně

měnily na rychlejší tak, aby byl na konci člověk vyřízený a zničený. Kapitán postupně

zapojila celé tělo. Z nevinného tance se brzy stala vyčerpávající kreace. Člověk, který Zuzanu znal, by nedokázal pochopit, jak dokáže tak dobře ovládat své tělo. Každopádně si hnědovláska myslela, že je nepozorována a sama. Odvázala se a přešla na složitější

kombinace. Volné oblečení ji nepřekáželo, ale v tenkém bílém svetru jí začalo být horko, přesto neskončila.

Atlantis v tichosti plavala po hladině oceánu tak jako mnoho nocí předtím. Skoro žádné světlo nesvítilo, jen hvězdy, nějaké laboratoře, řídící místnost a měsíc. Přesto se v tělocvičně něco dělo. Nacházela se v ní kapitán Petersonová. Její bosá chodidla dopadala na měsícem zalitou podlahu. Volné bílé plátěné kalhoty následovaly její nohy, které se ani na chvíli nezastavily. Dělaly přesně to, co jim mozek přikázal, nebo to dělaly podvědomě? Kdo ví. Kapitán začínala být unavená. Tváře měla rudé od námahy. Pár kratších hnědých vlasů jí vyselo podél obličeje, zbytek byl vyvázán do pevného culíku. Velký výstřih bílého volného svetru padal z ramena na rameno a odhaloval světle modré tričko bez rukávů. Samotná Zuzana měla zavřené oči, v uších sluchátka a nevnímala okolí. Tak taková byla kapitán Petersonová, cynická a drsná

velící, tedy alespoň na první pohled.

Udýchaně se zastavila. Vypnula příval hudby. Otevřela oči a pohlédla z okna. Vyndala si sluchátka z uší.

„Nadaná malířka, nadaná tanečnice...nestačím se divit,“ zaznělo ode dveří. žena lehce vykřikla a prudce sebou cukla. Pohlédla na nezvaného hosta. Rychle se uklidnila.

„Jak jsi tu dlouho?“ otázala se.

Muž u dveří se usmál: „Šel jsem kolem...myslím, že od začátku.“

„Super, to je vážně super,“ kapitánův hlas zněl poněkud ironicky.

„Zuzko, tolik se toho nestalo.“ Nechápal její podráždění.

„Nestalo? Rodney, ty jsi mě pozoroval!“

„Promiň, já...co se ti stalo?“ Zuzana si uvědomila svoje počínaní. Zarazila se. Věděla, že ji vědec hodně dobře znal a dokázal číst v jejích náladách. Podivné, leč pravdivé.

„Nic, jsem v pohodě,“ podle Rodneyho výrazu usoudila, že si to nemyslí, „…jsou věci, kterými tě nechci zatěžovat,“ obdařila ho úsměvem. Tak vřelým jaký ještě u ní neviděl.

„Dobře, ale víš, že kdykoliv můžeš zatížit můj mozek zbytečnostmi.“ Pomalu, bok po boku, vyšli z tělocvičny.

„Stejně bys mě neposlouchal.“

„Víš, že ti ten tanec jde? Jsi v něm skvělá,“ promluvil na jiné téma Rodney.

Zuzka se rozesmála a rozcuchala vědci vlasy: „Vždyť to říkám, neposloucháš mě!“

Oba si neuvědomovali kam šli, prostě se procházeli. Tak či tak později skončí u Zuzaniny ubikace. Mlčky si prohlíželi stěny města.

„Dneska je krásná noc,“ prohodila žena po doktorově boku.

„Krásnější než dřív?“ odpovídal otázkou doktor.

„Mnohem,“ zazněla rozesmátě odpověď.

„Krásnější než já?“ Ego doktora McKaye neznalo mezí.

„Tvoje sebevědomí bych chtěla mít.“

Rodney pohlédl do tváře drobné ženy. „Nechtěla,“ odpověděl vážně.

Zuzanin pokoj byl na dohled. Teď se jí nechtělo jít spát, jenže musela. Stočila svůj pohled k němu a usmála se: „Děkuji za doprovod. Nezapomeň, že pozítří máme trénink.“ Vědcův obličej se změnil v jeden velký nesouhlas.

„Nebudu mít čas,“ pokusil se vzdorovat.

„Věřím, že si ho uděláš a mimochodem, dlužíš mi hlášení.“ Rodney si něco pro sebe zamumlal.

„Promiň, neslyšela jsem tě.“ Mlčel. „Dobře, tak tedy zítra, dobrou noc.“

Druhý den neprobíhal zrovna nejlépe. Od rána lilo jako z konve, na chodbách se muselo svítit a celková nálada všech klesla k bodu mrazu. Některé plánované mise doktorka Weirová

odvolala. Nakonec zbyla jen jediná. Zuzana Petersonová, Lorne, doktorka Braunová a nějaký

nový vojín. Samozřejmě, že nikam nechtěli jít, jenže rozkaz byl rozkaz. Mohla uběhnout tak hodina od jejich odchodu a brána se opět otevřela. Proběhl jí Lorne a táhl sebou křičící a zmítající se Zuzanu. Ta kolem sebe mlátila a kopala. Právě vrazila majorovi loket do břicha. Vydržel to. Naštvaně ji shodil na zem a chytil za vestu.

„Dej mi záminku, abych tě praštil,“ vrčel šeptem, „nejsi jediná, já musel vydat ten rozkaz.“

Skoro se dotýkali nosy. Ze zelených očí začaly téct slzy. Jedna po druhé, průhledné, značily bolest, která se musela dostat ven.

„žili a tys je odepsal!“ vyprskla. Vrazil jí facku. Neuvědomil si svou sílu, pravděpodobně jí to muselo bolet.

„Umřeli, jasný? Přímo nám před očima, ale ty nejsi ten, kdo bude mít výčitky svědomí. Já je tam nechal, já tě stáhl do brány.“

„žili,“ snažila se protestovat. Ani jeden si neuvědomil, jakou scénu ztropili.

„Kdyby žili, tak z nich neteče tolik krve!“ Tentokrát facka přiletěla majorovi. Zuzana ho ze sebe shodila. Postavili se naproti sobě. Chytili se za vesty.

„Ty…odporný…“ třásla s ním. Všichni, kdo to viděli, nezakročili. Šok nebo čekali na to, co bude dál? Těžko říct.

„Ulevila sis?“ zaprskal major nahlas.

„Ještě ne,“ odstrčila jej. Postavila se do bojové pozice. Evan ji následoval. Ostatním začalo docházet, k čemu se schyluje. Jenže než stihli pořádně zareagovat, tak oba dva se na sebe vrhli. V jednu chvíli na zemi ležela Zuzana a narovnávala si čelist a v druhé chvíli její místo vystřídal Evan. Jenže ten se snažil si zastavit krvácení z nosu.

„To bolelo,“ řekl poněkud zvesela major. Začalo mu definitivně hrabat. „Myslím, že bych ti to měl vrátit!“

„Jen si posluž, zlomený nos jsem dlouho neměla, stejně jako vykloubenou čelist, ale tu dlužím já tobě!“ V téhle komunikaci bylo něco zoufalého. Znovu se na sebe vrhli, potřebovali to ze sebe dostat.

„Dost, nechte toho,“ zaznělo zprava. Oba se instinktivně otočili a jednu tomu dotyčnému vrazili. Zarazili se.

„V pohodě?“ zeptal se poněkud zničeně Lorne. Teyla kývla, že ano. Někdy není nejmoudřejší

se plést do cizí hádky.

„Jsi idiot!“ prskla Zuzana a otočila se. Rychlým krokem chtěla zmizet do svého pokoje. Lorne ji bleskově chytil za zápěstí. Trhnutím ji donutil, aby mu pohlédla do očí.

„Dávejte si pozor, kapitáne!“ na poslední slovo dal důraz.

„Na co asi? Chceš mě zničit? Převel mě na Zem, už o mě nikdy neuslyšíte, pane. Na to se můžete vsadit!“ zakřičela zoufale.

„Neříkej dvakrát,“ prohlásil. Naštvání ho pomalu opouštělo, dostavovala se zoufalost.

„Mně je to jedno.“ Zelené oči se leskly. Na čelisti se začala pomalu vybarvovat podlitina. Možná mu jí začínalo být líto, jenže krev, která mu tekla z nosu proudem, to nedovolovala.

„Jdete do hlášení,“ poznamenal klidně.

„Posluž si,“ řekla rezignovaně, „smím odejít, PANE? Nebo ještě něco?!“

„Pozor na jazyk,“ pozvedl obočí. Zuzana spolkla nějakou nadávku, vytrhla mu svou ruku a odešla.

Dorazila k sobě do pokoje. Rozhlédla se. Cítila se podivně prázdně, ale koho to zajímalo?

Nikoho. Možná chtěla plakat, jenže nemohla. Nenašla v sobě sílu na nic. Shodila ze sebe oblečení. Teda ne všechno, hlavně vestu, bundu a boty. Přešla do koupelny a pohlédla do zrcadla. Modřina se vybarvovala. Přejela si po ní. Bolelo to jako čert. Zakroutila bezradně

hlavou a odešla. Lehla si na postel a zírala do stropu. Ticho jí začínalo připadat šílené. V

hlavně se jí vybavovaly vzpomínky na výcvik, její první. Tenkrát dostala pěknou nakládačku, ale naučila se jedno. Vojáci nepláčou. Bylo načase, aby se k tomu vrátila. S klidem v duši zavřela oči a vzpomínala na Elen.

Někdo klepal. Otevřela oči. Venku se stmívalo, musela usnout. Pohnula se. Všechno ji rozbolelo, hlavně levá strana obličeje.

„Dále!“ štěkla. Ten, kdo stál za dveřmi poslechl.

„Myslel jsem, že jsi skočila z balkónu.“ Nechutná poznámka. Zuzana v klidu vstala a přešla na terasu. Pohlédla dolů a vrátila se do místnosti.

„Je to vysoko,“ poznamenala a bez zájmu si sedla na židli. Začala dělat rozdělanou práci.

„Je mi líto, k čemu došlo odpoledne,“ řekl příchozí.

„Mně taky.“ Bez zájmu.

„Přehnali jsme to,“ snažil se z ní vyrazit více Evan. Nos ho ještě bolel, ale vlastně nevěděl, co tu dělá. Co mohl od ní čekat? Omluvu? Tak naivní není!

„Stane se.“ Něco se s ní dělo. Nikdy takhle neodpovídala. Bývala hubatější.

„Očividně.“

„Ještě něco?“ prskla. Na tohle muž neodpověděl. Pochopil to. Nemuseli mu věci vysvětlovat několikrát, nebyl hloupý.

„Ne…nebo vlastně ano, až si budeš příště chtít na mě vylít zlost, tak si vyber jinou dobu.“

„Až příště budeš chtít utěšit, vyber si někoho jiného.“ Odpověď za oba dva. Pravda, pro kterou si major přišel. Nechtěl utěšit, tedy říkal si to tak dlouho, ale z opakované lži pravdu neudělá. Zuzana věděla, že potřebuje někoho, kdo by řekl: „Není to tvá chyba.“ To samé

čekal i muž. Nedočkal se. Místo toho jen zakroutil hlavou. Pomalým krokem přešel ke dveřím, užíralo ho svědomí.

„Evane,“ otočil se za hlasem. Zelené oči pohlédly do jeho, „nebyla to tvá chyba.“ Přesvědčily ho, nechápal jak, ale v té změti zeleni bylo něco uklidňujícího, co ho donutilo věřit tomu, co říkala. Nebyla to jeho chyba, ale koho potom? Vypadalo to, že si to Zuzana vzala na sebe…

Jeden nápad, PART II

Další den se stal pro oba vojáky nekonečným. Jak kapitán, tak i major se podrobili několika výslechům. Nejméně dvakrát podávali hlášení. Unavovalo je to. Trápilo, deptalo a ničilo. Nechtěli a nedokázali mluvit o tom, co se stalo. Přišli s prázdnou, bez těl, bez známek. Nechali je tam a pokud nebyli doopravdy mrtví, tak jim pomáhej Bůh.

Večer jim přinesl uklidnění. Atlantis potichounku předla jak kočka. Černá mračna bez deště

se blížila. Klouzala jako vrahové pod rouškou tmy. Slunce rudé jak krev pohlcoval oceán. Mořské řasy ve vodě vzbuzovaly dojem, že hoří. Noční ptáci vylétávali ze svých skrýší. Začali zpívat tiché teskné písně.

Nikdo po Evanovi a Zuzaně nechtěl, aby se vrátili do služby a začali pracovat. Jenže, přesně

tohle oba potřebovali, někdo jim musel zaměstnat mysl. Kapitán se majorovi záměrně

vyhýbala. Nechtěla s ním mluvit, netoužila mluvit s kýmkoliv. Greena úspěšně ignorovala a Alisu i Rodneyho obcházela velkým obloukem. Podnikala procházky opuštěnými částmi města. Sotva strčila kousek jídla do úst. Náladu jí zhoršila hádka s doktorem Braunem. Vyčetl jí vše, od dýchání kyslíku až po smrt jeho sestry. Nechala jej, měl pravdu. Sama by vyváděla stejně. Po dnešním dnu skončila na nějakém balkónu. Mlčela a sledovala oceán. Nikoho nečekala, přesto zaslechla otvírání dveří. Někdo si stoupnul vedle ní.

„Podělal jsem to,“ zaznělo z leva. Zuzka věděla, že je tam. Člověk, kterému se snažila vyhýbat, ji sám vyhledal.

„Není to tvá chyba, nemohl jsi vědět, jak to dopadne...“

„Ale měl jsem to předpokládat, hergot!“ Evan kopnul do zábradlí. Praštil do něj rukou. Zuzana ho zarazila. Zakroutila hlavou, čímž dala najevo, ať nepokračuje. Poslechl.

„Všechno kvůli hloupému nedorozumění s místními,“ povzdechla si teskně, „nebyl to nejkrásnější způsob smrti, který jsem viděla. Elena udělala chybu, že se pro něj vrátila. Zemřeli a my jim nepomůžeme…“ její hlas zněl vyrovnaně, klidně a hlavně ledově. Před očima jí přeběhla celá scéna. Chtělo se jí z toho zvracet. Máloco jí takhle rozhodilo. Věděla, že v hlavě se vytvořil nějaký blok, který jí odmítá nechat pochopit vše, co se stalo.

„V noci jsem viděl, jak ten provaz…cítím ho kolem krku a pak…znovu vidím Elenu, jak se snaží utéct…“ tady hlas majorovi selhal. Pocítil na svých zádech kapitánovu ruku.

„Evane,“ Petersonová ho donutila, aby jí pohlédl do očí, „není to tvá chyba. Špatný krok jsme udělali všichni, neměli jsme se plést do záležitostí, po kterých nám nic není. Ty ses nás pokusil zachránit. Pokud si má někdo něco vyčítat, pak jsem to já…Měl bys jít za Heightmeyerovou.“

„Ty nic?“ zeptal se nedůvěřivě. Zuzana radila všem a přitom potřebovala rady sama. Pokud někdo potřeboval psychologa, tak to byla ona.

„Mě to přejde…“ zavrtěla hlavou rozhodně, jako by s tím měla zkušenosti, „další zoufalý hlas do sbírky.“

„Nechápu,“ snažil se docílit odpovědi na nevyřčenou otázku. Její chování nebylo normální. Čekal, že bude plakat, kopat kolem sebe a nadávat. Nic z toho se nestalo.

„Doufám, že nikdy nebudeš muset.“

Kapitán Petersonová se pohodlně položila do peřin. Zavřela oči. Věděla, kam se během pár minut odebere. Tušila, že to bude to místo, kde zemřeli. Tímhle si musí projít, aby konečně

pochopila, kde byla chyba. Možná měla místo dvou životů obětovat jeden. Pozdě na přemýšlení, pozdě na všechno. Pomalu usínala. V její mysli se rozprostírala mlha a ona se přesouvala na milion let vzdálenou planetu…

Zuzana se objevila opět na té planetě. Stála na ploché střeše jednoho z nedostavěných domů. Pohodlně se položila. Doufala, že mladý voják i s doktorkou udělají to, co jim přikázala. Popravdě se za to modlila. Sledovala dav, který se tam sešel.

„Krása, přišli se podívat na to, jak někoho věší a ještě vzali i děti…nechutné!“ poznamenala pro sebe. Hledala lepší výhled, ale nic nenašla. Čekala. Konečně přišlo to, proč tu byla. Major Lorne byl vyveden na náměstí. Ruce mu svázali vepředu. Dítě štěstěny. S tímhle se dalo nějak pracovat. Měl nějakou tu svobodu. Teda do té doby, než mu dají přes oči kápi. Svázaný muž vypadal klidně. Nebránil se, bez vzrušní vystoupal schody k oprátce. V očích se mu leskla odhodlanost. Byl ochoten pro své lidi, zem i Atlantis obětovat život. Možná ho mrzelo pár věcí, ale teď? Nemusí se tím zabývat. Udělal poslední krok. Viděl provaz, který se mu zhoupnul před očima. Nasucho polknul.

„Snad umí věšet,“ problesklo mu hlavou. Teď mu ten jeho nápad s obětováním nepřišel tak skvělý. Možná jen neměl Petersonové dávat rozkaz k návratu do města.

„Boha jeho, snad poslechla,“ zavrčel si pro sebe. Proti takové přesile nemá holka šanci, i kdyby se prosekávala davem. Vzdal to, byl tu sám.

Slunce svítilo kapitánovi do očí. Snažila se nevnímat štípání v očích a nepříjemnou bolest. Sluneční brýle musela na chvíli odložit. Zavrtěla se. Zelené oko se zahledělo do zaměřovače. Vyhledalo cíl. Zuzana pevněji stiskla P-90. Musí se trefit přesně, nesmí minout, jinak ho zabije. Viděla, jak mu dávají provaz kolem krku. Utáhli ho. V zaměřovači viděla, že se sotva může nadechnout. Zaťala pevně zuby. Chtěla ukončit celou tuhle scénu, avšak zarazil jí kněz, který si stoupnul naprosto špatně.

„Vypadni, pako!“ vrčela kapitán. Neslyšela páterovu řeč, snažila se najít vhodnější místo. Pobíhala po střeše a nechtěla být spatřena. K jejím uším doléhal jen šepot. Rychle zalezla. Cítila, že se schyluje k nejhoršímu. Nesmyslela na to, nemyslela na nic.

„Odpusťte, pane,“ zašeptala. Vystřelila. Lidé začali křičet a splašeně pobíhat po náměstí. Muži běželi do domů stejně jako ženy a děti. Petersonová zrychleně dýchala, dala rychle zbraň dolů a sledovala svého velícího. Několik sekund se nehýbal, avšak když se proti němu rozeběhlo pár odvážlivců, tak se snažil utéct. Seskočil z dřevěné plošiny. Rozeběhl se k jedinému možnému volnému průchodu. Slyšel za sebou pronásledovatele i střelbu. Ať to byl kdokoliv, tak dával v sázku hodně. Rozeběhl se střelcovým směrem.

Zastavil se u rozestavěné budovy. Snažil se rozvázat si ruce.

„Krám jeden,“ brblal rozčíleně. Oči mu těkaly po náměstí. Naštěstí nikdo nevylézal ven.

„Myslím, že nůž bude lepší, pane,“ zaznělo zleva. Evan se tam bleskově otočil.

„Petersonová! Já vám dal rozkaz!“

„Asi jsem se přeslechla. Rychle, začínají vylízat,“ štěkla a hodila mu zbraně. Rozeběhla se směrem k bráně. Muži nezbylo nic jiného než ji následovat. Slyšeli za sebou dusot těžkých vesnických bot. Zuzaně brzy došly síly a to běhala každé ráno. Evan ji musel skoro táhnout. K

bráně to měli ještě kus. Před nimi stály dvě postavy.

„Padejte k tý zatracený bráně,“ vdechla do vysílačky kapitán. Vždyť přece měli být u ní a ne tady. Přerazí je, jakmile z toho budou venku. Viděla, jak se obě postavy otočily a rozeběhly se pryč. Ulevilo se jí, ale nohy ještě více ztěžkly.

„Neposlouchají?“ rýpnul si Evan.

„Táhni k čertu,“ štěkla a zastavila se. Major udělal krok zpět a vzal ji neopatrně za paži.

„Pohni, nezůstaneš tu!“ zakřičel jí do ucha v návalu adrenalinu, avšak stejně jako ona sotva popadal dech. žena něco zabrblala, ale běžela za velitelem. Jediná možnost jak přežít. Kousek od nich se rozprostíral les, který nabízel nějaké útočiště. Sotva k němu došli. Atlantis byla oproti tomuto pohodová dráha. Chvíli ztěžka oddechovali.

„Možná…bys…měl…zdržuji…“ sotva se nadechla. Nepřátele se blížili. Kolem nich začaly proletovat šípy. Jeden se zarazil kousek od nich. Opět se rozeběhli. Brána byla na dosah. Doktorka Braunová začala zadávat adresu. Mladý voják ji chránil. Střílel na nepřátele, v nervozitě málem zastřelil i své vlastní lidi. Zuzana s Evanem se zastavili těsně před hladinou a kryli palbou poslední dva členy týmu.

Mladík se otočil, chystal se rozeběhnout, ale v polovině kroku se zarazil. Vytřeštěně se chytil za hrdlo a sledoval bránu. Sípal. Z úst mu tekla krev. Padl na kolena. Doktorka Braunová si toho všimla. Otočila se a vracela se pro něj. Hloupá!

„Elen! Ne!“ Pozdě. Dopadla stejně jako on. Neviděli, jak ji zastřelili ani nechtěli. Petersonová zazmatkovala. Chtěla se pro oba mrtvé vrátit. Na posední chvíli ji zadržel Lorne, který ji vzal za pas a strhl do brány…

Zuzana prudce otevřela oči. Zahleděla se do stropu. Venku byla tma. Hvězdy tlumeně zářily. Na ženu to nikterak nepůsobilo. Vstala a tak, jak byla, vyšla ven. Pomalým, pro ní nezvyklým tempem se procházela děsivými chodbami. Kárované kalhoty jí šustily okolo kotníků, nevnímala to. Myšlenkami bloudila někde jinde. Na chodbách nenarazila na jedinou živou duši. Vyhovovalo jí to tak.

Do pokoje se vrátila okolo šesté hodiny. Nebyla unavená. Jen se převlékla do uniformy a vydala do každodenního shonu. Od rána se pohybovala po celé Atlantis. Snažila se každému pomoci. Se ztrátou přátel se dá vyrovnat několika způsoby. Major Lorne musel absolvovat pohovor s psycholožkou. Nechtělo se mu, avšak pomohlo to. Vrátil se do aktivní služby. Kolem poledne si Zuzanu zavolala doktorka Weirová. Snažila se jí vnutit svůj názor. Dokonce jí celou věc dala příkazem. Setkala se jen s nesouhlasem a klidem v očích.

„Měla byste zajít za psycholožkou,“ domlouvala hnědovlásce Liz.

„Jsem v pořádku, madam.“ Jenže to se nedalo říct o jejím chování. Mohli jste jí hrozit, jak jste chtěli, a ona vám to vrátila třikrát hůře. Nic neříkala.

„Dám vám na výběr, kapitáne. Máte dvě možnosti. Buďto se vydáte za doktorkou a nebo si vezmete na týden volno, které strávíte na Zemi. Máte jeden den na rozmyšlenou.“

Petersonová se jen ušklíbla: „Nepotřebuji ani chvilku. Vybírám si volno s okamžitou platností.“ Elizabeth zalapala po dechu. Tohle nečekala. Kapitánova tvář se stala nečitelnou. Pozbyla veškerých emocí.

„Pokud je to vaše přání, tak jste zbavena služby a zítra se vracíte na Zem.“

„Vše, madam?“

„Ano, kapitáne, můžete jít.“ Tím to skončilo. Všichni měli pravdu, něco se s ní stalo. Nedokázala zabránit tomu, co následovalo. Zuzana si jen vybrala volno, které neměla po dva roky služby na Atlantis. Nějakou dobu zde bude klid.

V devět hodin ráno se kapitán Petersonová dostavila k bráně. Měla na sobě vojenskou uniformu. S cestovní taškou vkročila bez jediného ohlídnutí do modré hladiny. Neměla strach. Tolikrát jí procházela, dokonce i nepříjemný pocit zmizel. Její jedinou myšlenou byl návrat. Konečně bude zase doma v den maminčiných narozenin.

SGC proběhla rychle. Nedělali potíže, jen se vyptali na nějaké věci a vyřídili nutné. Zelenooká žena nasedla do svého auta, které tu stálo již dva roky. Projela hlavní bránou a zamířila do nemocnice v Denveru. Zaparkovala na parkovišti a ještě zamířila do města. Koupila tam velkou kytici růží. S úsměvem na rtech se vrátila do nemocnice. Klidným krokem zamířila do pokoje, který několikrát navštívila. Zaklepala na dveře a otevřela. Viděla prázdné lůžko a sestřičku, která jej stlala.

„Smím vám nějak pomoci?“ zeptala se dívka v nemocničním plášti.

„Hledám Helenu Petersonovou, nevíte, ve kterém pokoji bych ji mohla nalézt?“

Po Zuzanině otázce žena u postele posmutněla. „Vy to nevíte? Před týdnem zemřela. Dneska má pohřeb. Taková milá paní to byla...škoda,“ mluvila sestřička. Přerovnávala prostěradlo a když se podívala ke dveřím, tak tam žena v uniformě stále stála. V obličeji byla nezdravě

bledá.

„Neřekli vám náhodou, kde?“

Kapitán dorazila na hřbitov. Pohledem zjistila, že je dávno po obřadu. Vzala do rukou růže a vydala se hledat čerstvě vykopaný hrob. Nohy na podpatcích se jí smekaly na štěrku. Vlasy jí

dávno pod mrholením změnily tvar. Nevšímala si toho. Najít hrob jí netrvalo dlouho. Nová

deska jen zářila. Pozlacený nápis svítil a dával světu znát, kdo zde leží.

Zuzana vyndala jednu růži z kytice. Květiny pak položila na hrob. Zbylou růži držela v ruce a neustále ji převracela.

„Tak jsem to přece jenom nestihla,“ poznamenala nahlas. „Opět jsem tě zklamala. Měla jsem požádat o dovolenou dříve, třeba bych stihla tvoje poslední narozeniny...je mi to líto, mami.“

Ze zelených očí vytekly slzy. Razily si cestu po tvářích a nakonec skáply na růži v ženiných rukou.

„Maminko, na nějakou dobu budu muset odjet. Nemůžu ti říci kam, ale nevím, kdy se sem opět dostanu. Slibuji, že přijedu brzy,“ říkala mladá žena u postele stařenky. Starší paní se usmála a chytila svoji dceru za ruku.

„I kdyby si zmizela na druhou stranu světa, vím, že se vrátíš,“ poznamenala a sevřela trochu více ruku. „Pozdrav Andyho. Jede s tebou, vidím ti to na očích...Konečně vás ocenili. Nemůžete jen hlídat neustále nějaký komplex v nějaké hoře.“ Zuzana se usmála nad slovy mámy. Objala ji.

„Už musím.“

„Jen jdi a dej na sebe pozor,“ řekla žena na posteli. Znělo to jako loučení, jako by věděla, že svou dceru vidí naposledy.

Loučila se. Tehdy to Zuzka neviděla, jenže dnes...S tichým povzdechem se otočila a překvapením vykřikla.

„Dlouho jsme se neviděli,“ poznamenal muž s prošedivělými vlasy. „Myslel jsem si, že sem dorazíš. Dlouho ses neukázala a to jí zabíjelo.“

„Tati, nech toho! Nechci se hádat nad jejím hrobem. Vyhnal jsi mě z domu dávno, stejně jako svého syna. Zůstali jsme sami. Možná bys...“ Muž se nad jejími slovy rozesmál. Výsměch se však do téhle situace nehodil.

„Je pravda, že jsi inteligenci zdědila po mně...“

„Drž hubu,“ přerušila jej jeho dcera, „po tobě jsem zdědila jen tvrdohlavost a nemístné

poznámky. Inteligence se v naší rodině dětí z maminčiny strany...Upřímnou soustrast, pane Petersone.“ Tímto si kapitán vysloužila facku. Na tváři vykouzlila jen pohrdavý úšklebek a zamířila k autu. Tady dávno nemá co pohledávat.

„Ještě tam nasypeme koření a máme to.“ Tak desetiletá Zuzka stála u kuchyňské linky a sledovala svoji mámu.

„A bude to fungovat?“ zeptala se. Maminka se zasmála.

„Pokud ne, tak nebudeme mít koláč.“

„Ale ono to bude fungovat,“ prohlásilo rozhodně děvčátko, „vždycky to fungovalo.“ Matka obdařila svoji dceru úsměvem a poté ji dala pusu na tvář.

Kapitán Petersonová si přála vrátit čas. Možná měla tenkrát vymyslet něco jiného. Bylo pozdě

na lítosti. Koho zajímalo, co se stalo. žena se zarudlýma očima sledovala ulici před sebou. Mířila do svého domu. Stěrače s mírným drhnutím čistily mokré sklo.

„Kde jsi byla?“ zarazila ji u dveří máma.

„S kamarády, říkala jsem ti to.“

„To ano, ale přišla jsi pozdě.“ Podle tónu hlasu to tentokrát přehnala.

„Ale mami, už nejsem malá,“ bránila se Zuzka.

„Nejsi, ale neustále chodíš pozdě! Všude, ať se domluvíš s kýmkoliv. Měli jsme jít spolu nakupovat!“

Zuzanina tvář se zkřivila bolestí. „Je mi to líto, mami. Já na to zapomněla. Půjdeme zítra, co ty na to?“

„Ne. Už jsem tam byla sama. Nemám zájem, abych zase čekala. Zuzano, uvědom si, já tu nebudu věčně!“

Mrholilo. Drobné kapky dopadaly na kapitánovy vlasy. Přišla o několik let svého života. Bojovala s nepřáteli, chránila svou vlast, ale zapomněla na rodinu. Všichni měli pravdu a ona je neslyšela. Pamatovala si, jak jí máma na poslední návštěvě řekla, že až příště přijde, tak tu už nebude. Ona se jen zasmála a přesvědčovala jí, že tu bude. Zuzana se nedechla a vystoupila z auta.

„Paní Petersonová?!“ Zuzka viděla, jak se maminka otočila. Jejich třídní učitelka ji dohnala.

„Potřebovala bych s vámi na chvíli mluvit.“ Více neřekla, ale naznačila cestu do jejího kabinetu. Před místností nechaly Zuzanu jen tak stát. To, co nevěděli, bylo, že je dítě

poslouchalo.

„Víte, je tu jedna věc, kterou byste měla vědět,“ promlouvala jedna z žen. Podle hlasu učitelka.

„Jakou?“ nedočkavá matka přecházela po kabinetě.

„Dnes jsme v hodině výtvarné výchovy kreslili své budoucí povolání. Vím, že je na to brzo, avšak obrázek vaší dcery mě zarazil.“ V kabinetě bylo ticho. Asi si prohlíželi její výtvor.

„Myslím, že jde ve stopách svého dědy.“ Zuzana celou dobu slyšela mluvit jen učitelku. Bylo jasné, že má problém.

„Je to ještě dítě. To, co chce se může změnit, ale ráda bych si ten obrázek nechala.“ Zlobila se, to děvče vědělo. Oba, ona i její bratr, chtěli být vojáky a rodiče to odsuzovali.

Mlha se tlačila pod šaty. Mrholení zesílilo, ale ne moc. Stromy se zbarvovaly do zlatavé. Jako by se samo počasí přizpůsobilo Zuzanině náladě. Mířila ke svému domovu. Místo po cestě šla po mokré trávě. Boty měla brzy promoklé. Nepřítomným pohledem otevřela dveře a klíče hodila na skříňku. Jakmile se za ní dveře zabouchly, tak se o ně opřela. Pevně sevřela víčka a rozplakala se.

„Mami, já jsem se dostala!“ vykřikla nadšeně Zuzka. Matka ji objala.

„A kam? Říkala jsi, že to bude pro nás překvapením.“ Tento křik přilákal do pokoje bratra a otce. Všichni napjatě čekali, co z ní vypadne. Mladá žena polkla. Pohlédla na svého bratra v uniformě. Kývl na ni. Však on věděl, kam se hlásila.

„Na ty zkoušky jsem se dlouho připravovala a...“ v tuhle chvíli si matka sedla. Její obličej byl plný hrůzy, „...a tolik jsem si přála se tam dostat.“

Otec udělal krok blíže: „Zuzano, povíš nám konečně, kde jsi a nebo to mám z tebe dostat?“

„Jak chceš,“ bez jediného náznaku strachu se Zuzana postavila před svého otce, „bude ze mě

voják a ty tomu nedokážeš zabránit!“ křičela. Věděla, co přijde. Nadávky, hádka, pár facek...ale ona se už nenechá.

Zuzana Petersonová stála opřená o dveře a nedokázala popadnout dech. Z očí jí tekly slzy, které nedokázala zastavit. Nohy jí přestaly poslouchat a stejně tak zbytek těla. Sjela podél dveří na zem. Nekontrolovatelně se rozvzlykala. Už dál nemohla. Neměla nikoho. O všechny přišla. Zůstala sama. Pohupovala se dopředu a dozadu. Kolena pevně objala rukama. Tváře měla mokré. Roztřeseně si rukama vjela do vlasů. Dlaně sevřela v pěst. Možná, že přišla o několik vlasů, ale co na tom teď záleželo? Kdo to mohl pochopit? Nikdo. Snažila to ze sebe dostat, ale nevěděla jak. Několikrát hlavou udeřila do dveří. Kromě další bolesti to nepřineslo nic. Z náhlého přívalu energie vyskočila na nohy. Skříňku, kam předtím dopadly klíče, převrátila. Popadla nejbližší věc, kterou měla po ruce, a hodila s ní. Křičela, nadávala, ale bylo to zbytečné. Nakonec znovu poklesla v klenou. Seděla v předsíni a plakala. Kolem ní

ležely převrácené, rozbité a rozházené věci. Chovala se tak vždy, když byla bezradná, jenže dnes se ocitla na dně. Jedna ztráta následovala druhou. Tolik si přála, aby jí objal někdo, kdo ji chápal, avšak byla tu sama...

Jeden nápad, PART III

O týden později...

Atlantis se houpala na oceánu. Modrá obloha byla posetá bílými beránky, kteří přinášeli ochlazení. Přestože na Zemi byl podzim, tady začínalo jedno z horkých lét. Slunce pálilo a nedalo se před ním nikde schovat. Všichni chodili co nejméně oblečeni, ale nepomáhalo to. Doktor McKay vytvořil v nejvyšších patrech alespoň nějakou klimatizaci. Spodní patra byla ochlazována oceánem. Atlanťané se ve volném čase koupali v průzračné mořské vodě. Klid vystupoval z každého, bylo to až neuvěřitelné.

Kolem brány pobíhali lidé. Chystali se na naplánovaný návrat jednoho člena expedice, který

byl na nějaký čas poslán na Zem. Přesně ve stanovený čas se brána otevřela. Vyletěl z ní

modrý výr a nakonec se na ní ustálila modrá a tolik známá hladina. Obyvatelé města nemuseli dlouho čekat. Během chvíle se zde objevila kapitán Petersonová, pak se brána zavřela. Řídící

místnost se ponořila do známého ruchu a pobíhání.

Hnědovláska vyšla směrem k Johnovi a Rodneymu. Usmála se, stejně jako oba muži. Plukovník pozvedl pochvalně obočí. Zuzana se doma změnila. Na sobě měla nové oblečení, vlasy byly sestříhané.

„Vidím, že jste se na Zemi dobře bavila,“ vypravil ze sebe s úsměvem John. V očích mu hrály podivné plamínky.

„Ne lépe jak vy,“ odsekla.

„Ostříhala jsi se!“ vypadlo z překvapeného McKaye.

„Očividně, doktore. Divím se, že sis všiml. Nechala jsem si vlasy zkrátit jen vepředu, ale když

už jsme u toho, tak jsem byla i na nákupech a přivezla jsem ti sušenky!“ John Sheppard se rozesmál a vzal si kapitána stranou.

„Jsem rád, že je vám lépe. Když jste se teď vrátila, tak bychom mohli vyřešit pracovní

povinnosti,“ naznačil svou myšlenku a doprovázel ji k její ubikaci. Vědce nechali daleko za sebou.

„Kdykoliv, pane, jen se převleču z uniformy a můžu být k dispozici.“ Nechtělo se jí. Poslední, na co teď měla myšlenky.

„Co takhle to projednat při večeři?“ John obdařil ženu svůdným úsměvem.

„Podplukovníku, to se opravdu nehodí. Možná by bylo lepší to projednat v zasedačce,“

zdráhala se Zuzana. Tohle nebylo správné a nikdy nebude.

Nakonec souhlasila. Dohodli se na pouze pracovní večeři. Povečeří, promluví si o novotách ve městě a na Zemi, pohádají se nad sestavením služeb. Všechno bude tak, jak má. žádné

naděje, nic. Čas, na kterém se shodli, nastavili na devátou večerní. Na místo se však bude muset kapitán dopravit sama. Podplukovník měl do té doby práci, alespoň to tvrdil. Zelenooká žena na sebe pohlédla do zrcadla. Vlasy si nechala rozpuštěné. Možná kvůli lepšímu pocitu. Hodila na sebe první, na co narazila. Světle modré tričko a dlouhé plátěné

kalhoty. Vyrazila do chodeb a když dorazila na místo, mávnutím otevřela dveře na terasu. Ocitla se necelý metr nad mořskou hladinou. Část města, kam sotva někdo zamířil. Usmála se pro sebe. Piknik. To mohla čekat. Nakonec se posadila na deku a čekala na druhého. Sledovala hladinu a přemýšlela, jestli nemá skočit. Několik posledních dní považovala za strašné a návrat na Zem to ještě zhoršil. Zjistila, jak je na tom její rodina a co se během její

nepřítomnosti stalo. Nenáviděla všechny za to, že ji opustili, nechali samotnou... Otvírání dveří ji vyrušilo ze zamyšlení. Otočila se.

„To je dost, pod...“ zarazila se. Chvíli sledovala příchozího a pak se nejistě zeptala:

„Rodney?“ Druhý vypadal, že má stejný problém jako ona

„Zuzano?“ zaznělo nervózně od vědce, který byl velmi dobře oblečen.

Kapitán se konečně zmohla na slovo: „Takže tě taky někdo pozval na večeři?“

„Očividně…nahráli to na nás,“ zavrčel doktor. Teylu i s Sheppardem zabije!

„To od nich nebylo pěkné, avšak předpokládám, že si přisedneš. Přece jim tu to jídlo nenecháme. Jde to z jejich platu.“ Na doktorově obličeji se po poslední poznámce objevil podivný škleb. Za tu srandu jim udělají velkou škodu.

„Dobře, co tam je?“ usmál se a posadil se z druhé strany, jak bylo normální. Začal postupně

vytahovat různé potraviny, které měli oba rádi. Dokonce tam i přidali láhev šampaňského.

„No toto! Otevřeš to?“ Zuzana se na něj kouzelně usmála. Vlastně jí nevadilo, že tu sedí s Rodneym. Teď nehrozilo, že bude řešit pracovní záležitosti.

Oba se velmi dobře najedli a nasmáli. Konečně vypnuli. Nezajímali se o to, co přijde. Wraithové byli daleko, stejně jako jiní nepřátelé, a oba seděli na jednom balkónu, který byl považován za nejromantičtější. Příjemně se bavili. Šampaňského ubylo a smích se stal hlasitějším. Rodney vyprávěl nějaké hlouposti, ze kterých se vyklubaly příběhy z jeho školních let. Zuzaně přišly zmatené, avšak vtipné.

„Jak bylo na Zemi?“ změnil téma Rodney a usrkl pití. Pravda, oba ho v sobě měli trošku více, i tak se však Zuzana rychle vzpamatovala.

„Fajn,“ zakuňkala. Rodney odložil skleničku a přisunul se blíže. Nechtěla o tom mluvit, tušil to. Opravdu se jí nemohlo chtít, ale komu to má říct, když ne jedinému blízkému člověku?

Alisa je na pár dní někde s Andym a ona tu má jen Rodneyho. Nadechla se.

„Přišla jsem akorát mámě na pohřeb,“ popotáhla. Rodney ji neohrabaně poplácal po rameni a podal jí kapesník. „Musím ti připadat jako…“ zašeptala.

„Ne, připadáš mi jako normální žena.“ Po tomhle na něj pohlédla.

„Výjimečně,“ prskla. Rodney do ní strčil. „Pojď. Projdeme se, musíme shodit všechny ty dobroty,“ pokusila se stáhnout konverzaci někam jinam. Doktor pokrčil rameny a vytáhnul ji na nohy. Nebránila se.

Kráčeli bok po boku. Mlčeli. Momentálně se jim nechtělo povídat. Přemýšleli a snažili se nějak zhodnotit to, co slyšeli od toho druhého. Rodneyho hlava byla plná myšlenek. Toužil Zuzku nějak rozveselit. Chtěl, aby na všechno zapomněla a zase se smála tak jako vždy, když

byli o samotě, jenže nedokázal na nic přijít. Vždy, když na ni pohlédl, viděl smutek v očích, který on nedokázal smazat.

Zuzka vycítila jeho pohled a obdařila ho úsměvem: „Copak?“

„Ale nic, přemýšlím,“ zazněla rozpačitá odpověď. Nervózně si zajel rukou do vlasů. Zasmála se. Plamínky v jejích očích na chvíli vzplály.

„Přemýšlíš moc často,“ mrkla na něj. Pomalým krokem vyšla na jeden balkón blízko oceánu. Vědec ji následoval. Oba se opřeli o zábradlí a jejich oči se zastavily na hvězdách. Trvalo nějakou dobu, než Rodney dokázal odtrhnout zrak od milion let vzdálených těles.

„Chm, ale to géniové dělají,“ vrátil se k předchozímu hovoru a tím přistoupil na její hru. Jeho dřívější obavy zmizely. Neodolal touze se s ní popichovat.

„Já to nedělám!“ rýpla si. Někomu by chvíli trvalo než by mu došel význam těch slov, ale Rodneymu ne. Trošku do ní strčil. O chvíli později to samé udělala i Petersonová. Mohli se už nějakou dobu pošťuchovat. Strkali do sebe a smáli se. Neuvědomovali si, že běžně dohodnutá vzdálenost mezi nimi se velmi zkrátila. Čím více se popichovali, tím blíže si byli. Rodneymu později došla trpělivost a začal Zuzanu lechtat. Bránila se, opravdu se snažila, ale nešlo to. Chtěla mu to vrátit, avšak brzy zjistila, že ji vědec pevně drží kolem pasu a snaží se jí ulechtat k smrti. Bláznivě se smála a snažila se ho od sebe odstrčit. V duchu si však myslela něco o štěstí. Tahle část města byla neobydlená, takže žádné drby vzniknout nemohly.

Zuzka si uvědomila, že se přestala smát a sledovala McKaye. Teprve teď si všimla, jak má

zajímavé oči. Snažila se mu pohlédnout až do duše. Sama nevěděla, co se to s ní děje. Mozek jí vysílal na nějaké frekvenci varovné signály, ale neposlouchala ho. Zdálo se, že Rodney má

ten samý problém jako ona.

Mohli tam stát minuty, ale i hodiny. Ani jeden neměl dost rozumu na to, aby to skončil, hlavně ani jeden nechtěl. Něco jí v hlavě křičelo, ať uteče, ale nohy neposlouchaly. Viděla vědcovu tvář, která se začala přibližovat. Nevyškubla se, naprosto instinktivně zavřela oči a čekala.

Nemusela dlouho. Brzy pocítila Rodneyho rty na svých. Netušila proč, ale kolena se jí

podlomila, čímž mu dala důvod, aby si ji přitáhl blíže. Z náhlé touhy se k němu ještě více přitiskla a věnovala mu další polibek. Jendou rukou ho hladila po tváři a druhou mu vjela do vlasů. Měla pocit, jako by se s ní točil celý svět. Nechtěla a nedokázala skončit. Stále jí

nedocházelo, co se děje. Mozek vzdal veškerou snahu ji upozornit. Nemělo to cenu. A Rodney? Ten na tom byl stejně.

A pak všechno skončilo tak náhle, jak to začalo. Oba se od sebe udýchaně odtáhli a pohlédli si do očí. Rodney okamžitě stáhl své ruce a udělal krok vzad a stejně tak Zuzana. Stále si hleděli do očí, ale tentokrát tam místo touhy oba měli zděšení.

„Ehm... víš,“ snažil se nějak ospravedlnit McKay, ale rychle se zarazil. Vždyť mu to vůbec nebylo líto! Proč se omlouvat? Jemu se to i líbilo.

„Chtěla bych...“

„Chemie!“ vykřikl vědec.

Kapitán nadšeně přikyvovala: „Chemie, samozřejmě!“ Oba se na sebe usmáli.

„Samozřejmě, co jiného! Když se dva lidi ocitnou v takové vzdálenosti, tak většinou funguje chemie, to je jako zemská gravitace! Prostě to jinak dopadnout nemohlo!“ McKay měl na tváři vítězoslavný pohled. Tímto to bylo vyřešeno. Oba věděli, že si zase něco nalhávají. Kdyby to byla pravda, tak by dokázali smazat ten ruměnec, co měli na tvářích.

„Ehm,“ odkašlal si muž, „doprovodím tě.“

Zuzka polkla a ještě více zčervenala: „Díky.“

Té noci se Petersonová hloupě usmívala do stropu a nemohla dlouho usnout. Vlastně se jí

nechtělo spát. Přistihla se, že sleduje okolí. Nepřítomně si přejela prsty přes rty. Mohla uběhnout hodina, ale taky minuta. Ručičky na hodinách poskočily. Zuzana konečně usnula.

Ráno přineslo všem velké překvapení. Slunce pálilo jako čert, ale ve městě se vznášelo příjemné chladno. Chodby se naplnily nezvykle brzo smíchem a šumem. Doktoři pobíhali po chodbách a nestarali se o nějakou práci. Zatím měli času dost. Vojáci se smyslem pro povinnost se šli nasnídat. Jim služba začínala dřív než ostatním. Neustále museli být ve střehu a dávat pozor.

Major Lorne přišel do jídelny. Nabral si horu svého oblíbeného jídla a zamířil k prvnímu stolu, na který narazil. K jeho smůle tam seděla Petersonová a Scott. V tichosti konzumovali snídani a každý se potuloval myšlenkami někde jinde. Vojenský velící jen nechápavě

zakroutil hlavou a posadil se. Ani jeden se po něm neohlédl. Zaraženě je pozoroval. Zuzana se rýpala lžící v mléku a naprosto rozpuštěných lupínkách a znuděně sledovala oceán. Scott bodal nožem do housky, která za nic nemohla, a něco si pro sebe mumlal. Během chvilky bylo jasné, že tenhle tým není v pořádku.

„Můžu poprosit o sůl?“ snažil se na sebe upozornit major. „Kapitáne?“ Nic. Sůl mu přišla od naštvaného Davida, který kvůli tomu přestal ničit jídlo.

„Jí se na nic neptejte, pane. Je od rána nějaká divná,“ prohlásil mariňák a dál se věnoval svému problému.

„To jídlo vám nějak ublížilo?“

„Ne, ale já chci ublížit jemu…“ vrčel, „věc se má tak, pane,“ stěžoval si, zašermoval nožem a pak opět bodl do pečiva, „že jsme nebyli víc jak měsíc na žádné pořádné misi. Trčíme tu a neustále jen kontrolujeme vědce! Už i kapitána to nebaví!“ Mariňákův křik probral z podivného stavu jeho velící, která zakročila tak, že mu zastavila ruku s nožem.

„To jídlo za to nemůže, stále nám chybí člen,“ prohodila nevrle a pak zamrkala. Všimla si majora. „Dobré ráno, pane,“ usmála se. Kývnutím se rozloučila a odešla pryč.

„Vidíte!“ stěžoval si opět David, „je divná.“

Den pokračoval stejně. Práce nikam nepokročila. Všude byla cítit nekončící nechuť k čemukoliv, co vyžadovalo zapnout mozek. Největší novinkou se stala zpráva o tom, že zmizel doktor McKay. Nikde ho nikdo nedokázal najít. Pokoušeli se ho zavolat vysílačkou. Nakonec se sešlo velení v řídící místnosti.

„Já ho přerazím, vážně!“ zamumlal John. Přecházel nervózně sem a tam.

„Klid, pane, Petersonová teď zkusí zapnout komunikaci a bude ho shánět po celém městě. Určitě usnul, poslední dobou je tu více a více práce,“ chopil se uklidňování Lorne. Po tomhle proslovu si jej vzala Zuzana stranou.

„Majore, a můžete mě vysvětlit, co tam mám asi tak říkat?“

„Nevím, třeba: ,McKay…mám koblížek!´ Mě je to jedno, hlavě ho sežeňte!“ Zuzana naštvaně

syčela a přešla k jednomu z ovládacích panelů. Ignorovala Chucka, který všechno slyšel a zadržoval výbuch smíchu. Jenže toho rychle nechal, když spatřil kapitánův výraz v obličeji.

„Zapněte to,“ vyzvala jej a odkašlala si. Chuck na ni kývnul. „Doktore McKay?!“ řekla s klidem Zuzana. „Doktore McKay, dovolte, abych vám oznámila,“ rozléhalo se chodbami, „že jste měl nastoupit v deset hodin do práce, ale nebyl jste tam. Na ošetřovně jste se nehlásil a neodpovídáte na volání vysílačky, takže bychom ocenili, kdyby jste se konečně pohnul a řekl, kde jste.“ Všichni po celém městě se snažili pokračovat v práci, jenže to nešlo. Po tomhle

´hlášení´ museli poslouchat další situaci. Slyšeli nadávky Lorna, který prohlásil, že se úplně

zbláznila. Zuzana mu odpověděla, ať vymyslí něco jiného, ale koblížek by nezabral. Nakonec vše ukončil rázný hlas majora: „Doktore McKay, pokud slyšíte, tak se prosím ozvěte.“ Odpovědí mu bylo ticho. Jenže ne nadlouho. Ve vysílačkách jim zapraskalo.

„Zdravím,“ zaznělo zvesela.

„McKay!“ vykřikl John, ale zarazil se. Petersonová jen protočila oči a ujala se slova. I blbej by poznal, že hlas nepatří ztracenému doktorovi.

Jeden nápad, PART IV

„Doktore Braune, na nemístné poznámky nemáme čas, o co jde?“ štěkla do vysílačky Petersonová.

„Mám McKaye,“ přiznal drze dotyčný na druhé straně. Všichni se zarazili. Kapitán na chvíli zavřela oči.

„Pokud jde o nějakou pomstu, doktore, obávám se, že vám to neprojde. Poslouchejte mě. Pokud je s vámi doktor McKay, tak mi ho dejte k vysílačce, jinak tuto věc považujeme za uzavřenou. Vyjádřila jsem se jasně?“ Ledový klid se odrážel od stěn. Lorne i Sheppard nechápavě mrkali nad její pohotovostí.

Z vysílačky se ozvalo nějaké žvatlání a pak opět prohlásil Petr: „Myslím, že tohle jako důkaz stačilo. Víc není schopen říct. Upozorňuju tě, kapitáne,“ poslední slovo vyprskl s odporem,

„všechno, co řeknu, myslím vážně. Ty to víš velmi dobře. Nedělá mi problém ho zastřelit,“ na chvíli se odmlčel. „Chci jen tebe, nikoho jiného. Přijdeš neozbrojená! Víš, kde mě najdeš. Je přesně osm hodin večer. Máš hodinu na rozhodnutí. Svoji volbu mi sdělíš přes interkom. Pokud se neozveš do stanoveného limitu, pak to ber jako sbohem doktoru McKayovi.“ Muž se zlověstně zachechtal. „A radím ti, nepokoušej se o podvod!“ Zbytek rozhovoru byl ukončen. Z vysílačky se ozýval jen šum, který brzy utichl. Hlas zanechal v přítomných smíšené pocity. Všechny oči místnosti se otočily na kapitána.

Vážnost situace si vyžádala schůzku v zasedačce s doktorkou Weirovou. Celý rozhovor přetlumočili ti, co jej slyšeli.

„Myslí to vážně, doktorko,“ prohlásila zelenoočka. Věděla, že by jim měla podat vysvětlení.

„Zřejmě jde o osobní pomstu.“ V tuhle chvíli si všichni naštvaně povzdechli. Jak jinak, Zuzana lezla na nervy i záchodovému pavoukovi. „Doktor Braun mi přísahal, že pomstí smrt jeho sestry. Nemohla jsem vědět, že to zajde tak daleko…Musel se zbláznit…na té pomstě mu asi záleží. Doktor McKay je velmi důležitý a proto unesl jeho. Je to na mě madam. žádám o povolení se tam vydat a najít doktora Brauna.“ Postavila se rovně a přijímala hněv, který

přicházel ze všech stran.

„Proč jste to neřekla dříve?“ vykřikl Sheppard.

„Řekl mi to v afektu, pane. Výhružky tohoto tipu ignoruji a nejsem jediná!“

„Ale jeho to bude stát život!“ štěkl voják a vzal kapitána za vestu. Přestal se ovládat.

„Podplukovníku, dovolte, abych vás upozornila na to, že jsem se dobrovolně nabídla a souhlasím s podmínkami. Nechci diskutovat o tom, jestli tam jdu nebo ne. Já půjdu. Doktor McKay je velmi důležitý pro chod města.“ Tady se rozpoutala diskuze, jestli má jít nebo se mají pokusit o vyjednávání. Přestali kapitánovi věnovat pozornost. Zuzana se ušklíbla, jak typické. Nastavila si hodinky. Má necelou hodinu. Super, zbytečně ztracený čas. Rychle se otočila, vyběhla ven a vydala se do zbrojnice. Nevšimla si Teyly, která jí věnovala oproti ostatním velmi zvýšenou pozornost a sledovala ji.

Zuzana si sundala vysílačku a vzala si standardní vybavení na mise i zásobníky. Bundu nechala na nějaké bedně. Natáhla si rukavice bez prstů. Upravila vestu i vlasy. Pořádně si zavázala boty. Rozeběhla se k jižní části města. Ještě, že každé ráno běhala s Lornem, teď se jí to hodilo. Nikdo se jí na nic neptal, jen po ní házeli podivné a vyplašené pohledy. žena začala prohledávat opuštěnou část starého města. Boty jí duněly o podlahu. Obezřetně

nakukovala za každý roh a snažila se najít to, co hledala. Od stanovené doby uběhla skoro půl hodina. Věděla, že většinu času stráví prohledáváním těchto místností. Nechtěla nic uspěchat, nechtěla nic přehlédnout. Mohly tu být tajné průchody, cokoliv. Nevyznala se tu. Uběhlo několik dalších minut. Zuzana prohlédla skromnou polovinu místností. Pot jí stékal po tvářích. Naštvaně se zastavila a napila. Únava z nekonečného běhu ji dostihla. Zarazila se. Něco zaslechla. Měla pocit, že jí někdo pronásleduje, ale to přičítala své paranoie. Rozvázala si boty. Znovu se zaposlouchala, slyšela to. Tiché kroky někoho dalšího. Zašla za roh. Sundala si boty a rozeběhla se chodbou. Několikrát zabočila. Pronásledovateli se ztratila a taky přišla o boty. Alespoň ji nikdo neuslyší. Pokračovala v cestě dál. Pokud jí sháněli, tak je jí to opravdu líto. Své k tomu řekla. Nevyslyšeli je poprvé, nevyslyší je ani podruhé. Rodneyho zachrání.

Hnědovláska nakoukla do jedné z mnoha místností. Vběhla do ní. McKay seděl na židli, ke které byl pevně připoután. Hlava mu bezvládně visela. Musel být v bezvědomí. žena si opatrně prohlédla místnost. Pravděpodobně byla prázdná. Rychle přeběhla k muži na židli. Zkontrolovala mu životní funkce. žil.

„Díky bohu,“ vydechla. V tomhle výdechu bylo mnohem víc, než si kdokoliv dokázal představit. Trošku jej propleskla. Možná se jí ho povede probudit. Omámený vědec zamručel. Takže nebyl v bezvědomí. Vzala jeho hlavu do dlaní a pozvedla ji na úroveň své. Pohladila ho po tváři. Pomyslela si, že by se mohl oholit. Tolik si přála slyšet jeho uštěpačné a ironické

poznámky. McKayovi oči se snažily na ni zaostřit, bezvýsledně, sotva ji vnímal. „Bude to v pořádku, ano?“ zašeptala. Prakticky komunikovala sama se sebou. Pomáhalo jí to udržet se v klidu, který ztratila. „Bude to v pořádku,“ znovu ho pohladila po tváři. Přitiskla své rty na jeho čelo. Tohle nikdy nechtěla. Nemohla vědět, že se to stane, avšak mohla to tušit...měla to vycítit.

„Jak dojemné,“ zaznělo jí za zády. Cukla sebou. Přece tu byla sama, nikoho neviděla. Otočila se. Z jednoho kouta vystoupil doktor Braun. „Prosil bych ruce nahoře, kapitáne. Mohlo by se mně taky stát, že bych vás nechtěně střelil do kolena.“ Klid v jeho hlase zněl strašidelně. Kapitán v duchu zaklela. Měla dávat pozor, neměla se nechat strhnout emocemi. Měla celou oblast zajistit.

Muž došel k ženě, odepnul jí P-90, donutil jí, aby si sundala vestu a zbavil jí všech zbraní.

„Otoč se,“ přikázal. Poslechla. Cítila jeho ruce, které hledaly další bezpečně ukryté nože a berettu. Nic nenašel, nebylo co hledat.

„Hlavně, že sis šáhl,“ zaprskala hnědovláska. Nelíbilo se jí to. Konečně se mohla otočit nazpět. „Tak, co si tvé srdce žádá?“

„Tvou smrt!“

„Postav se do řady, jsi hned za generálem Grisomem, vládou a dalšíma. Mám jmenovat?“

„Však tě ty srandičky přejdou,“ poznamenal jakoby mimochodem. Hlaveň zbraně jí teď

mířila na prsa. Vysoký světlovlasý muž stál v klidu, usmíval se.

„Neudělej nějakou hloupost,“ upozorňovala muže žena. Hlaveň jí zatlačila ještě více do černého armádního trička. žena se nadechovala mírněji. Hnědé dlouhé vlasy svázané do copu jí ležely na zádech. Rozhodně se postavila před Rodneyho.

„Nechápu proč to děláš, já chci nejprve zabít TEBE! On přijde na řadu potom!“ bláznivě se zachechtal.

„No to je vážně super!“ zaprskala. Zuzana se nepohnula ani o krok, stále sledovala zbraň ve vědcových rukou. „Petře, je to moje chyba, víš to stejně dobře jako já. Jeho z toho vynechejme...“

Přerušil ji. „Aha, takže Rodneynek je nevinný? K čertu, to moje setra byla taky!“

„Je mi to líto!“ Petr Braun k ní přešel a kopnutím do kolena ji srazil na zem. Namířil Rodneymu na hlavu.

„Co teď, stále je ti to líto?“ zeptal se jí znovu. Zuzana se držela za koleno. Špatně dopadla.

„No tak!“ Zuzka vytřeštila oči. Šlo tu o život o nic jiného. Musela něco rychle vymyslet. Jenže co?

„Přestaň!“ vykřikla. Teď by neunesla další smrt někoho blízkého, nebyla na to ta pravá doba. Z posledních sil, které někde nabrala, se opět postavila před svázaného muže. Sála jen na jedné noze. Druhá by ji neunesla. Braunova zbraň jí mířila na prsa, přímo na srdce. Stačil jeden výstřel a bylo by po všem. „Proč?“ zeptala se žena.

„Proč? Ty se mě ptáš proč? Ty mě?“

„Ano. Vím, že jenom kvůli pomstě to není.“

„Máš pravdu,“ řekl doktor. Mužova ruka sjela se zbraní níže. „Na minulé misi jsem dostal velmi výhodnou nabídku. Řekl jsem si, proč ne?...Víš, že jsi jedna z osob, která je trnem v oku Wraithům?“ zeptal se. Odpověď nedostal. „Slíbili opravdu hodně za tvou smrt.“

„Dejme tomu, sebe chápu, ale proč Rodney?“

„Teď už je to Rodney?...No, každopádně, jeho chtějí vidět taky mrtvého. Řekl jsem si: ´Dvě

mouchy jednou ranou.´ Nikdy jsem neměl v úmyslu jej pustit.“ Doktor Braun si otřel zpocené

čelo. Zuzana zatajila dech. Cítila tíhu oceli na břiše. Dokázala odhadnout, jaké škody po výstřelu nastanou.

„Co ti za to nabídli? Za zradu museli slíbit hodně.“

„Svobodu a spoustu dalšího…nemusí tě to zajímat. Tvůj mozeček by mohl pod tíhou informací prasknout.“

žena se nad tímto tvrzením rozesmála. „To je dobré, vážně…hele a ještě jedna otázka, jak se chceš odsud dostat?“

„Moc kecáš!“

Všechno jí to došlo. „Ty a improvizace?“ znovu se bláznivě rozesmála. „No, wow! Doktore, vy mě děsíte!“ Za to si vysloužila facku. Zmlkla.

„Měla bys konečně poznat bolest...“ zavrčel pomstychtivě doktor. Najedou se v jeho tváři něco změnilo. Z vyrovnaného pohledu se stal šílený. „Budeš umírat s pomyšlením, že osobu, která je nejdůležitější pro celé město, nedokážeš zachránit.“ Usmál se. Stlačil kohoutek, vždyť

je to tak jednoduché! Zbraň vystřelila.

Hnědovláska ztuhla. Tvář se stala nečitelnou. Ruce jí vyjely k ráně, tiskla si je na břicho. Marně se snažila zastavit krvácení. Tvář jí bledla. Oči otevřené dokořán sledovaly Brauna. V

šoku z překvapení se nezmohla na výkřik. Jen stála a v hlavě měla myšlenku: „Stůj.“ Nesměla uhnout, nemohla ho nechat, aby zabil Rodneyho. Atlantis ho potřebovala...mrtvý nebude k ničemu. Snad se jednou sejdou a pokud opravdu ano, tak jedině v pekle.

Krev protékala skrze ruce. Bílé prsty nestihly zastavit ten proud. Kapičky, přitahovány gravitací, padaly k zemi. Na podlaze se pomalu tvořila rudá kaluž. ženina kolena se podlomila. Dopadala na šedou podlahu. Zbytek jejího těla se za chvíli ocitl ve vodorovné

poloze. Oči měla vytřeštěné, jako by nechápala, co se stalo.

Slzy, průhledné a slané, vytékaly z očí. Zuzana se snažila postavit. Ruce jí vždy podjely. Na podlaze se tvořily rudé šmouhy. Hnědovláska sténala a plakala, na muže to nemělo žádný

účinek. Uvědomoval si, že se mu to i líbí. Vychutnával si její pohled, bolest, křik a prosby. Bez špetky lítosti ji pozoroval. Hrál si s berettou.

Rozhodl se: „Pověz mi, jaké to je umírat?“ Obličej se mu zkřivil do úšklebku. Bylo to tak vtipné.

„Dej mi nůž a mileráda ti to ukážu,“ vyprskla kapitán. Zakuckala se. Z úst jí vytekla další

krev. Znovu se pokusila postavit, marně. Byla podepřená na ruce, druhou se držela za břicho, když jí ruka opět podklouzla. Praštila se do hlavy. Vzdala to.

„Víš, co mě opravdu zajímá? Jestli jej miluješ?“ zeptal se muž. Lehce kývnul zbraní směrem k McKayovi. Začal si dávat jedna a jedna dohromady.

„Tobě to tak budu povídat,“ vyprskla společně s další rudou tekutinou.

„No tak, já se slušně zeptal,“ mluvil, jako by se jednalo o počasí, „zajímá mě to z čistě

konkurenčního hlediska. Co může mít on a já ne?“ Poslední věta byla spíše pro něj než pro ni.

„Hm, vážně nevím...nech mě hádat...“ zrychleně dýchala, „možná mozek! Idiote!“ Tímto si vysloužila kopanec. Zakřičela a ještě více se zkroutila u jeho nohou.

„Ber to jako přátelskou zpověď...nenech se prosit, mohl bych mu třeba ustřelit prst a to by bylo opravdu nechutné. Prvně jsem měl v plánu ho jen zastřelit...“ Kapitán jej přerušila, ale slova byla sotva slyšitelná. „Prosím? Nějak jsem nezaslechl tvoji odpověď.“

„Miluji..., ale...prosím...ne...“ šeptala. Mezi jednotlivými slovy se musela nadechnout. Doslova se mu plazila u nohou. „Ponížila jsem se,“ zalapala po dechu, „trpím,“ znovu se snažila dostat kyslík do plic, „co ještě chceš?“ zaprskala jako kočka.

„Víc...“ vysmál se jí. „Nebaví mě to, vážně ne.“ Petr kopnul do ženy u jeho nohou. „Mám toho dost, tohle představení mě poněkud unavuje.“ Prohlédl si zbraň ve své ruce. Klidným pohybem namířil Rodneymu na hlavu. „Řekni sbohem.“

„Petře, prosím...nedělej to!“ zaječela zoufale. Místo milosti si vysloužila další silný kopanec. Braun ji donutil, aby se dívala na smrt vědce. žena schovala zelené oči za víčka. Cítila, jak z ní život pomalu odchází. Třeba se brzy sejde s přáteli.

Zuzana s pronikavým výkřikem otevřela oči. V místnosti, kde ležela, se zdál zvuk vypálené

kulky tak hlasitý. Odrážel se od stěn a vracel se několikanásobně zesílen. Ticho narušily jen hodinky, které začaly odpípávat konec stanoveného limitu. Měsíc se vyhoupl zpoza mraků a jeho stříbrné paprsky se prodraly skrz zatarasená okna. Dopadly na tělo vysokého, pohledného modrookého muže. V jeho rukou se zaleskla zbraň. Podle bledosti tváře musel být mrtvý. Doktor Braun byl zneškodněn.

„Kapitáne?“ oslovení dolehlo ke kapitánovým uším, ale mozek jí nepřikázal, aby zareagovala. Pohlédla na osobu, jež ji zachránila. Její okraje byly rozostřené, avšak žena v ní poznala Teylu. Tohle je vážně pech. Tak moc jí nenáviděla a ona jí zachrání život. S klidným výdechem zavřela oči. Ostatní slova slyšela jen z dálky, jako by se jí netýkala. „Doktorko Weirová, našla jsem Petersonovou a McKaye...Potřebuji zde co nejrychleji zdravotníky nebo bude pozdě...“ Více neslyšela omdlela.

O pár dní později…

Zuzana zaklepala na dveře jedné z ubikací. Nečekala, že ji přijme, snad ji vyhodí a bude klid. Místo toho se dveře otevřely a v nich se objevila ženská postava. Vyzvala kapitána dovnitř. Společně vyšly na balkón.

„Je vám lépe, kapitáne?“ položila zdvořilostní otázku Teyla.

„Je mi lépe díky vám,“ přiznala hnědovláska. Všimla si, že chce mimozemšťanka něco namítnout. Rukou ji zarazila. „Vím, že jste mi tenkrát nevěřila a myslím, že právem. Na vašem místě bych udělala to samé…Vlastně jsem vám za to přišla poděkovat. Kdyby jste to neudělala, tak jsem mrtvá a doktor McKay taky.“ Myslela to vážně. žádná ironie, nic do hlasu nepřidala.

„Nebylo to správné,“ argumentovala Teyla.

„Ne, to nebylo. Situace si to vyžádala. Obě víme, proč jste tam byla…“

„Ano, sledova…“

Zuzana jí skočila do řeči. „Chtěla jste mi pomoci, šla jste za mnou chodbami a já jsem se vám ztratila. Přišla jste včas…Myslím, že v tom nic jiného nebylo.“ Zelenoočka se usmála a podala druhé ženě ruku, ta ji přijala. Obě došly k názoru, že nemá cenu, aby proti sobě

zbrojily. Nemusí být hned nejlepší přítelkyně. Stalo se. Kdysi dávno udělaly obě chybný krok. Je načase to vzít zpět. Ostatní se to nemusejí dozvědět.

Teyla se na ženu usmála. Vlastně asi není tak špatná. Kývnutím jí potvrdila to, co si myslela. Nakonec jí přece jenom přes tvář přeběhl zlomyslný úsměv.

„Když jsem byla dole, tak jsem něco zaslechla…“ naznačila zachránkyně kapitána.

„Tím se netrapte, Teylo. Pravděpodobně to byl vítr.“

„Vítr říká: ´Miluji´?“ začala ji popichovat.

„Ten toho nakecá, uděláte nejlépe, když si to necháte pro sebe.“ V Zuzaniných očích s objevilo něco, co doporučilo druhé ženě, aby o tom ani necekla. Proč by to dělala? Nevěděla jistě, jestli to slyšela. Od druhé ženy se to nikdy nedozví. Komu na tom záleží? Konečně se některé věci vyjasnily. Svítalo v lepší zítřky.

Teyla nakonec vyprovodila kapitána ze dveří. Domluvily se na tom, že si společně popovídají

u dalšího oběda. Takže přece jenom tu byla nějaká šance k nápravě.

Jeden nápad – KONEC

Nevkroč, pokud je ti život milý, PART I (majora Lorn a Zuzana Petersonová)

Antický zákoník:

Nezradíš a budeš oddán duší i myslí velké radě.

Budeš ctít zákony jak naše, tak cizích ras.

Nebudeš se nikdy vměšovat.

Nikdy se nepokusíš zemřít vlastní rukou.

Nikdy nevkročíš na zakázaná území...

Dnešní den sliboval klid. Týmy nikam nevyrážely a hluk na chodbách utichl. Podivné ticho všechny uklidňovalo. Staré antické město leželo na oceánu. Divoké vlny šplouchaly o rozložitá mola. Kapičky vody se roztříštily na ještě drobnější. Vznikala tak vodní tříšť. Vlastně se to dalo považovat za výrobu soli. Dříve, než drobná sprška stihla dopadnout na molo nebo nazpět do vody, tak se z ní veškerá voda vypařila. Zbyla jen sůl, kterou nejbližší

déšť spláchnul. Jak existoval koloběh vody, tak zde existoval koloběh soli. Vtipné? Vůbec. Doktor McKay si radostně poskakoval chodbou. Tedy trochu poklesle, avšak stále se nevzdával naděje. Věřil, že Zuzana Petersonová neodmítne pozvánku na nový film, který jako každý druhý měsíc posílali z SGC. Jenže dnes se nikdo nechtěl dívat a tak Rodney hledal někoho, kdo by se přidal. Doktor dorazil před pokoj ženy. Chtěl zaklepat, ale zarazil se. Zevnitř se k jeho uším donesl zvuk sprchy. Chvíli vyčkával, než zazvonil. Nějakou dobu musel přešlapovat za dveřmi.

Zuzana se zjevila za otvírajícími se antickými dveřmi. Tváře měla zarudlé od horké vody. Zelené oči toužily po spánku. Vlasy měla vyčesané vysoko a vyvázané do nějakého drdůlku. Na sobě měla nějaké bílé volné tričko s dlouhým rukávem, které odhalovalo ramena, a tmavomodré bokové rifle. Muselo to být první, co ve skříni nahmátla.

Kapitán se překvapeně zadívala na doktora, přesto mu uhnula ze dveří a dovolila mu vstoupit do jejího království.

„Copak, Rodney?“vyzvala jej k řeči.

„Z SGC přišel nový film,“ oznámil radostně doktor. V očích mu hrály malé plamínky. Div, že nezačal radostně poskakovat. Choval se jako malé dítě.

„Jsem unavená, před chvílí jsem se vrátila z třídenní mise. Jediné, co chci momentálně vidět, je postel. Nezlob se.“ Opravdu jí to bylo líto, dokonce ještě více, když spatřila zklamaný

doktorův výraz.

„No tak, nikdo nechtěl. Madagaskar dvojka! To si nemůžeš nechat ujít!“ prosil. Neuvědomil si, co dělá. Nasadil doslova psí oči. Zuzka musela bojovat sama se sebou.

„Bude popcorn?“ zeptala se unaveně. Muž vypísknul a div ji neobjal. Takže film bude. Kapitán musela uznat, že to doktor všechno pěkně připravil. Prolíval ji pomerančovým džusem a nechal jí snad více jak polovinu popcornu. Pravda je, že se o poslední kousky skoro poprali. Zvítězila Zuzana. Rodney se zachoval výjimečně jako gentleman, aby v zápětí vytáhl čokoládovou tyčinku a celou ji zblajzl. Dvojice se dobře bavila.

Major Lorne si něco brblal pro sebe. Nevypadal nadšeně. Všichni mu uskakovali z cesty. Nikdo se mu nemohl divit. Už více jak čtvrt hodiny se snažil spojit s kapitánem Petersonovou a ona neodpovídala. Musel jít k ní do pokoje, kde samozřejmě nebyla. Nakonec se od Zelenky dozvěděl o promítání Madagaskaru. Tam bude, za to by dal ruku do ohně. Představoval si, co jí řekne jako první, až ji potká. Neměla u sebe vysílačku a tu má mít i když není ve službě. žádná výjimka neexistuje.

Konečně dorazil do promítací místnosti. Hned zjistil, proč mu Zuzka neodpověděla. Naskytl se mu pohled na titulky končícího filmu a spící dvojici. Na několika židlích se nacházela pohodně dřímající Petersonová. Hlavu měla podloženou jednou rukou a jak ruka, tak i hlava se nacházely na vědcových stehnech. Samotný McKay byl zkroucen do podivné polohy. Odpočíval na Zuzaniných zádech. Vypadalo to, že buďto měli oba těžký den, anebo byl Madagaskar dva velmi nudný film. Evan vsázel na těžké dny. Musel se sám pro sebe usmát. Ještě chvíli je sledoval. Nechtěl ani jednoho probudit, avšak musel.

„Co se děje?“ zamumlala rozespale žena. Posadila se a přitom vzbudila i doktora. Odhrnovala si vlasy z obličeje. Jak to tak vypadalo, stále jí nedocházelo, jak je major našel.

„Práce volá,“ oznámil dotazovaný.

„Jsem teď dorazila. Mám volno,“ brblala zelenoočka. Doktor McKay mžoural na majora. Právě si promnul obličej.

„Botanici se neozvali z pevniny...“ oznámil major, žena zasténala, „...bude to zábava. Přiletíme tam, vynadáme jim a jsme tu dřív, než se nadějete. Navíc, polštář vám jen tak nevystydne,“ začal si z nich utahovat voják.

„To nemám v plánu, majore,“ prohlásil konečně Rodney. Oblékl si bundu, kterou předtím měla kolem ramen přehozenou Zuzka, a začal odpojovat techniku.

„Majore, vezměte si někoho jiného. Tři dny jsem tu nebyla a sotva stojím na nohou.“

„Je mi líto, Petersonová. Sheppard mi dal rozkaz. Máte jít se mnou a navíc, bude to zábava.“

Evanův soucitný pohled mluvil za vše. Zuzana si promnula oči. Vstala.

„Jdu se převléct a vzít jídlo, kdyby se to protáhlo na více dní. Za hodinu se uvidíme v hangáru...pche, prý zábava,“ poslední slova vyprskla. Kývla na velícího. Lehké naznačení, aby opustil tuhle místnost. Pochopil. S úsměvem od ucha k uchu vyšel svižným krokem na chodbu. Zuzana přešla k Rodneymu.

„Promiň, asi jsem usnula brzo, ale až se vrátím, tak se na to podíváme znovu a do konce,“

řekla.

„Až se vrátíš, tak se nejprve pořádně vyspíš...i když, jako polštářek jsem musel být skvělý.“

„Ano, multifunkční génius. Zkusím tě na nějaké planetě střelit za sadu polštářů.“ Tímto se rozloučila a následovala majorovy kroky. Musela se připravit. Hlavně musela vypít dva hrnky kávy. Jinak usne ještě dříve, než doletí na pevninu.

Na pevninu to bylo z města zhruba hodinu. Lorne se ujal řízení a občas hodil očkem po klimbající podřízené. Bavil se. Zuzana se snažila dělat, že dává pozor na cestu. Málem si rozbila hlavu o palubní desku, jak poklimbávala. Skoro si dala mezi víčka zápalky. Jen nechtěla usnout.

„Bude to ještě nějakou dobu trvat. Vzbudím tě, až tam budeme,“ prohodil jen tak muž. Kapitán se s vděkem uvelebila v křesle. Za chvíli se její dech změnil. Spala. Za půl hodiny znovu otevřela oči. Nastal čas na zjištění celé situace. Evan letěl nad místem, kde se prováděl nějaký výzkum. Dával pozor na údaje, místo a ještě se stíhal bavit se Zuzanou. Kdyby něco přehlédnul, tak tu je ještě ona, aby to opravila.

„Nevěřil bych, že tě přemluví na sledování filmu. Jak se mu to povedlo?“

Nad touhle otázkou se kapitán ušklíbla. „Nechtěj vědět, jak. Každopádně si pamatuji tak slabou polovinu. Musela jsem brzo odpadnout. Škoda, docela pěkně jsme se nasmála.“

„A prospala,“ rýpnul si Evan. „Nic nezaznamenávám. Přistaneme vedle prvního Jumperu a porozhlédneme se pěškobusem.“

„Čímže?“ zaprskala žena.

„Projdeme se. Budeš se muset pohnout. Trochu pohybu ti rozhodně neuškodí.“

„Aha,“ řekla důležitě hnědovláska, „tys říkal pěškobus, já slyšela něco jiného...No nic, zaparkuj nalevo. Vpravo jsou nějaké výmoly...nelíbí se mě to.“

Lorne udělal to, co řekla. V tomhle jí věřil. Šlo tu taky o její kůži a na té Zuzana poslední rok velmi lpěla. Sem tam byla postřelena a nebo nějak pořezaná, avšak nikdy zbytečně

nepokoušela osud. Nikdy jí nenapadlo spáchat akci ála John Sheppard.

Dvojice vojáků vyšla před Jumper. Rozhlédla se po okolí. Vypadalo to tu, jako by tu stále probíhal výzkum. Jedna jediná věc chyběla, vědci. Jako by se po nich slehla země. Prohlédli si druhou loď, záznamy a všechno. Nic nenaznačovalo tomu, že by odešli a to dobrovolně

nebo nedobrovolně. Muž i žena si všimli, že se botanici pohybovali na hranici zakázaného lesa, který byl celý kolem dokola označen. Podle záznamů se do něj báli vkročit i samotní

Antici. Pozemšťané se zatím rozhodli dodržet varování a nezkoumat jeho tajemství. Teď

doufali, že to poslechli i doktoři.

Lorne ohlásil celou situaci a i s Petersonovou se vydal po okolí hledat ostatní. Sice nikde nepřijímal známky o živých bytostech, avšak technika tu poněkud blbnula. Oba dva prohledávali každičké křoví, avšak do podivného lesa nevkročili. Obcházeli ho. Les se nacházel na jednom z výběžků podivné rozložité krajiny. Tmavé, skoro černé stromy odpuzovaly. Zuzana procházela na jeho samém okraji. Její oči na chvíli zabloudily na kraj. Husté křoví bylo polámané.

„Evane?“ přivolala velícího. Během chvíle stál u ní.

„Jestli šli dovnitř, tak nám pomáhej Bůh. Nevíme, co nás tam čeká...křáp jeden,“ ulevil si major a zatřásl s nějakou antickou vymožeností, která právě vypověděla službu. „Skočím pro nový detektor, tenhle se nějak zbláznil,“ oznámil. Udělal dva kroky směrem od lesa a detektor se v jeho rukách rozblikal a naskočil. Zarazil se a zíral na to. Několikrát to vyzkoušel. Dva kroky sem a pak dva kroky tam.

„Co děláš?“

„Buďto se mě to zdá a nebo začínám bláznit,“ prohlásil muž. Zuzana k němu přistoupila a sledovala detektor v jeho rukách.

„Čím víc nad tím přemýšlím, tím více se mě to přestává líbit. Elektronika, vlastně všechno nám přestává fungovat, jakmile se přiblížíme k tomu lesu. Doktoři jsou pryč. Blíží se noc a my tu jen tak stojíme,“ poznamenala žena.

„Fajn, ohlásíme to na Atlantis. Necháme si poslat veškeré materiály a uvidíme. Pravděpodobně budeme muset do toho lesa. Porozhlédneme se a vrátíme se ještě před tím než

padne noc.“ Lorne vešel do Jumperu následován kapitánem.

„Posily?“ zeptala se jednoduše žena.

„Doufám, že nebudou potřeba. Nechápu, jak mohlo zmizet pět doktorů. Jen tak, beze stopy...“

Poslední větu mluvil spíše k sobě než k jeho společnici. Došel do řídící části lodi. Posadil se. Zapnul komunikaci a informoval Atlantis o celé situaci, dokonce zažádal i o informace o místě, na kterém se nacházeli. K jeho smůle narazil na McKaye. Dobrých pět minut se sním hádal, než mu doktor oznámil stav hledání. Měl na práci něco jiného než jeho.

„Petersonová,“ vrčel Evan. Trpělivost mu právě docházela. „Promluv s ním...“ bylo jediné, na co se zmohl. Doufal, že jej ona přinutí ke spolupráci. Pokud měl na něj ještě někdo nějaký

vliv, tak to byla ona. Zuzana zapnula vysílačku. Do téhle doby se dobře bavila.

„McKayi!“ zavolala. Nečekala na odpověď, pokračovala: „Vím, že jsi velmi zaneprázdněný

muž. Génius ve dvou galaxiích a naprostý unikát...“ Major sledoval ženu v naprostém šoku. Vypadala klidně a jako by si ani neuvědomovala lichotku, kterou složila. „Ale to tě

neomlouvá! Tak si sakra pohni, nebo tě nakopu do zadku! Máme tady pět zmizelých doktorů. Technika nám vynechává a ani nevíme do čeho jdeme. Za chvíli padne noc a já ti přísahám, jestli mě někdo ve spánku podřízne, tak tě budu chodit strašit a dostanu tě do blázince!“ Tolik k Zuzaně Petersonové. Během pěti minut došly veškeré údaje, které potřebovali. žádný

problém to nebyl, jen se trošku prošmejdila databáze. Do deseti minut je Rodney ujistil o tom, že je to naprosto vše a že se mohou kdykoli ozvat.

„Takže, co máme?“ zeptala se Zuzana a upravila si vestu. Nechtělo se jí tam, opravdu ne, avšak musela.

„Nic moc. Ještě za Antiků tam byla svržena nějaká Wraithská loď. V té době se tam nacházela vesnice. Ještě dřív, než se tam obyvatelé města dostali, tak Wraithové všechny vysáli a pak se nechali dobrovolně zastřelit...Antikové se pokoušeli zajistit zbytky lodi, avšak bezvýsledně. Nikdy se do téhle části lesa nevrátili, zajistili ji a označili. Kdo ví, proč?“ Muž zavřel dveře do jejich lodě. Před chvílí sklidili veškeré vybavení po doktorech do prvního Jumperu a dohodli se na postupu. Musejí najít doktory, do té doby...budou improvizovat.

Oba pomalu vkročili do šera hustého lesa. Šero se později změnilo v normální sluneční

paprsky, stromů ubylo. Ptáci zde nezpívali. Ozývalo se jen krákání podobné vranímu. Zuzana šla po majorově boku a zhluboka oddechovala. V armádní bundě a vestě se přímo vařila. Major měl podobný pocit. Bezcílně se potulovali lesíkem, ale na nikoho nenarazili. Evan chtěl jít ještě několik kroků a pak by zavelel k návratu, jenže narazili na zbytky staré

osady. Domy, poznamenané stářím, se jim rozpadaly přímo před očima. Zdivo se pod větrem drolilo a nikde nebylo nic zajímavého.

„Evane,“ zavolala jej kapitán. Sešli se nad nějakou stopou. „Muž střední postavy, výšku bych si tipla tak na tebe,“ zamyslela se.

„Asi jsi absolvovala kurz stopařství u Ronona,“ řekl jen tak mezi řečí, „Podle tvého popisu to mohl být jedině doktor West. Takže už víme kam se zatoulala jedna ze ztracených oveček...“

náhle se zarazil a zadíval se do tváře své podřízené.

„Myslíš na to samé, co já?“ zeptala se.

„Běžel, rychle...“ Lorne poklekl vedle stopy, „utíkal o život. Levá noha mu nesloužila tak dobře, jak by měla. Někdo se to tu snažil uklidit...“ Zamyslel se a znovu se postavil. Rozhlédl se po okolních domech. „Doktore Weste?!“ zavolal. Odpovědí mu bylo ticho.

„Nestihl to. Nevolej někoho, kdo neodpoví...“ zaznělo zklamaně ze strany kapitána. Položila mu drobnou ruku na rameno a kývla k jednomu rohu. Zpoza jednoho domku vyčuhovala noha. Oba popadli zbraně a obezřetně se tam vydali.

Kapitán spatřila muže ležícího na zemi a zakryla si rukou ústa. Odběhla za roh a vyzvrátila vše, co snědla. Lorne ji následoval. Na tohle měl slabý žaludek.

„Vrátíme se do Jumperu pro pytel a sbalíme to, co z něj zbylo,“ zavelel major po té, co se oba vzpamatovali. Ještě naposledy pohlédl na doktorův obličej zkřivený strachem a bolestí. Ruce měl zaťaté v pěst, prsty zkřivené. Levá noha musela být zlomená. Bylo nad slunce jasné, na co zemřel. Někdo po něm hodil kamenem a trefil se. Lorne vzal zmatenou ženu pod paží a skoro ji odvlekl od těla. „Nemysli na to!“ přikázal jí zkušeně, avšak věděl, že je to marné. Sám stále viděl to tělo před očima.

Vrátili se sem za chvíli. Sbalili ubohého doktora a kontaktovali Atlantis. Tělo odložili do výzkumného Jumperu, stejně jako tam dali věci z vědeckého výzkumu. Sklíčení se vrátili nazpět do lesa. Slunce mělo zapadnout za hodinu. Postupovali lesem dále až ke zbytku Wraitské lodi. Moc se k ní nepřibližovali, ale co je zaujalo, bylo zařízení, které tam stálo a doslova se na ně smálo. Blikalo světýlky. Vedle podivného přístroje leželo několik koster a jedna Atlaňťanka. Doktorka biologie. Oba vojáci se k ní vrhli. Nehýbala se, avšak oni to neviděli.

Lorne a Petersonová mohli být sotva metr od mrtvé a stroje. Ve stejnou chvíli cítili na krku jakoby bodnutí od včely. Ruka jim vyjela na ono místo. Nahmatali jen drobnou ranku a v ní

něco, co vypadalo jako bodlinka od ježka. Zatočila se jim hlava. Ztěžka dosedli na zem. Mrkli, avšak během toho mrknutí mohly uběhnout i hodiny.

„Co to?“ zamumlal omámeně muž. Vrávoravě se postavil a pomohl společnici na nohy. Skoro mu spadla do náruče. Nakonec to ustáli. Rozhlédli se po lese. Slunce zašlo za mraky, které se tam objevily z ničeho nic. Popadli mrtvou a společnými silami ji uložili vedle doktora Westa. Možná by stálo za zmínku, že v rukou pevně svírala svůj tablet. žena měla, stejně jako doktor, vepsanou ve tváři hrůzu. V batohu měla veškerou C4 z antického plavidla. Kapitán i major se ocitli před záhadou, kterou nedokázali vysvětlit. Na jejich psychiku to pro dnešek stačilo. V lodi, kterou přijeli si ustlali a během pár minut usnuli. V hlavě se jim objevovali podivné a děsivé sny.

Měsíc svítil čelním sklem do lodi. Jeho paprsky ozařovaly i druhou část plavidla. Na sedačkách spali dva lidé. žena a muž. Převalovali se a házeli sebou. Z ničeho nic se žena posadila a rozhlédla po místnosti. K jejím uším dolehl podivný šramot. Někdo nebo něco se otíralo o dveře jejich útočiště. Zuzana vzbudila majora. Muž naslouchal a nakonec pomocí

nejmodernější antické techniky zjistil, že za dveřmi a ani v jejich okolí nikdo není. Hnědovlásku to neuklidnilo. Pohlédla z okna ven. Viděla přímo na zakázaný les. Něco, co zaznamenalo její oko, ji vyděsilo. Z jejích úst se vydral srdceryvný výkřik. žena se skácela v mdlobách na podlahu. Evan se rozeběhnul k podřízené a rovněž vyhlédl ven. Zatmělo se mu před očima, zachytil se křesla a stále s bledostí ve tváři sledoval dění venku. Přímo před jeho očima kulhal doktor West podpírán doktorkou. Mířili do lesa. Poslední, co si Lorne pamatoval, byly jejich oči, které se na něj na chvíli ohlédly. Zkřivené tváře a rty, které mu něco říkaly. Nerozuměl, nemohl...

Evan přivřel oči nad přímým slunečním svitem. Bolelo jej za krkem. Posadil se. Vzpomněl si na noční příhodu. Zacloumal Zuzanou a donutil jí, aby se taktéž posadila.

„Musíme je jít zkontrolovat,“ prohlásil odvážně.

„Nikam nejdu,“ protestovala Petersonová, avšak následovala jej. Otevřeli dveře prvního Jumperu s zkontrolovali těla.

„Co se tu děje? Viděl jsem je jít!“ promlouval major, jeho hlas nabíral na intenzitě. Nakonec křičel. „Viděl jsem, jak jdou do lesa.“ Doslova cloumal kapitánem. Zuzana ho taktéž uchopila za vestu.

„A já jsem nic neviděla, že?! Vím, co vidím...stejně jako tebe...a...“ došli jí slova. Pustili se navzájem a upravili uniformy.

„Ohlásíme se na Atlantis. Pak najdeme zbylé doktory. Přichystej další pytle.“

„Nebude to potřeba, stejnak v noci odejdou.“ Tuhle poznámku nechal Lorne být. Nemělo cenu se s ní hádat a ani ji okřikovat. Měl na věc stejný názor.

Ohlásili se. Nikdo jim však z Atlantis neodpověděl. To nevěstilo nic dobrého. Zkoušeli komunikaci znovu a znovu. Nakonec se podařilo obnovit spojení.

McKay jim vynadal: „Příště do toho tak neřvěte, slyšeli jsme vás už poprvé. Musíte mít nějakou chybu u vás. Pravděpodobně přijímač. Petersonová, mrkni na to, až budeš mít čas...“

Víc nic. Chyba v technice, opět.

Zuzana šla lesem kousek před majorem. Pískala si, Evan se přidal. Dodávalo jim to trochu klidu. Kolem oběda našli dalšího člena týmu. Oběšený se houpal ve větru. Lorne musel vylézt na strom a přeříznout silné lano. Společnými silami zabalili tělo a uložili k ostatním.

„Proč?“ zeptal se snad již podesáté muž. „Našli jsme je každého jinde a každý jinak zemřel...“

„Nemluv o tom prosím,“ prohlásila žena a pomalým krokem šla před ním. Zamířili směrem k staré vesnici. Jaké bylo pro ně překvapení, když nalezli polorozpadlé budovy krásně

vystavěné a lesem chodili lidé. Zarazili se na samém okraji. Sledovali celé představení

vyděšenýma očima.

„Já, nechápu to,“ zašeptala mdlobným hlasem Zuzka.

„Nejsi sama, kapitáne,“ vydechl její společník.

„Včera tu bylo pusto a prázdno, jak je to možné?“

„Na to se můžu ptát i já.“ Společným krokem vykročili směr náměstí. Lidé si je prohlíželi a přátelsky vítali. Nabídli jim jídlo a čerstvou vodu. Rozprávěli s nimi do té doby, než se vojáci rozloučili a vydali nazpět. Tohle musí ohlásit. Stále je ještě nenapadlo spojovat všechny věci dohromady.

Zuzana si o poznání klidněji vykračovala. Nohama šustila o staré listí, pískala. Měla podivný

pocit, něco nebylo hodnou chvíli v pořádku. Po zádech jí v jednom kuse přebíhal mráz. To značilo nebezpečí. Mraky na obloze ztmavly. Chystala se bouře. Kapitán zrovna procházela okolo jednoho stromu.

Slyšela Lorneovo zavolání: „Petersonová!“ Otočila se. Zaznamenala rozmáchnutého majora se silnou větví v ruce, usmíval se. Zaskočena nestihla zareagovat a sklonit se před letící

dřevem. Muž ji rychlým pohybem knokautoval. Zatmělo se jí před očima. Omráčená spadla do listí. Začalo pršet.

Zelené oči se zahleděly do stropu ze slitiny, která byla po antickém městě. Slyšela, jak do plavidla buší kroupy. Hromy otřásaly celou konstrukcí a blesky oslepovaly. Posadila se. Motala se jí hlava, která ji neskutečně bolela. Stále viděla trošičku rozmazaně. Promnula si oči. Přelétla pohledem celou loď. V jednom křesle našla sedět majora. Vstala. Moc dobře si pamatovala na jeho výraz, když jí praštil. Musela pryč.

„Kapitáne, jsi vzhůru? Konečně, bál jsme se...praštila ses opravdu silně.“ Lorne se na ni otočil a usmál.

„Já se praštila?“ vyjela na něj, „pamatuju si, že jsi mě sejmul tím klackem!“

„Hej, klid, nevím cos viděla, ale já jsem tě upozorňoval na větev, do které jsi napálila. Začalo pršet a odnesl jsem tě sem, což je štreka a ty nejsi nejlehčí“ odvětil s klidem.

„Jo, jasně!“

„Nemám nejmenší chuť se s tebou hádat. Nepraštil jsem tě a ani to nemám v úmyslu. Navíc, kdybych to chtěl udělat, tak k tomu nepoužiju klacek ani železnou tyč. Prostě ti jednu střelím a nebudu o tom diskutovat.“

„Ale...viděla jsem...slyšela jsem, jak jsi na mě zavolal a pak jsi se rozmáchl s klackem v ruce...“ Zuzana zmateně dosedla na židli.

„Nedivím se, že jsi to viděla. Dějí se tu podivné věci...“ vrčel, „v bouři se nemohu spojit s Atlantis a kdo ví, co ještě.“ Po těchto slovech Evan vstal a nachystal večeři. Ošetřil kapitána a oba ulehli. Tentokrát se v noci nic nestalo. Spali nerušeným spánkem. Kolem půlnoci bouře ustala a k ránu se zvedla mlha, která s východem slunce zmizela.

„Doktore McKay?“ zavolala do vysílačky Zuzka toho rána. Promnula si oči a porozhlédla se po jejich ´domovu´, který druhý den sdílela s Lornem. Věci byly rozházené. Co potřebovali, to nenašli. Deky ráno hodili kamsi do kouta a navíc ji ještě začala pálit ranka na krku.

„Copak?“ zaznělo vesele z druhé strany vysílačky.

„Hlášení...našli jsme tři botaniky,“ podávala zprávu kapitán. Rodney se na druhé straně

zaposlouchal. Nějak se mu nelíbilo to rušení, které slyšel. Nevěnoval tomu moc pozornosti. V

klidu se zakousnul do koblihy a hodil si nohy na stůl. Sheppard vedle něj s Weirovou pozorně

poslouchali kapitánův hlas.

„...bohužel musím oznámit, že jsou mrtvi. Těla jsme sbalili a sklidili do výzkumného Jumperu. Neděláme si velké naděje, že zbylé dva doktory najdeme živé.“

„Co je zabilo?“ vyhrkl John.

„Nevím, pane. Mám spíš pocit, že to ´co´ se změní na ´kdo´. Doktora Westa jsme našli s rozdrcenou lebkou. Doktorka Leandreová ležela u Wraitského kdoví čeho uškrcená a doktora Morise někdo oběsil. Stále jsme nenašli Novikovovou a Howarda.“ Nad tímhle popisem se všem v řídící místnosti zatajil dech. Rodney odložil koblihu a zhnuseně zíral na monitor. Dělalo se mu zle. Zuzana očividně neskončila. „Včera jsme přišli do té rozpadlé vesnice a ... nedokáži to vysvětlit, ale byla plná lidí. Navíc, jako bychom s majorem měli vidiny...“

odmlčela se, zřejmě vzpomínala na něco, co by ještě mohla dodat.

„Jaké vidiny?“ zajímala se Liz.

„V noci jsme viděli kolem Jumperu procházet Westa a Leanderovou a to jsou oba mrtví. Jednu chvíli se mě zdálo, že mě Lorne sejmul větví, a major má taky podobné problémy...“

Všichni v řídící místnosti se na sebe podívali. Tohle bylo zvláštní.

„Potřebujete posily?“ staral se vojenský velitel.

„Poradím se s majorem, za chvíli se ozveme, ale...počkejte,“ vypadalo to, že si nechala vysílačku zapnutou, „majore? Co to děláte?...Lorne?!!“ hlas pomalu přecházel do vyděšeného křiku. Rodney se nahnul blíže, John si nervózně hryzal rty a Elizabeth dosedla na židli. „Hej, klídek...Lorne, stop...okamžitě toho nehcte! Nééé!“ poslední vyděšený a zoufalý

výkřik byl přerušen výstřelem. Nastalo dlouhé tíživé ticho. Přerušila jej opět vysílačka, ale hlas kapitána neslyšeli.

Tentokrát promluvil Lorne: „žádné posily!“ Slova zněla spíše jako štěknutí, ve kterém se odrážela podivná radost. Nikdo nemusel pochybovat o tom, že Petersonová je mrtvá a nebo ve vážném ohrožení.

„Sestavte záchranný tým. Chci, abyste si s sebou vzali doktora. Půjde váš tým, podplukovníku,“ vydechla Liz. Stejně tušila prosbu, která se objevila ve vojákových očích. Chtěl zjistit, co se stalo a přinejhorším zachránit ty, co přežili.

Nevkroč, pokud je ti život milý, PART II

pohled Lorna a Zuzany je oddělen hvězdičkou (*)

„Poradím se s majorem, za chvíli se ozveme, ale...“ říkala zrovna Zuzana. Slyšela za sebou šramot. Otočila se, „...počkejte,“ vydechla. Sledovala Lorna, který se snažil připevnit C4 na jednu stěnu. V očích mu hrála podivná radost. „Majore?“ otázala se ho. Nevšimla si toho, že má stále prst na spínači vysílačky. „Co to děláte?...Lorne?!“ vyděšeně vyjekla. Naštvaně k němu přešla a vytrhla mu výbušninu z rukou a všechno ztrhala ze stěny. Muž se sní skoro začal prát, chtěl svůj majetek nazpět.

„Moje!“ zaprotestoval jak dítě. Dostal facku. Otřepal se a promnul si oči. Zmateně pohlédl na ženu. Ta si toho nevšímala.

„Teď už moje,“ štěkla, „ohlaš, ať nikoho neposílaj. Stačí, že blbnem my,“ vrčela. Právě toho měla dost. Naštvaně si všechnu zabavenou C4 nacpala do kapes vesty a vyšla ven.

„žádné posily!“ řekl muž do vysílačky ještě zmatený. Nechápal, proč dostal takovou chuť

odzkoušet, jestli Jumper vydrží výbuch. Potřásl hlavou a následoval ženu. Tu facku jí ještě

vrátí.

V tichosti se vydali opět do lesa. Čím častěji ho navštěvovali, tím více je bolela hlava. Nebe se zatáhlo a jejich nálada klesla. Doufali, že naleznou poslední dva doktory a budou se moc vrátit. Oči jim těkaly po okolí. Všechno na ně padalo. Šero, chlad, stíny a podivné šustění je děsilo. Nakonec se zastavili v podivném hájku plného kytek.

„Co to tu tak smrdí?“ nakrčila nos hnědovláska. Cestu si brázdila zeleným kobercem z květin. Slyšela Evanovu odpověď, jež se jí zdála jako zamumlání. „Cože? Jaká měď?“ zaprskala. Dala by ruku do ohně, že to slyšela.

„Ne cuprum, ale kopr! Pako!“

„Aha...myslela jsem...prostě jsem slyšela cuprum a tak jsem si to převedla do normální řeči.“

„Proč bych mluvil o mědi? Nejsem chemik!“ prskl naštvaně Evan.

„Třeba jsi skrytý talent...hele, říkals kopr? Fujfujfuj...dem pryč!“ Jak Zuzana řekla, tak taky udělala. Její společník protočil očima a následoval ji. Jaké bylo pro ně překvapení, když na konci toho lánu narazili na dalšího člena zmizelého týmu, doktorku Novikovovou. Byla mrtvá

a ve tváři měla vepsanou stejnou hrůzu jako ostatní.

„Někdo ji střelil do zad,“ zamumlala žena přes kapesník. Kromě ´kopru´ se tu ještě vznášel puch rozkládajícího se těla.

„Hm...super, takže máme tu uškrcenou, zastřelenou, oběšeného a ještě jednoho doktora s rozbitou hlavou,“ šeptal major. Hlava ho neustále bolela a navíc se mu dělalo zle, když balil mrtvolu.

„Počkej,“ zarazila ho z ničeho nic Zuzana. Podívala se mrtvé na krk. „Můžeš pokračovat. Až

se vrátíme, tak si něco musím ověřit.“

„Jestli myslíš to poranění na krku, které máme i my, tak jej mají všichni. Ať se stalo cokoli, tak to máme taky. A teď mi pomoz.“ Pokud někdy Zuzana zapochybovala o jeho rozkaze nebo pozorovací schopnosti, tak tentokrát ne. Mohla tisíckrát ignorovat jeho názory a rozkazy, přesto si myslela svoje. Lorne byl, je a bude skvělým velitelem. Mluvil, když k tomu měl důvod, a svých podřízených si vážil. Kapitán si to uvědomovala a chovala k němu, snad jako k jedinému, s respektem, který dávala najevo svým způsobem.

Společnými silami odnesli doktorku k dalším. Položili ji tam, kde bylo místo. Museli se nějak zabavit. Přerovnali veškeré věci. Snažili se co nejvíce oddálit návrat do lesa. Zuzana si prohlížela podivné zranění na majorově krku. Na levé straně krku, u tepny, se rýsovala malá ranka. Nezacelená. Kůže okolo zmodrala a dokonce se mohla žena i přesvědčit, kudy vede majorova krev. Modrá se mu rozlezla po obličeji a vedla i dolů.

„Vypadám asi stejně...“ prohodila jen tak Petersonová.

„Ale jde to, od bláta jsi vypadala hůř.“

„Ty umíš potěšit,“ uchechtla se.

„Já vím,“ mrkl na ni, „musíme se tam vrátit, jdeme.“ Konec, víc nebylo potřeba říci.

Zuzana vykročila z Jumperu jako první. Pomalým krokem vešla do lesa. Sledovala zemi pod nohama. Málem vrazila do nějakého vesničana, vykřikla. Omluvila se. Muž na ni kývnul a vyzval ji, aby jej následovala. Pamatovala si na něj ze včerejší návštěvy. Tenkrát po ní

pokukoval.

„Nevím proč,“ naznačila, že jeho návrh jí není po chuti. Mladík se na ni usmál a ukázal tak zářivě bílé zuby.

„No tak, kapitáne,“ zaprosil. Přišel k ní a chytil ji za paži. Vyškubla se. „Jsme tu moc na očích.“ Zase jí věnoval úsměv, který zřejmě považoval za přitažlivý.

„Nikam nejdu,“ zaprskala. Jenže v tu chvíli se na ni muž vrhnul. Zuzaně nezbylo nic jiného, než se bránit. Muž se činil, během chvilky jí skoro zbavil vesty.

Hnědovláska ho odstrčila a jednu mu vrazila. Muže to neodradilo. Začali se prát. Jednu chvíli ležela na zemi ona a v druhou chvíli on. Netrvalo dlouho a souboj se změnil v něco jiného. Šli si po krku. Vesničan vytáhnul nůž. Zuzana jeho výpadu tak tak uhnula a sama se po něm ohnala. Muž vykřiknul a chytil se za levé rameno. Prsty se mu zbarvily krví.

„Za to mi zaplatíš!“ prsknul. Provedl další výpad. Zasáhl. Protrhnul kapitánovu vestu, bundu i tričko. Naštěstí to bylo jen slabé škrábnutí na břiše.

„No a teď mi zaplatíš novou uniformu, hajzle!“ zaprskala. Vypadalo to, že se kapitánův slovník omezí někdy jen na hrubé nadávky. Snažila se ho zbavit, avšak vedl. Mohla se snažit, jak chtěla, ale on měl styl boje podobný americké armádě. Mohla předvídat jeho kroky, jenže to samé dělal i on. Zuzana uhýbala v posledních chvílích. Otáčela se a uskakovala. Během chvíle utržila další rány. Všechny řezné, díky bohu ani jednu bodnou. Slabě krvácela z nohy, břicha, boku a předloktí. Muž na tom byl očividně lépe.

Zelenoočce došla trpělivost. Kopnutím mu vyrazila nůž z ruky. Otočila se a druhou nohou se trefila do tváře. Muž spadnul na zem. Něco vyštěkl, pravděpodobně nelichotivou poznámku o tom, jaké povolání podle něj zastává. Zuzana zaprskala jako kočka a schovala si nůž. Otočila se a vydala se pryč. Neudělala ani krok, když za sebou slyšela šustot. Otočila se a i když měla velmi rychlé reflexy, tak nezareagovala včas. Vesničan se rozmáchnul a praštil ji dlouhým klackem po tváři. žena spadla na zem. Po chvilce se však pokusila se vstát. Bolest hlavy ji přiměla, aby zůstala tak, jak byla. Cítila, jak jí tvář natýká, cítila krev, která jí tekla po krku. Pohlédla na toho „kdovíkoho“. Usmíval se. Během chvíle se jeho tvář změnila. Byl v ní výraz bolesti a utrpení.

„Čarodějnice!“ vykřikl, „čarodějnice!“ Netrvalo dlouho a okolo kapitána se vytvořil kruh lidí. Hlavní představitel, pravděpodobně starosta, se začal vyptávat na to, co se stalo. „Očarovala mě, žádala mě, abych s ní ulehl, ale já se bránil. Když poznala, že se jejím kouzlům dokážu ubránit, tak se mě pokusila zabít,“ řekl hrdě ´napadený´.

„Přivažte ji na náměstí ke kůlu, ať o ní rozhodne rada,“ prohlásil starosta. Několik silných rukou vytáhlo ženu na nohy. Sotva stála, a tak se neobávali nějakého útoku. Nějak jí zavázali ruce a doslova ji odtáhli doprostřed náměstí. Přivázali ji ke kůlu. Chodili okolo ní. Skoro na ní

plivali, ale nikdo si nevšiml, že Petersonová pracuje na uzlu na rukách a pomalu se osvobozuje.

*

Major Lorne se napil z láhve. Jednu chvíli viděl Zuzanu v lodi a v druhé byla pryč. Proklel ji do desátého kolena a vydal se ven. Sotva se objevil před plavidlem, tak zaslechl výkřik, plný

bolesti, při kterém tuhla krev v žilách. Poznal, komu patří. Rozeběhl se směrem, odkud vycházel. Rychle proběhl křovinami. Potrhal si uniformu. Co na tom sešlo? Doufal, že není

pozdě. Bylo.

Na mýtině, kousek od okraje lesa, spatřil to, co si nepředstavoval ani v těch nejdivočejších snech. Zuzana Petersonová ležela na zemi, ruce měla rozhozené od sebe a na tváři vyděšený

výraz. Křičela, ba dokonce ječela. Neschopná pohybu přihlížela tomu, jak z ní odchází život. Nad jejím tělem se skláněl Wraith.

Major ani nestačil mrknout a bylo po všem. Z krásné ženy se stala vyschlá stařenka bez života. Evan zaražen výjevem nestačil v čas vytáhnout zbraň. Wraith se vrhnul proti němu. Ze začátku mu stačil tak tak uhýbat, ale nakonec se spolehnul na nůž. Protivník se nenechal zahanbit a napodobil jej.

První ránu schytal právě major. Se zasyčením se chytil za paži. To ho vyprovokovalo k většímu výkonu. Ohnal se a řízl nepřítele do břicha. Slabě, ale účel to splnilo. Vyhrával, dokázal jej překvapit. Boj byl tuhý a jeden předpokládal rány druhého. Vypadalo to beznadějně.

Nakonec se stalo něco nepředpokládaného. Wraith vykopnul a vyrazil majorovi nůž z ruky. Otočil se a trefil ho do tváře. Zmatený muž, smířený se svým osudem, se chytil poslední

naděje. Pod ruku se mu připletla dlouhá větev. Neváhal a s velkým rozmachem i silou Wraitha praštil. Protivník se s výkřikem zhroutil na zem. Ležel na zemi a držel se za tvář. Nemohl se zvednout.

„Budeš pykat!“ zavrčel major a vytáhnul berettu. Nedokončil to. Kolem sužovatele a Atlaňťana se seběhli lidé z vesnice. Starosta, musel to být on, pogratuloval Evanovi a projevil lítost nad smrtí jeho podřízené. Donutil muže, aby svázal Wraitha a přivázal jej na náměstí ke kůlu. Rada rozhodne, co s ním bude a dokonce mu starosta sliboval, že trest vykoná on. Souhlasil. Hněv byl teď vetší a silnější. Toužil po odplatě.

*

Zuzaně škubalo v tváři. Chtěla se poškrábat, ale nešlo to. Prozradila by se. Ruce měla skoro uvolněné. Stačilo jen povolit ještě jeden uzel a bude na svobodě. Musí využít momentu překvapení a utéct. Kam, to nevěděla. Přemýšlela nad tím, co se tu děje. Možná měla doktorka Leanderová důvod být u toho podivného zařízení. Rozhodla se. Poběží k Wraithské

lodi a tu podivnou mašinu vyhodí do vzduchu, i kdyby měla u toho stát.

Rozhodlo se o jejím osudu. Jako čarodějnici ji upálí na hranici. Okolo ní začali nosit suché

klacíky. Malá hromádka vyrostla v kupu. Zuzana za ní skoro nebyla vidět. Koho to zajímalo?

Jen ať si sedí na zemi. Zákon je zákon a ona se bude zpovídat u bohů. Pokud není čarodějnice, tak uhoří a přijde na místo, kde bude šťastná. Pokud použije svá kouzla, tak ji budou muset zabít jinak. Každopádně zemře.

Mladík, který ji napadl, dostal do ruky hořící louč. Přibližoval se k ženě obložené dřívím. S

každým krokem se jeho úsměv rozšiřoval. Pokud chtěla kapitán využít momentu překvapení, tak teď. Rozhodně nechtěla uhořet v tomhle zapomenutém místě. Posily nepřijdou a Lorne je určitě kdoví kde.

„K čertu s tím,“ zaperlila a prudce se postavila. Rozvázané ruce dala před sebe. Držela berettu. Nevšímala si vyděšených tváří okolo. „Nenechám se upálit, jasné? Ale taky nechci nikomu ublížit!“ vykřikla. Na důkaz myšlenky střelila muže s loučí do nohy. Ten se s výkřikem složil na zem. Oheň byl okamžitě uhašen. Zuzana nečekala a rychle se rozeběhla pryč. Při útěku cítila, jak jí do boku něco trefilo. Spadla. Rychle se opět vyškrábala na nohy a utíkala pryč. Stejně jako West, jako Leanderová a jako další závodila se smrtí. Chtěla být rychlejší, ale smrt nikdo nepředběhne. Cítila pronásledovatele v zádech. Slyšela jejich křik. Měla drobný náskok. Rána po střele jí sice na rychlosti nepřidala, avšak nedoháněli ji. Přiběhla k Wraithské lodi. Našla podivné zařízení. Před očima jí vystala mrtvola Leanderové. Uškrtili ji, dřív, než to odpálila. Musí být rychlejší. Ve vestě našla ještě majorovu C4. Všechnu ji tam nalepila a připevnila detonátor. Ohlédla se. Rozeběhla se. Znovu se podívala nazpět. Mohli být stejně daleko od výbušniny jako ona. Obou stranám to uškodí. Stačilo dát jednu páčku nahoru.

Lesem otřásl mocný výbuch. Místo, kde stál stroj, už nestálo nic. Několik metrů od něj ležela v bezvědomí kapitán Petersonová. Tlaková vlna ji odnesla daleko a uvedla ji do zapomnění. Ještě však dýchala.

*

Lorne sledoval celý rozsudek jen napůl. Měl pocit, jako by se ho netýkal. Myslí byl u své

podřízené. Výčitky svědomí na něj útočily a snažily se jej zničit. Úspěšně se jim to dařilo. Nakonec jej od myšlenek odtrhl starosta.

„Trest vykonáte vy. Wraith bude upálen. Začali jsme kolem něj stavět hranici,“ oznámili mu. Lorne se zamračil. „Raději bych toho hnusáka vzal na Atlantis a tam ho zavřel.“

„To nejde, zákony jsou zákony. Trest musíte vykonat VY a nikdo jiný. Vše proběhne na tomto místě.“ Kolem majora se rozestoupila stráž. Zavřel oči a nechal se odvést před Wraitha. Tohle nechtěl. Byl vzteky bez sebe, to ano, jenže to Zuzaně život nevrátí. Pevně stisknul čelisti. Před očima se mu zjevily zoufalé tváře Greena, McKaye a dalších. Zklamal. Jako velitel stál za prd.

Ani nepostřehnul, že mu strčili do ruky louč. Donutili jej, aby to udělal. Nevnímal okolí, jeho mysl se toulala jinde. Nohy to vše v pudu sebezáchovy dělaly podvědomě. Evana vytrhnul z myšlenek až výstřel a bolest ve stehně. Skácel se na zem a uhasil plamen. Jeho oči spatřily prchajícího vězně se zbraní v ruce. Nějak neuvažoval nad tím, jak se dostal k berettě. Sám vytasil svojí braň a vystřelil. Trefil se do Wraithova boku.

Lorne se ujal pronásledování. Z nohy mu tekla krev proudem. Vláčel ji za sebou. Pronásledovaný na tom nebyl o nic lépe. Silně krvácel z boku. Určitě se utíkal schovat do bezpečí své lodi. Měl náskok, ale majora hnala nová chuť po pomstě. Nezpomalil a ani nezrychlil. Zabije ho tak jako tak.

Měl ho na dosah. Voják to přímo cítil. Jeho oběť se zdržela u toho podivného přístroje a něco na něj dávala. Doháněl ji. Wraith se sice znovu rozeběhl, avšak drahocenný náskok ztratil. Jak pronásledovaný, tak pronásledovatel stáli stejně daleko od cizího zařízení. Evan viděl jak se druhý zastavil a otočil. Taktéž se zastavil. Něco se pronásledovanému mihlo v ruce. Výbuch majora doslova ochromil. V jedné chvíli stál na zemi a v druhé letěl vzduchem. Překvapen a vyveden z rovnováhy nebyl schopen seskládat myšlenky. Hluk jej skoro připravil o sluch. Rána otřásla zemí. Listí ze stromů spadlo na zem. Některé kousky ještě hořely. Dým otrávil vzduch a dusil všechno okolo. Zakryl oblohu a snažil se dostat pryč. Někam k mrakům. Šedá clona štípala v očích.

Muž, který dopadl bolestivě zády na zem, se nadzvedl. Cítil, že na něj přicházejí mdloby. Poslední pohled chtěl věnovat nepříteli. Vyhledal místo, kde měl ležet Wraith. Místo něj tam ležela na boku žena. Petersonová. Byla v bezvědomí, vlasy rozhozené. Na tu dálku nepoznal, jestli dýchá. Najednou všemu porozuměl. Pochopil, proč jsou doktoři mrtví. Se syčením se převalil na břicho. Chtěl se k ženě doplazit, avšak upadl do stavu, ve kterém se pomalu blížil k bezvědomí. Veškerá síla z něj vyprchala.

Lorne v mdlobách zaslechl, jak se k němu někdo sklání. Pak ten dotyčný přebíhá k Zuzaně. Neznámí se ho na něco ptali. Nerozuměl. Nepoznával tváře. Všechno se mu rozmazávalo před očima. Jeden hlas zařadil mezi známé. V hlavě mu svitlo jedno jméno. McKay. Musel to být on, kdo tak vyváděl. Pak ztratil definitivně vědomí.

Muž střední postavy zamrkal. Ostré světlo ošetřovny starého města mu vadilo. Rychle si ale přivyknul. Hlavně jej zajímalo, co se kolem něj děje. Slyšel smích ženy a muže. Unaveně

převrátil hlavu na bok. Naskytnul se mu pohled na hnědovlasou drobnou ženu se zelenýma očima a muže. Oba dva si o něčem šeptem povídali. Nakonec vždy vyprskli smíchem. žena se neustále chytala za tvář.

„Podívám se na to,“ přemlouval jí zrovna společník.

„Nepotřebuješ vidět, jak mě promodrává čelist.“ žena jej něžně odstrčila. „Však to dobře vidíš i zdálky.“

„Jenom se chci podívat zblízka. Dlouho jsem neviděl nikoho zraněného...“

„Sadisto!“ zavrčela. Hrála to. Zuzana Petersonová se na něj nedokázala zlobit. Rodney McKay se nakonec nad ní sklonil a prohlížel si její tvář zblízka.

„Docela mě zajímá, kdo to má na svědomí,“ prohlásil naštvaně. Zuzka mlčela a usmívala se, teda v mezích možností. Lorne vycítil, že se schyluje k něčemu, čeho nechce být svědkem. Odkašlal si. Vědec okamžitě odskočil od ženy a usmál se na majora. „Je vám lépe?“ otázal se. Snažil se zakrýt rozpaky.

„Lépe, doktore...a obávám se, že tuším, kdo to má všechno na svědomí,“ poslední slova zašeptal. Všechno ho bolelo. Cítil se špatně, když si představil, co udělal. Místo výčitek se setkal se Zuzaniným uklidňujícím pohledem.

„Kdo?“ zajímal se Rodney. Začal si oba zkoumavě prohlížet.

„My oba,“ řekla rozhodně kapitán. „Znáš to, Rodney, naštvala jsem se na něj, tak jsme se poprali, pak mě chtěl upálit. Já ho střelila do nohy, on mi to oplatil. Nakonec jsem nás málem zabila výbuchem,“ zasmála se žena. Asi považovala svá slova za vtipná. Lorne zakroutil hlavou.

Vědec naštvaně odstoupil od ženina lůžka. „Srandu si dělej z někoho jiného.“

„Mluví pravdu doktore...“ tady kapitán vytřeštila oči, některé věci jí začaly docházet, „nenašli jste náhodou tělo Howarda?“ změnil rychle téma.

„Jo, proč se ptáte?“ otázal se dotazovaný.

„Kde a jak byl zabit?“ vyhrkli zaráz oba pacienti.

„V jedné budově, škaredý pohled...někdo jej probodl...proč se ptáte? Řekněte mně to,“

zaškemral McKay jako malé dítě.

„Protože už víme, co se tam stalo,“ prohlásil Lorne. Zuzana jej začala pozorně poslouchat.

„Doktoři se vydali zkoumat rostlinstvo do toho lesa. Narazili na zbytky vesnice i Wraithské

lodě. Před lodí stálo zařízení. Přiblížili se k němu a do krku jim byl vystřelen jed. Nevím, co to bylo za látku...Dostávali halucinace. Přepokládám, že všechny ty přeludy řídilo to zařízení... Začali bláznit. Navzájem se začali zabíjet. První musela zemřít Novikovová. Pravděpodobně ji zastřelil Howard. Měl nejlepší mušku ze všech...dalšího museli pronásledovat. Někdo prorazil lebku Westovi...Howardovi zřejmě došlo, o co jde, a chtěl se schovat. Někdo jej probodnul...Leanderová si uvědomila působení přístroje a chtěla to celé

zničit. Uškrtili jí dřív, než stihla vyndat C4. Předpokládám, že se Moris oběsil sám. Zbyl jako poslední...“ Lorne se odmlčel a prohrábnul si vlasy. Zuzana jej vybídla k dalšímu pokračování. „Když jsme dorazili na místo, tak jsme se zatoulali k tomu přístroji. Začali jsme mít přeludy. Zuzana napálila z ničeho nic do stromu a obviňovala mě, že jsem jí praštil větví. Já jsem málem vyhodil do vzduchu celý Jumper i s námi...Pak se halucinace staly intenzivními. Nevím, co viděla tady kapitán, ale já měl za to, že je mrtvá. Před mýma očima ji vysál Wraith. Bil jsem se s ním a nakonec jsem ho praštil klackem. Dokonce jsem ho málem na popud mé halucinace podpálil...“ tady skončil. Chtěl nabrat trochu kyslíku do plic.

„Jenže on vystřelil. Bránil se. Utíkal pryč, ale ty jsi po něm taky střílel. Pronásledoval jsi ho, až tě zastavil výbuch,“ dokončila to celé Zuzana. Najednou jí to všechno došlo. Chtělo se jí

zvracet.

„Přesně tak,“ chopil se pět slova Evan. Rodney je v tichosti poslouchal. „Exploze mě zcela neomráčila. Pamatuji si, že jsem viděl místo Wraitha tebe a pak jsem slyšel McKaye...Málem jsme se zabili.“

Tímto to skončilo. Vysvětlení bylo podáno. Nikdo se jich více neptal. Proč taky? Vytrpěli si své. Napsali hlášení. Záhada byla objasněna. Les se stal přístupným, avšak od té do by do něj ani Zuzana, ani Evan více nevkročili...

Nevkroč, pokud je ti život milý – KONEC

Nebyla to tvá volba… – ÚVOD (kapitán Zuzana Petersonová)

Tak jsem zase tu

. Pokud jsem vás ještě neodradila, tak to mám další povídku. Opět je

rozdělená na dvě části. Je krátká a hlavní postavou je Zuzana. Jmenuje se: Nebyla to tvá

volba

Tak přeji pěkné počtení a kritiku ocením.

Ještě děkuji Eleiře za korekci.

Nebyla to tvá volba… – PART I

„Jsem velitel, zodpovídám za každého ve svém týmu. Nikoho nenechám zemřít. Nikdo

nezemře bez mého dovolení. Nechci mít výčitky svědomí jen pro to, že neposlechnete

rozkaz…“

Pevnina na planetě s Antickým městem vypadala obyvatelně, přesto tam nikdo netrávil více času, než musel. Naháněla všem tak trochu strach. Jediní lidé, co tam vydrželi více jak týden, byli vědci. Jenže v tuto dobu se tam nikdo nenacházel a ani neměl. Přesto tu přistál Jumper, antická průzkumná loď, několik set let stará a stále držela vcelku.

Netrvalo dlouho a z lodi vystoupila žena. Nebyla nikterak vysoká. Drobná, hubená, menší

postava. Světlehnědé dlouhé vlasy měla svázané do copu. Zelené oči vypadaly prázdně, jako by hleděly kamsi do dálky. Nepřítomný pohled odrážel její pocity. Cítila bolest, svíravou, nekonečnou. Nedokázala se jí zbavit. Drtila ji. Tlačila na hrudník a ona se nedokázala ani pořádně nadechnout. Lapala po dechu jako tonoucí, jenže žádný kyslík nenacházela. Schylovalo se k prudkému dešti. Zuzana si protřela holé paže. Chlad se jí dostal až na kosti, i když bylo léto. Ignorovala to. Měla na sobě jenom kanady, kalhoty z misí a tričko bez rukávů. Ze zbraní měla k pasu připevněný pouze nůž, nic víc. Zbytek výstroje zůstal na Atlantis. Vyběhla kamsi do lesa, směrem k moři na útes. Jumper nechala otevřený a nechráněný. Pravděpodobně neviděla ani cestu před sebou, ani míhající se stromy okolo ní. Prostě běžela. Co nejdále ode všech a ode všeho. Snažila se co nejvíce unavit. Najednou pocítila tolik energie, a tak ještě více zrychlila. Měla pocit, že běží pomalu, jako by šla.

Začalo pršet. Dešťová voda dopadala na ztvrdlou zem. Napřed jen drobně kapalo, později se nevinný deštík změnil v průtrž mračen, která nebrala konce. Listy dávno ztratily schopnost ochrany před deštěm. Zuzana, která už neběžela, ale spíše čvachtala v bahně, byla promoklá

až na kůži. Veškeré oblečení mohla ždímat. Nevnímala to. Musela dál, co nejrychleji. Levá

noha míjela pravou. Ruka střídala druhou. Vlasy se odrážely do zad. Kapitán zvedla levou nohu, avšak ta se zachytila o pravou. Spadla přímo do bláta. Nezvedla se. Ramena se jí

roztřásla. Nechala déšť, aby jí bubnoval do zad.

V hlavě jí zněla jen jedna věta, neustále se opakovala dokola: „James Coven, byl skvělý

člověk, přítel…“

„No tak, Greene, podívej se na tu bandu! Z nich si mám vybrat?“ zaprskala Petersonová na nováčky. „Jeden blbec vedle druhého a podívej, tam je dokonce i nový playboy!“ Prohlížela si se zájmem nového vojáka. Měl pěknou postavu, to ano, jenže moc ´velkej frajer´.

„Ale madam, někoho potřebujeme. David nám šílí a za chvíli úplně zcvokne,“ chlácholil ji Andy.

„To říkal i Lorne, ale, proboha živýho, tohle je tlupa faganů a ne vojáků!“ štěkla. Právě

reagovala na to jak ´playboy´ plesknul jednu z doktorek po zadku.

„Ok, dobře, vzdávám se, toho chlapa nechci,“ přiznal a dál si přihlížel jiné. Oba hledali vhodného adepta. Osobní složky je ještě čekaly, avšak oni věřili v první dojem. Nenápadně

prošli kolem skupinky. Nikdo si jich nevšímal. Vesele na sebe pokřikovali a neustále se naváželi do jednoho z nich. Ten v klidu stál a nad jejich vtípky pouze kroutil hlavou. Zuzana s Andym se usmáli, vzpomněli si na léta v akademii. Zamířili pryč, tady toho moc nezmůžou. Vše nechají na Sheppardovi a Lornovi. Ať si s nimi udělají, co chtějí. Petersonová

si jen vybere nového týpka do týmu. Který stejně během pár dnů zdrhne.

Vstala a celá od bahna se postavila na nohy. Skoro se jí podlomily. Kašlala na únavu a vyčerpání. Rozeběhla se dál. Musela pokračovat. Přeskakovala poražené stromy, padala na zem. Ruce měla poškrábané od křovisek. Promodralá kůže signalizovala chlad. V hlavě jí

tepalo ponížení, stesk, vztek a bolest…všechny pocity se spojily v jedno a ona se stala bezradnou. Nevěděla, co dál.

Nakonec se zastavila u jednoho stromu. Opírala se o něj a zhluboka dýchala. Rozkašlala se. Promnula si zkřehlé ruce. Roztřásla se. Přitiskla si ruce blíže k tělu, získala tím alespoň trochu tepla. Nohy se jí podlomily a ona se svezla podél stromu. Dosedla na zem. Oči nepřítomně

sledovaly okolí. Pokud jí tekly slzy, tak to nebylo poznat. Dešťové kapky, studené a křišťálové, nekonečně padaly z nebe. Zuzana si s povzdechem objala nohy a hlavu složila na kolena.

Major Lorne právě dotrénoval s Petersonovou. Pro něj to bylo chvilkové odreagování. Samozřejmě, je silnější a ke všemu chlap, nikdy by mu jeho ego nedovolilo nahlas vyslovit to, co si myslel. Zuzana mu pěkně dokázala naklepat zadek a popravdě i on jí. Přinejhorším se mohl kdykoliv vymluvit na to, že je gentleman a nechává jí, aby ho zmlátila. Evan hodil ručník po zničené kapitánce. Smál se jí. Uznával, že na boj z blízka neměla, avšak její mušce se málo kdo vyrovnal. Dokázala být velmi přesná. Jendou to pocítil i na vlastní

kůži.

Zuzana si prokřupala páteř a otřela si obličej.

„Jak to děláš, že já jsem vždycky zpocená jak to prasátko a ty jsi v pohodě,“ stěžovala si. Nejradši by se úplně vysvlékla a skočila do sprchy.

„No…jak bych ti to vysvětlil, jsem prostě trénovanější, mám více svalů a jsem chlap.“

„Teď jsi to celý objasnil…“ pronesla ironicky. „Jdeme jíst?“ radostně vyhrkla. Muž se zasmál. Znal ji moc dobře a věděl, že tohle je snad její úplně nejoblíbenější činnost…blázen. Dobrovolně a bez přemlouvání ji následoval do jídelny. Trénovali skoro dvě hodiny v kuse a od rána pobíhali po celé Atlantis.

Zuzana si nabrala nějaké jídlo. Nezkoumala, jak ho její společník pojmenoval. Potřebovala doplnit energii. Vypadala jako někdo, kdo týden nejedl, popravdě bylo tomu tak. Poslední

týden vynechávala snídaně, obědy a nebo večeře, někdy dokonce i všechno najednou. S

nováčky přibývalo stále více a více práce. Měla plný stůl stížností na nového městského playboye Boba Smitha. Jenže než vyřešila jedno, hned se jí objevily další dva problémy. Lorne to měl obdobně. Musel totiž většinu stížností vyřizovat a ještě chodil na mise. Posledně přišel o jednoho člena a čekalo se, že si vybere náhradu a to co nejrychleji. Někdy záviděli Sheppardovi. Jako jediný měl nejdéle trvající stabilní tým.

Major i kapitán se plíživým krokem vydali k nějakému hodně vzdálenému stolu. Neměli zájem o to, aby je někdo vyrušoval a nebo po nich něco chtěl. Přesně ve chvíli, kdy procházeli kolem stolu nováčků, se ozvalo plesknutí. Zuzana se zastavila v polovině kroku. Chvíli vypadala, jako by bojovala sama se sebou, ale nakonec to nechala plavat. Pro tuto chvíli měl opovážlivec štěstí, ani nevěděl jaké.

Netušila, jak se má zachovat. Snažila se utišit to zoufalé volání o pomoc. Chtěla ze sebe smít všechnu tu špínu, kterou měla na duši. Nestále se vracela k té chybě, kterou opět udělala. Krev na jejích rukou nešla dolů. Mohla si je umívat kolikrát chtěla a stále 0 ji tam viděla. Všechno jí bolelo. Bála se nadechnout. Sípavě lapala po dechu. Zelené oči se konečně

naplnily slzami. Jedna z mnoha slz se snažila prodrat přes kapky vody. Proč nejde vrátit čas?

„Slyšel jsem, že nás rozhodí do týmů,“ ozval se kdosi ze skupinky nováčků. Major i kapitán zbystřili doslova v polovině sousta.

„Jo, já slyšel, že pokud budu mít velký štěstí, tak skončím u Lorna,“ ozval se druhý. V tuto chvíli hnědovlasá žena šťouchla do Evana. Poplácala jej po rameni ve znamení gratulace. To, co říkali, byla všeobecně známá věc. Lorne patřil mezi nejoblíbenější velitele.

„No, já bych radši chtěl k Petersonové!“ promnul si ruce playboy.

„Jsi masochista? Vždyť nám podplukovník radil, ať se jí vyhýbáme obloukem.“ V tuhle chvíli to byl major, kdo gratuloval. Na téhle pověsti si zelenoočka zakládala. Posledně vylekala párek nováčků, jedním z nich byl David Scott, takovým způsobem, že se jí opravdu vyhýbali.

„ženská jako ženská, tak hrozná nebude, jak tvrdí. Každá je stejná,“ obohacoval ostatní o své

poznatky Bob.

Evan se nahnul k Zuzaně a zašeptal: „To tě ještě nezná.“

„Pozná,“ zašeptala nazpět žena a ďábelsky se usmála. Však ona mu to plesknutí po zadku při nejbližší příležitosti vrátí. Chce maso? Bude ho mít!

Teď se celá skupinka začala zabývat mlčenlivým mladíkem. V klidu si četl a zdálo se, jako by jejich konverzace šla mimo něj. Nevzrušeně otočil stránku, ostatní oklamal, ale Zuzanu, které

jej taky pozorovala, ne.

„No tak, Jamesi!“ šťouchnul do něj jeden z mariňáků. „Přestaň číst a taky se vyjádři.“

Černovlasý mladík založil knihu. Tmavé oči si prohlédly všechny v jídelně, dokonce i majora s kapitánem.

„Mně je to jedno. Tohle já nerozhoduju. Ať skončím, kde skončím, tak to bude můj tým. Nebudu si dělat naděje, že bych mohl být zařazen k Lornovi a nebo k Petersonové. Ti si spíš

vyberou někoho, koho znají a můžou mu důvěřovat,“ řekl nahlas své myšlenky James. Prohrábnul si rukou delší vlasy a pohodlně se posadil na židli.

„Stále stejný pesimista,“ prohodil Bod ´playboy´.

„Lepší být pesimista, než si dělat falešné naděje,“ zavrčel a opět pokračoval v četbě. O dva stoly dál se Zuzana usmála. Tak to vypadalo, že má problém s výběrem vyřešený. Dojedla poslední sousto a počkala, až její nadřízený udělá to samé. Pak se společně vydali kolem

´nováčkovského´stolu pryč.

Ozvalo se znovu plesknutí. Zuzana se zastavila. Pevně stiskla čelisti. Evan od ní stál pouze dva kroky. Otočil se a čekal, až se pohne. Podle výrazu v ženině obličeji se začínal bát. Neviděl, co se stalo, ale začínal mít celkem jasnou představu. Kapitán odložila svůj tác na nedaleký stolek. Přišla těsně k Bobovi Smithovi a dala mu pěstí. Vložila do toho snad všechnu energii, kterou právě našla. Muž málem spadl ze židle, chytil se za hlavu a vykřikl.

„Můj zadek je majetek americké armády!“ štěkla hnědovláska. „Já rozhoduji, kdo na něj bude šahat a kdo ne! Naučte se své ruce držet na svých kolenou, vojáku, možná by vás to ušetřilo zbytečných problémů,“ zakončila své kázání. Promnula si klouby na pravé ruce. Pohlédla na Jamese Covena, který zadržoval smích a taky se usmála. Po té popadla svůj tác a nevzrušeně odpochodovala ven. Konečně si ulevila, jak jí ten chlap lezl krkem celý oběd.

Vstala prokřehlá, unavená a zmatená. Bláto smíval déšť. Dále musela postupovat opatrněji. Jednu chvíli se bořila po kolena a druhou šla po pevné půdě. Nakonec dorazila na místo, po kterém toužila. Obzor odrážel všechen její zmatek.

Stála na útesu. Pod ní mohlo být tak pět metrů. Vlny rozbouřené větrem a deštěm se zvadaly do výšek, o kterých kapitán ani nesnila. Ledový vítr, jak se slanou, tak se sladkou vodou, ji šlehal do tváří. Zhluboka dýchala. Rukama si zoufale zajela do vlasů. Začala křičet. Potřebovala to ze sebe dostat, všechno. V tom výkřiku bylo tolik zoufalství a bolesti, jenže ne vše, co cítila. Poklekla. Hlavu svěsila a vzlykavě se rozplakala. Nahlas, nikdo ji neposlouchal. A proč to všechno? Jako velitel zklamala, vlastně si připadala jako jeden velký omyl.

Nebyla to tvá volba… – PART II

Jeden z dalších incidentů, kterých se Zuzana a playboy zúčastnili, se odehrál v jídelně. Před zraky mnoha doktorů a vojáků. Kapitán se musela zachovat jako velitel, aby ujistila ostatní, že je to stále ona, kdo je tu pánem. Všechno začalo tím, že se Smith rozhodl o vyřízení účtů

ohledně její rány pěstí.

„To by stačilo, vojáku! Jméno, hodnost,“ zavrčela znovu kapitán. Muž naproti ní, o hlavu větší než ona, si zkřížil ruce na prsou. „Nebudu to opakovat dvakrát. Jako váš vojenský velící

si vyprošuji takové chovaní!“ štěkla. Neodpověděl, jen mlčel. Snažil se ji vyprovokovat. „Tak naposledy, jméno a hodnost…nechtěje po mně, abych vás nahlásila.“

„Já bych po vás mohl chtít to samé, na vaší uniformě nevidím, že byste byla vyšší hodnosti než

já,“ pousmál se. V tuhle chvíli celá jídelna zalapala po dechu. Ne, že by se Zuzany báli, věděli, že štěká, a nekouše. Jenže jeden nikdy nevěděl. „Navíc, byla jste to vy, kdo mě

posledně napadnul.“

„Překročil jste moji trpělivost, mladý pane!“ smekla mu drobnou poklonu. „Víte co, já si vás najdu v záznamech! Nemám čas jen na vaše vrtochy! Ještě jeden přestupek a frčíte na Zem dřív, než by vás stihl vysát Wraith.“

„Vážně?“ zeptal se, avšak veškerá jistota v jeho hlase pomalu mizela. „Nikdo vám neuvěří…“

„Ale ano, uvěří. Mně zajisté, s vámi budou mít problém. Končím, pěkný den,“ zavrčela a otočila se. Nemělo cenu se tímto podivným invididuem zabývat. Udělala krok. Slyšela někoho, kdo na ni volal. Otočila se nazpět. Tak tak stihnula uhnout před pěstí. Tou, kterou jí Bob sliboval.

Než stihla udělat něco dalšího, tak se před ni vrhnul jeden z nováčků. Vykryl playboyovu ránu a srazil jej na zem. Petersonová stála neschopna pochybu. Tohle se jí nikdy nestalo, aby před ní neznámí vojáci skákali a nechali se dobrovolně mlátit. Více se nestalo. Přiběhla ochranka v čele s Sheppardem, který ten den měl službu.

„Proboha, kapitáne!“ vykřikl John. Muž na zemi zbledl, myslel si, že ta malá hnědovláska je jen nějaká vojanda. Podplukovník však pokračoval: „To se nedokážete jeden den obejít bez rvačky?“ Poslední slova vojenského velitele zněla spíše zoufale než rýpavě. No, hold byla kapitán taková, jaká byla.

Hnědovláska se zmohla jen na nějakou hloupou odpověď a odešla. O pár hodin později si zavolala Covena. Nabídla mu místo ve svém týmu. Rozhodla se již dávno, ale celý incident vše ještě víc uspěchal. Nehodlala se radit s ostatními, prostě jim to oznámí. Po více jak dvou měsících byl tým Petersonové konečně plně obsazený.

Déšť i vítr se zmírnili. Chlad se stal vlezlejším. Zuzana si přitáhla deku více k tělu. Opřela se o stěnu Jumperu a skrčila si nohy. Nezajímalo ji, že celé sedadlo zašpinila. Pozorovala zvedající se mlhu a kapky padající ze stěny lodi. Uklidňovalo ji to.

Zvláštní na její osobě bylo, že nikdo nedokázal přesně předpovědět chování, které bude následovat dané situaci. Nikdo nedokázal číst v její tváři či očích a pokud opravdu existoval člověk, který to dokázal, tak tam po většinu času četl jen zmatek. Zuzana se nepovažovala za velitele a už vůbec ne za dobrého. Proč by jinak dovolila zemřít tolika lidem? Odfrkla si. Velitel je od toho, aby velel. To ona nedokázala, chybovala. Možná někdy v minulosti dokázala něco velkého, jenže to skončilo smrtí nepřítele. Smrt se jí lepila na paty a pomalu ji doháněla. Brzy navštíví i ji, klidně si vsadí ve vítězství Smrtky.

„Madam, asi bych vás měl upozornit na to, že jsem smolař,“ prohodil Coven. Kapitán a zbytek týmu se zasmáli.

„Buďte v klidu, to jsme my všichni. Díky mé maličkosti jsme každý den v problémech až po uši,“ upozornila na drobný fakt velící. Usmála se. Nikdy by nečekala, že nový přírůstek v jejím týmu tak rychle zapadne. Čekala od Scotta odtažitost a ze strany Andyho nedůvěru. Nic z toho nenastalo. Oba dva muži se jej ujali a rychle mu vysvětlili chod celého jejich

´společenství´. Zasvětili jej do tajů jejich rituálů a hlavně mu vysvětlili, jak jednat se Zuzanou. Normálně by nechali nováčka, aby se několikrát spálil. James Coven v sobě musel mít něco zvláštního. Lidi se kolem něj měnili. Vyzařoval z něj optimismus a přitom se sám považoval za pesimistu.

„Takže, když to vezmeme kolem a kolem, tak mě nezabijete, když se něco podělá?“ zjišťoval James.

„Ne, jen vám utrhnu nohy.“ Po tomhle se rozesmáli. Nutno podotknout, že první jejich mise v tomhle složení skončila fiaskem, ale nikomu se nic vážného nestalo. Všechno dobře klapalo do doby, než přišla pohroma, která pro všechny znamenala ránu.

Nad planetu snesla noc. Vyšly hvězdy. Třpytily se na černém sametu. Bezmračná obloha slibovala nový a teplý den. Vzduch se deštěm vyčistil.Od moře se táhla mlha a obklopovala všechno, co měla v dosahu. Nesla sebou podivné zvuky a chlad.

Zuzana Petersonová se přetočila na boku a přitáhla si deku blíže k tělu. Mokré oblečení jí

neprospělo, chvěla se zimou. Naštvaně se posadila a svlékla si alespoň tričko. Potřebovala na chvíli zamhouřit oči. Zamotala se do provlhlé přikrývky a rozkašlala se. Začala sledovat jednu ze stěn.

„Proč proboha jdou po nás?“ zakřičel zděšeně James. Střelil nejbližšího Wraitha, který se řítil proti kapitánovi.

„Protože dlouho nejedli a navíc jsou naštvaní na všechny z Atlantis!“ štěkl Green, „no tak, Petersonová, nezdržuj!“ Snažil se přivolat velící, která se nacházela vzadu. Něco šmodrchala u cesty.

„Ticho a padejte!“ Více se od ní nedozvěděl. Radši poslechnul. Ještě viděl, jak ji ostatní kryjí, ale sám běžel k bráně. Někdo tu adresu musí zadat. Zbývalo mu sotva pár metrů, když se ozval výbuch. Zarazil se a otočil. K němu běžela Zuzana, Scott a Coven. Všichni se usmívali, za nimi se valil hustý černý dým. Konečně muži došlo, co jeho velící u té cesty dělala. Připravovala nálož na pokus Wraithy naučit létat, jak tomu říkala ona. Dlouho se nad tím nerozmýšlel, musel běžet dál. Byl naštvaný. Někdo totiž musel prozradit jejich misi. Ti Wraithové tu dopoledne nebyli!

Všichni zpomalovali a kontrolovali stav pronásledovatelů. Zarazili se, nikdo tam nebyl. Zuzana se zamračila. Udělala pár kroků v před. Chtěla zjistit, co se děje. To jí zachránilo. Kolem ní něco proletělo. Otočila se. Coven ležel na zemi a klepal se. Sklonila se nad ním. V

krku měl nějakou střelu. Vypadalo to jako uspávadlo. Tak tak jej odtáhli na Atlantis. Už

tenkrát bylo pozdě na záchranu, jed působil rychleji, než se zprvu zdálo.

Slunce vysvitlo. Z vysílačky v Jumperu se ozýval šum a volání. Zuzana se trhnutím probudila a spadla na zem. Zamumlala něco o nechutně tvrdých sedačkách. Promnula si oči a doplazila se do přední části lodi.

„Kapitáne Petersonová?“ Hlas patřil Davidu Scottovi.

„Hmm?“ zamručela do vysílačky. Rukou si přičísla slehlé vlasy. Všechno jí bolelo. Nohy asi nejvíce. Vypadalo to, že si natáhla i ty svaly o kterých neměla ani ponětí.

„Je sedm hodin. Chtěla jste, abych vás vzbudil.“

„Díky, za hodinu budu nazpět.“

„Všechno v pořádku?“ staral se mariňák. Nerad to přiznával, avšak měl strach. Netušil, co bude Zuzana na pevnině vyvádět.

„V největším,“ ujistila jej ospale.

žena se poté vydala nazpět domů. Musela se připravit na pohřeb. Tedy na to, jak pošle několikátou rakev bránou s dopisy pro rodiče. Na tohle si nikdy nezvykla a asi nikdy nezvykne.

„Madam, žádám vás, abyste tam neletěla,“ prosil ji David.

„Ne,“ odpověděla mu klidně. Otočila se a pomalu vyrazila k hangáru. Nevšímala si lidí

okolo. Poletí na pevninu. Podle nejnovějších předpovědí se tam žene déšť. Tím lépe pro ni.

„Sama nikam nepoletíte,“ zaznělo vedle ní. Kapitán se podivila, jak je David otravný.

„Jsou věci, které si musím urovnat. Na tohle je lepší být sám...“ Zuzana se pohledem přesvědčila, že to pochopil.

„Můžu pro vás alespoň něco udělat?“

„Vzbuďte mě vysílačkou zítra v sedm, prosím.“ Opravdu odešla a na jakékoliv volání

nezastavila ani se neotočila. Jak říkala, jsou věci, které si musí napřed v sobě uspořádat. Během cesty Jumperem vzpomínala na rady jejího tehdejšího velitele. Jakže to bylo? ´Špatný

velitel nemá svědomí a ještě horší chybuje.´ Tak nějak to možná mohlo znít…

Smuteční obřad se konal u brány. Všichni vojáci měli na sobě uniformu, doktoři saka a doktorky šaty. Nikdo nic neřekl. Čekali na proslov. Člověk, který to měl vše na starosti, se pomalým krokem postavil k rakvi. Smutně se usmál. Upravil si uniformu. Zuzana pohledem vyhledala doktora McKaye, jednu z jistot, kterou měla. Bála se pohlédnout na kohokoliv ze svého týmu. Později snad ano, ale teď ne.

„James Coven byl…“ odmlčela se, Rodney ji úsměvem vyzval k pokračování, „skvělý člověk. Moc toho nenamluvil, ale dokázal se vždy postavit za slabší a…“ zavřela oči, „…nenáleží mi, abych o něm něco říkala. Neznala jsem ho a myslím, že bych jej nikdy nepoznala. Byla jsem jeho velící, která jej zklamala. Chyby nedokážeme napravit, ale stále máme možnost volby. Coven si vybral. Tohle byla jeho volba a my se ji budeme muset naučit respektovat…“

„Kde jsou ti zatracení zdravotníci!“ zakřičela Petrsonová. Poklekla vedle vojáka a chytla ho za ruku. „Jsme tu, nenecháme tě v tom,“ zašeptala a pohladila jej po hlavě. Muž se usmál. Zakuckal se. Z úst mu vytekl tenký pramínek krve. „Greene, ty zdravotníky!“ štěkla na Andyho a dál si jej nevšímala. Celý svět se stáhnul kolem umírajícího.

„Madam,“ zašeptal James. Hnědovláska se k němu naklonila. „Nechtě mě jít,“ poprosil. žena zbledla. V zelených očích se zaleskly slzy.

„Ne, já nemůžu,“ odpověděla, „nenechám tě umřít!“ Doslova křičela. Nemohla mu vyplnit poslední přání. Jenže všechna její snaha byla marná. Stisk druhé ruky povolil. Mužovy oči se zavřely a dech vymizel. Hlava mu klesla na bok.

„Ne!“ zaznělo zoufale z ženiných úst. Začala provádět masáž srdce a umělé dýchaní. „No tak, dělej…prosím, tohle ne…“ opakovala zbytečně. Pokoušela se udělat z pravdy lež. Přála si, aby dokázala vrátit čas. Cítila na svých ramenou něčí ruce. Setřásla je. Věnovala se muži, který nevstane.

Tentokrát neplakala, uklidnila se. Vstala, jako by šlo o něco běžného. V rukou křečovitě

svírala Jamesovy známky. Zaryly se jí do dlaní. Krev kapala na podlahu. Neuvědomovala si sílu, kterou do stisku vložila. Nedokázala ovládnout vztek, myšlenky a bolest…

Nebyla to tvá volba… – KONEC

Protest (Zuzana Petersonová, Rodney McKay, Evan Lorne a Andy Green)

„Tak uděláme revoluci!“ zvolal radostně McKay. Šťouchnul vidličkou do salátu.

„Tak já bych to tak drasticky nebral, stačí jen stávka,“ zamručel Evan. Podepřel si hlavu a loket nechal na desce stolu. Oči se mu zavíraly. Začínal přicházet k apatii.

„Tak začneme sepisovat požadavky!“ zaznělo od drobné hnědovlásky a odněkud vytáhla rtěnku a kapesník. Na vršek papírového kapesníčku napsala velkými písmeny: „Protest.“

„Hej, kapitáne, od kdy s sebou nosíte rtěnku?“ zajímal se Green. Momentálně ležel na stole a donutil se trochu pohnout hlavou.

„Od té doby, co balím antické květináče…“ V tu chvíli se McKay zakuckal a začal prskat. Major udělal ladný pohyb rukou a dal dusícímu perdu do zad.

„Dík,“ zamumlal Rodney. Otřel si uslzené oči.

„…každopádně protestujeme proti tomu, že po nás požadují nemožné v krátké době!“

zamumlala Zuzana a nevšímala si, že jí právě skočil do řeči. Andy Green zachrápal na souhlas. Vědec dusivě přikývl a poslední muž se vzbudil ve chvíli, kdy mu podjel loket a on se praštil do hlavy. „Pak bych protestovala proti šílenému armádnímu jídlu.“

„Ale vám to chutná!“ začal aktivně seržant, který se s poslední poznámkou probudil.

„Co rtěnka, anebo jídlo?“

„Není to jedno? Chutná to stejně!“ Lorne se pohodlněji uvelebil.

„No tak, vy bando! Musíme s tím něco dělat…uděláme stávku!“ podporovala dál nápad Petersonová.

„Tak každý sepíšeme nějaký bod,“ řekl doktor myšlenku. V tu chvíli začal ubrousek kolovat po stole. Rtěnka ubývala. „Ani to nebolelo! Zuzano…schov to, rychle!“ šeptl Rodney. žena poslechla. K jejich stolu došel podplukovník Sheppard a doktorka Weirová.

„Všechno v pořádku?“ starala se Liz.

„V největším,“ ujišťoval ji major. Zuzana se na oba nadřízené zamračila.

„Vážně? Máte po dlouhé a únavné misi. Vždyť skoro spíte,“ pokračovala se svým Weirová.

„Ale, madam, všichni máme napsanou službu.“ Stížnost, první úspěch. „Petersonová ji má v kuchyni i s Greenem. Čeká je vysbírání neodnošeného nádobí a uklizení celého tohoto zvěřince. Podplukovník si je tam napsal, a to věděl, že jsou na misi. Tady doktor se posilňuje na další práci a já se snažím přežít ještě deset minut. Před hodinou jsme dorazili a mně začíná

za chvíli služba u brány.“ Lorne se snažil všechno dosmlouvat, ale vypadalo to, že je doktorka neposlechne.

„Pak je to v pořádku!“ zvolal nadšeně John a malinko uskočil. Kapitán ho v duchu právě

škrtila a mlátila mu hlavou o nejbližší stůl. Dávala to velmi zřetelně najevo. Dvojice je raději rychle opustila.

Nezaslechla poznámku jednoho z mužů: „No tak za pokus to stálo.“

„Ale udělali jsme pokrok!“ skoro zpívala zelenoočka, „viděli jste můj tichý protest a major dokonce udělal i hlasitý!“ Všichni si zatleskali. Lorne se omluvně zvedl a něco zamumlal ohledně nedostatku času. Andy začal se Zuzanou sklízet nádobí a Rodney dojídal. Uchopil papíroví kapesníček. Na něm stálo:

Protestujeme proti:

1. Nedostatku času

2. Nekvalitnímu jídlu

3. Nedostatku kávy a tyčinek

4. Šikaně od nadřízených

5. Příliš málo spánku

Usmál se a dokreslil tam prasátko s nápisem Zuzka, vedle něj napsal: „Pif paf a mám tě!

Opeču si tě…“ Mise byla opravdu dlouhá…

Protest – KONEC

Znovu a naposled?, PART I (společná povídka)

Vytvořila Mooony ve spolupráci s Mackenzie (Last Ancient)

Jiný začátek než u Mac

Z vysílačky se ozval šum a nějaký hlas se doprošoval spící osoby. Hnědovlasá žena se převalila na posteli. Nahmátla přístroj a přitáhla si jej k sobě.

„Co chcete?!“ štěkla rozespale. Ještě více se zahrabala do peřin. Odpověď z vysílačky jí

nikterak neuspokojila, spíše více naštvala. „Právě mi skončila noční!“ zavrčela nebezpečně. Argumenty ženu přesvědčili, aby vstala a alespoň šla dotyčného uškrtit. „Hned budu tam…“

zamumlala a dodala: „…těšte se!“ Tušila, jak se musel otrava tvářit. Na obličeji se jí rozlil úsměv.

Vstala. Obula si tenisky, které stály u její postele. Nevadilo jí, že má na sobě spací ponožky. Odcupitala do koupelny a opláchla si obličej. Pohlédla na sebe do zrcadla a sledovala, jak jí

studená voda teče po tvářích. Vše si setřela ručníkem, který hodila do kouta. Chtěla odejít do pokoje, avšak u dveří se zastavila. Zamotala se jí hlava. Zavřela oči. Podivný pocit zmizel a ona měla nepříjemné tušení, že není v pokoji. Pod rukou již necítila hladkou slitinu, ale něco hrubého a podivného. Cítila na své kůži vodu a vítr ji donutil, aby se roztřásla. Rychle otevřela oči.

„Co to se to krucinál stalo!?“ zavrčela nebezpečněji než rozdrážděný lev.

Dva muži stáli naproti sobě a o něčem diskutovali. Major Lorne právě udával rady seržantu Greenovi. Vlastně to mohlo být i naopak. Muži o hlavu větší než jeho velící právě končila služba. V plné zbroji s ním spekuloval nad počítačem. Evan právě změnil místo. S tabletem v ruce se natočil k seržantovi a ukázal mu celou obrazovku.

„Nezdá se vám to divné, pane?“ tázal se muž s nižší hodností.

„Ne, ale počkejte, až na to přijde Petersonová s McKayem, ti dva zase budou vřeštět,“

podotkl. Pravděpodobně šlo o nějakou kulišárnu.

„Ta vás zabije, pane,“ když viděl majorův výraz tak dodal: „teda podle mého názoru…prostě

vás roztrhne jak hada.“ V tu chvíli se navzájem přidrželi. Zatmělo se jim před očima. K jejich uším dolehlo: „Co to se to krucinál stalo!?“ Jak jinak, Zuzana Petrsonová. Trojice se kolem sebe udiveně rozhlížela. Stála na nějaké planetě plné stromů a momentálně i deště, který je promočil až na kost.

„Hej, Petersonová, máte krásný obleček na spaní!“ vykřikl nadšeně major a zadrkotal zuby. V

tu chvíli se setkal s mrazivým pohledem ženy a s jejími promodralými rty.

„Hahaha!“ štěkla a vrhla se na Andyho. Sebrala mu jeho berettu i páskem. Na Lorna zbyl jedině seržantův nůž, Andy odmítal vydat P-90.

„Měli bychom tu prozkoumat okolí a najít něco, kde se schovat, než přestane pršet,“ navrhl Evan a vyrazil následován zbytkem.

************** Začátek společné části **************

Postavy postupovaly pomalu a potichu. Do té doby, než před sebou spatřily někoho jiného. Schovaly se za strom a chvíli pozorovaly skupinu dalších lidí.

„Hej, ty znám!“ zvolal náhle Andy. „Hej, plukovníku!“ zakřičel na neznámé. Oslovená se rychle otočila a začala zírat na mávajícího muže.

„No to snad ne! To se mi jen zdá!“ zakřičela kapitán. „Fajn, proč ne! Jsme tu ve spacím oblečení na nějaké pošahané planetě s lidma z jiné reality a nevím proč. Jestli mi řeknete, že ta to můžete vy, tak vás zastřelím jednoho po druhém!“ Zelenooká žena vystoupila zpoza stromu a naštvaně vyrazila směrem k trojici lidí.

„Ehm, kapitáne, domluva zněla mezigalaktická kavárna…“ poznamenala plukovník

Blacková.

„Jo, ale ta tu očividně není a vy alespoň máte bundu!“ vrčela.

„Výhoda přítele,“ usmála se Mac.

„Kapitáne a dost!“ snažil se marně zastavit svoji podřízenou Lorne.

„Ale pane! Mám po noční, skoro jsem nespala a právě asi umrzám k smrti!“ počítala na prstech.

„Hele, ty alespoň vidíš na obě oči!“ štěkl a promnul si oko, na kterém měl černou klapku. Začal si se zájmem prohlížet ženu, kterou ostatní oslovovali plukovníku. Ze široka se usmál.

„Majore, co se vám stalo s okem?“ zeptala se zvědavě Mac.

„Nehoda,“ odpověděl stroze a přitom si s mírným nepřátelstvím prohlídl Zuzanu. „Jak se jmenujete?“ rychle změnil téma.

„Jsem plukovník Blacková,“ na svoji hodnost položila větší důraz, „a teď mi řekněte, co se vám stalo.“vyzvídala.

„Nic, Wraithové…“ zamručel. Zuzana přešlápla z nohy na nohu.

„Madam, když dovolíte, ale ve vší úctě,“ začala, „prostě to nechtějte vědět. Lepší se to a brzo to bude v pořádku.“ Tady Mackenzie nic nezmohla. Jenže její přirozená zvědavost jí

nedovolila, aby to tak nechala. Zadívala se muži do očí, tedy jen do jednoho. Nenápadně si začala listovat v jeho paměti. Narazila na tu vzpomínku a zbledla. Ve své mysli narazila na něco podobného, ale musela přiznat, že Wraithové byli v její galaxii mírumilovná zvířátka. Odkašlal si.

„Fajn, tak to budeme stát, a nebo se někde schováme?“ prohodil George. To postávání na lijáku mu začínalo lézt na mozek. Nečekal na přikývnutí ostatních. Jednoduše se vydal dál. Zanedlouho jej ostatní dohnali.

Tahle planeta musela znamenat nějaký trest. Půda nasáklá vodou se pomalu měnila v bažinu. Hlína a ani staré jehličí dávno nestíhaly pohlcovat všechnu vodu. Stromy pomalu uhnívaly. Déšť nepřestával. Nikdo netušil, kde se ta voda bere, avšak naděje na kratší přestávku přívalu kapek mizela rychleji než smích. Takže hodně rychle.

Nepochodovalo se jim nejlépe. Plukovník a kapitán drkotaly zuby. Pánská část se zatím držela. Hrdost jim zakazovala projevit slabost před ostatními. Jedině Andymu a Johnovi nenateklo do bot. Mackenzie se Zuzana, Georgem a Lornem mohli kdykoliv ždímat svou obuv. O oblečení nemohla být řeč. Zuzana právě pšikla.

„Zdravíčko,“ zaznělo sborově.

„Aby bylo,“ zaznělo od ženy a znovu kýchla. Zakašlala. Usoudila, že takhle dlouho nevydrží. Rozeběhla se pomalým během. Nezrychlila a ani nezpomalila. Neustále se držela úrovně

seržanta. Pohyb jí rozproudil krev a to ji částečně zahřívalo. Plukovníka Blackovou zahřívala bunda jejího přítele. Měla štěstí.

„Zajímalo by mě, jak jsme se sem dostali,“ zamručel George. Košile se mu dávno přilepila na tělo. Rifle ztěžkly a držely mu jen díky pásku. Snažil se dostat vodu z očí.

„Nejste sám,“ zamumlal John. Pohlédl na skupinku z jiné reality. Major Lorne si klidně

vykračoval a nevnímal déšť, který mu prosákl tričkem i kalhotami. Vlastně všichni působili dojmem klidu. Pro ně to znamenalo další trable, ze kterých se možná dostanou, běžná mise. Nikdo na nich nemohl poznat paniku, se kterou se snažili vnitřně vyrovnat.

Lorne pohlédl na Shepparda: „Pravděpodobně nehoda. Nic víc.“ Rozkašlal se. Celé počasí mu začínalo dělat starosti. Zahleděl se na neznámé. Zajímalo jej, jak se chovají v jiných realitách. Pravděpodobně stejně. Možná ve tvářích měli vepsaný šok, avšak to bylo vše.

Cesta probíhala relativně v klidu. žádné zvíře je nenapadlo. Stromy stály a pod botami jim čvachtalo. Déšť neustával. Nálada klesla pod bod mrazu. Najedou mezi větvemi a kmeny vykoukla nějaká stavba. Nezdála se bezpečná, doslova a do písmene jedna velká ruina. Netrvalo dlouho a ve zbytku stojících věží rozpoznali Atlantis.

„Ne,“ hlesla Zuzan i Mac zároveň. Nikdo nečekal na jakýkoliv rozkaz. Bezmyšlenkovitě se rozeběhli ke svému domovu. Těsně před městem se zastavili. Báli se vkročit. Ne, že by počítali s nezvanými hosty, ale stále nemohli uvěřit tomu, co viděli. Všechno se zdálo rozpadlé a zničené. Město muselo zůstat několik set let opuštěné. Zima a ledový vítr je donutil navštívit strašidelné místo, které nazývali svým domovem. Opatrně našlapovali a nakonec zastavili v nějaké neidentifikovatelné části. Zamířili do jedné z místností. Všude ležel prach a špína. Seržant Green zalapal po dechu, alergie ho dostala.

„Zatracenej prach,“ ulevil si. Vytáhl čistý kapesník a vysmrkal se. Nikdo jej nevnímal. Ostatní

se báli promluvit. Andy se posadil na jednu z mála beden, která se pod ním rozpadla. Zůstal sedět. Právě rozhodl, zůstávají tady. Vlastně nikdo z nich neměl náladu někam jít.

Zuzana stála v koutě a chvěla se zimou. Snažila se zahřát alespoň trochou pohybu. Přecházela po místnosti. Rty jí dávno promodraly, stejně jako ruce. Zuby o sebe drkotaly. Pohlédla na Andyho a Evana, kteří se k sobě postavili a opřeli se tomu druhému o rameno. Zajistili si tím alespoň trochu výměny tepla. Přetřela si holé paže a špoupala nohama o sebe. Střetla se s pohledem Mac. Světlovlasá žena na ni kývla. Více se přitulila k příteli a užívala si tepla. John ji objímal a přemýšlel nad dalším postupem. Připadal si spokojený, samozřejmě tohle nepovažoval za ideální situaci, avšak nebránil se. Další, kdo stál bokem, byl George Winterson.

„Nestyďte se, kapitáne,“ zamručel radostně voják. Zuzana se zarazila v polovině kroku a otočila se na něj.

„Cože?“ prskla. Neměla nejlepší náladu.

„Mrznete,“ podotknul.

„Očividně!“ udělal krok k němu. „Pro vaši informaci, PANE, venku pršelo, mám na sobě

něco, v čem spávám v létě…“

„Pěkní medvídci.“

„Nějakej problém? Mám je od svých dvaceti let!“ Tady se ozval drobný smích ze strany Lorna a Andyho. žena by dala ruku do ohně, že to seržant právě potvrdil.

„Co se takhle připojit?“ navrhl Winterson. žena pohlédla na plukovníka s podplukovníkem, oba se jen usmívali a sledovali celé představení. Pak se otočila na druhou stranu. Od jejího velícího a Andyho se asi nedočká nějakého zahřívání, aniž by nepřišli nějaké nemístné

poznámky. Zahleděla se na majora z jiné reality. Prohlédla si ho od hlavy k patě. Usmála se. Proč ne? Přešla k němu a ještě než ji objal, tak vyplázla jazyk na Lorna.

Geogre se vítězoslavně usmál a přitiskl k sobě ženu. Ta zavřela oči, konečně jí začínalo být alespoň trochu teplo.

„Do půlhodiny doma!“ zachechtala se Mac a koukla na hodinky. V tu chvíli Zuzana otevřela oči. Zamračila se. Možná nějak neměla náladu na nic. Smích ostatních ji donutil k drobnému vzteku a hlavně zrudnutí. Teď jí bylo horko až moc. Odstrčila od sebe majora.

„Omlouvám se, pane,“ oznámila skutečnost. Rozhodla se dále mrznout. Začala přecházet po místnosti sem a tam.

„Dobře, za hodinu, majore,“ slitovala se Mac. Zuzaně zacukaly koutky, ale k majorovi se už

nepřidala. Moc dobře si všimla pohledu Evana, který mluvil za své. Zastavila se na místě.

„Majore,“ kupodivu se ozvali oba dva, „vás nemyslím, Wintersone…“ neuvědomila si, že zapomněla na slovo ´pane´. „Evane,“ vykašlala se na formálnosti, „je místo v tvém objetí?“

Zamrkala.

„Zuzano! Tohle už je moc nemyslíš?“

„Já si to myslela, tím pádem nikomu nevadí, abych se vrátila k původnímu zdroji tepla. Slibuji, že neopustím tuhle místnost.“ Po tomhle proslovu se vrhla k Georgovi a nezajímalo ji už nic jiného, jen teplo. V tu chvíli se muži prohnalo hlavou: „Naděje umírá poslední.“

„Ještě pořád ti je zima?“ staral se John o přítelkyni.

„Já ani nevím. Strašně mi mrznou nohy,“ zacvakala zuby plukovník. „Mám v botách La Manche.“

„Tak si je sundej.“pokrčil rameny.

„Boty? Ty jsi sebevrah nebo co?“ usmála se.

„Vždyť to nejsou kanady. Dělej. Půjčím ti moje.“

„Ne, díky. Zvládnu to bez nich,“ odmítla a vyzula si svoje tenisky. Do té doby, než se objevili v lese, byly čistě bílé. Teď už byly čistě blátěné. Pohledy ostatních se upnuly k jejím ponožkám, které byly ještě ráno bílé a na kotnících měly šedé zajíčky. „No co no. Ty mám od Abby,“ zamručela. „Co takhle oheň?“ navrhla.

„A z čeho?“ uchechtl se Lorne. Mac se jenom pousmála a ve dlani se jí rozhořel plamínek.

„Co to sakra je?“ vyhrkl Evan.

„Oheň,“ odpověděla ledabyle blondýnka.

„Oheň? Jak jste to sakra udělala?“

„Umím to. Plus ještě telekinezi,“ zvedla do vzduchu svoje boty. „A telepatii,“ pousmála se.

„Jak?“

„Jsem Antik. Částečně,“ vysvětlila.

„Antik?“ nechápal to. „Ehm…kolik vám je?“

„Bude mi třicet osm.“

„Třicet osm? Vypadáte na…o deset let méně.“

„Dík,“ začervenala se.

„Úžasné,“ vydechl Evan a sledoval plamen v její ruce.

„Moc to neřešte, majore,“ usmála se. Mac oheň zvětšila, takže se mohli ohřát všichni. Za pár minut jim věci uschly. Ještě chviličku seděli a vyhřívali se.

„Neporozhlédneme se?“ navrhl Green. Na jednom místě se začínal rychle nudit. Dalo se tu uvažovat o hyperaktivitě. Na jeho otázku ostatní kývli a vydali se někam do útrob města.

Procházeli pozorně každou chodbu a dávali pozor. Museli podlézat nějaké spadlé části. Prach dusil a chlad se trochu zmírnil. Hvízdající vítr dodával celému místu děsivou atmosféru. Teď

se mohli dohadovat, jestli je to opravdu vítr, a nebo duchové.

„Je to tu strašidelné,“ prohodila do ticha Blacková. Všichni nadskočili. Zpražili ji naštvaným pohledem. „Hele, něco tu je,“ zamumlala a ti co měli zbraň, tak namířili směrem, kterým ukazovala.

„Kniha,“ oddechl si John. Sehnul se pro ni.

„Opatrně, ať se to nerozpadne,“ zareagoval bleskově Lorne. Muž si dal pozor a vzal to opatrněji než svoji dceru, když si ji poprvé mohl pochovat v náručí. Otevřel přední stranu a přečetl si jméno.

„Takže je to McKayův deník,“ ohlásil nález. „V tom případě tohle…“ Ukázal na kostru. Zmlkl a sledoval tělo jako v transu. Zaslechl z pravé strany zalapání po dechu.

„Rodney,“ vydechla Zuzana, ve tváři zbledla. Nebyla jediná. Tělo zůstalo zaklíněné pod nějakým spadlým sloupem. V tu chvíli si John odkašlal.

„Ten deník je na nic, je zakódovaný. Rodney takhle udržoval věci v tajemství. Nikdy mi neprozradil, jak se prokousat jeho geniálním číslováním,“ s těmito slovy chtěl hodit křehkou knihu na zem.

„Ne!“ vykřikl Andy a neposlední chvíli jej zarazil. „Petersonová, madam, nechcete to zkusit. Myslím, že na vás doktor onehdá nadával kvůli tomuto problému.“ Zuzana uvažovala a nakonec vzala knihu do ruky. Jenže neotevřela ji.

„Co se děje, kapitáne?“ zavrčel George.

„Asi to nechápete, ale nemůžu číst v něčem, co McKayova osobní věc!“ zavztekala se.

„Prostě ten kód neznám!“ zaprskala.

„Tak tím pádem možná přijdeme o jedinou šanci se dozvědět, jak z toho ven,“ jen tak řekla Mac a prohlížela si nehty. Musela zkonstatovat, že si bude muset zas jednou za čas nechat udělat francouzskou manikúru. Hnědovláska na ni chvíli zírala a nakonec se posadila. Začala číst. Zřejmě se jí to hnusilo. Přeskočila několik stránek. Znovu se začetla. Zamračila se. Chvíli hleděla do stěny a nakonec jí to nedalo: „Můžu se zeptat, kdo byla Jennifer Kellerová?“ V hlase mohli rozpoznat zájem.

„Doktorka, která chodí s Rodneym, proč?“ odpověděl někdo.

„Je toho tu o ní docela dost. Hm, ale proč to všechno je, to tu zatím není.“ Otočila dalších několik stránek. „Hm, píše to něco o marném hledání…Teď mě napadlo, že pokud je tohle doktor McKay,“ ukázala na ostatky, „tak jsme v budoucnosti…..to je malér!“

„Malér?“ nechápala Mac. Greenovi to pomalu docházelo. Nenápadně se přesunul k Zuzaně, bál se, že by vyplnila svoje předpovědi, které rozdávala na začátku jejich setkání.

„Velký jak Evropa!“ zaprskala zelenoočka. „Jsme ve VAŠÍ budoucnosti, abych byla přesná

…“ několikrát se zhluboka nadechla, „píše se tu o Bozích a kdo ví čem. Nechápu jediné

slovo. Rodney napsal něco o tom, že ztratili všechno naději a nemůžou vás najít. Město museli přesunout na jinou planetu…“ mumlala zmateně.

„Tím pádem tu někde budou naše těla,“ poznamenala druhá žena.

„Poslouchala jste mě? Nebudete tu…Vysvětlím vám to,“ řekla Zuzana. Zjistila, že ji sledují

všichni. „Máte ve vesmíru nějaký bod, třeba bod A. Představujete si to?“ Otázaná kývla.

„Fajn,“ pokračovala Zuzana, „takže si představte bod B. Je do bodu A vzdálen několik světelných let…“

„Jak to souvisí s tím, co řešíme?“ zeptala se Mac.

„Hned se k tomu dostanu…přemístíte se z bodu A do boru B. Tím pádem vaše tělo se přenese. Přestanete existovat v bodě A. Pokud by se tak nestalo, tak byste se musela rozdvojit.“ Odmlčela se a sledovala udivené pohledy. „Tohle je váš domov. Jsme někde v budoucnosti. Ve vašem čase jste zmizela, stejně jako já v mém. Pokud chceme pozměnit budoucnost, tak se musíme vrátit.“

„Petersonová, neměla bys brát soukromé hodiny u McKaye,“ rýpnul si Lorne. Poslední dobou do sebe šli pravidelně. Snažili se vyrovnat s tím zážitkem, který major absolvoval.

„Hej, to je z mé hlavy!“ zaprskala. „Vlastně, to, že jste zmizela očividně nepřátelům nahrálo do karet.“ Zamumlala a podívala se do deníku. „proč musí všechno McKay kódovat? Kdo to má po něm luštit?“ znova zaprskala a ani si neuvědomila, že se ponořila do luštění dalších stánek. Přítomní se usmáli a začali hledat něco, co by jim pomohlo v dalším postupu.

„Kde najdeme původní biologickou laboratoř?“ zeptala se z nenadání hnědovláska. Zadívala se na Johna.

„No je v severní části, proč?“

„Píše tu o tom, že důležité materiály nahrál v původní biologické laboratoři. Vše se nachází v důvodu přesunutí…co to krucinál má být?“ Zalistovala. „No to mě podržte, takže tu jsme kvůli vám!“ zaprskala. Odložila deník na zem. Postavila se.

„Copak my ta to můžeme?“ ohradila se Mac.

„Jste tak blbá, nebo to hrajete?! Je to snad jasný! Tenhle McKay není očividně z naší

reality.“Gestikulovala. „Přesunuli jsme se do budoucnosti a dokonce i Rodney tvrdí, že si za to můžete sami. Poštvali jste proti sobě nějakou rasu. Najednou to nedokážete zmáknout! Celá

tahle noční můra je dílem těch vašich nepřátel.“ Všechno to ze sebe rychle vychrlila a než

stihla cokoliv udělat, tak ležela na zemi. Nad ní stála plukovník a ruce měla v pěst. Zuzana se chytila jednou rukou za tvář a druhou dávno mířila na dotyčnou berettou.

„Odložte to, kapitáne!“ vykřikl John.

„Nejste můj velící, nemusím vás poslouchat!“ Zamrkala a zahnala slzy. Levá strana tváře jí

nesnesitelně bolela.

„Střelte,“ pobídla ji Mac, „netrefila byste ani slona.“ Zuzana se ušklíbla. Pokud jí blondýnka četla myšlenky, tak se v tuhle chvíli nedozvěděla nic. Netušila, jak druhá zareaguje. Prostě

měla v hlavě prázdno. žena na zemi stále nesklopila zbraň. Tváře měla zarudlé vztekem. Vystřelila. Všichni se zarazili a zalapali po dechu.

„Netrefila byste ani vrata,“ zasmála se falešně Mac.. Něco jí říkalo, že to šlo blízko, překvapila ji.

„Netvrdil bych to,“ prohlásil Green, „střílela varovně, plukovníku. Příště vás zastřelí.“

„Tím bych si nebyla tak jistá. A vy byste to měl vědět!“ prskla Mac. Snažila se zamaskovat překvapení.

„Když myslíte, znám kapitána několik let, nikdy neminula…“ naznačil a nenápadně se přesunul před Mackenzie. Hodlal tím zabránit další potyčce. Mac neviděla Lorna, který stál nad Zuzanou a natahoval ruku pro zbraň. Na tváři měl velmi naštvaný výraz a vše svědčilo, že si vezme viníka co nevidět stranou.

„Možná by trefila, ale nezabila by mě,“ prohlásila opovržlivě, „ani nezranila.“ Green nic neřekl. Jen se ušklíbl. Otočil se. Právě viděl Lorna s Wintersonem, kteří drželi jeho velící a nepouštěli ji.

„Takže, podle deníku, jsme tu kvůli zde ctihodným spolubojovníkům,“ zašeptala Zuzana, o něco víc se ovládala, přesto ji ani jeden z mužů nepustil. „Pokud máte s tím někdo problém, přečtěte si, co napsal McKay. Myslím, že pro někoho šel… Ještě bychom měli jít prohlédnout tu biologickou laboratoř.“ Poslední slova pronesla s takovým klidem, který by jí mohla závidět i královna. Donutila oba muže, aby se stáhli. Upravila si ramínko na tričku a vykročila po chodbě dál.

„Jste normálně labilní! Střílet jenom tak po někom!!“ doslova provokovala Mac. Na tohle druhá žena pokrčila rameny a stále pokračovala.

„Mac, sklapni,“ zasyčel John, ale ta jen mávla rukou. Zuzana pro ni nepředstavovala žádné

riziko. Teda aspoň si to myslela.

„Nemůžete utéct před tímhle problémem, ani před svoji rodinou!“ V tuhle chvíli se opravdu kapitán zastavila. Prudce se otočila. Druhá žena očividně neskončila: „Pohádala jste se s otcem nad hrobem své matky!“

„Táhněte doháje, slečno dokonalá! Co je vám do mě a mé rodiny?“zavrčela hnědovláska. Touhle dobou každý věděl, že je dobré se stáhnout. Dokonce to věděl i Rodney McKay, který

se téhle hádky musel zúčastnit, tedy jeho dostatky. Zuzana pomalu zamířila k blondýnce, během pár vteřin stála těsně u ní.

„Tak jednou blbá, a pak hned zase dokonalá? Měla byste si ujasnit, co si myslíte, kapitáne!“

„No ono to vyjde nastejno, lidi jsou většinou blbý a myslí si, že jsou dokonalí. Alespoň to netáhnu s někým jako je Sheppard,“ zašeptala. Nechtěla, aby tohle slyšeli ostatní. Chtěla jí

všechno vrátit.

„žárlíte?!“

„Jsem na chlapy, jestli vás to zajímá,“ rozesmála se a otočila se. Nebude tu už ani minutu.

„Lepší než McKay!“ Zuzana se zarazila. Polkla.

„Lhát se nemá, ale to vás asi nenaučili,“ prohodila kapitán a prudce se otočila. Srazila Mackenzie na zem. Promnula si klouby pravé ruky. Nenáviděla pěstní souboje, ale tentokrát si byly kvit. Jedna praštila druhou.

Mac se zvedla ze země. Tolik toužila po tom, aby jí mohla praštit hlavou po nejbližší stěně. Než stihl kdokoliv zareagovat, tak srazila druhou ženu k zemi. V tuhle chvíli ji chytl jak George, tak John. Snažila se je odstrčit, ale čím více se bránila, o to silněji ji drželi. Vztek v ní

rostl. Neudržela se na uzdě, myslela na to, jak moc hnědovlásku nenávidí. Zuzaně nikdo nebránil, nechali ji, aby se pomalu sbírala ze země. Jenže ona jí tu možnost nedala.

„Jste normální?!“ zaznělo hned z několika úst. Mac cítila, jak stisk povolil. George dávno odbíhal pryč stejně jako Andy s Lornem. John se na ni ani nepodíval. Rozeběhl se za ostatními. Museli zjistit, jak je na tom kapitán, která se proletěla vzduchem. Od té doby se vůbec nepohnula, jen ležela.

„Je…“ chtěla se zeptat, jestli je v pořádku, avšak kolem ní nebyl nikdo, kdo by jí poslouchal. Winterson tam doběhl jako první. Otočil Petersonovou k sobě. Měla zavřené oči. Zkusil tep i dech, všechno vypadalo normálně. Trošku ji propleskl. Neotevřela oči.

„Uhněte!“ štěkl Evan a s Andym ho doslova odhodili od ležící. „Běžte si za svou velící, tam kam patříte!“ Více pozornosti mu nevěnovali. Další slova mířili starostlivě k ní. „No tak, tohle není sranda,“ pokračoval Lorne. Sám jí vrazil na probuzení docela solidní facku.

„Au,“ zamručela kapitán. Nějak netoužila po tom vstávat. „Nechcete mě zastřelit, třeba je to sen,“ navrhovala. Znova zavřela oči. Ještě chvíli si chtěla odpočinout. Nakonec to vzdala. Vrávoravě vstala a začala se oprašovat. Hrozně se jí motala hlava a celkově si připadala na několik kusů. Velkou část cesty ji podpírali.

„Mohli bychom na chviličku zastavit, prosím,“ hlesla Zuzana. Potřebovala si sednout. Hlava se jí pořád motala. Zůstali stát a ona si vybrala jeden spadlý pilíř, na který se posadila.

„Jste v pořádku?“ staral se Green. Jenom přikývla. Lorne si poté vzal seržanta stranou a něco mu říkal. Mac, která do té doby seděla opřená o stěnu, se zvedla a zamířila k Petersonové.

„Vrať se,“ sykl John. Jenom zakroutila hlavou. Donutila jej vytáhnout berettu a mít ji připravenou.

„Kapitáne,“ hlesla Mac. Oslovená zvedla oči.

„Jestli uděláte ještě krok, zastřelím vás,“ ozvalo se za ní. Otočila se. Green na ni mířil P 90.

„Když to uděláte, jste v pytli. Jediní dva lidi mají zbraň a to s omezeným počtem nábojů. Zastřelte mě a přijdete o štít a další výhody,“ zavrčela Mac. „Chci s ní jenom mluvit. Nic víc.“

„Vypadněte,“ zasyčel Lorne a šel k ní. Vytáhnul berettu, kterou předtím zabavil Zuzaně, v půli kroku se ale zarazil. Nemohl dál. Něco mu bránilo. Snažil se, jak mohl, avšak dál se prostě nedostal.

„Chci se vám omluvit,“ vysoukala ze sebe Mac. Nesnášela, když tohle musela říct. „Ujelo mi to. Většinou se mi to nestává, ale fakt je, že jste mě neuvěřitelně vytočila.“

„To šlo vidět,“ přikývla Zuzana.

„Jo, ale pravda taky je, že jste si začala,“ dodala. Petersonová na to nic neřekla. Věděla, že v tomhle má pravdu. „Nemůžeme se hádat. Uvízli jsme tady společně. Měli bychom držet pohromadě, než se odsud dostaneme. Pak si mě klidně nenáviďte, jak chcete, ale pro teď

bychom na to měli zapomenout. Pokud však chcete, já a můj tým půjdeme jinudy.“

„Pokud mě zase neseznámíte se stěnou, pak v tom nevidím problém.“ To znamenalo v překladu: „Omluva se přijímá.“ Normální slušnost v tuhle chvíli byla, aby druhé ženě podala ruku na usmířenou, jenže to nikdy nepatřilo mezi kapitánovy zvyky. Prostě jen pokrčila rameny.

Mac ji chvíli sledovala, ale nakonec se vrátila se ke svému týmu. Major Lorne se konečně

pohnul dopředu. Neviditelná stěna opadla.

„Cítíš se líp?“ zeptal se John Mackenzie, když se vrátila.

„Ne,“ zavrtěla hlavou. „Tohle se nemělo stát.“

„Kdyby ses viděla. Jsem se divil, že to dopadlo jenom takhle.“

„Hm,“ zamračila se.

Po chvilce se vydali dál. Cesta jim ubíhala pomalu. Všude ležely trosky. Chodba před nimi končila. Nemohli jí projít, bránili jim v tom různé kusy nábytku a sloupů. Jiná cesta odsud nevedla. Opatrně se pod nimi protáhli. Některé dveře se jen zasekly na půli cesty nebo úplně

chyběly a šlo vidět dovnitř. Pomalu postupovali dál.

Mac se najednou zarazila. Tenhle pokoj znala. I když mezi jednotlivými věžemi nacházeli mezery, byla si jistá. Odpojila se od skupiny a zabočila do dveří. Pokoj vypadal stejně, jako když ho opustili před pár hodinami. Teda až na trosky a nepořádek. Přešla do dalšího pokoje. Nátěr na stěně už vybledl. Animované postavičky nešli skoro ani zahlédnout. žádná věc se nenacházela na svém místě. Postel byla převrácená, světle zelená skříň ležela na zemi a pod ní…

„JOHNE!!!“ zakřičela Mackenzie zděšením. Během chvilky byl u ní. Jenom stála mezi dveřmi do dětského pokoje a celá se třásla.

„Co…?“ nechápal, ale jakmile uviděl pod skříňkou malou kostru, pochopil. „Pojď

pryč….pojď….“ Chtěl ji dostat z té místnosti.

„Co se stalo?“ chtěl vědět zbytek. Sheppard jenom zakroutil hlavou a pomalu táhl Mac pryč. Té se v jednu chvíli podlomily nohy a nebyla schopna pokračovat. John ji pevně objal. Hlasitě

se rozvzlykala. Tým z jiné reality na sebe jenom nechápavě pohlédl. Netušili, co se stalo. Winterson nakoukl dovnitř. Zbledl a pochopil.

„Sarah,“ zašeptal. Petersonové to došlo a naznačila zbytku, aby šel za ní.

„Jejich dcera,“ vysvětlila šeptem, když se kolem ní shlukli v rohu místnosti.

„Dcera? Dvou vojáků?“ podivil se Evan.

„Dlouhý příběh.“

„Jak je stará?“ zajímal se.

„Odhaduji tak dva roky,“ odpověděl Andy.

„Proboha,“ zašeptal Lorne.

„Uklidni se….ššttt…“snažil se ji uklidnit Sheppard. Potřeboval to i u sebe.

„Proč je tady? Proč….proč není na Zemi? Proč ji neposlali na Zem? Tady neměla co dělat. Neměla tady být. Ne tady….a ne sama….“ otřásala se vzlyky Mac. Na zemi ležela zaprášená

plyšová hračka, pro kterou se natáhla a pevně stiskla.

„Zjistíme to. Uklidni se…Vrátíme se zpátky a tohle se nikdy nestane. Slibuju. Nedovolím, aby Sarah nebo tobě někdo ublížil.“

Zuzana se zamračila: „Tak už vím, pro koho šel Rodney v době evakuace. Podcenili sílu nepřítele a než stihli vyklidit město, tak je zničili.“ Tohle prohlášení dvojici spíše přitížilo.

„Já…musím pryč,“ vyhrkla po chvilce Mac a vstala. Chvilku nerozhodně stála na místě.

„Půjdeme všichni,“ řekl Sheppard nekompromisně.

„Ne…já..já chci být sama,“ zavrtěla hlavou a vyběhla ze dveří.

„Mac…Mex, vrať se!“křikl. Neposlouchala ho. Zase. „ženská zatracená.“zavrčel a vydal se za ní. Viděl ji mizet za jedním zbořeným sloupem.

Chtěla se dostat pryč. Co nejdál. Nedívala se kam, nebo kudy jde. Důležité bylo, že šla. Ono hlavní chyba byla, že nedávala pozor na cestu. Stačila jenom vykřiknout, když se pod ní

podlomila několik desítek tisíc let stará podlaha. Tvrdě dopadla o patro níž. Chtěla se zvednout, ale nějak jí to nešlo. Nebyla schopna se pohnout. Všude kolem ní se rozprostírala tma a zatoužila po spánku. Rozhlédla se okolo sebe. Díra ve stropě propouštěla jen málo světla. Zbytek místnosti byl zalitý tmou. Jen v rohu něco svítilo. Dvě maličké červené

lampičky. Teda zpočátku to vypadalo jako lampičky. Potom se pohnuly směrem do světla. Víc neviděla. Omdlela.

Znovu a naposled?, PART II (společná povídka)

Vytvořila Mooony ve spolupráci s Mackenzie (Last Ancient)

„Mac!“vykřikl John, jakmile mu zmizela z dohledu. Zrychlil. Za sebou slyšel kroky zbytku týmu. Opatrně se dostal k díře. Lehl si na zem, aby rozložil svou váhu a nakoukl dovnitř.

„Mac,“ křikl dolů. Ležela tam a nehýbala se.

„Musíme ji vytáhnout,“ zkonstatoval George, když uviděl, co se stalo.

Zuzana se zamračila: „A jak to chcete provést?“

„Pod náma jsou další pokoje a chodba vedoucí na takový….maličký plácek,“ odpověděl John a spustil se dolů za Mac. „Hej, prober se.“ Popleskal ji po tvářích, jakmile si vedle ní klekl. Bez účinku. Postavil se křikl nahoru: „Je naživu, ale v bezvědomí. Musíme ji dostat někam jinam…Sejdeme se o patro níž.“ Opatrně ji zvedl.

„Budeme tam,“ přikývl George a pobídl zbytek, aby ho následoval. Všem to trvalo dlouhou chvíli, než se dostali na určené místo. Nakonec se všichni sešli. Sheppard dorazil o maličko dřív. Položil Mac na zem vedle zbořených sedaček.

„No tak, prober se.“ Znovu ji propleskal. Povzdechl si, když se nevzbudila. To už dorazil i zbytek.

„Bylo dobré ji brát?“ zajímal se George.

„A to jsem ji tam měl nechat?“ zavrčel John a přikryl ji svojí mikinou. Zachvěl se zimou. Když už měla na sobě i jeho mikinu, zbylo mu jenom tričko s krátkým rukávem.

„Major má pravdu, mohla by mít něco s páteří. Není to zrovna nízko a nespadla do měkkého,“

konstatoval Lorne.

„Myslíte, že jsem na to nemyslel?“ pousmál se Sheppard a vytáhl detektor známek života.

„Rodney ho upravil. V tomhle ohledu je v pořádku,“ vysvětlil.

Green si pozorněji prohlédl ženu v bezvědomí: „Má pořezanou dlaň.“ Ukázal. „Pravou.“

Zalovil ve vestě a vytáhl obvaz s dezinfekcí.

„Zas bude nadávat, že nemůže pořádně střílet,“ zamručel John a vzal její ruku do svých dlaní. V tu chvíli sebou trhla.

„Áu,“ hlesla Mackenzie a pomalu otevřela oči.

„Podívej se na mě.“ Otočil jí John hlavu k sobě.

„Co?“ zavrčela.

„Už nemusíš. Jsi v pohodě.“ usmál se a pomohl si jí sednout.

„Asi budu zvracet,“ hlesla plukovník a promnula si čelo. „AU!“sykla. Zabolela ji dlaň.

„Jo, ruka,“ přikývl Sheppard. Chytl ji a otočil dlaní nahoru. „Bude to štípat,“ upozornil.

„A pofoukáš mi to?“ ušklíbla se.

„Nech toho. Kdybys nelezla, kam nemáš, tak se ti to nestalo,“ odbyl ji. Zamračila se.

„Nemohl bys být jemnější?“ zaprskala a chtěla ucuknout. Nepustil ji. „Johne…štípe to…nemohli bychom se obejít bez toho. Nebyla tam špína, jenom…“ tady se zarazila. Vzpomněla si, co viděla. „Něco tam bylo. Já…viděla jsem dvě…dvě červené oči. V rohu,“

snažila si vzpomenout. Zbytek se zatvářil nevěřícně.

„A potom jsi omdlela. Mohlo se ti to jenom zdát,“ ozval se jemně John.

„Aha…jasně. Vím, co jsem viděla. Nejsme tady sami,“ vyjela na něho a vytrhla mu svoji dlaň. „Díky, myslím, že už mi to kus té ruky sežralo,“ odsekla a chtěla vstát.

„Sedni!“ zavrčel.

„Neříkej mi, co mám dělat,“ štěkla a chtěla se znova postavit.

„Fajn. A nezapomeň se zase někam rozběhnout a zapadnout! Já tě vytahovat nebudu!“

„Kdo se tě o to prosil?“

„Tak příště …“

„Dost!“ zarazil je George. Ostatní se na něho jenom zadívali. Byla celkem odvaha vložit se do toho. Mac i John se na něho naštvaně podívali. Mackenzie mu vytrhla z ruky obvaz a zavázala si dlaň sama. Pak se odsunula do kouta místnosti.

„Víte co? Myslím, že bychom si mohli zdřímnout. Tohle je náročné a na zítra budeme muset prozkoumat zbytek,“ snažila se situaci zachránit Petersonová.

„Dobrý nápad,“ přikývl horlivě Andy.

„Myslím, že tohle je i dobré místo,“ poznamenal George. Mac ani John nic nenamítali. Teda každý si ve skutečnosti našel místo daleko od toho druhého. Uvelebili se, jak nejpohodlněji to šlo, a za pár minut usnuli.

Mac se prudce posadila. Celá se třásla a prudce oddechovala. Zatřásla hlavou, aby odehnala poslední vzpomínky na sen. Rozhlédla se po ostatních. Spokojeně spali v kruhu okolo ohně, který si rozdělali ze starého antického nábytku, tedy až na Lorna. Ten seděl v jednom rohu tak, aby měl rozhled na celou místnost. Pravděpodobně držel stráž. John otevřel ospale jedno oko.

„Děje se něco?“ zašeptal Sheppard směrem ke své přítelkyni.

„Ne,“ oslovená zavrtěla hlavou a nervózně se rozhlídla kolem. Měla pocit, jako by tam nebyli sami.

„Pojď ke mně,“ pobídl ji. Kupodivu se nenechala dlouho pobízet a potichoučku se k němu přesunula. Lehla si k němu zády. Dal jí ruku kolem pasu. Pevně ji chytla. John se k ní přitiskl blíž. „Třeseš se. Chceš mikinu?“ zeptal se a nabízel jí vrácenou část oblečení.

„Ne…není to zimou,“ zašeptala.

„Bojíš se?“ zajímal se na rovinu. Otočila se k němu.

„Jsem k smrti vyděšená,“ přiznala. Jenom se pousmál a přitiskl si ji pevněji. Přitulila se k němu. Za pár minut znova usnula.

Mac se znova vzbudila. Začínalo jí to jít na nervy. Tentokrát si byla jistá, že něco slyšela. Znova se podívala na Johna. Spal jako zabitý. Koutkem oka zahlédla Wintersona, který měl tentokrát držet stráž, jenže teď zrovna v sedě zvesela pochrupoval opřený hlavou o stěnu. Vytáhla z Johnova pouzdra zbraň a z vesty baterku. Vstala a vydala se chodbičkou pryč. Potichoučku se plížila okolo stěny. Slyšela nějaký šramot. Nabila a zůstala schovaná za rohem. Zaslechla kroky. Blížily se. Už byly u ní. Vyskočila zpoza rohu a namířila na neznámého baterkou.

„Greene?“ zavrčela a zhluboka si oddechla. „Skvěle a to jsem si měla hlídat tlak.“

„Tlak? Vždyť jste…dost mladá, ne?“ zarazil se Andy. „Ale mířit na mě nemusíte,“ vyhrkl.

„Řekněme, že to způsobily určité události, ale už je to dobré. Jenom bych se neměla rozčilovat a pár dalších věcí, které jsou v naší práci normální,“ mávla rukou a sklonila zbraň. Green najednou zbledl. „Co je?“ zajímala se Mac. Seržant maličko pohodil hlavou, naznačoval něco za jejími zády. „Je to za mnou?“ zeptala se spíš pro jistotu. Přikývl. Pomaličku si předšlápla levou nohou do boku, aby se mohla rychle otočit. Andy pochopil a přikývl. V tu chvíli se Mac otočila a namířila zbraň do chodby. Ve světle baterky se objevil…

„Kurét…že mě to nenapadlo hned,“ pleskla se do čela. „Palte…nejsou moc příjemní.“ Tvor vyrazil k nim. Měl výběžky po celém těle, zelenou tvrdou popraskanou kůži, ostré zuby, červené oči a ostré drápy na rukou i nohou. Ozvaly se výstřely. Andy s Mac se rozběhli pryč.

„Ta chodba…kde je?“ vyjekl seržant a ukazoval na prázdnou zeď, kde se původně nacházela cesta, kterou oba přišli.

„Neřešte to a utíkejte. Jak vás dožene, budeme vás seškrabovat z podlahy…!“ křikla Mac a postrčila ho dopředu. Rozběhli se, jak nejrychleji mohli. Vybírali rohy smykem.

„Jsem na suchu!“ křikla Mac a ze zbraně ji vypadl zásobník. Zastavila se.

„Co je?“

„Utíkejte pro pomoc! Zdržím ho!“

„Jak….?“

„Telekineze. Neřešte, běžte! To, že nevidíme chodby je jenom halucinace. Když ho od vás udržím dál, uvidíte je. Tak běžte,“ Green se na ni jenom chvilku díval. Nechápala, proč

vzbuzovala ve všech chlapech pocit, že s ní musí zůstat stůj co stůj. Konečně se pohnul a odběhl do první chodby, kterou uviděl. Mac se otočila na Kuréta a zadržela ho.

„Co je?“ zajímala se Petersonová, jakmile uviděla udýchaného Greena, že vyrazil z chodby.

„Kde je Mac?“ vyhrkl John, který se vzbudil.

„Drží tu potvoru dál…teda snad.“

„Jakou potvoru?“ vykulil oči Evan, kterého probudil hluk.

„Říkala tomu…Ku…Kur…“ nemohl si vzpomenout.

„Kurét,“ zašeptal John a otočil se na Wintersona: „Tak takhle si představujete hlídání?“ major jenom polkl. Sheppard mávl rukou a s Wintersonem v patách se rozběhl nejbližší chodbou pryč následováni zbytkem.

Chodba byla tmavá. Jen z rohu se ozývalo vrčení. Objevil se pruh světla z baterky. Zelený

tvor stál na místě, ale jako by se snažil někam odběhnout.

„Palte!“ křikl John. Ozvaly se hlasité výstřely a tvor po chvíli padl na zem. George se nad něho postavil a hlídal. „Mackenzie! Mac!“ zavolal Sheppard. „Ji nechat chvilku o samotě, to je zážitek,“ zamručel. „Mac!“

„Dole!“ ozvalo se ze tmy.

„Ty jsi tak strašně tvrdohlavá, šílená a …“

„A ty mě miluješ,“ hledaná vyloudila na tváři úsměv. Byla celá zpocená a seděla na schodech.

„Vem si tyčinku,“ zalovil v kapse vesty John a hodil po ní proteinovou tyčinku. Jenom přikývla a chytla ji. Rychle ji rozbalila a kousek si odlomila. Hladově se zakousla, ale vzápětí

zkřivila tvář odporem.

„Co to sakra je?“ otřepala se a podívala se na složení. „Karamel? Ty snad žertuješ. Už

čokoládové jsou nad moje síly, ale karamel? Ty máš teda chutě. To je hnus.“

„Já si to klidně vezmu,“ přihlásila se okamžitě Zuzana. V tu ránu u ní přistál zbytek balíčku.

„Dík.“

„Měla bys něco sníst. Vlastně všichni,“ nadhodil Sheppard. Jako na souhlas zakručelo Mac hlasitě v břiše.

„Světlo bude až za pár hodin. Měli bychom se ještě dospat,“ navrhla Petersonová. Ostatní

souhlasili, takže se vydali zpátky ke svým dočasným postelím okolo ohně.

Zuzana pozorně sledovala svého nadřízeného. Neustále přecházel po místnosti a jeho nervozita stoupala. Snažil se co nejméně třít oko přes pásku. Andy, který ještě neusnul, se postavil. Kývnul na kapitána, ta jej napodobila. Hodil po ní baterku. Nenápadně obklíčili Evana a ignorovali ostatní, kteří se chytali spát.

„Co je?“ zhrozil se major. Nelíbil se mu pohled Zuzany.

„Dobrovolná kontrola, nebo ne?“ zeptala se, aniž by čekala odpor. Muž naproti ní si povzdechl a zdělal pásku z oka. Nechal Greena, aby mu chytil ruce. Tohle bylo opatření na bezpečnost jak Lorna, tak Zuzany. Už jednou praštil při kontrole Carsona a pak si oko poškodil ještě více. Samozřejmě se mohl udržet, jenže světlo se zdálo nepříjemnější, než si kdokoliv dokázal představit.

„Můžu to zkusit uzdravit,“ prohodila Mac. Zuzana mlčela. Nakonec nechala svého pacienta, aby se znovu dostal do své nervozity.

„Klidně si to zkuste, pokud umíte vytahovat nebezpečné látky z těla…“ zamručela hnědovláska. Podle všeho jí výsledek prohlídky nijak nepotěšil. Našpulila rty. „Jestli vám to major dovolí, poslužte si. Pokud mu přitížíte, tak vás zastřelím,“ prohodila poslední větu jako by mimochodem. V tomhle ohledu nevěřila ničemu. Sama si s očima prošla svým. Z téhle myšlenky skočila úplně někam jinam. Začínala se zajímat o to, kde pro něj seženou léky.

„Nezastřelíte, protože pokud se o to pokusíte, kulku zastavím a obrátím ji proti vám,“

pousmála se Mac zcela klidně.

„Hm, jasně,“ zamumlala druhá žena. Ironie v tom tentokrát nebyla. Odpovídala automaticky. V hlavě si tvořila seznam všeho, co potřebovala sehnat. Doufala, že si v téhle realitě Teyla schovávala bylinky.

Mac ignorovala poznámku kapitána a přešla k majorovi. Sklonila se k němu. Jako vždycky dala jednu ruku na čelo a druhou přejížděla nad tělem. Zarazilo ji, že skoro nic necítí. Zkusila to znova. Při druhém pokusu u sebe cítila ostrou bolest snad úplně všude. Nebyla intenzivní, ale vtíravá. Otevřela oči a zhluboka se nadechla a zkusila to znova. Bolest se stupňovala. Nebyla schopna se soustředit na léčení.

„Mac…přestaň,“ vyhrkl John, když viděl, jak postupně bledne. Jenom zavrtěla hlavou.

„PŘESTAŇ!“ štěkl. Poslechla. Otevřela oči a prudce oddechovala. „Co se stalo? Proč to nezabralo?“ staral se.

„Já…nemohla se soustředit. Je to kvůli nějaké látce, že?“ zeptala se.

„Ano,“ zamručel Evan, znovu si promnul oko.

„I kdybych sebevíc chtěla, nemůžu. Nezvládnu to. Když se přes tu bolest nemůžu soustředit, nemůžu ho vyléčit,“ vysvětlila a otočila se zpátky k Lornovi. „Je mi to líto, majore. Ale tuším, jak vám bylo.“

„Myslíte při léčení, nebo když to udělali?“ zaprskal.

„Vím to,“ zavrčela, ale jenom tak, aby to slyšel on. „Čtyřiadvacet hodin mě mučil člověk, se kterým teď máme uzavřené spojenectví, protože jsme tak zoufalí, že nedokážeme Bohy porazit sami. Je to výhodné pro obě strany, ale pokaždé, když se na něho podívám, vzpomenu si na to, co mi dělal. Mlácení a paralyzér bylo to nejmenší. Nakonec…vzdala jsem to. Rozhodla jsem se pro trochu zbabělou cestu. Rozbila jsem mísu s vodou a podřezala si žíly. Byl to jediný způsob, jak nic neprozradit a neohrozit stovku lidí. Prý mě našli na nějaké

zamrzlé pláni. Byla jsem zmrzlá na kost. Dvacet dva. Tolik byla moje tělesná teplota. Vy Michaela při první příležitosti zastřelíte, ale já to udělat nemůžu. Bohužel je Del…ta bytost až

moc dobrá na to, abychom si mohli dovolit ji jen tak zabít.“ Celou dobu mluvila zcela klidně, ale v hlase jí bylo znát opovržení a vztek.

„Zajímalo by mě, jak víte o Michaelovi,“ štěkl major Lorne. Postavil se a pak se usmál, „aha jasný…“ zamručel naštvaně. „Petersonová!“ křikl. Prudce se na ni otočil. Přešel k podřízené a zadíval se jí od očí. Vztek s ním cloumal. „Jestli ještě jednou řeknete cokoliv, je mi jedno co, z mého soukromí, tak vás osobně umlčím. Je to jasné?“

„Ano, pane,“ Zuzana zamrkala. Začínala mít problém se sebekontrolou. Tohle přátelství se rozpadalo jako domeček z domina.

„Budete mluvit, jen když se vás někdo na něco zeptá! To je rozkaz!“ Na tohle mu jen přikývla. Vzala Andyho za paži a vyvedla ho ven. Nikdo nevěděl, kam jdou.

Evan jen zakroutil hlavou a napil se z láhve. Začínal mít pocit, že se zblázní. Ze Zuzany měl posledních pád týdnů strach. Říct to komukoliv, tak se mu vysmějí. Je chlap, musí něco vydržet. On vydrží. Nebude se nechávat komandovat ženskou.

„Ona za to nemůže, mám schopnost telepatie…“ V tuhle chvíli blondýnka zmlkla. Muž na ni pohlédl s takovou nenávistí, kterou sotva u někoho viděla, teda u někoho kromě sebe.

„Super,“ zašeptal, „tady člověk vážně nemá ani trochu soukromí. Prosím vás, abyste mi už

nikdy nelezla bez mého souhlasu do hlavy.“ Hlas se mu trošičku zachvěl. „Nechápu, jak můžete porušovat základní lidská práva.“ Kdyby jeho hlas dokázal mrazit, tak by se celá

místnost pokryla ledem.

„Jsem jenom zvědavá. Omlouvám se, ale tohle z vás přímo křičelo. Někdy je dost těžké

ignorovat lidské myšlenky,“ hlesla nervózně.

„Tak nebuďte zvědavá a zacpěte si uši!“ pokrčil rameny. Přešel do jednoho kouta a posadil se.

„Vyhovuje vám vzdálenost na to, abyste neslyšela, co si myslím?“

„Ne. A přestaňte myslet na to, že byste mě nejradši uškrtil. Za tohle nemůžu! Já si to nevybrala.“ Další přísun jedovatých poznámek neslyšela. Lorne se zvedl a odešel z místnosti.

„Jak moc jsem to podělala na stupnici od jedné do deseti?“ otočila se žena na Johna.

„Třináct,“ odpověděl bez váhání.

Andy šel potichu vedle své velící. Nakonec se rozhodl pokusit štěstí.

„Kam máme namířeno?“ nenápadně zašeptal.

„Ošetřovna,“ odsekla.

„Zuzko.“

„Prostě buď ticho, ano?“ zamumlala. Zdržel se jakéhokoliv komentáře. Odkašlal si a zrychlil krok. Šel před ní. Za celou dobu se jedinkrát neotočil.

Ošetřovna vypadala snad nejhůře. Všude se válely kostry, rozbité nádoby a celkově tu zavládl chaos. žena to ignorovala. Přešla k jedné prosklené poličce, která nějakým záhadným způsobem zůstala celá. Pohlédla dovnitř a usmála se. Jak předpokládala, všechno tam bylo.

„Nemáte klíče?“ s těmito slovy pohlédla na Andyho. Nečekala na odpověď a pěstí rozbila sklo. „Fajn, teď je to lepší.“ Okomentovala spíše svůj vnitřní stav. Oči se jí zaplnily slzami. Sykla a začala vytahovat potřebné sáčky.

„Bylo to nutné?“ Green otevřel skříňku, nebyla zamčená. Pomohl roztřídit staré rozdrcené

byliny a nezájmem pozoroval, jak si jeho velící snaží zastavit krvácení.

„Očividně ano…vlastně ne.“ Zamračila se. „Jak moc jsem to dneska podělala?“ Teprve teď se nechala ošetřit.

„Tak akorát.“

„Jsi vždycky milý, Andy. Pamatuješ si ještě složení toho léku, který míchával Carson?“ Místo odpovědi ji podal tlouček s třecí miskou. Hnědovláska udělala nějaké podivné gesto a přijala podávané keramické nádobí.

Lornemu trvalo nějakou dobu, než se vrátil do místnosti. Sedl si na své oblíbené místo a pobrukoval si americkou hymnu. Sem tam si promnul oko. Celý svůj výstup zakončil tím, že se položil na záda a zavřel oči. Myšlenkami se vrátil do starých dobrých časů. Neuvědomil si to, ale usnul.

Zuzana konečně dorazila i s Andym. Něco svírali rukou. Šeptem rozmlouvali. Oba obdařili ostatním úsměvem. Petersonová si odhodila zraněnou rukou vlasy z obličeje a přiklekla k spícímu majorovi. Strčila do něj. Když jej probudila, tam mu dala do rukou to, co donesla.

„Není to sice od Becketta, ale umíchali jsme to,“ pochlubil se Green. Zuzana mlčky přikývla. Stáhla mu pásku z oka a něco mu tam namazala. „Mělo by to zabrat.“

„Seržante, proč to všechno komentujete?“ Muž se právě uvolnil. Cítil účinky nedokonalé

masti. Chladila.

„Jen tak.“ Poškrábal se na hlavě. Doufal, že nic nezapomněl. Ty první věty si připravoval. Koutkem oka zaznamenal majora Wintersona, který přešel k Zuzaně.

„Co se vám stalo z rukou?“ zajímal se ustaraně George. Opatrně vzal její ruku do své.

„Nehoda,“ zamumlala. Postavila se. „Prostě jsem praštila rukou do skla, nic vážného.“

„Majore, dejte si pohov,“ poznamenal Lorne a přišel k dvojici.

„Potřebuje to pravidelnou kontrolu.“

„V tom případě, kapitáne, pojďte prosím za mnou.“ Zuzana poslechla a George se zamračil. Sledoval, jak jí Evan odmotal obvaz a pozorně si prohlížel rozřezanou ruku. Šeptali, ale neslyšel je. Možná šlo jen o hloupé omluvy, a nebo jiné věci. Všiml si, jak jí co nejopatrněji ruku zavazuje. Vykouzlil na kapitánově obličeji úsměv, který však přešel do smutné grimasy. Něco mu sdělila. Muže to znepokojilo. Objal ji, mělo to být uklidňující gesto. Chvíli tam postávali a na konec se od sebe oddálili. Slova, která si řekli, nikdo neslyšel.

Počasí se od včerejška moc nezměnilo. Jenom pršelo zase o něco víc. John se probudil a otevřel oči. Jako první uviděl Mac opřenou zády o stěnu, jak se o něčem šeptem baví se Zuzanou. Když plukovník postřehla, že je vzhůru, usmála se na něho. Přesunul se k nim.

„Jak je ti?“ staral se potichu muž, aby nevzbudil Andyho, George a Evana.

„Fajn,“ pousmála se blondýnka. „Právě se dohadujeme, kde seženeme jídlo,“ uvedla ho do situace.

„Já tvrdím, že v jídelně něco být musí,“ řekla Zuzana.

„A já zase, že po pár staletích tam toho sice bude spousta, ale ne k jídlu. Jedině že bychom chtěli nějaké řídké problémy s hustým běháním. Ale to bych to spíš pak tipovala na otravu,“

ušklíbla se Mac.

„Máme zatím tyčinky…“ nadhodil John.

„Vy máte tyčinky… mně se z toho zvedá kufr…“ zamračila se Mac. „Ale je tady les, tak třeba tam bude nějaká zvěřina. Ale aspoň o vodu se starat nemusíme. Z toho deště toho bude dost.“

„To je fakt,“ souhlasila Zuzana.

„Fajn, takže počkáme, až se vzbudí zbytek a pak se vydáme prozkoumat teda tu jídelnu. Když

nic nenajdem, přesunem se do kontrolní místnosti, která je kousek, a někdo půjde něco ulovit ven. Budeme losovat,“ povzdechla si Mac a unaveně si protřela oči. John ji pozoroval. Tenhle stav znal. Chtěla se odsud jen dostat. Nic víc. Za pár minut se vzbudil i zbytek. Počkali, než se pořádně proberou a pak vyrazili.

Cesta, která jim jindy trvala pár minut, zabrala skoro hodinu. Nejhorší bylo, když přišli k místu, kde čekali schody a místo nich zela ve zdi jen velká díra vedoucí ven.

„Ehm….“ hlesla Mac a sledovala déšť.

„Hm, proč ne,“ vysoukal ze sebe Evan.

„No nic, tak jdeme ne?“ pokrčila rameny Petersonová.

„Zas budu mít místo bot ponorky,“ zamručela Mac, ale seskočila dolů jako první. Bláto hlasitě začvachtalo. Tenhle zvuk se ozval ještě pětkrát. Vydali se k protější věži, která byla vzdálená pár desítek metrů. Cestou museli překonat ještě pár neidentifikovatelných částí

města. Byli vděčni, když se zase vnořili do útrob starého antického města.

„Jestli tohle absolvujem ještě jednou, budeme mít důvod k návštěvě ošetřovny se zápalem plic,“ zavrčel Andy a otřepal se.

„Hm, tím pádem já dřív umřu na podchlazení,“ breptla kapitán. Její tým se nezapřel. Mac se zastavila a s výrazem naděje se podívala na Johna.

„Zapomeň. Další kus oblečení nemám. Teda mám, ale nedám,“ vyhrkl.

„Škoda,“ povzdechla si, ale nepřestala ho sledovat.

„Vždyť ta bunda je nepromokavá,“ namítl.

„Jo s nápisem Made in China,“ ušklíbla se.

„Jdeme dál?“ zajímal se Andy.

„No, piškvorky tu hrát nebudem,“ odvětil George a rozešel se. Zbytek ho následoval. V této části města se staly chodby průchodnějšími, než v předchozí věži. Atmosféra se maličko uvolnila a chodbami se rozléhal tichý hovor, za kterého dorazili k jídelně. židle, stoly a pilíře byly převrácené. Sem tam našli nějakou kostru. Při tomhle nálezu se Mac vždycky odvrátila jinam. V tu chvíli se jí před očima objevila kostra Sarah.

„Mám plísňový sýr!“ křikl Andy a vylovil zpod stolu nějaký chuchvalec.

„Mňamky,“ zašklebil se zhnuseně George.

„Říkala jsem vám, že tu nic nenajdeme,“ zamručela Mac a vylezla z kuchyně s pánví v ruce.

„Prosím tě, polož tu věc, co máš v ruce,“ vyhrkl John.

„Vždyť to je obyčejná pánev,“ hlesla zaraženě.

„Neříkejte, že umíte vařit,“ vykulil oči Winterson.

„Udělala bych vám nejlepší zapékané kuřecí prsíčka se sýrem a smetanou v celé galaxii Pegasus,“ pousmála se. Když viděla jejich pohledy, jenom protočila oči. „Proboha, vždyť

mám dvě děti….A Abby se dožila dospělosti.“

„Tos tehdy vařila ty. Když jsme byli na Neeves?“ vykulil oči Sheppard. „Já myslel, že…“

„Tak teď jsem se urazila,“ nafoukla se a hrozivě zvedla pánvičku.

„Promiň…já jenom, že…“ rychle ze sebe soukal John. Pánvička se nebezpečně blížila.

„Jsme spolu čtyři roky a ty nevíš, že uvařím skoro cokoliv?“ zavrčela výhružně.

„Byli jsme většinou na Atlantis…nebyla možnost…“

„A ještě vypustit z pusy takovou hovadinu,“ zaprskala a pánvičkou mu mávala před nosem.

„Hele ten sýr se pohnul,“ zaznělo nadšeně od Zuzany, která s Lornem šťouchala do původně

sýru, který se za tu dobu vyvinul v novou formu života.

„Taky to bylo naposled,“ zkonstatovala Mac a mrštila po tom ohnivou kouli. Hýbající se chuchvaleček se vypařil.

„Hej, my to studovali!“ vykřikl uraženě Green a pozvedl P 90.

„Ať náhodou neskončí u mě,“ pousmála se a kývla ke zbrani. Telekinezí odhrnula z cesty nábytek. Evidentně se nudila. „Říkala jsem vám, že tady nic nenajdeme. Teda nic, co by se nehýbalo a dalo se to jíst.“

„Ale jako vědecký objekt to bylo zajímavé,“ zabručel Andy.

„Tak si najděte něco jiného. Třeba pochodující palačinku,“ odsekla Mac.

„Souhlasím s plukovníkem, měli bychom se vydat opravdu něco najít,“ vložil se do rozhovoru Evan. „Navrhoval bych skupinky po dvou.“

„Jasně. Jdu tady s majorem,“ řekla s nezájmem Zuzana. Lorne se zamračil.

„Půjdu s Greenem,“ rezignoval nakonec Evan.

„Kdybych se nevrátil, umlátila mě pánvičkou,“ stihl ještě syknout John k Wintersonovi. Ten se jenom pousmál a odešel se Zuzanou směrem k laboratořím v téže věži. Lorne a Andy se vydali směrem k dalším ubytovacím prostorám.

„Kam my dva?“ zajímal se John.

„Pojďme ven. Tady stejně nic nenajdeme a v lese možná něco ulovíme,“ povzdechla si Mac.

Potichu se krčili v křoví a pozorovali vypaseného divočáka, který zrovna rýpal čumákem v hlíně. John nabil, zamířil, vystřelil…a minul. Pašík se rozběhl pryč.

„Ale no tak!“ zamručela Mac, vytáhla mu zpoza pasu nůž a rozběhla se za prasátkem. Za chvilku mu zmizela z dohledu. Zpomalila a počkala, až se divočák uklidní a zastaví. Po chvilce to skutečně udělal. V tu chvíli hodila nůž a trefila ho. Ozvalo se bolestné zakvičení.

„Máš?“ vydechl John a opřel se o kolena.

„Jo, ale dej mi zbraň,“ poprosila ho. Podal jí berettu. Vnořila se do křoví a vzápětí se ozval výstřel. „Tohle nám vydrží na pár dní,“ zkonstatoval Sheppard, když divočáka uviděl.

„Jo. Nebudeme špinit Atlantis a necháme tu krev vytéct tady. Akorát….mohl bys mu odřezat hlavu?“ požádala ho.

„Jistě,“ přikývl a vzal si nůž. Mac se otočila. „Nevadí ti zabít ho, ale nemůžeš udělat tohle?“

podivil se.

„Nemůžu za to. Chtěla jsem, aby dlouho netrpěl, ale nějak se to nepovedlo. Nemám moc ráda, když jím ty zvířata, která jsem ještě před chvilkou viděla běhat,“ hlesla a otřepala se.

„Ale budeš jíst, že jo?“ ujišťoval se.

„Jo, to jo. Mám hlad, že bych snědla snad i tu tvoji tyčinku,“ přiznala.

„Smůla, Petersonová byla rychlejší,“ pousmál se, chytl divočáka za kopýtka a začal ho táhnout k městu. Teda zbytku města.

Zuzana šla vedle George a nad něčím diskutovali. Občas odsunuli stranou jednu z beden. Podlézali sem tam spadlý trám.

„Proč chcete jít do botanické laboratoře?“ zeptal se se zájmem George.

„Předpokládám, že tam něco bude. U nás zkoušeli pěstovat v místních podmínkách nějaké

ovoce.“

„Nebude zmutované?“ spekuloval muž. žena se zastavila a jen nesouhlasně zamručela.

„Vy musíte mít vždy…“ Co musel mít muž, to už se nedozvěděl. Všechno zaniklo ve výkřiku kapitána. Podlaha se pod nimi podlomila a oni chvíli padali. Nakonec skončili tak, že major spadl na záda a na něm přistála kapitán. Nějakou chvíli tam jen tak leželi, neměli chuť se moc hýbat. Zuzana zhluboka oddechovala a vzpamatovávala se ze šoku. Moc často se jí nestávalo, aby se pod ní propadla podlaha.

„Mohla byste ze mě slézt, kapitáne? Ne že by mi to nějak vadilo, ale radši bývám nahoře,“

ušklíbl se George a podíval se na Zuzanu. Ta maličko zčervenala a sklouzla z něho.

„Omlouvám se, majore,“ hlesla a zkoumala podlahu. George si ji pozorně prohlédl. Jak tam tak seděla s rozčepýřenými vlasy a čmouhami na obličeji od špíny, tak mu připadala strašně

roztomilá. Rukou jí jemně zvedl hlavu. Podívala se mu do očí. Byli k sobě blíž a blíž. Než si uvědomili, co vůbec dělají, leželi na zemi a líbali se.

„Taky máš ten pocit, že jídlo počká?“ hlesl George a zaštrachal v kapse.

„Pokud neumřeme do té doby hladem a…“ major ji nenechal domluvit. Hnědovláska

přenechala veškerou iniciativu na něm.

Zuzana se postavila a poupravila si tričko. Pohlédla vzhůru. Nad ní se rozkládala velká díra. Povzdechla si.

„Copak?“ zajímal se George a dopnul si poslední knoflík u košile.

„Doufám, že víš, jak se nahoru dostaneme,“ poznamenala. Major se jen ušklíbnul a přešel tam, kde měli být dveře.

„Pokud by ti nevadili schody, tak se můžeme vydat dál,“ začal si z ní utahovat. Zuzana k němu přešla a strčila do něj. „No, co? Dobrej nápad!“ pochválil se muž.

„Jo, brilantní, ale měli bychom si pohnout.“ Po téhle poznámce zrychlili. Od cíle je dělily tak dvě chodby. Moc se nezastavovali.

V botanické laboratoři je čekalo překvapení v podobě drobné džungle. Všude rostly rostliny, stromy a kdo ví jaké keře. Museli se vším prodrat, aby se dostali k nějakému stromu, na kterém rostly podivné plody. Připomínali vzdáleně meruňky.

Kapitán utrhla pár kousků a ochutnala. Usmála se a hned celý plod dojedla. Utrhla další a jeden hodila po majorovi.

„Co to je?“ zajímal se její společník.

„Nevím, ale chutná to jako meruňka, pravděpodobně to zmutovalo, jak jsi tvrdil…Hele, tak mě napadá, tobě je asi jedno s kým do té postele vlezeš, ne?“ Střelila po něm peckou.

„Au,“ zamručel a vrátil jí to, „víš, že ne,“ odpovídal na předchozí otázku, „mám velmi přísná

měřítka. Ty jsi prošla.“

„Aha, myslím, že je znám. Holka nesmí vážit metrák, nesmí mít knírek a měřit metr čtyřicet pět.“ Postavila se na jednu z krabic a utrhla ten největší plod.

„Tak nějak… ale ty nemáš ani jedno.“ Založil si ruce na prsou a sledoval, jak se snaží otrhat něco, co kdysi bývalo meruňkovým stromem.

„Očividně, jinak bych neprošla…Přestaň se mi dívat na zadek!“ slezla a strčila do něj. Pak si sklidila nedaleký stůl a vykládávala na něj plody.

„Tak se taky podívej na můj.“ Začal jí pomáhat. „Mimochodem, jak jsi věděla, že tady něco takového bude?“

„U nás z toho botanici pálili alkohol, teda vlastně chemici. Botanici vypěstovali, odvedli půlku ovoce a zbytek dali chemikům, kteří udělali meruňkovici,“ řekla a přešla k jedné části, kde stávala skříň a odsunula nějakou zástrčku, otevřela tajnou schránku. „U vás jsou asi pěkně

poctiví.“ Okomentovala to, že tam nic nenašla. „Nedivím se, kdyby se to dostalo na povrch, tak mám průšvih i já.“ Zamrkala na druhého a oba se snažili natrhat co nejvíce plodů. Čím víc, tím líp. Nebylo jasné, s čím přijdou druzí.

„Měli jsme nasbírat dřevo,“ zafuněl Sheppard a pustil divočáka na zem.

„To mokré? No nevím,“ zakroutila hlavou Mac a začala rozdělovat porce pašíka na dny. Potom z nich odkrájela jednotlivé porce. John mezitím našel kusy starého nábytku. Položili je doprostřed jídelny a Mac jedinou ohnivou koulí rozdělala oheň. Maso hodili na pánev, která

před chvilkou Johnovi poletovala před nosem, a dali ji nad oheň.

„Steak…“ začmuchal George, když se blížili k jídelně. Zuzana přikývla. V místnosti už byl i Andy s Evanem a oba se ládovali něčím z rozpraskaných talířů, které našli v kuchyni.

„Co to máte?“ zajímal se s rozzářenýma očkama Winterson.

„Prase. Ulovili jsme ho v lese,“ vysvětlil John a oblízl kostičku.

„Čuník. Miluju čuníka,“ zaradoval se a hned vyfasoval porci.

„Chcete taky?“ zeptala se Mac Zuzany. Ta jenom zavrtěla hlavou.

„Díky, měla jsem meruňky.“

„Meruňky?“ podivil se Evan.

„Jo,“ přikývla kapitán a rozdělala sáček, který měla v ruce. Bylo v něm plno krásných plodů, pravděpodobně meruněk.

„Zákusek,“ zaradoval se Andy.

„Fakt nechcete? Nevíte, o co přicházíte, kapitáne,“ usmál se George a vesele se ládoval kusem masa. „A je to dobré,“ zamlaskal. Zuzana na něj zděšeně pohlédla. Mlaskající lidé ji přiváděli k šílenství.

„Fakt si nedám,“ trvala na svém Petersonová.

„Vegetarián?“ hádala Mac.

„Ne, jenom jsem měla opravdu hodně těch meruněk. Jsem plná... a nejím vepřové.“

„Jak myslíte. Tak vám sestřelíme zítra nějakého ptáka.“

„To by bylo milé,“ přikývla. „Ale je to škoda nábojů.“

„Zvládnu to i bez nich,“ pousmála se Mac.

Znovu a naposled?, PART III (společná povídka)

Vytvořila Mooony ve spolupráci s Mackenzie (Last Ancient)

Konečně mohli vyrazit dále. Stále nepostupovali nějakou závratnou rychlostí. Po jídle na ně

opět dolehla únava a oni zatoužili po spánku. Navzájem si pomáhali přelézat díry a případné

popadané věci.

„Zajímalo by mě, co se tu stalo. Atlantis přežila několik set let a najednou za dalších pár desítek let vypadá takhle?“ zhrozil se John. Při posledních slovech rozhodil rukou, aby dal tomu, co říká větší váhu. „Přijde mi to zvláštní.“

„Pravděpodobně nějaký útok,“ zafilozofoval Lorne.

„Podle McKayova deníku se přesunuli na jinou planetu. Kdo ví, jak to dopadlo…teda, víme, jak to dopadlo, ale…hergot, já se v tom ztrácím,“ postěžovala si Zuzana. Zahekala a snažila se přelézt jeden spadlý sloup. George jí pomohl a sám jej pak přeskočil.

„To je jedno, až dorazíme do řídící místnosti, tak to zjistíme,“ zamumlal Winterson. Dal tím najevo, že si nepřeje, aby se tu rozváděli jakékoliv teorie. Jen půjdou a na podobné šílenosti bude spoustu času.

Mlčení je zpomalilo ještě více. Sem tam si museli najít jinou cestu. Přeskakovali díry. Do kontrolní místnosti museli jít dokonce deštěm. S remcáním nakonec vběhli do nekončícího přívalu vody a snažili se co nejméně zmoknout. Pak přišel nějaký problém s hlubokou dírou, kterou složitě obcházeli, protože přeskokem by riskovali nějaká zranění. Nakonec se dostali k vytouženému cíly.

Řídící místnost vypadala nejvíce zachovale. Pravda, některými místy sem tekla voda. Prach se zvadal od bot. Spadlé podpěrné pilíře znesnadňovaly cestu. Brána ležela na zemi a to tak, že pokud by se někdo pokusil dovolat, tak vytvoří díru do podlahy. Vlastně se tam díra nacházela. Země se pokoušela několikrát spojit s touhle galaxií, avšak neuspěla. Balkón s výhledem na hvězdnou bránu dávno nebyl balónem, ale něčím roztříštěným na schodech. Kancelář velícího neměla jediné sklo a půlka se propadla. Všude po zemi se válely kosti, tedy to co se nestihlo za ten čas rozložit. Na všechny přítomné tenhle pohled působil svíravým dojmem.

Vyšli po schodech nahoru. Všechny staré antické obrazovky byly roztříštěné. Na zemi leželo pár notebooků. Mac jeden z nich zvedla a oprášila. Vypadal, že je v jednom kuse, avšak pouze klamal. Jakmile ho otočila, začaly vypadávat různé komponenty.

„Skvělé. Majore, budeme potřebovat váš tablet,“ povzdechla si Mac.

„Podle toho na co,“ řekl Evan.

„Na to, abych si na něm udělala táborák,“ odsekla. „Potřebujeme se dostat k záznamům a zjistit, co se stalo.“

„Mně je to vcelku jasné,“ zavrčel a rozhlédl se po místnosti. „Co chcete vědět víc.“

„Jak, kdy a proč?... Co jsme udělali špatně,“ zavrčela. John i George zpozorněli. Oba tenhle tón znali až moc dobře. Jednoduše říkal Údělej, co chci a já ti za to nechám hlavu vcelku.´

„Upřímně, plukovníku. Je mi to zcela jedno. Chci se jenom dostat zpátky do naší reality.“

„Jo a já snad chci zůstat tady?“ vyštěkla. „Tohle je naše realita a evidentně se podělala kvůli tomu, že jsme skončili tady. My se musíme vrátit a napravit to. Máte děti, majore?“

„Ne,“ zavrtěl hlavou zaraženě.

„V tom případě nemůžete vědět, proč to chci změnit. Nejde mi až tolik o to, kolik lidí

zemřelo, ale jde mi o to, že je mezi nimi i moje dcera. To je hlavní důvod, proč se chci vrátit zpátky. Jinak bych to nijak neřešila. Měla bych tady svého přítele a to mi ke spokojenosti celkem stačí.“

Zuzana poklepala Evanovi na rameno a něco mu pošeptala do ucha. Poslechl a hodil tablet Blackové. Ta jenom přikývla a připojila ho ke konzoli. V tu ránu se z jednoho panelu za ní

vyvalily jiskry a vyletěl do povětří.

„Co to bylo?!“ vykřikl Lorne a vyběhl nahoru po schodech. Mac se jenom vyděšeně dívala na místo, kde zela prázdná díra.

„Ehm….asi moje chyba,“ hlesla. „Omluvte mě…musím pryč,“ vyhrkla. Odhodila tablet na nejbližší konzoli a odběhla na terasu.

„Její chyba?“ zavrčel major.

„Nechte ji být,“ ozval se konečně Sheppard. „Zkuste si představit, jak jí musí být. Není

jednoduché vidět kostru svého dítěte, když jste ho naposledy viděli, jak spinká v posteli. I tak se divím, že nebouchla dřív.“ Evan chtěl něco poznamenat, ale stáhl se. Prostě nic neřekl.

„Co se děje, Ginny?“ zeptal se potichu John, když za ní přišel na terasu.

„Ujelo mi to. Zase,“ odpověděla a setřela si z obličeje slzy smíchané s dešťovou vodou.

„Pojď dovnitř.“

„Stane se to znova,“ zavrtěla hlavou. „Nechala jsem se zbytečně vytočit,“ povzdechla si.

„Něco je tu špatně.“

„Celé tohle je špatně,“ upřesnil.

„Ne, jde o něco jiného. Slyším, co si myslíte a nemůžu to ovládnout. Nemůžu to zastavit ani kontrolovat. Kdybyste aspoň mysleli potichu. Je to hrozné,“ zavrtěla hlavou. „Tady je aspoň

ticho.“

„Čím to je?“

„Mě se ptej,“ pokrčila rameny. „Dost na to, že mám v tuhle chvíli v hlavě sebe.“

„Jak se na to budeš cítit, tak přijď, ano?“ ujišťoval se. Jenom přikývla. Dal jí pusu a odešel dovnitř.

„Je v pohodě?“ zajímal se George a kývl směrem k terase.

„Nemám tušení,“ pokrčil rameny John a vzal si ho stranou od ostatních. „Má menší problém s telepatií. Nedokáže ji ovládat.“

„To není dobrý.“

„Není, když vezmeme v úvahu, že každý tady přemýšlí na víc jak sto procent. Nezávidím jí

to.“

„Tak jo, lidi, co kdybychom tady přestali sedět a začali něco dělat?“ozvalo se nad nimi. Mac se právě vrátila z terasy. Vypadala sice jako by skočila do bazénu, ale jinak se tvářila, jako by se nic nestalo. Vykroutila si vlasy na zem a přeběhla ke konzoli s tabletem.

„Dovolíte, majore?“ zeptala se ledově a protáhla se mezi ním a konzolí. Současně vzala tablet a připojila ho. Na obrazovce se rozblikal poslední spuštěný program – autodestrukce.

„Nebouchne to, že ne?“ ujišťoval se George.

„Ne, dávno to nefunguje, jinak bychom tu nestáli,“ zavrtěla hlavou Mac a zrušila poslední

příkaz. Objevila se hlavní obrazovka. Chviličku na ni jenom tak zírala, než si vzpomněla kudy k „palubnímu“ deníku. Chtělo to heslo vyššího důstojníka. Mac tam zadala svoje, ale nepovolilo jí to přístup. Vzhledem k tomu, že znala i Johnovo, vyzkoušela i jeho. Bohužel se stejným výsledkem.

„Majore, budeme potřebovat vaše heslo. Naše byly vymazány. Budeme doufat, že máte stejný

přístupový kód,“ křikla. Lorne s kyselým výrazem zadal svoje heslo. Na monitoru se objevil seznam dní. „Bingo. Díky,“ pousmála se a začala listovat mezi zápisy. „Kolikátého je dneska?“ zeptala se.

„Druhého května,“ odpověděl Andy.

„Dík,“ přikývla Mac. V seznamu našla datum z předchozího dne. Rychle přelétla hlášení. Narazila na první zmínku o tom, že zmizeli a o jejich hledání. Zamračila se a přešla k dalšímu datu. Kromě dvou vět o tom, že je stále hledají a nenalézají, tam nebylo nic užitečného. Následujících pár týdnů se tam objevovala tatáž věta. Až po čtrnácti dnech je prohlásili za nezvěstné. Povzdechla si a přeskočila o pár týdnů dopředu. Skoro ke konci. Otevřela pátý

záznam od konce.

„Je tam něco?“ zajímal s Winterson, když viděl, že Mac zpozorněla a naprosto hltá řádek po řádku.

„Ehm….jo,“ přikývla a usadila se pohodlněji. „Bohové se blíží. Tohle je pátý zápis od konce. Byla vyslána zpráva o pomoc k Eagerům a Wraithům, ale Bohové se blížili mnohem větší

rychlostí, než mysleli. Potom tady je pár dalších záznamů. Povětšinou výsledky nějakých výzkumů, ale ani slovo o evakuaci,“ zamračila se.

„Třeba si mysleli, že to zvládnou,“ nadhodil Andy.

„Tak to pochybuju. Woolsey musel vědět, že proti Bohům nemají šanci,“zavrtěla hlavou Mac a otevřela další den. „Major Lorne dal povel k evakuaci….hmm…to brzo….“ ušklíbla se. Evan se zamračil. „Rozhodli se přesídlit na jinou planetu.“

„Tak jak je možné, že je našli?“ podrbal se na hlavě George.

„Nejsem jasnovidec,“ pokrčila rameny Mac a začetla se dál. „Vybrali planetu…kousek od stanoviště Alfa. Ještě týž den vzlétli. Bohové poškodili pár systémů, ale nic vážného ….další

dva dny letěli.“ Tady se Mac odmlčela a začetla se.

„Napínáš nás,“ poznamenal potichoučku John.

„Jo…promiň…. Jakmile dorazili k planetě, Bohové už tam čekali. Okamžitě začali lidi posílat bránou. Píšou tady, že Rodney šel…“ tady se jí hlas maličko roztřásl. „Rodney šel pro Sárinku. Chtěl ji poslat domů.“ Musela na chviličku přestat. Tohle bylo moc. Zhluboka se nadechla a po pár vteřinách pokračovala. „V jednu chvíli se brána zavřela a znova nešla vytočit. Zelenka přišel na to, že Bohové poslali stopovací virus. Podle záznamů to musel být něco, co udávalo polohu Atlantis. Zbraně Bohů poškodili štíty. Atlantis šla k zemi. Náraz byl prudký. Podle dalších záznamů, které jsou místy hodně zmatené, se město roztříštilo na kusy a vojáci Bohů pronikli dovnitř.“

„A dál?“ vydechl Andy.

„Dál?“ opáčila. „Dál nic. Tohle je poslední zápis. To bylo vše, co se přepsalo z audio záznamu. Nikdo neměl čas během toho zmatku něco zapisovat, je to strohé.“

„Je možné, že žili ještě pár dalších dnů, jenom…“ hlesl George.

„Nevím, co by bylo lepší,“ zašeptala Mac a odložila tablet. Protřela si oči. Pohlédla dolů ze schodů. Leželo tam pár koster. Sešla k nim a podívala se na psí známky. První byl Chuck a druhý Lorne. Sedla si k nim.

„Uvědomuješ si, že to není tvoje vina, že ano?“ ozval se za ní John a položil jí ruku na rameno.

„Podívej se, jak umřeli,“ zašeptala a mávla rukou ke kostrám. „Chuckova lebka…“ ukázala prstem na hlavu. „Je tam díra. Asi na šířku nože….“ nechala větu nedokončenou. „A Evan…podívej se na ty žebra. Jsou na padrť.“

„Mučení?“

„Ne, zbraň. Možná telekineze,“ pokrčila rameny. Jenom přikývl a šel se podívat k ostatním. Mac ještě chvilku seděla. Najednou se jí zdálo, že se pod schody něco mihlo. Zamrkala a vstala. Znova ten stín. Přehnal se okolo schodů a zmizel ve dveřích u brány. Mac si vytvořila ohnivou kouli a opatrně se vydala za ním.

„Mac!“ zasyčel John. Nevšímala si ho. Vnořila se do chodby. Oheň v její dlani ozařoval skoro celou chodbu, ale nikde nikoho neviděla. Tenhle pocit měla už párkrát. „Co to vyvádíš?“ sykl za ní Sheppard.

„Měla jsem pocit, že něco…že tu někdo je,“ zamumlala.

„Jsi unavená.“

„Johne… proč mi v tomhle nikdy nevěříš,“ povzdechla si nešťastně. „Dost na tom, že by mě

Lorne nejradši uškrtil. Tak aspoň ty mi to usnadni.“

„Promiň….jenom nemám dojem, že by tady někdo mohl žít.“

„Jo a ten Kurét tu byl na dovolené, ne?“ odsekla a pokračovala dál. Zahla za roh. V tu chvíli ji něco srazilo na zem. Vykřikla a hodila po neznámém ohnivou kouli. Trefila, ale neznámý

běžel dál. Rychle se zvedla a utíkala k bráně.

„Někdo tu je!!“ zakřičela a rychle vyběhla po schodech. Zbytek se rychle postavil a sáhl po zbraních.

„Kdo?“ vyskočil Winterson.

„Jeden z Bohů!“ odpověděla Mac a hodila na sebe Johnovu bundu. Seběhla zpátky ke schodům a znova se vnořila do chodby. Tentokrát následovaná ostatními. Běžela pár chodeb v čele. Nevěděla, jak daleko od ní je zbytek. Na jedné z křižovatek se musela zastavit. Nebylo po něm ani vidu, ani slechu. Naštvaně kopla do zdi.

„Máš?“ zafuněl John.

„Vypadám na to?“ opáčila. „Ksakru.“

„Hele, není to ta laboratoř, o které se v deníku zmiňoval McKay?“ podivil se George a přešel k jedněm dveřím. Otevřel je.

„Je dobré do toho šťourat?“ ozvala se Zuzana.

„Nebojte se, nikdy to nefungovalo,“ řekla Mac a obhlížela si přístroj. „Je vypnutý,“ dodala. Viděla, jak skupinka tří z jiné reality neochotně nadupala do místnosti.

„Fajn, takže tady by někde mělo být nějaké vysvětlení?“ zeptal se Andy.

„Jo, Rodney nějaké důležité údaje, tedy podle deníku, nahrál do stroje. Bohové to pravděpodobně nepovažovali za důležité, tak to nechali tak, jak to je. Stejně nikdo nikdy nepřišel na to, k čemu to slouží,“ prohodil John. Všichni pokývli.

„Ehm, nechci být rejpa, ale má to dělat to, co to dělá?“ zamručela Zuzana. Pomalu se přesouvala ke dveřím. Nevěřila antickým podivným a neznámým strojům.

„V klidu, kapitáne, nic vám to neudělá. Kolem toho chodili všichni z Atlantis, ale…“ v tu chvíli se George zarazil. Stroj začal pištět a neviditelná vlna odhodila Zuzanu na protější

stěnu. žena narazila hlavou do tvrdé slitiny a svezla se bezvládně na zem.

Andy se k ní rozeběhl a snažil se zjistit, jestli se jí nic nestalo. Lehce ji propleskl. Nic, musel to několikrát zopakovat, než na něj pohlédla.

„Kapitáne?“ staral se Lorne, který stál vedle.

„Co je?“ zamručela a posadila se. Opřeli ji o stěnu. „Mám nejapnou otázku, ale je k věci,“

nahodila. Nechali ji pokračovat. „Nemáte někdo něco na jídlo?“ Snažila se myslet na něco jiného.

„Ona se vážně praštila do hlavy,“ poznamenal Evan, přesto si prohledával kapsy. Třeba by mohl nalézt nějakou zapomenutou tyčinku.

„Ne, pane, tohle je u ní normální,“ poznamenal seržant a zbytek rozhovoru směřoval k Zuzaně, „jak se cítíte?“

„Jako bych přeletěla zhruba celou místnost, praštila se do hlavy a podlaha se hýbala. Vynechala jsem něco?...Jo, už vím, ještě mi chybí něco na jídlo.“ Tímhle si vysloužila vražedný pohled od seržanta. „Ale díky za starost, Andy,“ zamumlala a zavírala oči. V tuhle chvíli oslovený zjišťoval, že je zle. Sedl si vedle ní.

„Odpočiňte si, madam,“ zašeptal. Kývl na ostatní, aby to nechali a věnovali se práci, kterou měli. Očima vyhledal Lorna. Mezi nimi proběhla nějaká komunikace. Nakonec velící přikývl a usmál se. V tu chvíli žena po seržantově boku usnula. Spadla muži na rameno a ztěžka oddechovala.

Podařilo se jim stáhnout veškerá data. Mac si je četla. Všechno patřilo k Rodneymu výzkumu. Věci, které považoval za důležité, uschoval. Samozřejmě si všimla nějakých antických dat, kterým nepřikládala moc pozornosti. Lorne však usoudil, že tam zůstanou a nikdo je nevymaže. Stejně tablet patřil jemu.

Rozhodli se pro další postup. Vzbudili kapitána, která do této doby tvrdě spala. Zuzana neochotně vyrazila s ostatními. Musela jít, i když se občas země několikrát zhoupnula. Nedala to na sobě znát, jen se přichytila nejbližšího. Postupem času se vše srovnalo. Procházeli další temnější chodbou. Světla tady pronikalo jen málo, většinou z nějakých trhlin ve stěnách. Všude se válely trosky, prach a špína. Jenom horko těžko se prodírali dál a dál. Konečně se cesta maličko uvolnila.

„Au,“ sykla Mac, když procházeli kolem jedné ze stěn.

„Co?“ staral se John.

„Já nevím. Je to pryč,“ pokrčila rameny. „Prošla jsem kolem té zdi a rozbolela mě

hlava.“zamračila se.

„Projdi kolem ní znova,“ pobídl ji John.

„Proč?“

„Dělej.“ Poslechla a kousek se vrátila.

„Dobře! Dobře! Něco tu nehraje, ale už kolem toho nejdu!“ vyjekla a odběhla kousek dál. George se napřáhl a pažbou Johnovy zbraně několikrát praštil do zdi. Roztříštila se. Potom už

nebyl problém díru zvětšit. Za stěnou se objevila malá místnost a v koutku našli další

krabičku. Ta jenom blikala a potichoučku vrněla.

„Nic to nedělá,“ zamračil se George. Major Lorne k zařízení připojil laptop a začal stahovat data. Netrvalo dlouho a Mac vykřikla a chytla se za hlavu.

„Vypněte to!“ zakřičela.

„Jak?!“ vyhrkl George, když viděl, co se děje.

„Vyhoďte to do luftu, rozstřílejte to, ale hlavně to vypněte, nebo se zblázním!!“ Slyšela tisíce hlasů, které nadávaly, křičeli, o něčem uvažovali… Bylo jedno, co říkaly nebo křičely, chtěla je umlčet. Cítila, jak s ní John zatřásl. Nevnímala ho. Ucítila, jak ji objal. V ten moment se ozvala ohlušující rána. Hlasy začaly ustávat. Zmateně se rozhlédla. John klečel u ní a ustaraně

ji pozoroval. Místo přístroje byla díra.

„Mac….“ Jenom zakroutila hlavou.

„Musím ven, jinak nejspíš omdlím,“ vysoukala ze sebe bílá jako stěna. „Budu na terase o patro výš,“ oznámila a vypotácela se ze dveří. Všichni se báli jenom pohnout.

Mac se vrátila asi o půl hodiny později. Byla ještě pořád hodně bledá, ale už vypadala klidněji.

„Asi se vám nepodařilo zachránit nějaká data, že?“ povzdechla si a ukázala na díru ve stěně.

„Něco málo ano. Jenže je to anticky a neumím tak rychle číst,“ zamračil se Evan a zkoumal tablet.

„Můžu?“ zeptala se. Pokrčil rameny a podal jí ho. Odešla do rohu a posadila se. Začala číst staré antické záznamy. „Takže…“ ozvala se po chvilce. „Mám vysvětlení toho, proč jsem nedokázala sem tam ovládnout svoje schopnosti.“

„Ano?“ ušklíbl se Lorne.

„Ano, majore,“ přikývla nevzrušeně. „Je to určené pro špionáž. Vysílalo to na určité frekvenci a ten, kdo byl na tu frekvenci cvičený, mohl poslouchat cizí myšlenky. Problém je v tom, že je to tisíce let starý přístroj, který přežil zřícení, takže odhaduju, že se pokazil.“

„Špiclovat vlastní lidi? To je nechutné,“ zamračil se John.

„Není, je to jen opatrnost. Nepamatuješ, že Eagerové se od Antiků nedají rozeznat, dokud nezaútočí?“ zakroutila hlavou Mac.

„Takže už je vám dobře?“ zajímal se George o Mac.

„Ne, ale je mi mnohem líp. Konečně jsem zase v hlavě sama,“ pousmála se a podrbala se na hlavě. „Půjdeme?“

„Jistě,“ přikývl John a vyšel za ní.

Konečně zase narazili na jednu u prázdnějších chodeb. Oddechli si. Prachu a špíny měli dost. V jednom okamžiku zpoza rohu něco vyběhlo a přeběhlo to do chodby, kterou se chtěli vydat.

„To je to, co bylo u kontrolní místnosti!“ křikla Mac a vyběhla za postavou. Neznámý zmizel za nejbližším rohem, který zbytek vybral smykem.

„Kde je?“ křikl Green.

„Netuším. Běžte každý jedním směrem!“ křikla Mac a s Johnem se vydala chodbou rovně. Zuzana a Green šli doleva a Lorne s Georgem doprava. žádná skupina nebyla zpočátku úspěšná.

„Podívej,“ zašeptala Mac a snažila se co nejopatrněji přiblížit k postavě, která se blížila k zatáčce. Podle paměti věděla, že se o tři metry dále chodba rozdvojovala. Kdyby neznámého vylekali, tak se pravděpodobně nedozví, kam zabočil. Čert nechtěl a sledovaný si jich všimnul. Rozeběhl se dále. „Volej ostatní! Chytnu ho!“ křikla žena.

„Opatrně,“ sykl John a vysílačkou oznámil situaci zbytku. Mac běžela, jak nejrychleji mohla. Snažila se neznámého neztratit z dohledu. Zastavila se na křižovatce cest. Zavřela oči a telepatií prohledala okolí. Maličko se pousmála. Našla ho. Byl schovaný v jedné šachtě. Potichoučku se připlížila a otevřela prudce dveře od větrací šachty. Ve tmě se tam krčil malý

mužík s vousy.

„Vylez!“ štěkla Mac a vytáhla ho ven. Jenom něco vypískl. „Sklapni,“ zavrčela a přitiskla ho ke zdi. Nečekala od něho žádný odpor, takže ji celkem překvapilo, když se po ní ohnal a odrazil ji k protější zdi. Spadla na zem a on se vydal na útěk.

„ženete se někam?“ pousmála se Petersonová, která se vynořila z postranní chodby, a namířila na něho zbraní. Mac se sesbírala ze země.

„Chytneš, jo?“ ušklíbl se John.

„Našla jsem ho…jenom na tom chytnutí budu muset zapracovat,“ zafuněla plukovník. „Nějak jsem neočekávala, že mě ten malej podvraťák praští,“zamručela. To už ale Green měl neznámého plně pod kontrolou. „Tak spusť. Kdopak jsi?“zeptala se Mac.

„Nic ti neřeknu.“

„Proč nemůžou být sdílnější?“ povzdechla si. Prohledala mu kapsy. Z jedné vnitřních vytáhla asi půl metru široký svitek. „Co to je?“

„Nic,“ zakroutil hlavou.

„Tak jo, lidi, držte ho.“

„Co chcete dělat?“ zajímal se Evan.

„On nám nic nepoví, tak to zjistím sama,“ vysvětlila. „Telepatie,“ dodala, když viděla nechápavé pohledy.

„Pallas,“ vydechl neznámý.

„My se známe?“zamračila se a marně si snažila vzpomenout. Ona a obličeje, to nešlo dohromady.

„Měla jsi být….mrtvá.“

„Pardon, ale nikdy nedělám, co se mi řekne. Tvoje jméno.“

„Damón.“

„Skvěle, tak seď v klidu,“ ušklíbla se a podívala se mu do očí. Byl to nejsnadnější způsob.

„Vidíš, že to šlo,“ pousmála se a otočila se na své společníky. „Tohle neztraťte,“ podala svitek Greenovi. Ten ho pevně sevřel. „Dostane nás to domů. Pokud to přeložíme,“ dodala s povzdechem. „Je ovšem smutné, že tady žiješ sám.“

„To si nemyslím,“ zamručel a ušklíbl se. Odněkud se ozvalo zavrčení. Bylo stále hlasitější. Z

nějaké velké trhliny se vynořili čtyři Kuréti. Damón jenom něco křikl a oni zuřivě zaútočili.

„Co jim řekl?!“ křikl George.

„Zabte je!“ odpověděla Mac a vytvořila ohnivou kouli, kterou mrštila po tvorovi. Ten padl mrtvý k zemi.

„Utíká!!“ zakřičel Lorne a rozeběhnul se za prchajícím bohem. Green chtěl přiložit ruku k dílu a zastavit zajatce, avšak příliš pozdě mu došlo, o co utíkajícímu jde. Damón srazil seržanta na zem. Dopadající muž upustil svitek a ten se zakutálel někam do tmy. Damónovi se rozsvítila dlaň a tu ránu měl svitek v ruce. Pokračoval v cestě dál, nehodlal se ničím zdržovat. Kuréti byli jenom tři, takže od nich měli za chviličku pokoj a mohli pronásledovat boha s návodem na cestu domů. Běželi chodbami za prchajícím. Nevěděli, jak dlouho jej pronásledovali, ale najednou dorazili ke konci chodby. Další postup jim znemožnila díra, když se rozhlédli, tak zjistili, že věž pravděpodobně pukla. Pod nimi se nacházela hloubka pár metrů. Damón jít jinudy nemohl, a tak jeden po druhém přeskočili do další části věže. Všichni si oddechli, jakmile přeskočili a stanuli na pevné zemi. Po chvíli cesty vyskočil odněkud ze skuliny Kurét. Sheppard ho s přehledem zastřelil. Pokračovali dál. Dorazili na plácek dost podobný místnosti s bránou. Jen byl o něco menší. V tu chvíli se ze všech stran vyřítily zelené obludy a vojáci. Bylo jich okolo dvou desítek. Týmy začaly střílet i přes malý

počet nábojů, který jim zbyl. Střely lítaly všude kolem. Zvířený prach poletoval vzduchem. Atlanťanům zbývalo už jen pár nábojů a Mac docházela síla k vytváření ohnivých koulí. Po chvilce začínala intenzita střel slábnout z obou stran. Nepřátelé se začaly najednou stahovat.

„Granát!“ zakřičel Andy a odhodil kulatou věc. Všichni se přikrčili a zbytek prchajících vojáků proletěl vzduchem. Všude bylo najednou hrobové ticho. Prach se usadil na zem.

„No teda.“vydechl George, když uviděl, co se stalo s místností. Jedna z mála místností, která

zůstala celá, byla teď plná trosek.

„On s tím pitomým svitkem utekl,“ zavrčela Zuzana.

„Najdeme ho. Teda Mac ho najde, že?“ujišťoval se John a podval se na zmíněnou. Mackenzie sledovala něco za ním. Zadíval se jejím směrem. Lorne byl zrovna skloněný a otočený k nim zády. Pár metrů od něj se právě zvedal jeden zkrvavený voják.

„K zemi!“ křikla Mac, rozběhla se k němu a srazila ho k zemi. Ozval se výstřel a vzápětí další

tři. Lorne se rychle vyškrábal na nohy. Během chvilky zjistil situaci.

„Ležte,“ přikázal, když se zohnul k Mac. Držela si krvácející na okrajích spálenou ránu na břichu. Celá se třásla. Přiklekl k ní.

„Johna…“ vydechla.

„Už jde,“ přikývl. „Podplukovníku, rychle,“ zakřičel.

„Mac…“ zašeptal John, když se dostal k ní. „Vydrž….“

„Potře…buju pomoc…“

„Zvládneš to.“

„Dej…mi…dej mi ruku,“ vydechla. Poslechl a pevně tu její sevřel. Z ničeho nic věděl, co chce udělat. Tázavě se na ni zadíval. „Je…to snazší,“ odpověděla. Přikývl. Svoji ruku nechala na ráně a druhou co nejpevněji stiskla Johna. Dlaň jí zářila oranžově. Sheppard jenom nestačil zírat. Cítil se, jako by měl chřipku. Najednou vše ustalo. Mac pořád prudce oddechovala, ale stisk povolila a ruka jí sklouzla na zem. Sheppard víc neviděl. Omdlel. Winterson se k oběma sklonil a zkusil puls. Měli jej slabý. Chvilku váhal. Pak vyhrnul tričko od Mac. Místo, kde měla být rána, bylo dokonale nepoškozené. Chvilku jenom udiveně mrkal sejně jako ostatní.

„Měli bychom tady zůstat,“ navrhl Lorne.

„Souhlasím,“ přikývl George.

Mackenzie se s trhnutím probrala a rychle otevřela oči. Automaticky si zajela na místo, kde měla být rána. Nikde nic. Oddechla si a rozhlídla se kolem. John ležel o kousek dál. Chtěla vstát, ale někdo ji zadržel.

„Lež,“ zašeptal George a podal jí vodu. Napila se.

„Je v pořádku?“ kývla k Sheppardovi.

„Jo, jenom spí. Probral se dřív než ty a znova usnul,“ odpověděl. „Ty bys ho měla napodobit. Zkus ještě usnout. Budeme tě potřebovat, až získáme ten svitek. Abys nás pak neposlala k dinosaurům.“ Jenom se pousmála. Za Wintersonem se objevil Lorne.

„Můžu s vámi mluvit?“ zeptal se a znělo to celkem nervózně. Mac jenom přikývla. George odešel. „Chtěl jsem vám poděkovat.“

„A za co?“

„Měl střelit mě.“

„Pokud po tom tolik toužíte, majore, podejte mi pistoli, já vás střelím a pak vám dokážu, že to léčení fakt zabírá. Jenom vy jste takový exotický případ,“ odsekla.

„Věřím vám…jenom…“

„Jo….jenom vám to muselo dojít, až když jste viděl moje vnitřnosti, co?“ ušklíbla se. „Je to tak vždycky, takže mě to ani nějak nedojímá. Omluva se přijímá,“ odpověděla stejně chladně, jako se k ní choval celou dobu on. Nevěděl, co má říct. V její tváři nebyl výraz. Jakákoliv emoce. Netušil, co si myslí. Zato Mac se celkem slušně bavila. Nezlobila se na něho. Chápala, proč se tak choval.

Evan udělal jeden z nerozhodných pohybů rukou, konečně ji natáhl k plukovníkovi. Ta chvíli dělala, že váhá, ale nakonec ji stiskla a usmála se.

„Dobré ráno, Šípkový Růženku,“ pousmála se Mac, když se John probudil. Seděla opřená

zády o zeď a celou dobu ho pozorovala. Jenom zamrkal a rychle se posadil.

„Jsi v pořádku?!“ vyhrkl.

„Jsem…díky tobě. Omlouvám se. Dělala jsem to poprvé. Přehnala jsem to.“

„Hlavně, že jsi v pohodě,“ usmál se a sedl si.

„Unavený?“

„Trošku.“

„Omlouvám se. Bylo to maličko sobecké.“

„Mac…“ pousmál se a přešel k ní. „Je mi opravdu fajn. Nic to nebylo.“ Mávl rukou. Chtěla ještě něco říct, ale John ji políbil. Zajela mu rukou do vlasů. V tenhle moment jí bylo jedno, co se děje..

„Ehm…neruším,“ hlesl George, když se objevil v místnosti.

„N-ne,“ zašeptala Mac červená od hlavy až k patě.

„Evidentně je vám lépe,“ usmál se.

„Jo. Můžeme vyrazit ulovit Damóna,“ prohlásila a zvedla se.

„Skvěle,“ zaradoval se. Vyšli za ním. V další místnosti, kde se původně bojovalo, čekal zbytek.

„Jdeme?“ zeptala se Mackenzie.

„Jste si tím jistá?“ zapochyboval Andy.

„Samozřejmě,“ přikývla. „Nemusíte jít, pokud nechcete. Ale já jdu,“ zamručela a seběhla ze schodů. „Damón krvácel, půjdeme po stopách. Ten svitek potřebujeme.“

„A kdo ho přečte?“ ušklíbla se Zuzana.

„Třeba já. Pokud to bude něco, co umím,“ pokrčila rameny Mac a vydala se po krvavé stopě. Nešli dlouho. Kapky krve se po chvilce začaly měnit v louži. Mac se zatvářila spokojeně. Dorazili ke dveřím. Když je chtěli otevřít, nešlo to.

„Sněhuláček?“ podal John s úsměvem Mac C4.

„Jistěže,“ pousmála se a z trhaviny začala něco vyrábět. „Ale dneska sněhuláček odpočívá. Dneska to bude sloník.“ Za pár chvil na dveřích trůnil maličký sloník. Zuzana, Andy a Evan jenom nechápavě koukali. „Kryjte se.“ Zaběhli za roh a George slona odpálil. Ozvala se detonace, která otřásla věží. Vzápětí se ozvaly další rány a ze stropu se sesypal prach. Kousek od nich spadl pilíř.

„Whouuhu,“ vyjekla Mac a opatrně se podívala do místnosti. Damón ležel v rohu celý

zakrvácený a nehybný. John a Andy se nad něho postavili se zbraní.

„Co hledáme?“ zajímal se Evan a shodil ze stolu nějaké knihy.

„Svitek,“ odpověděla Mac. „Je asi půl metru široký a měl by mít pečeť. Sice odtrženou, ale měl by i mít.“ Začali hledat. Copak o to, svitků tady byla spousta, ale žádná s červenou pečetí.

„Mac…probírá se,“ zavolal John.

„Budeme doufat, že mu to moc nepomačkalo mozek. Potřebuju to z něho dostat,“ povzdechla si a počkala, než se Damón probral. „Ahoj. Vezmu to stručně, protože nemáš moc času. Kde je ten pitomý svitek, který si měl v ruce?“

„Ti?“ hlesl starořecky.

„Dopr…Metakino ta periechomena tis othonis.“ Jenom zakroutil hlavou. „Tvoje mínus,“

pokrčila rameny a podívala se mu do očí. Nejsnazší cesta. Muž najednou vykřikl. Mac se rychle stáhla. Byl mrtvý. „To já ne,“ vyhrkla rychle.

„Máš to?“ zajímal se John.

„Jistě,“ pousmála se a přešla do jednoho z rohů. Prudce dupla do podlahy a ta se v mžiku probořila. Objevil se tajný úkryt. V něm ležel svitek. „Mám tě,“ zašeptala Mac a jemně ho vzala. Zvenku se ozvalo vrčení.

„Přátelé?“ tipoval Lorne.

„Jo. Pojďme. Až moc rádi se tulí,“ pobídl je nervózně George. Vyběhli ze dveří. Zprava se k nim blížili zelené příšery. Rozběhli se na druhou stranu. Jejich cíl byla opět kontrolní

místnost. Kličkovali chodbami, jak nejrychleji dovedli, ale příšery měli stále za sebou. Střelivo už jim dávno došlo. Mac chtěla běžet jako poslední, ale při každém pokusu ji John chytl za ruku a táhl ji za sebou. Po chvilce rezignovala. Konečně se opět objevili u díry z jedné části věže na druhou. Okamžitě ji přeskočili. Příšery je doháněly. Jakmile se objevily u díry, zarazily se. Skupinka prudce oddechovala a pozorovala z několikametrové vzdálenosti Kuréty, kteří se neodvážili skočit. Kuréti jenom nervózně přešlapovali, než se jeden z nich rozběhl a odvážil se skočit. V tu chvíli se vzduchem mihla ohnivá koule a on skončil o pět metrů níž.

„Dobrá trefa,“ uznal Green.

„Dík,“ přikývla Mac. Když si vydechli, vydali se dál. Stejnou cestou, jakou přišli. V kontrolní

místnosti si konečně mohli oddechnout. Prozatím byli v bezpečí. Mac opatrně rozmotala svitek. Místy byl nečitelný a ona jen doufala, že to nejsou důležité části. Sfoukla dolů prach.

„Přečteš to?“ zajímal se John.

„Já….nevím, Johne,“ přiznala. „Potřebovala bych tady svůj notebook a poznámky a …“

zarazila se, podívala se na ostatní a rychle vstala. „Počkejte tady!“ vyhrkla a jemně položila svitek na zem. Seběhla ze schodů a proběhla dobře známou cestou k další díře. Seskočila dolů

a venkem doběhla k další věži. K věži, u které byli první. Vlezla dovnitř a skrz trosky se dostala před svůj pokoj. Přede dveřmi se zarazila. Nebyla si jistá, jestli chce jít dovnitř. Chviličku tam jenom stála. Nadechla se a vešla dovnitř. Nechtěla se dívat do dveří nalevo, ale nic jiného jí nezbylo. Rychle se podívala na noční stolek, kde si notebook většinou nechávala. Kus nábytku ležel o dva metry dále, než byla zvyklá. Povzdechla si a začala se přehrabovat v troskách. Prohledala všechno. Skříně, poličky, šuplíky. Nikde nebyl.

„Vzpomeň si, sakra,“ zavrčela. Pak se pleskla do čela a klekla si na zem k posteli. Byl pod ní. Vzpomněla si, že když uklízela, zasunula ho pod postel, aby to vytvářelo dojem aspoň

chvilkového pořádku, který byla Sarah schopna za pár minut zničit. Vytáhla ho a chtěla vstát, avšak zaujala ji jiná věc. Johnova kytara. Přeběhla na druhou stranu postele a vytáhla ji. Byla zaprášená, ale jinak v pořádku. Vzala ji, potom se sehla na zem pro pár čtverečkovaných papírů a vyběhla pryč.

„Co to sem táhnete?“ zamručel znuděně Andy, když se objevila zpátky.

„Kytara. žertuješ? Ona to přežila,“ vydechl John a jemně si ji vzal. Mac jenom přikývla a po tváři se jí mihl úsměv.

„To jako budeme zpívat, nebo co?“ zamumlala Zuzana.

„Ne, jenom tady podplukovník je na ní maličko závislý,“ vysvětlila Mac a papíry hodila na zem. „Doufám, že máte svoje tužky,“ poznamenala a hned si ze pár vzala. „Já na to jdu psát překlad a vy si zahrajte třeba piškvorky,“ mávla rukou. „Majore, můžu zase zneužít váš

tablet?“ Lorne jí ho beze slova podal. „Díky.“

„My zajistíme okolí,“ řekl Evan.

„Věřte mi, majore, to byste ho musel jistit dlouho. Nebude to hned. Sedněte si pěkně na místa, kde máte rozhled a u toho odpočívejte, když teda chcete mít přehled,“ zamručela Mac. Zuzana pořád nechápavě hleděla na nástroj v Johnově ruce.

„No co. Byla drahá,“ odpověděl. Mac zpozorněla.

„Říkal jsi, že ti ji dal jeden starý přítel, který si koupil novou a věděl, že o tuhle stojíš,“

zavrčela nebezpečně Mac.

„No….víš….“ hlesl nervózně John.

„Kolik?“

„Co kolik?“ dělal, že nechápe.

„Kolik ten krám stál?“

„Ehm…mohlo to být horší,“ odpověděl vyhýbavě.

„Tak kolik?...300 dolarů?...500?“

„Tři tisíce,“ zašeptal sotva slyšitelně.

„Kolik?“ vydechla Mac a byla si jistá, že se přeslechla.

„Tři tisíce.“

„Tři tisíce čeho? Korun, leva, rublů, jenů?“

„Dolarů.“ Mac zalapala po dechu.

„Tři tisíce dolarů?“ zašeptala. „Ty tři tisíce dolarů, za které měla Sarah dostat nový nábytek?“

zavrčela a postavila se.

„Nakonec jsme ho ale koupili,“ namítl a ucouvl. Zhodnotil situaci a zjistil, že to evidentně

neuhraje ani na remízu.

„O dva měsíce později a ještě za pomoci mého otce!!“ vyštěkla. „Ty....ty peníze byly… asi tě

praštím,“ vydechla.

„Mac…“ snažil se ji chytnout za ruku. Ucukla. Prudkým pohybem chňapla po svitku, druhou rukou vzala notebook a seběhla po rozbořených schodech dolů. Uvelebila se na posledním schodě. Svitek si rozložila před sebe a notebook propojila s tabletem.

„Ignorantko!“sykl za ní John. Ale jenom tak potichoučku. Za ta léta ji znal dobře, takže věděl, že kdyby to slyšela, nějaký čas by s ním nepromluvila.

Mac se zvedla a podívala se na hodinky. Nevěřila, že od doby, kdy si k tomu sedla uplynuly už čtyři hodiny a ona stále neměla víc, než jeden odstavec.

„Jak to jde?“ zajímal se John, když si všiml, že se postavila.

„Pomalu,“ vydechla. „Je to slátanina několika jazyků. Je tam řečtina, antičtina, arabština, snad ruština… já nevím. Je toho spousta. Je to ten největší mišmaš, který jsem kdy viděla. Musím si dát pauzu.“

„Jasně,“ přikývl Sheppard. Mac vyšla pomalu po schodech a zamířila na terasu. Pořád pršelo. Nechala kapky, aby jí padaly na tvář.

„Tak co, jak je na tom s tím překladem?“ zajímala se Petersonová

„Nemám tušení. Neřekla nic konkrétního,“ pokrčil rameny John a vzal do ruky kytaru. Začal vydrnkávat nějakou melodii a pobrukovat si.

„Máš to špatně. Je to o tón výš,“ upozornila ho Mac, která se vrátila.

„Nemám,“ namítl.

„Máš. Vím, co zpívám, ne?“ usmála se.

„Zpíváte?“ podivil se Evan.

„Jo… vždycky večer,“ přikývla. Evan se maličko zamračil.

„Jdu se vrátit zase ke svému papírovému příteli,“ povzdechla si.

„Myslíte, že to budete mít do tmy?“ zeptala se Zuzana. Mac se podívala ven, začínalo se stmívat.

„Ani nápadem,“ zavrtěla hlavou a sešla zase na poslední schod. George s Johnem se rozhodli, že než padne úplná tma, zaběhnout ještě rychle do jídelny pro zbytek čuníka. Za pár minut se vrátili i s večeří. Petersonová jenom zoufale zakňučela.

„Je mi líto, kapitáne. Meruňky jsme snědli a nic jiného není,“ řekl George a dal flák masa na pánev a tu celou nad oheň.

„Dám si kousek,“ hlesla Zuzana.

„Hlad?“ usmál se Winterson. Jenom přikývla.

„Mac!...“ křikl John. Zvedla hlavu. „Pašík se po tobě ptá!“

„Nemám hlad,“ zavrtěla hlavou a sklonila se zpátky k překladu.

„Něco ti tu nechám,“ řekl. Přikývla. Venku se pomalu setmělo. Všichni se shodli na tom, že by bylo nejlepší jít spát. Byli tak unavení událostmi dnešního dne, že za pár minut usnuli.

„Tady snad nikdy nepřestane pršet,“ zamračila se Zuzana další den ráno, když se už všichni vzbudili.

„Se divím, že tady ještě není potopa,“ zamručel Andy a protáhl se. Vzal si kousek masa ze včerejší večeře.

„Hm,“ zamručel John a rozhlédl se kolem sebe. Trošku čekal, že u sebe najde Mac. Šel se podívat na schody. Ležela stočená v klubíčku na jednom z nich. Vedle ní byl pořád talíř s jídlem, kterého se ani netkla. Sešel k ní dolů a přikryl ji svojí putovní mikinou. Celé

dopoledne prozkoumávali přilehlé laboratoře a okolí, hráli hry na čtverečkovaném papíru nebo jenom podřimovali. Mac se probudila až okolo poledne. Neuvědomila si, kde zrovna je, a tak se ze dvou schodů skutálela dolů.

„Auvajs,“ zaskučela a zvedla se.

„No konečně,“ pousmál se John a seběhl k ní. Mac si zívla.

„Usnula jsem až k ránu,“ zamručela a protřela si oči.

„A jídla ses ani netkla,“ zamračil se.

„Tak buď jedno, nebo druhé,“ odpověděla. „Zbývá už mi jenom pár řádků. Musela jsem usnout.“řekla a posunula svitek trošku výš.

„Sněz aspoň tenhle kousek.“

„Nechci. Dala bych si kafe,“zavrtěla hlavou a znova se ponořila do překladu.

„MÁM TO!“ vykřikla Mac asi o hodinu později. Rychle se postavila.

„Skvěle!“ pochválil ji John s úsměvem. „A co teď?“

„No já nevím,“ hlesla nejistě. „Je tady jeden úryvek, který by odpovídal….i obsahem a tak…tomu, že nás to hodí zpátky domů.“

„Ale co my?“ zeptala se Zuzana.

„Nevyřešili bychom to, až bychom se vrátili do našeho času?“ opáčila Mac.

„No to jo…vám je to jedno. Vy se vrátíte domů, ale co my?“ zaprskala Petersonová.

„Tak teda myslím, že pořád lepší, než zůstat tady,“ zamračila se Mac.

„Fajn. Tak dělejte,“ pobídl ji George.

„Jste si tím jistí? Protože já ne,“ hlesla.

„Víš, kdyby…“ začal John.

„Vím,“ přikývla. Rozmotala svitek dokonce. Zhluboka se nadechla. „Připraveni?“

„Ani ne,“ zakroutil hlavou Lorne.

„Tak jdem na to,“ vydechla. Začala předčítat starověké verše. V tu chvíli se s nimi začalo všechno točit. Mac se snažila a četla dál. Písmenka se jí rozmazávaly. V tu chvíli vše zčernalo.

Znovu a naposled?, PART IV (společná povídka)

Vytvořila Mooony ve spolupráci s Mackenzie (Last Ancient)

Jiný konec než u Mac

Najednou vše ustalo. Mac otevřela oči. Všude okolo nich se sbíhali vojáci.

„NESTŘÍLEJTE! NE…NESTŘÍLEJTE!“ křičela, když vojáci cestou nabíjeli zbraně, a držela ruce tak, aby na ně viděli. Neodvážila se udělat jediný krok. Jenom se rozhlédla po ostatních. Leželi na zemi. V tu ránu se jí všechno rozkomíhalo. Svitek vypadl na zem zároveň s majorovým tabletem, který se rozpadl na několik částí.

„Kde jsou naše věci?“ vztekal se Lorne a rázně pochodoval po izolační místnosti.

„Měl byste vědět, že je to asi hodně překvapilo, když jsme se objevili uprostřed místnosti s bránou. Vysvětlíme jim to,“ odpověděla mu Mac a posadila se. Bylo jí jedno, že jsou zavření. Hlavní bylo, že už jsou doma.

„Vám se to mluví. Tohle je vaše realita, ale co my,“ zeptala se maličko zoufale Zuzana.

„Berte to takhle. Už jsme aspoň ve správném čase a máme tady McKaye. Na něco přijdeme,“

snažil se ji povzbudit George. Jenom si odfrkla. Dveře se otevřely a v nich stáli vojáci. Vešli dovnitř.

„Posaďte se, madam, prosím,“ požádali Mac. Pokrčila rameny a sedla si na židli. Dovnitř

došla doktorka Kellerová.

„Ahoj…“ pozdravila nervózně.

„My nekoušeme, vážně,“ ujistila ji Mac. Doktorka jenom přikývla a vešla dál do místnosti.

„Měla bych vám vzít krev. Abychom zjistili, jestli jste to opravdu vy.“

„Do toho, doktorko,“ pobídl ji George. Jennifer znova přikývla a do ampulek nabrala krev od každého obyvatele izolační místnosti.

„Ehm…ono ti to nepůjde,“ řekla doktorka, když viděla, jak si snaží Mac zahojit ránu po vpichu.

„AERO?“ hádala Mac.

„Jo,“ pousmála se Kellerová.

„AERO?“ nechápal Andy.

„AntiEagerovská Rezidentní Ochrana,“ odpověděl mu Winterson.

„Aha,“ hlesl.

„Vrátím se za chvíli,“ řekla doktorka a odešla následovaná mariňáky.

„Neseme vám něco k snědku,“ strčil do dveří hlavu jeden voják a přinesl velký tác s jídlem.

„Co to je?“ zajímala se Zuzana a zkoumala jídlo.

„Pečené vepřové maso…“ dál se voják nedostal. Ozvalo se sborové zoufalé zasténání.

„Poručíku…ono vepřové je dobré…jen ho nesmíte mít dva dny po sobě. Dneska, pokud si dobře pamatuju, by tam měl být ještě gyros. Mohl byste ho přinést?“ požádala ho Mac.

„To nebude třeba,“ vešla do dveří Jennifer. „Aspoň ne pro tebe. Půjdeš se mnou,“ řekla nekompromisně. Mackenzie jenom pokrčila rameny. „Pro vás ostatní to zařídím,“ slíbila. Mac obklopili vojáci a vyšli s ní z místnosti.

„Sedni si,“ pobídla ji doktorka, jakmile dorazili na ošetřovnu.

„Tak co? Jsem to já?“ zeptala se Mac a vyhoupla se na jednu z postelí.

„Ty jsi naprosto nezaměnitelná,“ usmála se Kellerová. „Co se ti stalo?“ zajímala se a zkoumala výsledky testů. Mac se na ni jenom nechápavě podívala. „Tvoje tričko. Má tam vypálenou díru.“

„Ehm…jo tohle,“ mávla rukou. „Střelili mě a já si to vyléčila…s pomocí Johna,“ vysvětlila.

„Zajímavé. Z toho vyplývá dotaz, proč to neděláš běžně a mně tady jenom přidáváš

práci.“rýpla si.

„Ono já většinou nejsem ve stavu, kdy bych mohla něco takového zvládnout, pokud sis toho nevšimla.“pokrčila rameny. „Krom toho je to dost náročné a potřebuju k tomu někoho jiného. Ten se pak cítí stejně jako já, když někoho vyléčím.“vysvětlila.

„Aha. Ale ve stavu nouze….“

„Jo, ve stavu nouze.“přikývla.

„Stiskni to, jak nejsilněji můžeš,“ podala jí míček asi o velikosti tenisáku. Mac poslechla a na malém displeji se objevilo číslo. „Fajn…to není tak špatné.“

„Můžu vidět Sáru?“

„Zatím ne.“

„Jennifer…“ vyhrkla Mac a do očí se jí pomalu, ale jistě draly slzy. „Musím ji vidět…

my…byli jsme v budoucnosti. Hodně daleké. Atlantis se zřítila a všude bylo plno…plno koster. Tvoje, Rodneyho, Lornova a…Sarah. Já ji prostě musím vidět,“ snažila se jí to vysvětlit. Jennifer ji pozorovala. Mezi řečí se postavila, a když mluvila udělala pár bezradných pohybů. Doktorka přesně věděla, co bude následovat. Nemýlila se. Mac se otočila zády.

„Mac…“ hlesla jemně.

„Chci ji jenom vidět a obejmout ji. Nic víc,“ zavzlykala a rychle si otřela oči. „Ty netušíš, jaké to bylo…jaké bylo vidět ji pod tou zatracenou skříňkou…“

„Vydrž chvilku,“ řekla a zapla vysílačku. „Chceš něco na uklidnění?“ zeptala se. Jenom zakroutila hlavou. Za pár minut se dveře ošetřovny otevřely.

„MAMI!“ vykřikla Sarah, vytrhla se jednomu vojákovi a běžela k ní. Mac ji zvedla a pevně

objala.

„Ahojky, kočičko…“ zašeptala a objala ji ještě pevněji.

„Bywo mi smutno,“ řekla Sarah.

„To mě taky, Sáry…nemáš tušení jak moc.“ Nechtěla ji za žádnou cenu pustit a vypadalo to, že Sarah je na tom podobně. Mac si sedla zase zpátky na postel a Sarah jí seděla na klíně.

„Nemůžeš nás z té izolace už pustit. Teda pokud máš výsledky.“

„Už jsem ti to právě chtěla navrhnout. Jste všichni čistí. Woolsey právě povolil ubytování

našich dočasných hostů. Máš je na starost.“

„Fajn,“ přikývla Mac a seskočila z postele. „Jdu jim to říct.“

„Otevřete, seržante, prosím,“ požádala Mac jednoho ze strážných, jakmile dorazila do izolační

místnosti i se Sarah v náručí.

„Ano, madam,“ pousmál se a přejel rukou po panelu. Dveře se otevřely.

„Fajn a má teď někdo nějaký plán jak se dostat domů?“ zamručela Zuzana.

„Jste volní,“ pousmála se Mac ode dveří.

„Sáro!“ vykřikl mezitím John, vrhl se k nim a obě je objal.

„Zatím pro vás máme dva pokoje, ale pokud budete chtít být sami, pánové, není to problém,“

řekla Mackenzie, jakmile se jí podařilo vyprostit z Johnova sevření.

„Myslím, že to spolu zvládneme,“ podrbal se na hlavě Lorne a podíval se na Greena. Ten jenom přikývl.

„Kolik jsi toho za tu dobu stihla?“ podivil se Sheppard.

„Hodně. Jennifer chtěla vědět, jestli jsem v jednom kuse…“

„A jsi?“

„Jsem,“ přikývla s úsměvem. „Mluvila jsem s Woolseym a cestou jsme se stavily pro něco dobrého, že, Sáro?“ dala jí pusu. „Vezmi ji na chvilku. Půjdu zbytek zavést do jejich dočasných domovů.“

„Kdykoliv,“ přikývl a vzal si ji. S Georgem zamířili na opačnou stranu než Mac s návštěvníky z jiné reality.

„Tak pojďte,“ pobídla je a společně se dvěma mariňáky je vedla chodbou k další věži s ubikacemi.

„Stihla jste toho hodně,“ poznamenal Andy.

„Jo…to, že jsem byla tři dny v budoucnosti, tady nikoho nezajímá. A něco mi říká, že budeme mít ještě problémy s IOA…jakmile zjistí, že jste tady…což bude hned, jak napíšeme hlášení, tak nastanou potíže.“

„Dokdy to hlášení máte mít?“ zajímal se Evan.

„Máme na to dva dny. Jinak Rodney už o problému ví a nadšeně se hádá s Radkem,“ usmála se. Vešli do transportéru a za pár chvil se objevili ve věži s pokoji. Prošli doprostřed chodby a Mac otevřela dvoje dveře. „Prosím,“ pokynula rukou. Pokoje byly úplně jednoduše zařízeny. Jenom postel, stůl a židle. „Kdybyste něco potřebovali, stavte se. Po městě se můžete pohybovat relativně neomezeně.“

„A co si do té skříně mám dát? Protézu?“ ozvala se konečně Zuzana.

„Máte?“ušklíbla se plukovník. Petersonová zapadla dovnitř a oba muži ji napodobili. Mac počkala, než zavřeli a pak přešla k vojákům, kteří s nimi přišli.

„Zůstaňte poblíž. Pochybuju, že se spokojí jenom s tímhle. Jakmile se vzdálí, volejte.“

„Ano, madam.“

„A hoďte se do civilu.“

„Plukovníku, seržant se někam vydal,“ ozvalo se ani ne o hodinu později.

„Kam?“ zajímala se Mac a sotva stačila chytnout padající složku. „Sakra…pár dní tu nejsem a všechno papírování čeká na mě.“zavrčela.

„Směr ošetřovna.“

„Fajn. Hned tam budu.“

Andy Green dorazil k ošetřovně. Pořádně se rozhlídl a opatrně vklouzl do skladu.

„Co hledáte, seržante?“ ozvalo se odněkud z rohu.

„Vy jste snad všude!“ prskl muž.

„Mohl jste říct.“

„A vy byste mi to dovolili?“

„Vím, jak je Lornovi…vím, co mu je a Kellerová to ví taky. Stačilo jenom říct,“ pokrčila rameny.

„Mac má pravdu,“ potvrdila doktorka, která se právě objevila ve dveřích. „Řekněte mi, co potřebujete, a já vám pomůžu.“

„Jak myslíte,“ pokrčil rameny a odešel za doktorkou.

„Mhm…“ zamručela ospale Mac, když přes ní John k ránu přehodil ruku.

„Co je?“ zašeptal.

„Nemůžeš jednu noc spát bez toho, aniž bys mě praštil?“

„Můžu, ale ne u tebe,“ pousmál se a dal jí pusu.

„Mhm…“

„Nebruč zase…vstávej.“

„Mám…skoro volno. MY máme,“ připomněla mu a otevřela oči.

„Fajn, jak myslíš,“ pokrčil rameny a políbil ji.

„Plukovníku…máte volání ze Země,“ ozvalo se z vysílačky.

„Tolik k volnému dnu.“

„Třeba to je jenom tvůj táta.“

„No to určitě,“ prskla a vylezla z postele. Rychle našla uniformu, natáhla ji na sebe a vyběhla ven.

„Tak se pochlubte…“ pobídla Chucka, jakmile doběhla do kontrolní místnosti.

„Parker,“ odpověděl jednoslovně.

„Dopr…“ zavrčela a zapla vysílačku. „Copak máte na srdci, plukovníku?“

„Jsem rád, že jste zase doma.“

„Jo, to věřím.“

„Budeme muset vyslechnout nové hosty.“

„Ne, to nebudete,“ zavrčela. „Je mi líto, plukovníku, ale jsou tady na moji zodpovědnost.“

„Jenže vaše zodpovědnost…“

„Ano?“zamračila se. „Zaručuju vám, že se nic nestane. Atlantis konec,“ rázně ukončila rozhovor a naštvaně si prohrábla vlasy.

„Myslím, že by ti prospěl menší trénink,“ ozvalo se za ní.

„Jestli to je nabídka, tak bych ti nerada ublížila,“otočila se Mac na Ronona.

„Zkusme to,“ trval na svém.

„Fajn. Tak kolem desáté v tělocvičně.“

Zpráva o tréninku Ronona a Mac se roznesla rychlostí světla. Vědělo o tom tolik lidí, že se do tělocvičny málem nedostali. Když se procpali davem a rozcvičili se, postavili se na žíněnky naproti sobě. Tělocvična byla nacpaná k prasknutí. Mac čekala na první výpad. Chviličku kolem sebe jenom kroužili. Ronon vyrazil a Mac se mu vyhla. Pár minut používala tuhle taktiku. Její soupeř se unavil – většinou – a ona to pak měla snazší. Znova uhla, vyskočila a praštila Ronona do krku. Ten pokleknul a vzápětí se po ní ohnal holemi. Jedné stačila uhnout, ale druhá ji trefila po ruce, kterou si chránila hlavu. Odrazilo ji to až ke stěně. Místností se ozvalo zašumění. Sázky se zvyšovaly. Měla dojem, že tu ruku má snad zlomenou. Postavila se a zároveň chytla blížící se hůl. Vytrhla ji a praštila Ronona pod kolena. Znova skončil na kolenou. Mac mu chtěla tyč přiložit ke krku a zápas skončit, ale chytl ji za ruku a přetáhl si ji přes rameno. Vykřikla a hůl ji vypadla z ruky. Ronon se napřáhl, ale Mac udělala jeden kotoul, tyč zvedla a ohnala se. Zastavila se těsně před jeho krkem. Zarazilo ji, že Ronon je v úplně stejné pozici. Tělocvičnou se ozvalo zklamané zahučení. S remízou nikdo nepočítal.

„Hm…prát bych se s ní nechtěla. Mám ráda kosti na svém místě,“ poznamenala Zuzana a nervózně polkla.

„Však nemusíte, vy střílíte,“ poznamenal Andy.

„Taky pravda,“ přikývla.

„Dneska to byla slabé,“ zamračil se John.

„Omlouvám se, trenére,“ ušklíbla se Mac a ručníkem si setřela pot.

„Jsem ráda, že jste se předevčírem udržela,“ vydechla Zuzana. „Nevyhrála bych.“ Mac se jenom pousmála. „Radši střílím.“

„To já taky, kapitáne, ale tohle je skvělý antistres. A ten já dneska potřebuju,“ povzdechla si. Místnost se pomalu vylidňovala.

„Plukovníku?“ozval se ode dveří Evan, který se za celý zápas nepohl.

„Ano.“otočila se na něho.

„Potřeboval bych s vámi mluvit. O samotě.“požádal ji. Mac jenom přikývla. Po chvilce se místnost vylidnila úplně.

„Tak povídejte.“pobídla ho.

„Chtěl jsem se zeptat, jak je na tom můj tablet.“ Mac maličko nervózně přešlápla.

„Ono váš tablet…řekněme, že umřel hrdinskou smrtí.“

„Prosím?“otázal se.

„Asi jsem ho pustila, když jsem omdlela.“přiznala.

„Pustila?...Uvědomujete si, že…“

„Rodney na tom dělá. Všechny data dostanete zpátky. A k tomu nový tablet. Už jsem poslala na Zemi žádost.“

„Mě nezajímá tablet, ale data z něj!“ Prohrábl si vlasy. „To mě uklidnilo, vážně. A věřte mi, že tak dlouho tady být nehodláme.“prskl.

„To já vím, proto to bylo označeno, jako SPĚCHÁ. A je to s Woolseyho podpisem.“

„Super, no u nás to podepisuje doktorka Weirová, avšak nikdy to nepomohlo! Víte, jak dlouho trvá cesta lodí k Zemi a nazpět? Dlouho!“

„Kdo tady mluvil o lodi? Máme ZPM. Zrychlí se to. Věřte mi, když je na tom podpis velitele, tak to jede skoro rychlostí staré škodovky.“

„Aha.“

„Dejte jim pár dnů. Strašně se omlouvám.“

„Když dostanu ty data zpátky, možná vám to odpustím.“odvětil chladně.

„Tak fajn! Víte co? Já nevím, co jsem vám udělala nebo proč se ke mně tak chováte, ale fakt je, že opravdu nemůžu za to, že nás Bohové šoupli do budoucnosti. My jsme tady byli první. Oni si sem prostě přiletěli a dělají, jako by to bylo všechno jejich. Jsou něco podobného, jako Ori v naší galaxii. Jenže tihle jsou vytrvalejší. A dostat se k Diovi je nemožné. Nikdo ho neviděl a nikdo neví, jestli je vůbec v Pegasu, ale kdybychom zničili jeho, Bohové by padli. Jenže my na to nemáme. Tohle je předem prohraná válka. Poslední dobou jenom přežíváme. Kam přijdeme, tam nás zastihnou. Omezili jsme mise na minimum a to je jenom jeden z problémů. Neberte to osobně, majore, ale vy jste jenom další problém. Je to začarovaný kruh a nikdy to neubývá. Naopak. Tak mě prosím nechte dělat moji práci a já vám slibuju, že vás co nejdřív dostaneme domů. Jenom si na mě opravdu nevylívejte vztek, jinak toho budete litovat.“

„Vyhrožujete mi?“zeptal se klidně.

„Ne, ale uvědomte si, že tohle je moje město a není problém vás šoupnout do vězení. Nikdo se nebude vyptávat.“odpověděla ledově a stejně klidně jako předtím.

„Až na mé lidi,“ zamručel. „Musíme se vrátit. Máme ve své realitě sami průšvihy. Dobře, možná jsme podle vašich slov další problém, ale my jsme se o to neprosili. Netoužíme po tom, vám tu znepříjemňovat život. Máme svůj životní styl, který tu nemůže prosazovat. Navíc všichni, co známe, se tu na nás dívají přes prsty.“

„Já vás chápu, ale zkuste zase pochopit vy mě.“povzdechla si. „Upřímně řečeno nás tlačí čas. IOA nemůžu odbývat do nekonečna. A věřte mi, že bych vás nerada viděla ve vězení, ale není

problém říct, že jste maličko zlobil, tak jste byl přesunut někam, kde se uklidníte. To byste nechtěl, že ne? Ono přece jenom je lepší se dívat na oceán než na tisíce let starou stěnu.“

pousmála se.

„Jakmile budete mít něco nového, dáte vědět?“zeptal se zdvořile.

„Jistě.“přikývla a nechala ho v tělocvičně samotného.

Evan chvíli sledoval protější stěnu. Zatoužil po své realitě. Právě se bál, že ji nikdy neuvidí. Pocit beznaděje jen obklopil. Otočil se ke dveřím a nezapomenul bouchnout pěstí do rámu. Cítil, jak mu v oku bolestivě zaškubalo. Ignoroval to, poprvé. Zuzana mu nevadila, tedy ne tak, jak na začátku. Vlastně většinu času strávila zavřená v pokoji a odmítala s nimi mluvit. Green se s majorem zapovídal jen za slušnosti. Napětí mezi nimi vzrostlo a byla jen otázka času, kdy si půjdou po krku. Několik dní jim chybělo soukromí, které zde získali jen v pokoji.

„Majore!“zavolala na George na chodbě Zuzana. „Hej, Wintersone!“ Po tomhle se muž

zastavil a pohlédl na ni. „Máte čas?“spustila žena, jakmile jej doběhla. „Jde o delikátní

záležitost. George na ni zvědavě pohlédl. „No, víte, potřebuju něco na spaní…nemůžu spát nahá!“

„Copak se stydíte spát nahá, když jste sama?“usmál se. Zuzana zrudla. „Pojďte se mnou.“pobídl ji. Pomalu došli do jeho pokoje. „Tak pojďte.“pokynul ji. Petersonová vešla dovnitř. Na první pohled tady vládl chlap. Na zemi se válelo plno kusů oblečení, které

okamžitě začal shrabovat pod postel. „Něco na spaní, jo?“zamručel a nakoukl do skříně.

„Nechcete mezitím pivo?“zeptal se.

„Proč ne?“pokrčila rameny. George odklusal do ledničky a podal jí plechovku a sám se i s pivem vrátil do skříně.

„Něco mám!“vykřikl, vytáhl tričko a prudce se otočil. Vrazil do Zuzany, která přišla za něho. Pivo se jí rozprsklo na oblečení a zacákalo všechno kolem. „Promiň, promiň….strašně se omlouvám,“vyhrkl.

„To je dobrý. Ale budeš muset najít další tričko,“pousmála se.

„Svleč si to…“

„Majore!“vyhrkla naoko uraženě.

„Abys nesmrděla jak chlap,“dopověděl větu. Zuzana poslechla a vešla do koupelky. Tričko si sundala a namočila. Sama se zabalila do ručníku. Maličko stydlivě vyšla zase do pokoje. Zůstala otočená zády. Proto se maličko lekla, když ji George zezadu objal a políbil na krk.

„Majore…to se nedělá…“vydechla. Otočil ji k sobě.

„Zastavte mě, kapitáne,“pobídl ji a políbil.

„Dost!“ vykřikla a odstrčila jej od sebe. „Stačilo, prostě přestaňte…“ hlesla úplně

potichoučku. Opravdu přestal. „Já…už tak z toho bude problém, jestli na to někdo někdy přijde…byla to chyba , majore,“ na poslední slovo dala důraz. Nechtěla to udělat, ale musela. Vztah s nadřízeným důstojníkem nebyl a nikdy nebude povolen. „Považujte to za zpříjemnění

situace.“ Na tohle se George ušklíbl.

„že byste byla nějak skvělá se říct nedá.“

„Jsem ráda, že jsme si to vyjasnili.“ Popadla nabízený předmět, usmála se a odešla. Obě

věděli, že přestali v dobrou chvíli. Pokračovat prostě nesměli.

Po tomhle se major Winterson rozhodl, že se alespoň vysprchuje.

Mac si za chůze listovala právě vytvořeným rozpisem služeb. Osobně ho radši nesla Wintersonovi. Potřebovala s ním probrat nějaké chybějící noční. Zarazila se na rohu chodby, když uviděla vycházet Petersonovou z jeho pokoje. Rychle hodila otočku a zašla zpátky za roh. Počkala, až kapitán odejde a až potom pokračovala dál. Zaklepala na dveře.

„Rozmyslela sis to?“otevřel s úsměvem jenom v trenýrkách a v tričku. V tu chvíli ho polilo horko a maličko zrudl.

„Já…“polkla Mac a přešlápla.

„Pojďte dál.“pobídl ji.

„Přinesla jsem vám rozpis služeb. Chybí vám tam nějaké noční.“vysoukala ze sebe a podala mu papír.

„Dík.“hlesl a položil papír na noční stolek. Oba chviličku jenom tak stáli a koukali někam jinam.

„Ehm…Georgi…“ozvala se potichu Mac.

„Nechci to slyšet, ano?“štěkl.

„Když odejde…“

„Zatím to na to nevypadá…“zamračil se.

„Jestli se do ní zamiluješ a ona odejde…bude to bolet.“zašeptala.

„Já vím.“přikývl.

„Ale dokud je tady…“pousmála se. George se na ni jenom překvapeně podíval. Zrovna od ní

by něco takového nečekal. „Nezapomeňte na ty služby, majore.“ S těmito slovy vyšla ze dveří. Pokračovala ke druhému cíli. Pokoji majora Lorna. Kupodivu na něho narazila na jedné

z chodeb.

„Majore, mohla bych s vámi mluvit?“

„Ano, madam.“otočil se na ni a zdůraznil slovo madam.

„Chtěla….chtěla jsem se vám omluvit za svoje chování. Za to, co jsem řekla…a tak.“

Jak ona nesnášela omluvy. Samozřejmě ze svojí strany.

„Fajn. Beru.“přikývl Evan a otočil se k odchodu.

„Majore…nechci, aby to bylo mezi námi takové.“hlesla. „Nemám ráda, když jsem s někým rozhádaná. Teda pokud pobývá na Atlantis.“

„Stalo se, madam. Omluva se přijímá.“ Znova se otočil.

„Nechcete se jít projít?“navrhla nervózně.

„Jak myslíte,“pokrčil rameny. Vydali se v tichosti na jednu z nejbližších teras. „Chtěla jste se mnou mluvit, nebo jenom potřebujete společnost. Sheppard vás dostatečně neposlouchá?“

„Dobrá, majore, co vás žere?“zeptala se.

„Nic.“odsekl.

„Fajn, když nic, tak nic.“pokrčila rameny a otočila se k odchodu.

„Jak jste se s tím vyrovnala?“zeptal se potichu. Zastavila se ve dveřích.

„Nevyrovnala.“zašeptala. „Uzavřela jsem to. Dělám to tak vždycky.“

„Uzavřela? Jak?“

„Na tohle musíte mít talent, majore. A já uzavírám všechno. Neřeším věci zpětně. Uzavřu je. Ale jednou toho bylo moc.“ Přešla zpátky k němu a opřela se o zábradlí. „Není to tak dlouho, co John umřel.“

„To jako…“vyvalil oči.

„Jo. Zhroutila jsem se. Prostě jsem to nevydržela. Uzavřené kapitoly se nakupily a já se sesypala. S tím, co se vám stalo, majore, se nedá vyrovnat. Jde jenom o to, umět to ovládat. Zkusit na to nemyslet.“

„Nejde to. Vidím to před sebou pořád…“

„Přejde to…časem. V noci se budete budit míň a míň, až to přejde úplně. Zmizí ten pocit bezmoci a nedůvěry, který máte pokaždé, když se setkáte s někým jiným…teda u mě to moc nezafungovalo…“

„Proč?“

„Nevěřím lidem…odjakživa. Ale jedno vím, přejde to.“

„Určitě?“

„Myslím, že jo.“usmála se. „Vy jste na tom jak?“

„Nechci na Zem, takže…“

„Přežíváte.“doplnila ho. „Teď mě budete nenávidět ještě víc a budete si o mně myslet, že jsem naprosto nemožná a namyšlená slepice. Nevybíjejte si to na svém týmu. Oni za to nemůžou.“

„Plukovníku, nejste tak blbá, jak jsem si myslel.“přiznal upřímně.

„Díky.“rozesmála se.

„Co se děje?“zamručel George další den ráno, když dorazil do kontrolní místnosti celkem brzo ráno. V křeslech už seděla Zuzana, Lorne, Andy a Rodney. John stál v jednom rohu a Mac seděla na stole.

„Skvěle. Jsme všichni. Takže Shepp včera večer...“

„Dneska.“opravil ji. „A kde je John ze včerejší noci?“zajímal se s úsměvem. Být v místnosti někdo jiný, tak si to nedovolí, ale vzhledem k tomu, že každý tady věděl, jak na tom jsou, v tom neviděl problém. Mac totálně zčervenala a udělala pár bezradných pohybů.

„Ehm…takže…pamatujete na naše první setkání?“

„Jistě. To je nezapomenutelné.“přikývla Zuzana a zívla.

„K vašemu návratu domů zkusíme použít ten přístroj.“objasnila Mac.

„Není zapečetěný?“zajímal se George.

„Ta páska se dá kdykoliv přestřihnout.“mávla rukou Mac.

„Bude to fungovat?“zapochybovala Zuzana.

„Když se na to pořádně podívám, tak ano.“ozval se Rodney.

„Souhlasíte?“ujišťoval se Sheppard.

„Jinou možnost nemáme.“zamračil se Evan.

„Fajn. Rodney můžeš vyrazit.“přikývla Mac. McKay vyběhl ze dveří a během deseti minut se otevřela brána a on i s týmem prošel.

„Dostala jsem zprávu od Rodneyho.“oznámila Mac v jídelně. Zuzana a její tým zpozorněli.

„Přístroj je funkční a za pár minut by měl být zkontrolovaný. Měli byste si začít balit.“usmála se.

„Nemáme co, jsme připraveni vyrazit.“vyhrkla Petersonová.

„Zajděte si do zbrojovny a vemte si výstroj. Za půl hodiny se sejdeme u brány.“

„Jistě.“vyhrkl Green a jako první vstal od stolu a rozběhl se pro věci.

„Dámy a pánové, myslím, že by to všechno mělo fungovat.“vystrčil Rodney hlavu z pod panelu přístroje.

„Myslíte, doktore?“zavrčel Evan.

„Bude to fungovat.“opravil se rychle McKay.

„Co máme udělat?“zajímala se Zuzana.

„Zmáčknout tohle.“ukázal na jeden knoflík.

„Jasně…takže…“nadechla se kapitán.

„Příště to snad bude kavárna.“usmála se Mac.

„Nebylo by marné, kdyby žádné příště nebylo.“zamručel Andy.

„Taky možnost.“přikývla plukovník. „Tak sbohem a hodně štěstí.“

„Vám taky.“kývl Lorne. „A díky.“ Nedbale zasalutoval.

„Něco pro vás ještě mám.“pousmála se Mac a z jednoho batohu vytáhla zbrusu nový tablet.

„Je tam všechno.“dodala. Muž si ho vzal a znova zasalutovat. Tentokrát pečlivěji. Ostatní se věnovali svému loučení. George nerozhodně přistoupil k Zuzaně. Nějak nechtěl, aby jej poslala do háje. Nakonec jí podal nějaký balíček. žena s díky přijala nabízenou věc.

„Ať máte v čem spát,“ zamumlal na vysvětlenou. V tu chvíli kapitánovi došlo, co to je. Donutila se usmát.

„Díky, snad třeba ještě někdy,“ prohodila. Vlastně ani netušila, jestli má něco čekat. Major zakroutil hlavou. Zuzana se rozhlédla a nakonec mu dala pusu na tvář.

„Petersonová?“ ozvalo se. Zuzana přešla k dvojici mužů z její reality. Na ostatní kývla a nakonec zasalutovala.

„Sbohem,“ pípla žena. Ještě stihla věnovat poslední pohled Georgovi a po té Andy zmáčkl čudlík, který jim doktor ukazoval.

Místo, kde předtím stály tři postavy, se zaplnilo oslňující září. Tam, kde kdysi někdo stál, zůstala jen slehlá tráva. George Winterson si povzdechl. Otočil pomyslnou stránku ve svém životě a pomalu se vydal směrem k bráně. Ostatní jej pomalu následovali.

************** Konec společné části **************

„Au!“ zamumlal Green, „já jsem tvrdil, že to není dobrej nápad!“ Nadzvedl se na ruce. Pomalu se vyškrábal do sedu. „Jé, hele, majore! Tablet to přežil!“ zaradoval se. Popadl kus elektroniky a oprašoval jej. Ostatní se začali zvedat.

„Zdálo se o to, nebo jste měla nějaký románek, kapitáne?“ zamručel Lorne a promnul si krk.

„Nevím, o čem mluvíte, pane,“ oponovala žena. Zoufalost v jejím hlase se nedala přeslechnout. Nechtěla o tom mluvit.

„Je mi jedno, co se tam stalo, ale varuji tě. Stane se něco takového tady a letíš na Zem. Něco takového je proti předpisům. Chci jen, aby mezi námi bylo jasno.“ Jeho hlas doslova mrazil. Sledoval ženu pod sebou. „Doufám, že takové opatření nebude potřeba,“ zaprskal. Otočil se a vykročil k bráně.

Andy Green přešel k své velící se slovy: „Můžeme jít?“ Mlčky přikývla. Postavila se a on ji přidržel. Následovali majora.

Hvězdná brána se nad nimi tyčila. Stála klidně a tiše. Jindy slibovala záchranu a vysvobození, jenže tentokrát ne.

„Fajn a má teď někdo nějaký plán jak se dostat domů?“ zamručela Zuzana.

„Vytočíme Atlantis a kontaktujeme je vysílačkou,“ naznačil Lorne.

„Uvědomuješ si, že si pár dní posedíme nejen na izolaci, ale i v chládku?“

„Mohlo by to být horší,“ odpověděl pohotově major.

„Jo,“ přidal do mlýna Andy, „třeba pro nás vůbec nepošlou. S váma dvěma žít se mi vážně

nechce!“ Poslední znělo spíše jako stěžování.

„Ale mě by to nevadilo,“ zasnila se Zuzana. Pomalu vykročila k ovládacímu zařízení.

„Postavili byste mi dům. Chodili byste lovit a já bych vařila.“

„Vy umíte vařit?“ zděsil se major. Prohlédl si svou podřízenou, nějak mu to nedocházelo. Nepůsobila dojmem člověka, který by trávil dlouhé hodiny u plotny.

„Ne,“ breptla, „ale někde se to naučit musím!“ Sledovala oba dva muže, jak postupně blednou a celé si to vychutnávala. Nakonec jen zakroutila hlavou. O svém kuchařském umění se bavit nechtěla. Jednou zničila tři hrnce, než přišla na to, jak správně udělat puding. Občas se objevila i nějaká světlá chvilka a ona něco uvařila. Kupodivu se to dalo jíst, žádná spálenina a dokonce to i vonělo. Proto se řadila mezi milovníky armádních strav. Nemusela to vařit. Trojice tušila, že pokud se vůbec dostanou na Atlantis, tak to jedině v případě velkých bezpečnostních opatření a dlouhých dnů na izolaci, nebo ve vězení. Zase představa existence na bohem zapomenuté planetě je přímo děsila. Všichni si zvykli na určitý způsob trávení dnů

a jejich jednotvárnost, vybočovat se ani jednomu nechtělo. žít zde by muselo přinést své

oběti: žádné jablka, čokoládové tyčinky a už vůbec ne pěkný útulný pokojíček s balkónem, teplou sprchou a pomerančovým džusem.

„Tak kdo bude mluvit?“ nahodil nenápadně Andy. Začínal vyťukávat jednotlivé symboly na zadávání.

„Lorne, je nejvyšší velící a navíc, mě už naklonovali.“ Ve slovníku kapitána tohle znamenalo:

„Do toho nejdu, pak zbijeme jeho. Tedy, pokud to nevyjde.“

Major si povzdechl a dokonce i celý rozhovor vyřídil. Po dlouhém přemlouvání plný slibů a různých prověřovacích otázek, poslali Atlaňťané na onu planetu sondu. Netrvalo dlouho a objevil se i prověřovací tým. Nakonec je nechali vstoupit na půdu starého města, kde je ihned zavřeli do vězení. Postupně prošli lékařským vyšetřením.

Majora Lorna propustili jako prvního. Mohl se jít v klidu vyspat i najíst. První, co doopravdy udělal, bylo, že se osprchoval a převlékl do čistého. Dál zamířil do jídelny. Dospat se mohl později. V té posvátné místnosti, jídelně, si naložil velký talíř toho nejlepšího a všechno doslova zhltal. Čekal, kdy se k němu připojí kapitán i seržant. Ti dva by nikdy jídelnu nevynechali. Netrvalo to dlouho a Green se objevil ve dveřích.

Rychle doběhl za muže s páskou přes oko. Opřel se o stůl a vydýchal se.

„Majore, máme průšvih. Petersonovou zavřeli do basy,“ zahučel vysoký muž.

„Cože?“

„No jo, prý jí našli něco v krvi. Když jsme byli v té jiné realitě, tak asi nešli tak do hloubky, jako Carson.“ V tu chvíli se Andyho oči stočili k talíři jeho velícího. Usmál se. „Myslím, že to ještě chvíli vydrží, když dovolíte, rád bych se přidal.“ Nečekal na jeho odpověď a sám si naložil kupu jídla. Posadil se naproti velícímu a oba v klidu pojedli.

David Scott zamířil k vězení. Zamračil se na ostrahu. Stála venku a sledovala protější zeď. Nakoukl do místnosti s celou a neshledal žádný důvod na hlídání protější stěny.

„Ehm,“ začal nenápadně, „proč jste venku?“

„Požádala nás o soukromí,“ odpověděl jeden z nich.

„Je vězeň.“ Tady se voják zamračil, chování ostrahy se mu nelíbilo.

„No tak, Davide,“ stejná hodnost, je stejná hodnost, „na našem místě bys to taky udělal…“

odmlčel se. „Navíc si myslíme, že je to kapitán.“

„Proč?“ nechápal. Pohlédl opět dovnitř. žena uvnitř klidně spala na provizorní posteli a měla přes sebe hozenou deku.

„Nevím, neptali jsme se…přes to silové pole se těžko dostane ven,“ naznačoval druhý muž z ostrahy. Scottovi raději zamířil ke své velící. Oslovil ji. žena se trhnutím probudila. Zabalila se do deky a zamžourala na člena svého týmu. Kývla místo pozdravu.

„Potřebujete něco?“ začal se hned zajímat muž.

Smutně se usmála: „Ani ne…tedy ano!“ vyhrkla rychle. Věděla, že na Svobodu ji jen tak nepustí. Spokojila se s málem. „Jablko stačí.“

Davidovi neunikla nezdravá barva její tváře. Bál se o ni, ale nikdy by to veřejně nepřiznal.

„Přinesu vám ho…jo a doktor McKay pracuje na tom, aby vás odsud dostal.“ Po tomhle ženina tvář ještě více zbledla. Scott pokračoval: „Vzkazuje, že si pohne a brzy se na vás přijde podívat.“ Kapitánovy oči se rozzářily.

„Děkuji, vyřiďte mu, ať přijde. Ráda ho uvidím.“

„Jste v pořádku?“ odhodlal se konečně.

„Nikdy mi nebylo lépe,“ prohlásila s hraným úsměvem. „Však všechno se brzy vrátí do starých kolejí a zbude nám jen vzpomínka.“ Vstala a přešla ke mřížím. Pohlédla podřízenému do očí. Modrookému muži to připadlo, jako by mluvila o něčem jiném. „Zase půjdeme na misi a Wraithové vyděšeně utečou.“

„Snad…“ zapochyboval.

„Nebuďte pesimista. Dostali byste novou velící. Tady je taky pěkně.“ Mrkla. „Tak a teď mi prosím doneste to jablko.“ David se otočil a u dveří se otočil. Spatřil Zuzanu, jak zasněně

kouká někam za něj. Pak se oklepala a usmála. Něco neslyšně řekla. Kupodivu jí rozuměl, odezírání ze rtů nepovažoval za problém. Kývl, že rozumí.

Znovu a naposled? – KONEC

Nemesisin pramen vlasů – ÚVOD

Takže nová povídka se jmenuje Nemesisin pramen vlasů. Pokud nemáte rádi whumping, pak doporučuji vynechat. Povídka patří do celého cyklu se Zuzanou, ale hlavní postava je major Lorne. Celý děj se odehrává ještě před povídkou Znovu a naposled.

Celou povídku chci a věnuji Anijshy

, která si ji zaslouží. Vlastně je tu ještě překvapení.

Anijsha (která měla a stále má právo prvního slova v téhle povídce

) vytvořila

k téhle

povídce trailer.

Doporučuji zkouknout:

http://www.sga-project.com/forum/viewtopic.php?f=33&t=5570&start=0

(odkaz naleznete zde a pozor na spoilery)

Tímto děkuji Eleiře (za pevné nervy při opravě) a Anijshy (za video, které jsem nečekala a opravdu prozradila vše

co se dalo)

Přeji pěkné počtení

Nemesisin pramen vlasů, PART I

Celý den seděl a sledoval mříže. Na šero si dávno zvyknul. Nevadila mu ta temnota a ani podivné zvuky. Výkřiky rychle zanikly, pokud se ozvaly. Jediné, co mu doopravdy vadilo, byl hlad. Ubohá ulitá tyčinka nestačila na tu dobu, kterou tu strávil. S povzdechem si přitiskl bundu blíže k tělu. Zkřížil si ruce na prsou a přel se zády o stěnu. Začal pomalu rezignovat. Měl možnost útěku, jenže není Ronon a má pouze jeden nůž. Z Wraithského vězení se dostane pouze v případě, že k němu přijde štěstí a poklepe mu na rameno. Nepočítal se záchranou. Stalo se to, co každému předním, major Lorne zůstal pozadu.

Začínal ho bolet zadek. Vstal a přecházel po malém prostoru. Sem, tam, sem…a zase nazpět. Počítal kroky. Pět dlouhých kroků stačilo na překonání celého jeho momentálního domova. Přemýšlel, avšak špatně. Musel se nějak zabavit. Začal skákat imaginárního panáka. Bál se pomyslet na to, co jej čeká a nemine. Celá tahle zábava vydržela Evanovi asi tak hodinu. Opět seděl a koukal do jednoho z nejtmavějších koutů. Z apatie ho vytrhl křik. Podle tónu a výšky to musela být žena. Povzdechl si. Začínal šílet. Zaposlouchal se do cizího utrpení. Měl pocit, že ten hlas znal a někde jej už slyšel. Potřepal hlavou. Křik se stával hlasitějším a dokonce v něm mohl rozeznat nadávky. Netrvalo dlouho a dveře jeho cely se otevřely. Wraithská stáž vešla dovnitř. Hodila na zem nějakou hnědovlásku a zmizela stejně rychle, jako se objevila. Lorne vstal a pomohl drobné ženě na nohy.

„Petersonová, čekal jsem kohokoliv, ale ne vás,“ poznamenal klidně.

„Taky tě ráda vidím, majore,“ usmála se a oprášila bundu. Začala zkoumat mříže. Třeba by se mohla dostat ven.

„Zapomeň na to, ven se nedostaneš…“ prohlásil znuděně muž a opět si sedl na své místo. Doopravdy to nemyslel vážně s tím, že chce někoho, s kým by si povídal. Po kapitánce nějak netoužil. Spíš by ji raději viděl v bezpečí. „Musíme počkat, až jim dojdou zásoby a oni dostanou hlad. Teprve pak se odsud dostaneme.“

„Seš nějakej moc chytrej,“ protočila oči a začínala obcházet celu. „Hledali jsme tě, teda chtěli jsme. Ze Země přišel rozkaz, ať toho necháme.“

„Dobře, ne že bych to nečekal,“ povzdechl si muž a prohrábnul si vlasy. „Jen mně vysvětli, co tady děláš?“ Najednou zatoužil po spánku.

„To, co ty, sbalili mě na nějaké planetě a přivedli sem. Co já vím, adresu znám, ale ta je nám asi k ničemu. Můj kód pravděpodobně už zrušili, takže vyhlídky na návrat jsou mizivé. Jak jsi se měl?“ Zněla poněkud zvesela. Mluvila lehce. Všechno pravděpodobně hodila za hlavu. Začala si pobrukovat. Major ji sledoval. Něco mu na ní nesedělo. Nakonec ten pocit nechal zmizet a usnul. Víc nemohl dělat.

Evan otevřel oči a protáhl se. V břiše mu kručelo. Vytáhl starší a zapomenutou tyčinku a ulomil si větší kousek. Zbývala mu poslední půlka. Nejraději by se na to vykašlal. Zbytek schoval do kapsy a objal si kolena. Všiml si nedaleko spící Zuzany, která se ze spánku třásla chladem. Svlékl si bundu a přehodil ji přes ni. Zívnul a nějak se snažil upravit vlasy. Pomyslel na holiče. Možná by se měl nechat ostříhat.

Zuzana se trhnutím probudila. Pohlédla na společníka. Mlčky si sedla na zem.

„Co se děje?“ zajímal se major. Poslední dobou byla jeho podřízená jak na trní.

„Pořád mám pocit, jako bych cítila pocity někoho jiného,“ oklepala se, „od té doby, co jsme byli na té planetě. Nedokáži se toho zbavit.“

„Vím, povídala jsi mi o tom. Dokonce jsi šla i za psychologem... Možná jsme měli chytit toho Wraitha, který utíkal,“ zamyslel se nahlas. Vždycky nějak toužil po tom, zjistit, proč jí vytrhl pár vlasů a utekl.

„Na to se vykašli,“ rozesmála se, „pár vlasů doroste. Jak mě praštil, tak škubnul. Než si uvědomil, co má v ruce, tak utíkal, aby si zachránil život.“ Chlad se jí dostal pod bundu. Vstala a přesedla si k majorovi. Opřela se o jeho rameno. „Víš co je divný?“ zeptala se a ani jej nenechala odpovědět. „Poslední dobou se mi stýská po domově,“ povzdechla si.

„To je opravdu divný,“ řekl Lorne a dal jí ruku okolo ramen. „Pamatuji si, že jsi před nedávnem prohlásila, že na Zem tě nikdo nedostane ani párem volů.“ Znovu se jej zmocňoval ten podivný pocit. „To máš jedno,“ zarazil ji, jakmile se nadechovala. Kupodivu zmlkla.

Jejich myšlenky narušil zvuk otvírajících se dveří. Oba vyděšeně pohlédli na vcházející. Zuzaně se v očích objevila panická hrůza. Více se přitiskla k muži. Wraithové přešli místnost a vzali ji. Doslova je od sebe odtrhli. Major se snažil nějak zakročit, zbytečně plýtval energií. Křičící Zuzanu si stejně odvlekli.

Evan ještě nějakou chvíli ohromeně stál. Nějak mu nedocházelo, co se dělo. Stále slyšel ženin křik v uších. Nakonec se mu podlomily nohy a on ztěžka dosedl na zem. Toužil tolik po nějaké společnosti. Když se jí konečně dočkal, tak na ni kašlal a teď si přál, aby se to nikdy nestalo. Přál si rychlý konec. Začínal tu šílet.

Jeho mozek začal přemýšlet na sto dvacet procent. Bezmyšlenkovitě zalovil v kanadě. Samozřejmě, jak jinak, byl tam. Malý plochý nožík. Sám to prosadil do základní výbavy. Když přišlo to nejhorší, tak se mohl ještě upižlat k smrti.

Zkusí štěstí jako Ronon. Jeden nožík, jedna možnost…Mohl si vypočítat s jakou

pravděpodobností trefí správné místo. Zaklel a napřáhnul se. Hodil. Raději zavřel oči a nadával si. Měl k hodu připočítat odpor větru, tíhu nože a všechno ostatní.

Pro dnešek při něm stálo štěstí. Cela se otevřela. Muž nevěřil tomu, co se právě stalo. Nenechal se tím nijak znervóznit. Začal utíkat. Co nejdříve se chtěl dostat ven, ale napřed se přesvědčí, jestli je Zuzana živá.

„Co ti ještě řekl?“ zaznělo místností. Zuzana se nad tím jen ušklíbla a dopínala si nějaké

podivné oblečení.

„Nic, odtáhli mě odtamtud moc brzo,“ navztekala se. „Říkala jsem ti, abys mi dal čas…Ale díky bohu za to. Nenávidím ty hrady.“ Po tom, co to řekla, hodila na zem svoji uniformu. Uhladila si šaty. Byla ráda, že jí dovolil, aby se toho zbavila a převlékla se. „Tohle je mnohem pohodlnější. To mě napadá, Michaeli…“ tady byla přerušena.

„Říkal jsem ti, abys mi tak neříkala,“ štěkl muž, tedy pravděpodobně muž.

„Ty naděláš!“ zakroutila hlavou. „Podívej, kdybys mě naklonoval pořádně a nehrál si, tak zaprvé vím všechno o Zemi a necítila bych pocity té druhé!“ skoro do něj strčila. S

rozpuštěnými vlasy, oblečená v oblečení pro Wraithskou královnu a v botách na podpatku působila děsivě. „Cítím neustálý strach, který není můj a není ani o něj, ale o někoho blízkého. Cítím lásku, která mi nepatří! Hněv! Co ty o tom můžeš vědět?“

Michael se usmíval. Nepohnul se z místa. Zkřížil si ruce na prsou. Sledoval ji, jak se vzteká.

„Skončila jsi? Pro tvou informaci, stále jsem to JÁ, koho TY budeš poslouchat. Vděčíš mi za hodně.“ žena po těch slovech začínala blednout. „Kdykoliv tě můžu zabít.“ Udělal dva kroky a chytil ji pod krkem. Zalapala po dechu. Stiskl. „Wraithové nejsou jako lidé. Člověk je slabý, hloupý a příliš důvěřivý. Hodně jsem se toho naučil.“ Postupně zatínal ruku. Sledoval jak žena naproti němu touží po vzduchu. „Víš, co tím myslím?“ Kývla. Usmál se a pustil ji. Spadla mu k nohám. „V tvé krvi koluje i část mé! Važ si toho... To, co jsem stvořil, můžu taky zničit.“ Zuzana se držela za krk. Snažila se pořádně nadechnout. „Zmiz mi z očí! Jsi naprosto neschopná!“ křikl.

„Fajn,“ štěkla poněkud přiškrceně. Vstala a vyrazila ven. Stále se držela za krk. Něco si pro sebe mumlala. Nemusela se dívat před sebe. Věděla, kam má zatočit a jak jít. Stráže ji uskakovaly z cesty.

Stále si mnula ochromené místo. Zahnula za roh. Tahle část chodby byla nestřežená. Nikdy ji nehlídali. Proto jí procházela nejraději. Nenáviděla ten pocit pohledů, přestože neviděla oči. Stále nějak nevěřila tomu, že může žít tady. Ano, možná byla Michaelův klon, či experiment, ale to neznamená, že nemá touhy, cit… Však jednou bude on před ní klečet a prosit, škemrat. Touha po moci ji doslova oslepovala.

Neznámá síla jí přitiskla na nedalekou stěnu. Opět to schytal její krk. Dostala možnost pohlédnout útočníkovi do očí…

„Evane,“ zachroptěla. Začala sebou házet.

„Neříkej mi tak!“ štěkl muž. Přitlačil. „Ukážeš mi cestu ven a pak tě zabiju, ty wraithská

posluhovačko!“ vrčel. Pravděpodobně slyšel její rozhovor s Michaelem, no i samotné

oblečení mluvilo za vše. Zuzana se jen usmála a vykopla. Muž si zřejmě neuvědomil, že má

žena více volnosti. Svezl se na zem. Hnědovláska ho přitlačila.

„Ale, ale…popovídáme si o tvém plánu,“ zašeptala. Kolem ní se začaly stahovat stráže. Všimly si, že je vězení prázdné. Nechala dva vojáky, aby ho donutili klečet. „Co cítíš? Pověz mi!“ přikázala autoritativně. „Strach?“ Usmála se a přejela mu rukou po tváři. „Zhnusení?“

Rukou mu pomalu jela na hrudník. „Nenávist?“ Více a více se usmívala. Její ruka se zastavila na jeho srdci. „Strach!“ prohlásila. Cítila, jak zrychleně dýchá. Vychutnávala si moc nad bezbranným. Dlaň pořádně přitlačila na jeho prsa. Nic se nestalo. Zvonivě se rozesmála. „Máš

strach, majore Lorne?“ otázala se a chytila jej za bradu. Donutila ho, aby jí pohlédl do očí.

„Nikdy!“ prskl.

„Měl bys mít…opravdu ano,“ zašeptala. Pustila jej a narovnala se. „Odveďte ho do pokusné

místnosti a zavolejte našeho pána!“ rozkázala. Ještě něž se stihnul Lorne bránit, tak jej omráčili.

Místností se ozýval myší pískot. Hlasitý a bezradný, avšak brzy ustal. Občas se ozvalo slabé

zapísknutí plné bolesti. Major se rozhlédl. Ležel na nějakém lůžku. Zkusil pohnout končetinami. Nešlo to. Přivázali ho pevně. Přestal se věnovat takové hlouposti. Očima bloudil po místnosti. Všude stály různé lahvičky, plné slizu a tekutin. Na stěnách byly připevněny police a skříňky. Sem tam se nacházel dřez, nějaké ty podivné nástroje, o jejichž účelu je lepší

nepřemýšlet. Napravo, zhruba dva metry od majora, stál stejný stůl jako ten, na kterém ležel. Dveře nemohl zahlédnout. Zřejmě je měl za hlavou.

Jediná osoba v místnosti něco prováděla. Neviděl jí do obličeje. Hnědé vlasy, drobná postava a určité pohyby musely nepochybě patřit Zuzaně. Právě vzala drobnou lahvičku a injekční

stříkačku. Natáhla do stříkačky podivnou nafialovělou tekutinu a pak se sklonila. Více neviděl. Slyšel myší skřek a poté ticho. Po zádech mu přeběhl mráz.

Zuzana se otočila, unaveně si stáhla roušku. Vzala do rukou v rukavicích drobného hlodavce a dala jej do klece. Vycítila něčí oči. Otočila se na Evana.

„Co je?“ zeptala se nevzrušeně. Rukavice si svlékla a hodila je do nějakého kouta.

„Co by? Jen mě zajímá, proč mučíš tu myš…“ Muž se zřejmě řídil pravidlem: ´Za zeptání nic nedáš.´

„Do toho ti nic není, ale odpovím ti, když mi řekneš, kde se nachází Země,“ prohlásila. Přisedla si k jeho nohám. Stále se tam nacházelo nějaké místo.

„Haha, ještě nějaký vtip?!“ prskl. „Navíc nevím, proč bych ti to měl říkat. Tohle ty víš.“

„Nevím. Nějakým záhadným způsobem, chyba ve vytváření, nemám vzpomínky. Sotva vím, jak se chovat jako Zuzana Petersonová,“ rozčilovala se. Podivně zčervenala ve tváři. „Jenže to brzy bude jedno,“ zasnila se. Pohlédla někam do dáli, „zabiju ji.“ Teď se jí na tváři objevil podivný a pokroucený úsměv.

Najednou se k mužovým uším donesl zvuk tichého otvírání dveří. Zuzana okamžitě vstala. Přešla za majorovu hlavu a za chvíli se vrátila. Vedle ní kráčel Michael. Pozorně jí

naslouchal.

Evan zaslechl jen kousek jejího šeptotu: „…zabralo to lépe, než jsi myslel. Přestala cítit. Bojím se však, že na něj to bude mít jiný…“ tady ji muž rukou zarazil.

„To mě nezajímá, přinejhorším zemře,“ prohlásil, „v té chvíli to bude pro něj jediná možná

záchrana.“ Přešel tak, aby na majora viděl. „Majore Lorne, copak nám povíte?“ Opřel se o lůžko u jeho levé ruky.

„Nic!“ prohlásil vzdorovitě. „Ale mám pár otázek.“ V tuhle chvíli se Wraith rozesmál. Ne falešně, ale pěkně od srdce.

„Jen se ptejte, za chvíli vám budeme otázky pokládat my a to pravděpodobně nepřežijete,“

dodával ve smíchu, který nemohl přestat. „Jen se ptejte, opravdu,“ vybízel ho.

„Fajn, proč je tu Zuzana?!“

„No, pokud vím, tak si pamatujete, že jí jeden z mých Wraithů vytrhl pramen vlasů. Mělo to působit jako nehoda, svému účelu to posloužilo. Z jejích vlasů jsem získal DNA, se kterým jsem si pohrál, a tady máte výsledek.“ Gestikuloval přesně podle slov. Zřejmě se dobře bavil.

„Pokud jde o otázku její paměti,“ začínal pokračovat. Evan měl pocit, že mu čte myšlenky.

„Nastala nějaká chyba. Pravděpodobně je to způsobeno DNA Wraithů. Taky tím, že jsem si hrál s její pamětí a vším. Buďto bych tu měl Zuzanu Petersonovou a nebo jen něco, co vypadá

jako ona. Rozhodl jsem se pro druhou verzi.“

„Proč?“ vypravil ze sebe muž na lůžku. Doslova to vydechl.

„Jde o to, že zaprvé potřebuji upravit své postavení mezi Wraithskou komunitou. Poslední

dobou má popularita kolísá. Navíc mám u vás nesplacené dluhy.“ Přešel k jedné stoličce a posadil se. Zuzana poslušně stála na místě. Sedla si teprve tehdy, až ji sám její ´pán´ pokynul.

„Když jste mě přeměnili na člověka, tak se ze mě stal vyhnanec. Nepatřil jsem nikam. Lidi mě

nechtěli a Wraithové se ke mně nehlásili. Snažil jsem se získat alespoň trochu moci. Nevedlo se mi nejlépe. Nemusel jsem dlouho trpět. Nahráli jste mi do karet.“ Tady se usmál a čekal na mužovu reakci.

„Ne, ne, ne…Arsos ne! Nemůže nás to věčně pronásledovat!“

„Očividně ano, majore. Arsos byla chyba.“ Vstal a začal přecházet po pokusné místnosti. Cinkání skla a nástrojů označovalo, že po vysvětlení se major nedožije druhého dne. „No každopádně jsem já ukázal na vás. Na tu správnou stranu. Pátral jsem po pravých vinících a našel jsem se. Má popularita začala stoupat. Samozřejmě jsem se musel snažit. Pár královen šlo z cesty, avšak zařadil jsem se zase do společnosti, ze které jsem byl vyhnán.“ Vedle muže si postavil stolek a na něj vykládal různé předměty. „Pak přišly nápady na vaše polapení. Vyhlazené planety, vyřazené zadávaní…Vám se začalo dařit – velmi obdivuhodné u vaší rasy

– a má moc klesala. Vymyslel jsem plán.“ V tuto chvíli přešel k majorově paži a vyhrnul mu rukáv. „Stačilo mi k tomu jen pár vlasů a všechno se to rozeběhlo.“ Nabral průhlednou tekutinu do injekční stříkačky. „Všechno jde tím správným směrem a vy tomu nedokážete zabránit.“ V tuhle chvíli mu bodl jehlu do žíly a pomalu mu tam vtlačoval neznámou látku. Evan pevně stiskl zuby. „Zuzana mi přišla jako nejlepší nápad. Naklonoval jsem ji.“ Jedna třetina obsahu stříkačky muži kolovala v krvi. „Nechal jsem vás přivést sem! Prvně z vás měla dostat informace, ale to zvládnu i já!“ Půlka, zbývalo jen půl odměrného válce. „Využiji ji jinak. Mým cílem je získat informace.“ Jen jedna čtvrtina a Lorne se dozví k čemu ta látka je. „Další cíl je smrt co nejvíce Atlaňťanů. Vím, že vás přijdou zachránit a ty pak přijdou zachránit jiní!“ Na majora přicházely mdloby. „Budu vás chytat na každé planetě! Vím, že tímto si opět upevním své postavení,“ naklonil se k majorovi, „ale toho se nedožijete,“

zašeptal mu do ucha. Muže na lůžku pohltila temnota. Táhla jej sebou do sladkého odpočinku, ze kterého by se nejraději neprobral. V tu chvíli se Michael narovnal a pohlédl na svoji společnici. „Máš dvě hodiny na zdokonalení, materiály jsem ti vylepšil,“ řekl. Otočil se a odešel.

Zuzana zhluboka povzdechla. Vytáhla z jedné z klecí myš. Vzala lahvičky s fialovou tekutinou a začala vše studovat. Tlačil jí čas. Musela uspět. Pamatovala si, když Michael naposledy zuřil. Pěkně to odnesla. Nejhorší bylo, když zničila Zuzaniny vlasy, tedy to, co zbylo. Nepomohly jí ani prosby, pláč a vysvětlení. Nezajímalo ho to, že nechce zůstat jen ona, žádné další kopie. Pokud se opravdu někoho z Wraithů bála, tak to byl on.

Evan se cítil malátně. Místnost viděl rozmazaně a točila se mu hlava. Chtěl ji nadzvednout, ale někdo mu ji přitlačil na lůžko.

„Lež,“ zazněl rozkaz. Někdo mu strčil něco do úst. „Napij se.“ Znovu poslechl. Za chvíli se mu všechno vracelo do normálního stavu. Konečně mohl pohlédnou na svou ošetřovatelku. Jak jinak, Zuzana.

„Jak?“ nadechl se. Slova se mu zadrhávala v hrdle. „Co se stalo s kapitánovými vlasy?“

vydechl konečně.

Zuzana se usmála. „O všechno se zajímáš a k ničemu ti to nebude,“ povzdechla si a promnula krk. „Zničila jsem je.“ Vstala. Upravila mu vlasy na čele. „Řekni mi, kde je Země anebo Atlantis.“ Vypadalo to jako rozmluva matky se synem. Mluvila klidně a potichu.

„Ne,“ prskl muž. Snažil se marně osvobodit.

„Nechci tě prosit, nechci tě mučit. Radši bych to ukončila teď. Evane…“

„Řekl jsem ne.“

„Fajn, za chvíli dorazí můj pán a věř mi, mám za úkol začít hned.“ Na tohle nic nenamítl. Zuzana si dala vlasy do culíku. Vytáhla nástroj, který se až moc věrně podobal skalpelu.

„Prosím…“

„Ne,“ zaťal zuby. Čekal na ránu. Přes rty se mu vydralo slabé zasténání. Nesouhlasil s tím, co dělala. Nelíbilo se mu, že jej řezala do ruky. Občas se zastavila, aby se jej znovu zeptala. Nepomohlo to, muž trval na svém.

„Tohle je ještě slabé. Nechtěj dopadnout jako ta krysa. Michaelovi nedělá problém tě

rozřezat.“ Po těhle slovech odložila skalpel na své místo. Přešla k nějaké poličce a vyndala jednu z lahví. „Tohle bude bolet hodně. Nedokáži tomu zabránit, musím to udělat…“ Vadilo mu, že k němu takhle mluvila.

„Sakra řekl jsem ti, že nic neřeknu.“

„Fajn, tím pádem zažiješ nepěkné chvilky. Trvá hodinu, než si tvé tělo najde protilátku na to, co dostaneš. Mezitím budeš cítit křeče a bolesti. Jako by ti někdo vytrhával vnitřnosti. Poslední nabídka…“ Zavřel oči a čekal na svůj osud. Nezradí, nikdy. Modlil se, aby se bůh smiloval a nechal jej zemřít. Jenže tentokrát jej nevyslyšel. Do úst mu nějakým záhadným způsobem vpravila neznámou hořkou tekutinu. Nemohl ji vyplivnout. Polknul. Otřásl se a čekal. Za chvíli to začalo.

První jej začala pálit kůže, dokonce i svědila. Nemohl se poškrábat. Postupně se bolest stupňovala. Hlava se mu málem rozskočila. Snažil se dlouho mlčet, nedokázal to. Křičel a přitom nechtěl. Nikdo jej neposlouchal. Zuzana dávno odešla. Nikdo mu nemohl pomoci a přesto přišlo vysvobození. Jeho mozek se snažil ochránit. Jednoduše omdlel, major Lorne ztratil vědomí.

Nemesisin pramen vlasů, PART II

Michael seděl a četl si knihu. Podle jeho názoru se dala považovat za poučnou a zajímavou. Napsal ji kdysi nějaký vesničan, kterého stejně vysáli. V tuhle chvíli nepodstatná informace. Otočil další stránku a sledovat text. Nepostřehl, že se vedle něj zjevila Zuzana a založila si ruce na prsou. Nějakou dobu jej sledovala.

„Jaké jsou další rozkazy?“ zaprskala.

Muž se pohodlněji usadil a na ženu ani nepohlédl. „No až se vzpamatuje z toho, co zažil, tak pokračuj,“ zamručel.

„To je vše?“

„Co víc chceš?“ Zašustění signalizovalo otočení další stránky zažloutlého papíru. Zuzana nechápavě zamrkala a stoupla si těsně k němu. Předpokládala, že ji nevnímá. Nedivila by se.

„Co kdybych se vysvlékla? Co bys dělal?“ navrhla. Doufala v nějakou pozornost.

„Podíval bych se co, děláš, a pak bych se zeptal, PROČ to děláš.“ Teprve teď odložil zajímavější věc. „Prostě vypadni a řekni, až bude schopen podstoupit další výslech.“

To bylo zhruba za dvě hodiny. Muž připoutaný k lůžku se probudil a o chvíli později u něj stála hnědovlasá žena. Nechala jej, aby se klidu vyzvracel a pak na něj zaútočila otázkami. Nezměnila je, a ani ji nebavilo opakovat to samé neustále dokola. Vše zakončil právě

přicházející hybrid. Nedalo se přesně určit, jestli je více člověkem a nebo Wraithem. Ten převzal iniciativu a několikrát Evana praštil. Muž na lůžku ležel s pěvně semknutými čelistmi. Zuzana se usmála a přešla k Michaelovi. Dala mu ruku na rameno. Naznačila tím, že bude pokračovat, začínala mít všeho dost. Muž ustoupil. Sledoval to, co dělala. Právě se sklonila k ležícímu.

Zašeptala zajatci do ucha: „Teď už máš strach?“ Slova nezněla příjemně a nijak láskyplně. Napovídala něco o tom, že by měl souhlasit.

„Ne,“ rozesmál se Evan. Lhal, ano major Lorne byl doopravdy vyděšený k smrti. Bezradně

pohlédl na dříve Wraitha. Tam našel ujištění v tom, že oběma přeskočilo.

„Já tě naučím, co je strach!“ zavrčela zelenoočka. Tvář se jí zkřivila. Dala mu pěstí. „Mám tě

právě tak dost!“ Nikdy neměla sílu, jenže tentokrát to nebylo jen jednou, co mu dala klouby na hřbetu ruky a neomlouvala se. Zlomila mu nos. „Pověz mi souřadnice Země!“

Neodpověděl. Odfrkla si a přešla k jeho nohám. Opřela se o lůžko. „Ta tvá hloupá lidská

hrdost,“ skoro si odplivla, „bude to bolet, Evane Lorne. Řekni mi to a ušetřím tě.“ Zhluboka dýchala. Do tváře se jí nahrnula krev. Zrudla zadržovanou zlostí. Něco ji očividně štvalo a právě si to mohla na někom vybít.

Tmavovlasý muž se rozesmál. Krev z nosu jej lechtala na tváři. V klidu sledoval strop. Kdyby mohl, tak si založí ruce za hlavu, avšak to nebylo v nadcházející situaci možné. Neviděl, co dělala, avšak náhle pocítil strašnou bolest. Prohnul se na lůžku. Pouta se mu zařezala do rukou. Křičel. V očích se mu zaleskly slzy. Odhodlal se pohlédnout níž. V noze měl zabodnutý nůž. Podle polohy věděl, že nezasáhla tepnu. Ještě větší bolest způsobilo, když jej ta malá bestie vytahovala.

„Ale, ale, majore, moc toho nevydržíte. Brečíte nám tu jako malé děcko!“ prohlásila žena s podivnou radostí v očích. Vychutnávala si to. Sedla si kousek od jeho pravé ruky a sledovala jeho tvář. S klidem, jako by na něco čekala. A opravdu, za chvíli se z jeho úst ozval křik. Hnědovláska pomalinku pootočila hlavu. Sledovala druhého, který převzal iniciativu. Rána na majorově noze se zvětšila.

Hnědovlasý muž zasténal a zakašlal. Vyplivl krev, která mu ztekla z nosu do úst. Jeho mozek se zaměstnával problematikou šoku. Vůbec nezaznamenal nějakou otázku, kterou mu opět položili. Zmohl se jen na pohrdavou grimasu a následné plivnutí do ženina obličeje. Rozklepal se. Nedokázal určit, co se to s ním děje. Snažil se utříbit myšlenky a urovnat ten zmatek. Nešlo to. Začínal panikařit. Koutkem oka zaznamenal injekci s nějakou nafialovělou kapalinou. Nebránil se. Nepřišlo mu důležité, co do něj pumpují. O pár minut později zjistil, že je mu dobře a má radost z každého atomu ve vesmíru.

„No, tohle jsme nepředpokládali,“ pronesla do ticha žena. Trošku si odkašlala. Sledovala, jak se Lorne svíjí nekontrolovatelným smíchem. Nastalo trapné ticho. „Vážně jsem nečekala takovýhle vedlejší efekt, je pravda, že se ta myš chovala velmi divně, ale…“ Napůl Wraith a na půl člověk ji zadržel zvednutou rukou. Promnul si sklíčeně oči. Pohlédl unaveně na svíjejícího se muže. Přešel k jedné z poliček a vyndal další látku. Dal ji do injekční stříkačky a vpravil mu ji do žíly. O chvíli později zajatec zmlknul a chichotal se o poznání klidněji.

„Nemluvme o tom,“ pronesl Michael a zadržel tím další příval slov od ženy, „prostě někde nastala chyba. Doufejme, že je to poslední vedlejší účinek.“ V tuto chvíli se koutky jeho rtů

pozvedly v nepatrný úsměv. Prohlédl si ženu naproti sobě a přešel k ní. „O čem si to mluvila předtím?“

„že jsme to nepředpokládali?“ zamumlala zmateně. Pomalu se začínala přesouvat ke dveřím.

„Předtím,“ napovídal. Jenže v jeho hlase neznamenala vztek, spíše klid.

„Předtím jsem ho mlátila…“ Začínala otvírat dveře. Další slova se schovala za nimi. V

místnosti zůstal pouze major Lorne v rozdováděné náladě. Právě se smál jedné z laboratorních myšek. Ta si jej prohlížela, pravděpodobně z něj měla stejný pocit. Vypadal vtipně.

Evan se pomalu probíral ze sladkého zapomnění a jeho mozek si utříbil myšlenky. Bolela ho noha a nos. Pravděpodobně po krátkém výslechu. Kupodivu to šlo mimo něj. Začínal přemýšlet, jak se dostat z této šlamastiky. Kdyby uměl hýbat předměty, tak je venku coby dup, ale takhle? Měl vůbec nějakou šanci? Navíc začínal mít starosti ohledně svého pravého oka. Jako by se mu zhoršilo.

„Jak se má náš zajatec?“ zaznělo poněkud zvesela. Do jeho zorného pole vstoupil Wraith Michael. Dobrá nálada z něj přímo vyzařovala. „Nějaké bolesti nebo podivné pocity?“

„Cože?“ prskl ležící.

„Prostě, je všechno ok?“

„Ne!“ zakřičel Evan. Začínal mít tohoto blázince dost. „Co jste mi to sakra dali?“

„Nic, co by tě mělo znepokojovat,“ ozvalo se z pravé strany. Musel tam otočit celou hlavou, aby si prohlédl dotyčného. Samozřejmě, jak jinak. Jednalo se o veselejší Zuzanu.

„Znepokojovat? Přestávám vidět na pravý oko! S takovou vám příště neřeknu ani ň!“ začal se rozčilovat. Nějak potřeboval ze sebe všechno vyventilovat. „Ne, že bych to měl v plánu,“

brouknul se pro sebe.

„Prostě ho budeme ignorovat,“ promluvila Zuzana k druhému muži. Ten jen pokrčil rameny a začal odněkud vytahovat led. „Víš, jaké je to mít omrzliny, které se pak rychle oteplí?“ rychle se otočila na vězně.

Major zakňučel: „To nemůžete dělat nějaké genetické pokusy?“ Připadal si jako blázen. Prosil o něco, co vlastně nechtěl. Fyzické mučení bral jako jednu z nejhorších možností.

„Dneska nemám náladu,“ prohodila Zuzana.

„Proč ne? Vždyť genetické pokusy tě vždycky zajímaly,“ podivil Wraith. Přešel k ženě a dal jí do ruky kostku ledu.

„Studí,“ prohlásila hnědovláska, „ale přesto na to nemám náladu. Ne…“ Sledovala mužovy oči. Nakonec se rozesmála. „Jak chcete, můj pane,“ pokorně se sklonila. Vrátila mu napolo rozpuštěnou kostku ledu.

„Ať je dnes po tvém.“ Wraitský muž se spokojil s ženiným zakroucením hlavou a začal kolem vězně klást led. Ten překvapeným pohledem koukal z ženy na muže. Pořád mu nedocházelo, co spolu mají a nebo nemají. Přestal nad tím uvažovat. Cítil velký chlad, který začínal přicházet od konečků prstů. Netrvalo dlouho a přestával je cítit. Kůže mu bělela. Zuby mu klapaly o sebe. Pšikl. Nenápadně shodil pár kostek. Jeho nenápadnost se dala přirovnat ke slonu, který se schovával za deseticentimetrovým kapradím. Přilákal tak pozornost dvojice. žena právě zahřívala muži ruce.

Oba se přestali věnovat tomu, co dělali, a přišli prohlédnout muže. Shodili na zem zbytek nerozmrzlého ledu. Přišli s něčím, co se podobalo většímu fénu. No, ať to bylo, co to bylo, svůj účel to nepochybně splní. Zapnuli to. Horký vzduch proudil na omrzlé části mužova těla. Prvně nic necítil, avšak pocit spálenin vyhrával. Naštvaně pohlédl na své věznitele. Nechtěl vědět, jaké bolesti jej čekaly, až se kůže probudí k životu.

„Má cenu vůbec pokládat ty stejné otázky, jako kde je Země a Atlantis? Kódy a tak?“ zeptal se poněkud otráveně muž Wraith.

„Ne, nic neřeknu,“ povzdechl si zmrzlý Atlanťan. Tvrdošíjně trval na svém.

„Mě už to vážně nebaví,“ prohlásil Michael. „Zeptáme se tě naposledy…“

„Ne,“ skočil mu do řeči Evan.

„Fajn, řekl sis o to sám,“ vyprskl, „Zuzano, podej mi tu zelenou lahvičku!“ Hlas pozbyl veškerých emocí a varoval před nesouhlasem. Brzy mu přistála v ruce vyžádaná lahvička.

„Zopakujeme si to, co na začátku,“ prsknul a vylil mu do úst všechnu tekutinu. Pak jej několikrát praštil. Dalo se říct, že věznitel ztrácel veškerou trpělivost, kterou ho příroda obdařila. Vlastně trpělivost nebyla jeho silná stránka, tvořila asi jedno procento jeho pocitů. Lůžko se otřáslo pod křikem muže. Bolest, která mu protékala tělem, jej ničila. Nevěděl, jak dlouho vydrží mlčet. Pocit toho, že život tolika lidí drží jen na jeho slovech, jej stále držela při zdravém rozumu. Všechny ty látky a jedy, které do něj cpali, jej ujišťovaly o blízkém konci. Doufal, že přijde brzo. V tomhle se pletl. Wraith věděl, co si může dovolit.

„Tak sakra mluv!“ štěkl. Hnědovlasý muž netušil, co mu Wraith udělal, avšak bolelo to jako čert. Zaťal zuby do spodního rtu. Rozkousl si jej. Nakonec se neudržel a zakřičel. Vyhlídky na klidnou smrt se snižovaly. Právě se znovu prohnul. Pouta na rukou se mu zařezala do masa. V

očích se mu třpytily slzy. Nedokázal je více zadržovat. Podle jeho mínění se právě ponížil. Na chvíli všechno ustalo. Evan zhluboka oddechoval. Očima sledoval strop. Slzy tekly proudem. Jeho vědomí panikařilo. Pomalu upadal do dalšího šoku, kterému zabránila další

dávka fialového čehosi. Přinutila jej k hysterickému smíchu spojenému s další bolestí a pak ke ztrátě vědomí.

Michael se uklidnil. Nijak ho to netěšilo, avšak musel rychle postupovat. Před chvílí obdržel zprávu, že lidé z Atlantis hledají svoji ztracenou ovečku a to vytrvaleji než dříve. Musel si pohnout a začít pořádně přitvrzovat. Špehové mu dokonce ohlásili, že lidí se blíží k jeho úkrytu.

Naštvaně odhodil to, co měl právě v ruce. Uslyšel slabé popotáhnutí. Otočil se. Čekal Zuzanu za zády, ale místo toho ji našel stát ve vzdáleném koutě. Ruce v pěst si tiskla na uši a zírala do rohu. Pravděpodobně to nemohla vydržet. Třásla se. Na její lidskou část toho bylo zkrátka hodně. Michael protočil oči, ještě tohle. Naštvaně k ní přešel a otočil si ji k sobě.

„Podívej se na mě!“ štěkl. Neposlechla. Snažila se mu vytrhnout. „Nemám čas na tvoje vrtochy! PODÍVEJ SE NA MĚ!“ Nechápal kde se v něm bere tolik zlosti. Začínal si připadat jako zahnaný do kouta. Navíc musel vydat rozkazy k polapení nevítaných návštěvníků, které

očekával.

Zuzana na něj konečně pohlédla. Stále se třásla. Zničený pohled hlásal rezignaci.

„Radši jsi mě měl tenkrát zabít,“ zavzlykala. Chvilková slabost, která se u ní projevila poprvé, zaujala Michaela jakožto vědce. Natočil hlavu na bok a sledoval ji. V tu chvíli jej žena odstrčila. Přešla k nějakému stolu a popadla první věc která jí přišla pod ruku. Wraith si založil ruce na prsou.

„Otázkou je, jestli to chceš udělat,“ prohodil s takovou lehkostí a lhostejností. Zelelnoočka naštvaně zakřičela a hodila věc na zem. Vjela si dlaněmi do vlasů. Tenhle pocit zažívala poprvé. Cítila se zmateně, poraženě. Vytřeštěnýma očima sledovala podlahu.

Zabývala se problémy, které se děly mezi její lidskou a wraithskou částí. Jedna půlka ji přikazovala chovat se racionálně, klidně, až chladně a druhá se hroutila. Cítila, jak jí někdo donutil, aby se podívala vzhůru. Sledovala oči někoho, komu musela říkat ´můj pane´. Vlastně

na něj měla smíšené názory. Prostě nelítostný necita, který k jeho smůle měl i trochu lidské

části. Chtěla se mu vytrhnout, však na podobné hlouposti ihned zapomněla. Vztek mu přímo vyzařoval z očí. O chvíli později ji muž-Wraith políbil. V téhle situaci vždy vyhrávalo jeho druhé já v podobě toho obyčejného člověka Michaela. Zuzana se podvolila. Všechno jí začalo být jedno. Kdykoli měla možnost jej zabít, ale nedokázala to, ne v tuhle dobu. Pravděpodobně

si ani neuvědomila, že je jen využívaná.

Lorne opět otevřel oči. Zamrkal. Popravdě, přestával vidět na pravé oko. Všechno jej bolelo, ani hlavou nepohnul. Vychutnával si klid, nikdo mu nevěnoval pozornost. Zariskoval a rozhlédl se po místnosti. K jeho překvapení tam nikdo nebyl. Ulevilo se mu. Zavřel oči a usnul. Dobíral energii na další a zároveň poslední mučení.

Probraly jej hlasy. Zněly naléhavě a o něčem se šeptem dohadovaly.

„Jak jsou na stopě?“ zaprskal vysoký ženský hlas.

„Můžeme je očekávat každou chvílí,“ pravil muž.

„Fajn, takže zatím, co jsi…“ tady se ozvalo plesknutí. „Au…prostě a jednoduše…“ ticho.

„Zabij ho, co sním? Na nic jej nepotřebujeme. Svůj účel dávno splnil. Jen se divím jeho vůli.“

„Hmmm,“ zamručení od ženy.

„Buď tak laskavá,“ ironie hlasu nebrala konce, „a zbav mě toho břemena, ale nejdříve znič

nepotřebné věci.“ Po tomhle následovaly kroky za majorovu hlavu a hlasité zavření dveří. Další šouravé krůčky signalizovaly, že se žena chystá na vyplnění úkolu. Cinkání skla, zvuk bublajících látek nenávratně zničených ho přivádělo k šílenství. Nejvíce mu vadil křik myší. Nevěděl, jak dlouho, avšak děkoval nebi, že mu žena nevěnuje pozornost. V duchu viděl alespoň malou naději na přežití.

Netušil dobu, která uběhla od posledního rozkazu. Najednou se Zuzana prudce otočila a přešla k majorovi.

„Chvilinku strpení, hned se ti budu věnovat,“ zašvitořila a rychle začala hledat věci v zásuvkách. O necelou čtvrt hodinu později se konečně narovnala a dala si vlasy do gumičky. Popadla nějaký předmět ze stolu. Světlo se na něm odráželo. Evan nasucho polknul. Vyčerpání jej dostihlo a zjistil, že když jej podřízne, tak mu to pravděpodobně ani nebude vadit.

Kapitán se smutně pousmála a udělala dva kroky jeho směrem. Načež její vyděšené oči zamířily ke dveřím. Něco se v nich změnilo. Odrazil se tam strach a překvapení. Ozvala se rána podobná výstřelu a žena upustila vše, co měla v rukou. Chytila se za břicho. Bledými prsty jí začínala protékat krev. Udělala pár kroků vzad a narazila na pult. Svezla se na zem. Stále nechápala to, co se dělo.

„Pohne se a vystřelte jí mozek z hlavy!“ zakřičel kdosi. Z hlasu se mu dalo vyčíst pohrdání

smíchané s překvapením a bolestí.

Do majorova zorného pole levého oka se dostali mariňáci. Podle nášivek byli z Atlantis. Mířili na ženu ležící na zemi. Půlka z nich se snažila schovat překvapení a podivnou nerozhodnost.

„Do háje zelenýho, už vím, proč cítím to, co cítím…“ brblal kdosi za Evanovou hlavou. Nakonec k němu hlas došel a stoupnul si vedle něj. „Pane na nebi!“ další nadávka, „co to sakra udělali! Evane!“ Otočil se na mluvícího. O šoku, který právě zažil, už nikdy nebude mluvit a doufal, že se to nikdy nezopakuje. Stála tam další Zuzana. Okamžitě jej začala osvobozovat. Dávala si pozor, aby mu nezpůsobila další bolest. „Vlastnoručně jí rozmlátím hlavu o nejbližší poličku,“ mumlala si pro sebe Petersonová. Nechápala vyděšený pohled, kterým ji obdařil její nadřízený. „Hej, klid, chceme vám jen pomoct.“ Slova se zřejmě minula účinkem. Sotva byl volný, tak se vrhnul na opravdového kapitána a z posledních sil ji začal škrtit. Dlouho mu to nevydrželo. Vyčerpání, dehydratace a další faktory ho donutily, aby se složil na zem. Prostě a jednoduše omdlel.

„Fajn, to bychom měli z krku,“ prohodila kapitán a promnula si krk. Přešla k umírající. „Hm, kde je ten druhý?“ zeptala se mírně.

„To kdybych věděla,“ vrátila jí to druhá žena stejnou mincí.

„Nemám náladu, spěchám…kde je?“

„Nevím.“ V tuto chvíli se schoulila do klubíčka. Zasténala. Druhá žena se chytila nejbližšího vojáka, málem upadla.

„Dobře, pravděpodobně to z tebe mlácením nedostanu,“ okomentovala dobře mířený kopanec,

„vlastně máš štěstí, nečekala jsem takového...kdo ví co.“ Odplivla si na ni. „Vezměte Lorna a padáme, za chvíli to tu letí,“ štěkla kapitán jeden z rozkazů a rychle zmizeli. Ještě stihla mručet něco o tom, že se v míření strašně zhoršila.

Zuzana-klon, zůstala sama v místnosti a umírala. Čekala, až si pro ni přijde smrtka. Vadilo jí, že žila tak krátce a bezúčelně. Samozřejmě zažila několik zajímavých chvil, zbytek však považovala za odpad.

Záchranná výprava postupovala, jak nejrychleji uměla. Snažila se zmizet z komplexu, jenž

nebral konce. Motala se a zatáčela na nesprávných místech. Přece jenom se dostala napovrch. Hned po ohlášení polohy se přemístila na orbitu planety, kde se setkala s lékařským týmem a rozkazem velícího plukovníka pozemské lodi, který nechal zničit celou základnu. Zuzana Petersonová se odplížila do nejbližšího kouta a tam se zhroutila. Ležela na zemi a snažila se ignorovat pocit, který se jí zdál vzdálený a cizí, přitom jej cítila. Bolet břicha ji donutila, aby se za něj chytla. Nepravidelně dýchala. Čekala ještě větší bolest se zničením základny. Jenže se nic takového nestalo. Bolest pomalu odcházela, než se vytratila úplně. Takže klon kapitána Petersonové definitivně odešel.

Malá nenápadná loď zastavila v neobývané jeskyni. Vezla sebou pouze dva pasažéry. Muže a ženu, která ležela na podlaze zadní části lodi. Muž se právě přesunul do zadní části. Potichu, aby jej zelenoočka neviděla. Stoupnul si do dveří a sledoval její utrpení.

„Je mi to líto,“ pronesla mezi vzlyky. Vykašlala další kousek krve. „Zase jsem zklamala.“

Napůl člověk, napůl Wraith se usmál. Věděl, že nečeká nějaká slova ujištění o tom, že to tak není. Rozhodně ne slzy. Prostě umře a může být vděčná, pokud ji pochová. Přesto všechno udělal pár kroků k ní. Sedl si na jedno se sedadel. Pohled sklopil k zemi na ženu u jeho nohou.

„Řekni sakra něco!“ štěkla po něm. Schoulila se v bolesti do klubíčka. Rukou se snažila zdeformovat podlahu. Zanechala tam jen krvavou šmouhu.

„Nevím co,“ pronesl do ticha muž.

„Nevím, prostě něco povídej,“ zašeptala. Mezi jednotlivými slovy dělala větší pauzy. Umírala. „Nechci umírat s pomyšlením, že…jsem…sama…“ sotva ji slyšel. Přesto jí její

přání nevyplnil.

Zelené oči se upřely do mužových. Vypadalo to, jako by štěňátko hledělo na svého pána a divilo se, co zase udělalo špatně. Slzy přestaly téct. Přirozená jiskra se ztrácela. Zhasínala jako plamen dohořelé svíčky. Knot docházel a plamen zhasl. V tu chvíli muž vstal. Poklekl u mrtvé a zavřel jí víčka. Zvedl ji za země a položil na sedačky. Pokývnul jí. Přemýšlel o tom, kam ji pohřbí. V duchu došel k závěru, že napřed zmizí z téhle planety a pak se začne zabývat těmito otázkami.

Kapitán Zuzana Petersonová seděla u lůžka zničeného muže. Po dlouhé době se odhodlala a chytila jej za ruku. Celým tělem jí protékal hněv. Do očí se jí draly slzy. Stále se nemohla zbavit pocitu viny, který ji drásal.

„Zuzi, nemůžeš za to,“ zaznělo jí šeptem u ucha. Lehce nadskočila. Skousla si ret a nakonec pohlédla na druhého. Stále nepustila mužovu ruku, naopak, pevněji stiskla.

„Tady…Rodney, co mám dělat?“ zašeptala sotva slyšitelně. „Je to moje vina.“ V tuhle chvíli si vedle ní vědec sedl a položil jí ruku kolem ramen.

„Mohlo se to stát komukoliv z nás. Není to tvá vina…“

„Jak se mu mám po tomhle podívat do očí?“

„Podívej se na mě!“ přikázal a donutil ji, aby jej poslechla. „Není to tvá vina!“ Jenže tím dosáhl ještě více bolestivého výrazu.

„Mučili ho…mučila jsem ho já,“ vrčela a zavzlykala zároveň, „Carson říkal, že měl na mále, a navíc, možná ani neuvidí na jedno oko. Kdo ví, jak dlouho si tu poleží…hergot!“ prskla. Vstala. Opustila ošetřovnu. Doufala, že brzy najde Michaela a v tu chvíli si s ním všechno vyřídí. žádné slitování, to si přísahala.

Nemesisin pramen vlasů – KONEC

Neodolatelný major Evan Lorne na deset způsobů, aneb po čem ženy tajně

touží!

Pozor, ženy!

V dnešním čísle Líziny kuchařky si můžete přečíst: „Neodolatelný major Evan Lorne na deset způsobů“. Sice nejde tentokrát o masitý (a že je to kus) recept, na jaký jsem zvyklý, ale jde o zachycení jeho úžasné postavy...ehm...povahy.

Tak tedy, jak bylo naznačeno na začátku, Evana a jeho povahu si můžeme rozdělit na deset stručných bodů. Na začátek začneme něčím lehčím a pak budeme postupně přidávat. Samozřejmě jde o majorovy nejlepší repliky. Tak tedy, připravte se! Jdeme na to!

1) Major Evan Lorne – Velitel:

„Hej, chlapi, poslouchejte! Dávám rozkaz! Dva vpravo a dva, včetně mě, vlevo!“

2) Major Evan Lorne – Ochránce bezbranných a chudých:

„Ještě jednou šáhneš na koupelovou kačenku doktorky Braunový a zabiju tě...“

3) Major Evan Lorne – Sklerotik:

„Hergot, kam jsem dal tu cé-čtverku?“

pozn. autora: C4 se nachází v majorově ruce.

4) Major Evan Lorne – Machr:

„To vám tak jednou jdu po lese a proti mně skupinka Wraithů. Stačila mně jen jedna kulka a bylo po nich!“

pozn. přihlížející veverky: Po hysterické scéně do každého vyprázdnil jeden zásobník, vůbec nevnímal, že jsou dávno mrtví.

5) Major Evan Lorne - Vyjednávač:

„Ale no tak, odlož ten granát, nechci to tu pak uklízet...“

6) Major Evan Lorne – Ničitel:

„Uděláme to takhle, vlítnem tam a všechno povyhazujeme do vzduchu...eh, nechal jsem se unést, prostě sjednáme mír.“

7) Major Evan Lorne - MacGyver:

„Bouchni do toho párkrát a ono to pojede...“

8) Major Evík Lorne – Posera:

„Hele, chlapci, schováme se pod stůl a on si to Sheppardův tým nějak vyřeší.“

9) Major Ev Lorne – Nesnesitelný mizera:

John Sheppard – „Který hovado mi dalo na židli lepidlo?!“

10) Major Evan Lorne – Milovník:

„Večeře? V osm? U mě?“

pozn. doktorky: Moc otázek na jednoho. Raději budu souhlasit.

A ještě bonus pro vás, které jste vydržely a neomdlely:

Major Evan Lorne – Neodolatelný:

„Máte někdo gel?“

Naše kuchařka vám právě podala majora Evana Lorna na deset způsobů. Protože takového chlapa upéct je přímo svatokrádež, tak vám v dalším čísle vše vynahradíme. Představíme vám recept na McKayovi - prsíčka s broskví a sýrem. Pro dnešek se s vámi loučí týdeník: „Lízina kuchařka“.

Nejúžasnější anděl

Jmenovala se Anna Andelaidra „bohyně“ O´Neill. Její krásné dlouhé hnědé vlasy odrážely světlo. Oči modré jak studánky byly tak hluboké, že se v nich člověk ztrácel. S její sílou se málokterý muž srovnal. Hbitost ji propůjčovala drobná postava a útlý pas. Kdykoliv se usmála, ukázala řadu nádherně býlích rovných zoubků. Na levém lokti si nechala vytetovat krásného malého dráčka.

Její věk lidi mátl. Nikdo si nedovolil říct, že je starší než dvacet pět, avšak jí bylo dvacet sedm a už to dotáhla na majora! Patřila k jedněm z nejlepších bojových pilotek americké armády. Spousta vyznamenání se jí houpala na uniformě. Hrdinka!

Jenže její minulost nebyla vždy tak nádherná. Patřila k nechtěnému dítěti. Dostala se do dětského domova, kde se jí vedlo špatně. Její krása vzbuzovala v chlapcích touhu a v dívkách nenávist s žárlivostí. Musela se každý den potýkat s nadávkami, urážkami a obtěžováním ze strany chlapců. Snažila se od všeho utíkat. Jenže netušila kdo je, kam patří. A pak přišel ten den. Poznala svého bratra Jacka O´Neilla. Vytáhl jí z té žumpy a ukázal ji správou cestu. Bydlela u něj. Tenkrát mu bylo 28. Vděčila mu za vše. Po čase se dostala k programu hvězdné

brány, kde se jí dařilo. Jenže sama nebyla se svým životem spokojená. Hledala nějaký smysl. Tenkrát chodila s doktorem Jacksonem. Zažila s ním nádherné chvilky. Po jeho první smrti se sním už znovu nedala dohromady. Nechala se převelet na Atlantis.

„Tak jsem tady,“ pronesla do tichého pokoje. Nechala klesnout tašky na zem. Přešla ke dveřím balkónu a otevřela je dokořán. Nechala, aby jí vítr cuchal vlasy a slunce se odráželo v jejích dokonalých vlasech. Vychutnávala si teplo a dočerpávala energii.

Za zamyšlení ji vytrhlo klepání. Otočila se ve své dokonalosti. Přešla ke dveřím, které ladným pohybem ruky otevřela. Stál za nimi major Lorne. Věnovala mu kouzelný úsměv.

„Majore?“ otázala se. Rukou jej pozvala dále. „Můžu pro vás něco udělat?“ Zatřepetala řasami.

„Ano, přišel jsme proto, že mi vás doktorka Weirová svěřila na starost. Dám vám seznam, kdy vám začíná služba a takové věci.“ Podal jí papír. žena do něj nakoukla a s děšením v očích rychle pohlédla na Evana. „Pokud se vám něco nelíbí, tak si budete muset stěžovat někde jinde.“ Odešel.

Krásnýma modrýma očima se zahleděla ven. Rozplakala se, svět nebyl fér a ani ten pěkný

major s úžasným zadkem. Vždyť nikdo po ní nemohl chtít, aby pracovala a už vůbec ne, když

měla udělané tak krásné nehty. Vlastně se mohla i zašpinit a nebo si něco pohmoždit. Co by maminka říkala na modráky! Nedalo se nic dělat. Vytáhla ze skříňky uniformičku, která

odhalovala vše dokonalé na ní, ale zase podle norem zahalovala. Oblékla se a vydala se za povinnostmi. Samozřejmě ve své dokonalosti.

Vyrazila do chodeb a hned na druhé zatáčce narazila do stěny. Omdlela a dokonale se složila na zem. Našel ji John Sheppard. Prvně se podplukovník divil, proč se ta krasotinka válí po zemi, ale pak mu došlo, že mohla omdlít. Znaleckým pohledem si ji prohlédl. Vypadala dobře, tak se rozhodl, že by to byla škoda ji nechat nastydnout. Vzal ji elegantně do náručí a odnesl ji na ošetřovnu, kde si ji vzal do péče Carson Beckett. Jednal s ní jako s květinkou, bál se, že by se ta křehotinka mohla rozpadnout.

Bohyně procitla! Zatřepetala koketně řasami. Zývla. Byla to nuda. Zase nevěděla, kde je. Chvíli si myslela, že se zase zlila do němoty, samozřejmě dokonale. Dokonce by tomu nasvědčovalo i to, že si nic nepamatovala. Jenže tentokrát tomu tak nebylo. Nenene, ona se neopila, jen špatně vytočila zatáčku. Teď měla elegantní bouli na čele. Hnedle se rozplakala, takhle přece nemohla mezi lidi.

„Jakpak jste se vyspinkala, Sluníčko?“ oslovil ji nějaký pěkný hřebeček. Musel to být doktor Carson Beckett. „Mimochodem jsem Carson Beckett, velím tady tomu zvěřinci, jménem ošetřovna.“ Ona to věděla! Dokonalá! Doktorovému vtipu se jak jinak zvonivě zasmála. Málem popukaly skla, ale Carson si připadal jak v rajské zahradě.

„Vyspinkala jsem se nádherně,“ pronesla dokonalým a melodickým hlasem. Její modré oči se zahleděly do těch doktorových a měla jasno, on je ten jediný. Beckett na tom musel být stejně. Sklonil se a vroucně ji políbil. Jejich polibek přerušil příchod Johna Shepparda.

„Néééééééééé,“ vykřikl zoufale, „ona je mojéééééééé! Jen mojééé!“ ve své zoufalé zoufalosti vytáhl berettu a střelil Carsona. Sledoval jak krvácí na podlahu. „Heheh, jen mojééé! Rozuměl jsi tomu? Budeš si to pamatovat do své smrti!“ Která záhy přišla.

Carson jen zasténal „Anno Andelaidra „bohyně“ O´Neill, miluju tě,“ a vypustil duši. John odfoukl dým valící se stále z jeho koltu a strčil ho do pouzdra. Přišel blíž k bohyni a usmál se na ni.

„Tak co, kotě?“ povytáhl obočí. Jenže Anna se uměla mstít a tak dokonale, že ani nestačil zamrkat a zabila jej pravým malíčkem na pravé ruce. Jeho mrtvé tělo se skácelo k zemi.

„A nic, zdechlino,“ pronesla tvrdě krasotinka. Vstala. Invaze právě začala. Upravila si své

nemocniční roucho a vydala se do chodeb hledat majora Lorna. Jeho hodlala svést, protože vždy on byl její hrdina, pak měla v plánu shodit Weirovou z balkónu a převzít velení nad Atlantidou. Jak ďábelské...muhahaha.

Celý tento jeden plán měl chybu. Evan Lorne vlastně ani neměl zájem a truchlil nad mrtvou přítelkyní Elizabeth Weirovou, ale později podlehl, stejně jako všichni.

Ano, Anna Andelaidra „bohyně“ O´Neill konečně dosáhla uznání a založila vlastní kolonii. Všichni ji na slovo poslouchali. Vždyť byla jejich vzor, jejich bohyně, jejich.... matka, otec i bratr v jednom.

The endík

Poslední setkání–ÚVOD (Evan Lorne, Zuzana Petersonová a Richard Woolsey)

Hlavní hrdiny znáte, teda kromě nudných hrdinů jako je Lorne a Petersonová tam přibude ještě jeden, ale to se dozvíte hned v první větě

. Tohle povídku rozdělím na dvě části, aby

jste se měli na co těšit. Je to tak trochu jinak pojato, tak doufám, že si to užijete

.

Poslední setkání, PART I

„Vaše jméno, hodnost, věk, prosím,“ vyzval muže na židli Richard Woolsey. Ještě poupravil mikrofon a dosedl naproti druhému. Pohodlně se usadil a rozevřel složky. Nahlédl do nich a čekal na odpověď.

„Evan Lorne, major letectva Spojených států, 38let.“ V místnosti panovalo nesnesitelné

vedro. Navíc major se nacházel v podivném rozpoložení. Nevěděl, proč tu byl a ani co se po něm bude chtít.

„Víte, proč tu jste?“ zazněla další otázka.

„Ne,“ odpověděl voják bez mrknutí oka.

Richard nahlédl do papírů a usmál se. Jenže s druhým mužem to nepohnulo. „Tak mi tedy řekněte něco více o planetě,“ opět nahlédnutí do papírů, „jménem Arsos.“

V tomto okamžiku se druhý muž ošil. Odkašlal si. „Arsos?“ Odmlčel se a tím dal čas, aby si vyslýchající něco k sobě poznamenal. „Jedna z mála planet, kterou jsme navštívili. Nic víc.“

„Majore, nedělejte, prosím, ze mě hlupáka. Řeknete mi, o co tenkrát šlo.“

Lorne však mlčel, hleděl na barevně vykládané okno. Poslouchal, jak se blíží bouře. Přemýšlel, jestli se ochladí anebo zase nastanou ta vedra. Pak jej napadlo, jestli stihne večeři nebo ne. Celkem se na ni těšil. Bramborový salát a kuřecí řízek miloval.

„Majore, mohl byste odpovědět?“ poklepal Woolsey netrpělivě prsty o stůl.

„Oh, ano...no, dostali jsme echo o tom, že se tam koná setkání Wraithů. Nic víc. Vybudovali jsme plán, jak jich co nejvíce zlikvidovat. Podařilo se a my se vrátili domů bez jediné ztráty.“

Na počest jeho dřívějších myšlenek zakručelo Evanovi v břiše. Nervózně poposedl. Určitě

přijde o večeři, viděl to jasně. Jenže pak ho napadlo, že by se třeba Petersonová mohla smilovat a schovat mu kousek, když měla službu.

„Když se na to podíváte zpětně, tak jaký z toho máte pocit?“

„Jiný než tehdy, prostě jsme si měli hledět svého. Zaplatili jsme za to a ještě zaplatíme.“

Richard si povzdechl, proč všichni tak neradi mluví při těchto přátelských posezeních? „Tak jinak, jak jste za to platili?“

„Máme několik nezvěstných a mrtvých.“

„Pro dnešek poslední otázka: Myslíte, že by se to nějak změnilo, kdybyste tam tenkrát nešli?“

Tady doslova sledoval majorovy pocity ve tváři. Prvně viděl překvapení, pak přemýšlení a nakonec nerozhodnost. O sekundu později se major tvářil profesionálně.

„Jednali jsme podle našeho nejlepšího svědomí,“ odpověděl voják po tom, co si vše pomyslel. Bolest, kterou cítil, se pomalinku dostávala na povrch. „Jsme ve válce a ta si vždy žádá oběti. To nemůžeme změnit...“ hlas se mu náhle ztratil. Možná toužil něco říct, ale nedokázal to.

„Smím...smím odejít, pane?“ vyhrkl poslední otázku. Nelíbilo se mu to a navíc měl opravdu hlad. Vlastně měl z celé této šaškárny tak trochu strach.

Woolsey se zamyslel. „Dobře, jen ještě jedna věc. Kapitán Petersonová,“ začal. V tu chvíli se Lorne zamračil. „Prý zastřelila nějakého informátora, je to pravda?“

„Ano, ale...“

„To mi stačí, děkuji, majore. Můžete jít.“ Muž s brýlemi zaklapl desky a vstal. Vypnul mikrofon, vzal si nahrávku a odešel s podivným sebeuspokojením.

IOA mu zadala, aby našel viníka. Ano, lehce se to zadává, a hůře koná. Přečetl tolik spisů, všechna hlášení o Arsosu a přesto měl tolik mezer. Všichni něco tajili, jenže on to nedokázal odhalit. Věděl, že major Lorne zaplatil za tuhle chybu svým zrakem. Celá Atlantis přišla o několik členů a jeho úkolem bylo najít toho, kdo se nedokázal v čas správně rozhodnout. Všechna proti ukazovala dvěma směry.

Muž v obleku si rozepnul knoflík u saka. Posadil se a přívětivě se usmál na hnědovlasého muže. Zapnul nahrávání. Odkašlal si. „Smím poprosit o věk, jméno a hodnost?“

„Samozřejmě,“ přitakal druhý, „Andy Green, seržant americké armády, 35 let.“ Woolsey jen zamrkal. Ten chlap vypadal tak klidně a navíc jej to muselo i bavit!

Richard jen zakroutil hlavou. „Tak tedy, jak dlouho sloužíte pod kapitánem Petersonovou?“

„Hm,“ zamručel seržant, „ani nevím. Hodně dlouho. Vlastně si ani nedokážu představit, že bych měl někoho jiného za velícího.“

„Jaký je váš osobní pocit?“

„Nějak vás nechápu.“ Zavrtěl se.

„Za ta léta jste si musel s kapitánem vytvořit nějaký vztah, definujte ho, prosím. Vlastně, řekněte mi něco o kapitánovi a o tom incidentu se zastřelením informátora na vaší třetí misi v téhle galaxii.“

Andy se poškrábal na hlavě a založil si ruce na prsou. židle mu najednou připadala tvrdá a navíc téma o kapitánovi mu nepřipadalo jako nejlepší. „Nehodlám s vámi mluvit o kapitánovi, rozhodně ne do záznamu,“ prohlásil pevně.

Diplomat si poznamenal něco o loajálnosti a věrnosti. Vypnul nahrávání. „A mimo záznam, jen mezi námi?“

Tehdy se Green opřel o stůl a pohlédl muži do očí. „Nikdy by mě nestřelila do zad. Mimo službu jsme přátelé a pokud jde o smrt toho informátora, pak musím kapitána podpořit. Nebyl to informátor, ale člověk hrající na obě strany.“ Tady si Andy všimnul, že Richard opět zapnul mikrofon.

„Zopakujte to celé a, prosím, nic nevynechejte. Pomůže nám to celé vyřešit,“ tentokrát ho mírným pokývnutí hlavy vybídl. Seržant si lokl vody.

Planeta se podobala snad s každou, kterou doposud navštívil. Všude se pnuly do výšky jehličnany. Sem tam mohl člověk spatřit nějaký listnatý strom, kterému nebylo dopřáno mnoho prostoru. Andy si připadal jako ve Vancouveru.

Kapitán vydala rozkaz k dalšímu pochodu. Chtěla mít celou misi rychle z krku. Vesnice se nacházela blízko a cesta k ní jim zabrala necelou hodinu. Vypadala jako každá jiná. Kolem návsi se postavilo pár domků, radnice a nejdůležitější institut, čili hospoda. Hned po příchodu zamířili na místo setkání, tedy do hospody.

Špeh pracující pro Atlantis na ně čekal. Předal jim veškeré informace, za které byl náležitě

oceněn. Vše perfektně klapalo do té doby, dokud se v hospodě neobjevili Wraithové, kteří

dokonce věděli, po čem jdou. Green tušil, co bude následovat. Zuzana vypadala hodně

vytočeně. Nechala zbytek týmu nahánět toho chudáka po celém lese.

Andy jej chytil až u brány. Dotáhl ho před kapitána. V tu chvíli se tam nacházeli jen on, kapitán a ten nebožák. Zbytek týmu stále někde pobíhal, avšak Zuzaně to nevadilo, ba naopak. Nechala špeha, aby před ní poklekl.

„Proč?“ zeptala se jej Petersonová. V tuhle chvíli naháněla strach i Andymu, jenže on neměl dost odvahy, aby zakročil.

„Já...jsem nevinný a poctivý, nikomu nechci ublížit...prosím!“ zakřičel vesničan. Zuzana vytáhla zbraň, nepohnula jediným svalem v obličeji. „Pak tedy, na co je vám tolik C4, když nechcete nikomu ublížit?“ otázala se. Klečící muž zbledl a něco nesrozumitelného mumlal. „Sbohem,“ usmála se kapitán, ale hned zvážněla. Pozvedla berettu.

„Ne, prosím...“ více pohltil výstřel. Ptáci hnízdící v korunách stromů vzlétli k obloze. Několikrát vyděšeně zakroužili nad jehličnany a pak se se skřekem vrátili do svých hnízd. Následovalo hluboké ticho, které narušila kapitán. Rozkázala návrat k bráně, avšak C4

nechala mrtvému.

Woosley si pečlivě zapsal všechny dojmy a reakce seržanta. „Kdo ještě byl s vámi v týmu?“

„Edwars a Samuelsová.“

„Smím s nimi mluvit?“

„Ne, Edwars má doživotí a Samuelsová je mrtvá,“ odpověděl s klidem voják.

Diplomat se poškrábal tužkou na bradě. „Podle toho, co jste mi řekl, tak to pro vaší velící

nevypadá dobře, měl byste být trochu vstřícnější!“ nechal se trochu unést. Nechápal, jak mohl být tak klidný, jak to všichni brali s klidem. Chtěl, aby mluvili a oni místo toho mlčeli. Mohl ukázat na kohokoliv a říct, že to on za to může, jenže Woolsey toužil po pravdě.

„Cože?“ reagoval Green přesně podle předpokladu. „Ale proč? Vždyť ona s tím Arsosem nesouhlasila! Dokonce odmítala říct tu informaci o setkání! Přečtěte si to, máte to v hlášení!“

zakřičel zoufale.

„Rád bych, seržante, kdyby nějaké bylo.“ Muž v obleku vstal a zapnul si sako. „Pro dnešek jsme skončili.“ Chystal se vypnout veškeré nahrávaní, ale ruka druhého muže jej zastavila.

„Jak není? Všichni jsme ho psali! Někde musí být...“ zarazil se pod Richardovým pohledem. Pustil jeho ruku a nechal ho, aby dokončil to, co chtěl. Muž kývnutím poděkoval a vypojil celé zařízení. Vytáhl kazetu, schoval si ji do kapsy.

„Je mi líto, seržante, ale kapitán Petersonová žádné hlášení nenapsala.“

Toho večera si Richard Woolsey procházel veškeré dokumenty a pokoušel se vnést trochu světla do téhle záležitosti, ale čím více se snažil, tím více tápal ve tmě. Vlastně mu v hlavě

zněla slova Greena, kdy říkal, že kapitán odmítala vydat informace, které donesla od zvěda. Mátlo jej to. Vůbec se nevyznal v jejích reakcích. Kdykoliv si myslel, že má v celém incidentu trochu jasno, tak přišlo něco, co jej donutilo, aby změnil názor.

Znovu vzal celou složku o tomto případu do ruky. Otevřel hlášení majora Lorna. Jako jediné

mu připadalo nejméně citově zabarvené. To, co se stalo, jej muselo zanechat chladným. Rozhodně se nedivil, když jej IOA označila jako podezřelého číslo dvě.

Informace, kterou získala kapitán Petersonová, byla potvrzena jako pozitivní. Podplukovník Sheppard začal pracovat na plánu, který vedení zamítlo. Naší hlavní prioritou se stala nenápadnost a nevědomost. Wraithové nesměli zjistit, že za tenhle „masakr“ jsme mohli my. Vypracovali jsme tedy plán, na kterém se podílela i Petersonová (po přímém rozkaze). Podle informací se Wraithové scházeli na planetě zvané Arsos za určitý počet let. Vždy šlo o dohody o území. Tito tvorové mají dokonalý smysl pro pořádek, hierarchii a spoustu dalších věcí. Mají jednu královnu, která stojí nade všemi, pět vyšších a sedm zastupujících. Hlavní

královna měla zůstat na orbitě do doby, než se sedm zastupujících dohodlo o území. To pak pět vyšších přehodnotilo a ty se následně sešly s hlavní královnou na povrchu. V tu dobu bylo sedm zastupujících na své lodi. Celé toto setkání bylo hlídáno spoustou vojáků. Největší

koncentrace se nacházela v době příchodu nejvyšší.

Kapitán Petersonová navrhla zničení hlavní královny a pěti vyšších. Sedm zastupujících se mělo podle předpokladu „poprat“ o území. Měl nastat chaos, jenže to se z nějakého důvodu nepodařilo. Tenkrát to však vypadalo nadějně.

Dva týmy měly zůstat na planetě společně s doktorem McKayem. K vyřešení celého problému jsme dostali k dispozici výbušniny a nějakou bombu. Jenže od příchodu na planetu to vůbec nešlo podle plánů. Někde došlo k úniku informací. Zbývala nám jen improvizace. Situace se vyvíjela jinak, než jsme předpokládali. Třetího dne našeho pobytu na planetě jsme konečně vypátrali spojku mezi Edwarsem a Wraithy. Okamžitě jsme ji zničili. Královnu i s pěti vyššími královnami jsme zlikvidovali a to ještě společně s více jak třemi čtvrtinami jejich doprovodu. Od té chvíle nás pronásledoval zbytek. Sedm zastupujících královen ze začátku panikařilo, ale nakonec se dohodly na naší likvidaci a pak teprve se povraždí navzájem.

Ano, tohle hlášení Woolsey znal nazpaměť. Samozřejmě to mělo happy end. Atlantis je zachránila na poslední chvíli. John Sheppard přišel s plánem, který zahrnoval Jumper, nějakou výbušninu a moře dýmu, ve kterém se schovali. Do této doby však nikdo nechápal jednu věc, jak se Atlanťanům povedlo zamést stopy. Wraithové nějakou dobu dokonce nevěděli, kdo za tím vším stojí, přestože se hnali za nějakým cílem.

„Majore Lorne, povězte mi, jak se povedlo Wraithům zjistit, kdo za to může?“ zeptal se muž

v obleku hned na úvod. Usmál se, jenže uvnitř doopravdy vřel. Nějak jej všichni štvali.

„Jak? Je to jednoduché. Oslabení královen využil náš wraithský experiment. Michael, určitě

jste o něm četl, se chopil vedení a poukázal na nás. Brzy získal na popularitě, ale poslední

dobou se mu nějak nedaří. Zuří a vymýšlí stále drastičtější opatření, jak se nás zbavovat.“ V

tuto chvíli si major promnul oko přes černou klapku. Stále ji ještě musel nosit. Čím býval nervóznější, a nebo se nacházel v nějaké vypjaté situaci, tím více ho oko škrábalo.

„Takže tím chcete říct, že pokud by nebylo Michaela, tak ta situace vůbec nenastane?“ snažil si v tom všem Woolsey udělat jasno.

„Ne, vlastně nevím, ta situace nenastala. Měli jsme se tenkrát Arsosu vyhnout.“

Richard se vítězoslavně usmál. „Nebo poslouchat názory nově příchozího kapitána,“

poznamenal. V tu chvíli se dotkl Lorna. Ten vnitřně tušil, že možná by mohl mít diplomat pravdu, jenže jeho ego mu to zakázalo přijmout.

„Mám hlášení ode všech,“ pokračoval zástupce IOA, „jen jedno mi chybí. Kapitán Petersonová ho jako jediná nesepsala. Nevíte proč?“

„Na tohle se zeptejte jí, nevím proč, pane.“

„Dobře, tak jinak, řekněte mi svůj názor na situaci, kdy chladnokrevně zastřelila informátora.“

Richard se usmál, tohle bylo očividně ožehavé téma. Kdykoliv na něj zavedl řeč, tak se všichni mračili a chovali se jinak.

„Pravděpodobně k tomu měla důvod. Nebyl jsem tam v tu dobu, abych tu situaci mohl vyhodnotit. Pokud ten muž byl hrozbou pro město, pak stojím za kapitánem.“

„Vysvětlete mi to, prosím. Má to co dělat se zastřelením té spojky mezi Edwarsem a Wraithy?“

„Ano…agente Woolsey, můžete, prosím, pro mě něco udělat? Ukončeme tenhle výslech... Té

„spojce“ bylo maximálně osm let,“ zašeptal zdrcený muž. Jeho oči zamířily někam za Richardovo rameno. Opět se zamyslel a viděl něco, co nemohl vidět nikdo jiný.

Stanul na cestě, hleděl do černých očí osmiletého chlapce. Ten vypadal zaskočený, že vidí

Evana a Zuzanu. Čekal někoho jiného. Zareagoval rychleji než oba vojáci. Prudce se otočil a rozeběhl se po cestičce. Muž vzal svoji zbraň a zamířil. Předběhl hnědovlásku. Vystřelil. Ozval se výkřik a dítě spadlo. Kutálelo se z kopce a posléze spadlo ze srázu. Petersonová, která vedle něj stála a nedokázala se pohnout, se dala do pohybu. Rozeběhla se ke skále. Lorne viděl, jak hledí dolů a následně opodál zvrací. Pravděpodobně to nebyl pěkný pohled. Všechno tohle šlo úplně mimo muže. Ten jen stál a nevěřícně hleděl před sebe. Ruce se mu klepaly. Dosedl na zem. Slyšel zelenoočku, jak na něj mluví, ale význam mu nedocházel. Právě

zastřelil dítě. Vždyť mohlo být o něco starší než děti jeho sestry. Složil si hlavu do dlaní. Čím vlastně byl? Obyčejným vrahem… Z podobných myšlenek jej probrala facka. „Omluvte mě,“ s tímto se Evan zvedl a zamířil ven. Přemýšlel, kolik toho dnes bude muset vypít, aby usnul.

Poslední setkání, PART II

„Tak, prosím o váš věk, hodnost a jméno.“ Tuhle větu Richard neměl rád. Nelíbila se mu, připadala mu ohraná. Přemýšlel nad tím, jak ji vylepšit. Třeba jednoho dne to dotáhne k dokonalosti.

„Zuzana Petersonová, kapitán americké armády, 34let.“ žena naproti němu se pohodlně

opřela. Působila klidně.

„Kapitáne, jste si vědoma, proč tu jste?“

„Ano, už jsem byla informována,“ odpověděla stroze.

Muž si dal brýle blíže ke kořenu nosu a pokračoval. „Mám tu pár věcí, ve kterých nemám jasno. Nikdo mi na ně zatím nedokázal uspokojivě odpovědět.“

„Udělám vše, co bude v mých silách.“ Zuzana se napila ze skleničky. Začala si hrát s gumičkou na levém zápěstí. Samozřejmě si vše tazatel pořádně zapsal.

„Tak tedy, proč jste zabila toho informátora?“

„Poslal na nás nejbližší hlídku nepřátel. Porušil nepsanou dohodu. Tenhle zdroj se ukázal jako nebezpečný a navíc věděl toho hodně o Atlantis.“

„Proč jste nenapsala hlášení?“ Richarda tohle vše nudilo. Vždyť celé tohle ukazovalo na jedinou osobu, nechápal, proč se v tom ještě babrá. Už dávno se mohl nacházet na Zemi. Jenže mu opět na tom všem něco nesedělo, a tak se pokoušel vyštrachat něco, co pravděpodobně ani neexistovalo.

„Mám výčitky svědomí...“

„Objasněte mi to, prosím. Rád bych to celé konečně pochopil...“ odmlčel se a pak se rozhodl vše vložit na jednu kartu, „...má to co dočinění s tím, že jste zamlčovala nějaké informace?“

Zelenoočka se rozesmála. Kdo ví, proč jí to celé přišlo vtipné. „Ale ne,“ setřela si slzy smíchu, „to vůbec ne. Informace jsem zadržovala do té doby, než byly potřeba z toho důvodu, že jsem nesouhlasila s tím, jak s nimi naloží.“

„Nechápu.“

„Nesouhlasila jsem s celou tou sebevražednou akcí na Arsos... je pozdě na to, to řešit. Celá ta akce byla chyba, za kterou jsme opravdu všichni zaplatili. Několik lidí zmizelo kdo ví kam, ale podle nejnovějších informacích jsou v pracovních táborech. Mnoho zemřelo na planetách a ještě více v bitvách.“

„A o to jde, kapitáne, snažíme se najít viníka,“ v tuto chvíli otočil muž papír a nahlédl do poznámek.

„V tom případě přeji hodně štěstí, protože každá věc v minulosti se odrazila na naší

budoucnosti. Na tomhle máme podíl všichni.“ Od té doby do konce výslechu kapitán nepromluvila. Nepohnulo s ní, když Woolsey upozorňoval na to, že všechny prsty ukazují na ni. Jen seděla a mlčela. Své k tomu řekla. Sice mu něco objasnila, ale ne tolik, aby to vše mohl šťastně uzavřít.

„Podplukovníku, prosím posaďte se,“ vyzval jej nešťastně Richard. Připadal si jako v prvotřídním blázinci. Každý se snažil být objektivní a profesionální, ale místo toho se chovali jako malí. Vlastně Woolsey obdivoval jejich optimismus, když měli za „zadkem“ takové

nebezpečí, jako byli Wraithové.

Diplomat opět pokračoval: „Prosím, představte se.“

„John Sheppard, podplukovník letectva Spojených států, věk 42 let.“ Muž se pohodlně usadil.

„Řekněte mi, prosím, něco o kapitánovi Petersonové,“ vyzval jej druhý.

„Tvrdohlavá, neposlouchá rozkazy a hlavně neuznává autority...“

Richard se zamračil, nahlédl do podplukovníkova hlášení. „Napsal jste, že při misi Arsos zadržovala informace, a proto se celá operace nezdařila. Trváte na tom?“

John se usmál a poškrábal na hlavě. Nakonec si založil ruce na prsou. „Ano,“ zazněla jeho odpověď.

„Co když vám řekla vše?“

„Není možné, pane Woolsey, jestli to opravdu bylo vše, tak proč se tak zdráhala vydat ty informace?“ zavrtěl se nervózně.

„Třeba se jen bála toho, jak s nimi naložíte.“ Richard se vracel opět na začátek. Myslel si, že by do toho mohl podplukovník vnést trochu světla, ale místo toho kolem sebe šířil tmu.

„Je voják, její úlohou je předat cenné informace. Rozhodně nemá právo rozhodovat, jestli je zdroj důvěryhodný nebo ne. Dal jsem jí rozkaz a očekávám, že jej splní.“

Richard si povzdechl: „Splnila jej?“

„Ano, ale...“

„Pak je to v pořádku, podplukovníku...“ v tuto chvíli Richard vytáhl nějakou složku a nahlédl do ní. „Je až kupodivu, co očekáváte od ostatních.“ Mluvil klidně a sledoval Johnovu tvář.

„Nedokážete poslouchat rozkazy a sám to vyžadujete. Řekněte mi, podplukovníku, co přesně

pro vás znamenala ta informace?“

„Šance...možnost jim to konečně natřít. Chápejte nás, několik dobrejch lidí zemřelo,“ v podplukovníkových očích se zablesklo.

„Nemáte třeba výčitky svědomí?“ otázal se Woolsey.

„Bože, ne! Není proč, konečně pochopili, že nejsme jen obyčejní soupeři. Vlastně si myslím, že Arsos byl dobrý tah. Podívejte, jakmile jsme se doslechli, že je to možnost překazit to setkání, tak jsme šli. S tou vesnicí je mi to líto, jenže konečně Wraithové pochopili, že jim to dokážeme vrátit. Taky byste to udělal. Všechno se podařilo a my se vrátili domů. Nechápu, proč se o to IOA stále zajímá.“ John se postavil a tím naznačil konec. Muž naproti kývl a vypnul nahrávání. Kazetu si pečlivě schoval a odešel společně se Sheppardem.

Richard Woolsey zamířil do jídelny na oběd. Pro zbytek odpoledne si dal volno. Rozhodně si chtěl tohle místo prohlédnout. Jen nevěděl, kde sežene průvodce. Třeba na někoho narazí. Z

jeho úvah ho vytrhl šum v jídelně.

Lepší dobu si vybrat nemohl. Všichni se totiž o chvíli dříve rozhodli, že nastal čas na pauzu. V místnosti to hučelo jako v úle a od výdejního pultu se táhla řada. Místa se rychle plnila. Dříve než přišel diplomat na řadu, tak už zbývalo jen pár volných míst.

„Je tu volno?“ zeptal se u jednoho stolu. Čekal, že jej odeženou, a místo toho se setkal s úsměvem všech přítomných. Kapitán Petersonová shodila z volné židle svoji vestu a odkopla ji do nedalekého kouta.

„Jen se posaďte,“ řekla a dál se věnovala svému týmu. „No tak, Greene,“ navazovala na dřívější rozhovor, „tady Scott si vzal moji radu k srdci a podívejte se, jak vypadá k světu!“

doslova se rozplývala.

„Jenže Scottovi to sluší, ať se ostříhá, nebo ne!“ čertil se Andy. Na tohle žena protočila oči. O

půl hodiny později se kapitán omluvila. Musela do služby. Zbylí dva muži se vydali neznámo kam, pravděpodobně do tělocvičny. Richard osaměl. Nějak nevěděl, kam půjde. Rozhodl se, že zvolí taktiku ,kam mě nohy dovedou´.

Město vypadalo nádherně. Kov zářil a házel odlesky, někdy dokonce i bodal do očí. Celá ta nádhera se dala přirovnat k zasněžené pláni, jenže ta nedosahovala takové kvality. Diplomat se usmíval ani nevěděl proč. Lidé jej nakazili. Všude panoval mír, klid, ale zároveň

neskutečný chaos. Doktoři pobíhali po chodbách a dohadovali se nad projekty. Vojáci cvičili, anebo jen hlídali, někteří dokonce uklízeli. Kdykoliv se Woolsey zamotal, tak se našel někdo, kdo mu poradil, kam se má vydat, anebo jej tam doprovodil. Někdy se s ním i zapovídali. Richard strávil zajímavé odpoledne, které zakončil velkou večeří a pak šel do pokoje spát. Vyčerpáním padl na polštář a usnul. Sny měl však neklidné.

„Majore Lorne,“ začal znovu Richard, „definujte svůj vztah ke kapitánu Petersonové. Víte, říkají se tu podivné zvěsti a rád bych měl jasno.“

Druhý muž si nervózně poposedl. „Víte,“ začal, jenže se zarazil. Napil se vody. „Jsme jenom přátelé.“ Na prostřední slovo dal velký důraz.

Woolsey bedlivě sledoval jeho obličej. Jenže nedokázal tam vyčíst nic. Podle věcí, co slyšel, tak to ti dva spolu tajně táhli. Zamyslel se nad tím. Nedávalo to smysl, oba moc dobře museli vědět, co je čeká, pokud to přeženou. „Slyšel jsem, že spolu...“ v tomhle okamžiku ho major přerušil smíchem. Takže drby tentokrát lhaly.

„Boha jeho, jen to ne! S Petersonovou? Myslíte si, že jsem sebevrah? Vždyť by mě umlátila polštářem,“ chechtal se voják. „Jestli posloucháte místní drby, pak vás zklamu,“ řekl o něco klidněji, „polovina z nich je lež. To by pak McKay musel být tak trochu vyšinutý blázen...“

„Což je,“ rýpl si Richard.

„... který se pravidelně řeže a miluje citróny. Podívejte, netvrdím, že není doktor blázen, ale některé drby jsou jen pro to, aby se lidé pobavili. To, že jsme s Peteronovou přátelé

neznamená, že spolu chodíme.“ V tuhle chvíli si muž poposedl a usmál se.

„Dobře, jen jsem si chtěl věci ujasnit. Řekněte mi, jaký vztah má s podplukovníkem.“

Lorne se zamyslel. Nechtěl lhát, jenže vztah těch dvou se dal popsat pouze tak, že se snášejí. Nejraději by se zabili. Doslova. Rozhodně to byl jiný vztah, než měla s McKayem. Tohle se těžko popisovalo a major si nebyl jistý, jestli má šanci to říct správně. Pohlédl z okna a přemýšlel, co vlastně chce a nechce říct.

„Majore?“ oslovil ho diplomat. Muž sebou trhl a pohlédl na něj.

„Omlouvám se, ale zamyslel jsem se...Nemají se v lásce.“

„To je všechno?“

„Ano,“ zalhal. Major Lorne po dlouhé době lhal a proč? Nevěděl. Možná pro pobavení.

„Dobře, podívejte se. Někdy...vlastně nechápu celé tady to divadlo. Řekněte mi na rovinu, bez lhaní, co si myslíte o celé té akci, o Petersonové, o podplukovníkovi,“ zavrčel Woolsey. Major se ušklíbl a prohrábl si vlasy. Zkřížil ruce na prsou a pohodlně se opřel do opěradla židle. Jeho oči vyhledaly oči druhého muže. Chvíli jej bedlivě sledoval. „Tak dobře,“ přikývl,

„pokud smím mluvit otevřeně?“ Dostal povolení. „Všechno to bylo na hovno,“ vypadlo z něj. Druhý muž překvapeně zamrkal. „Fakt jo, nic nešlo podle plánu a na tu zpropadenou planetu jsme ani neměli jít. Kdyby tenkrát Petersonová držela hubu a nechala si ty informace pro sebe, tak se z toho nic nestane. Jenže měla rozkazy a tohle si nevzala na triko. Stejně by to řekl někdo jiný. Sheppard nebere ohledy na názory jiných, prostě dělá to, co si myslí. Jenže on na tu planetu ani nešel. Poslal tam pár lidí a sám tvrdl tady, pak nás přišel hrdinsky zachránit.“ Druhý muž, který poslouchal, hodně rychle pochopil, že major o tomhle s nikým nemluvil. Vypadal hodně rozladěně a ani si nevšímal mikrofonu. „Taky to tak umím. Jo, kdyby za to tenkrát alespoň někdo mohl. Víte, ono to jde všechno ruku v ruce. Kdyby nebyl Arsos, pak by se stalo něco jiného...Jsme ve válce a válka si žádá oběti. Já si nedělám iluze, že se dožiju padesáti. To nikdo z nás, mluvil jste i s jinýma?“ zajímal se. Vypadalo to, že jej rozhořčení opouští. Uklidnil se. Přestal poplašeně gestikulovat.

„Ano,“ nechápavě odpověděl Woolsey, „jen nevím, kam tím míříte.“

„Všichni se do jednoho bojíme i já. Nikdo z nás netuší, kdo bude další. Vám to tak nepřijde, jste tu chvíli. Máme tu všichni své milované, přátele. Vykašlete se na tohle vyšetřování. Viníka nenajdete, to byste musel zatknout nejen mě, ale i další.“ Najednou vyšetřovateli přišlo, že muž naproti němu zestárl o několik let. „Viděl jsem umírat tolik lidí. Zabíjel jsem a proč? Proto, aby tahle válka pokračovala? Nikdo si nedovede představit, co zažíváme.“ V

tuhle chvíli se Evan smutně pousmál a zmlkl. Před očima viděl ty, které zabil anebo ty, kteří

umřeli. Tenhle rok vyprovodil tolik rakví. Více než za celý život. Najednou si připadal sám, strašně unavený a vyčerpaný. Takzvaně strhaný životem. Třeba jednou, možná to ani nebude tak dlouhá doba, doprovodí k bráně rakev se samotným McKayem, anebo Sheppardem.

„Myslím, že už jsem to pochopil,“ přiznal se Richard. „Můžete jít...“ zašeptal. Voják pokývl hlavou a odešel. Po tomhle poprosil kapitána o výměnu služby. Potřeboval si odpočinout.

„Jmenuji se Andy Green, jsem seržant americké armády. Rodina brala moje rozhodnutí s klidem… Matka lékařka stejně jako otec. Sestra zemřela při důlním neštěstí, sloužila jako voják. Na akademii jsem se potkal s kapitánem Petersonovou a jejím bratrem. Její bratr, Jeff Peterson, zemřel v dolech za stejných okolností jako moje sestra...“ Voják, který mluvil, se odmlčel. Hnědé oči zabořil do šedého stolu. „Ptal jste se mě, jak to nesla? Smrt svého bratra?“

otázal se. Dostalo se mu kývnutí hlavy. „Tak jako já. Udělali jsme největší chybu ve svém životě,“ zašeptal.

„Co to bylo?“

„Chyba, o které se nemluví,“ dodal rozhodně. „Víte, kapitána Petersonovou se nesmíte snažit pochopit. Nemůžete. Nikdy ji nepoznáte úplně. Je nevyzpytatelná, jednou vás obejme a druhý

den vás zastřelí...ne, není labilní, jen je taková. Znám ji šestnáct let a některé zvyky jsem se od ní naučil.“ Tady Andy skončil. Lehce se usmíval a teprve teď se dokázal podívat Woolseymu do očí. Viděl v nich něco zvláštního. Plamínky pochopení vzplály a svítily.

„Jak se vy vyrovnáváte se zabíjením?“

„Každý se vyrovnává jinak. Mám svůj systém, za který se stydím, ale přesně to mi udržuje hlavu čistou.“

„Považujete se za blázna?“

„Dokud si držím mrtvé od těla a mysli, pak ne.“

Po téhle odpovědi si diplomat poposedl a zahleděl se na hnědovlasého muže. „Tohle není

jasná odpověď,“ poznamenal.

„Ani neměla být,“ připustil Green. Z dalšího výslechu jej vysvobodila vysílačka. Seržant se musel okamžitě hlásit na ošetřovně. Toho dne agent IOA Richard Woolsey uzavřel celé

vyšetřování.

Noc se snesla nad celým městem. Oceán bouřil, přestože nepřicházel déšť. Obloha zářila, nikde se nenacházel žádný mráček. Během takových nocí hledali Atlaňťané Slunce. Muselo být vzdálené a s největší pravděpodobností ani nebylo vidět, ale co naplat, lidé byli vytrvalí a hledali svůj domov.

Richard Woolsey seděl nad notebookem a psal zprávu pro IOA. Připadal si ztracený a v koncích. Začínalo se mu lehce, ale končilo něco hůř. Chtěl napsat dlouhou a podrobnou zprávu, místo toho napsal jen pár řádků. Nakonec vypnul svůj počítač a dobalil si tašku. Vyšel ven do chodeb. Chtěl si vychutnat svoji poslední noc strávenou zde.

Při nočním brouzdání opuštěným městem zaslechl hvizdot větru, předení města, šplouchání

oceánu. Zastavil se na několika balkónech a dokonce se zatoulal i na jedno z mol. Užíval si toho pocitu bezpečí, které Atlantis dodávala. Připadal si doma, mezi přáteli. Musel se usmát, kdyby tohle tak mohla vidět jeho bývalá žena. Potřásl hlavou. Najednou si vzpomněl na slova majora Lorna: „Všichni se do jednoho bojíme i já. Nikdo z nás netuší, kdo bude další. Viděl jsem umírat lidi. Zabíjel jsem a proč? Proto, aby tahle válka pokračovala. Nikdo si nedovede představit, co zažíváme...“ Unaveně si protřel oči. Ano, lidé se tu báli, přestože město vypadalo tak klidně a přívětivě. Přestal přemýšlet, měl pocit, že na nic nepřijde. Vydal se do postele. Musel si před zítřejším odchodem odpočinout.

Ráno prosvětlilo chmurné myšlenky. Slunce zářilo a chlad noci ustupoval. Vše najednou vypadalo veseleji, tak nějak jinak. Lidé se zastavovali a nastavovali své tváře paprskům. Nejmenší šum se nacházel u brány. Kapitán Petersonová právě předávala službu seržantu Greenovi. Těšila se, že si brzy odpočine a pořádně se po noční vyspí.

„Kapitáne,“ pozdravil ji u brány Woolsey. Naznačil jí, že s ní chce mluvit.

„Pane,“ rozzářila se, „práci máte hotovou?“ starala se. Vlastně nebyla jediná, všichni čekali na ortel. Dneska se měli dozvědět, kdo je ten viník.

„Ano, ale nerad opouštím tohle město,“ přiznal. Opravdu se mu nechtělo, připadal si tu doma. Nostalgicky se rozhlédl po celé místnosti. Povzdechl si. Jeho pohled se na chvíli zastavil na bráně. Fascinovala jej.

„To vám věřím, neznám nikoho, kdo by odsud rád odcházel. Doufám, že se sem jednou vrátíte,“ prohodila optimisticky. „Každopádně přeji šťastnou cestu.“

Richard se na ni podíval a pozvedl obočí. „Mé rozhodnutí o verdiktu nezměníte,“ podotkl. Zuzana se rozesmála a zakroutila hlavou. Tak to nemyslela. „No,“ začal nejistě. Přitáhl si blíže kufřík na kolečkách. Rozhlédl se a šáhl do kapsy svého saka. Vytáhl flashku a malou kazetku. Podal ji kapitánovi. „Věřím, že víte co s tím.“

„Pane Woolsey?“ zamrkala překvapeně žena. Nějak nevěděla, co si má o tom celém myslet. Na nic z toho neměla právo. Originál kazety měla dostat doktorka Weirová, až se vrátí ze Země a tak i celou zprávu. Mezitím se to mělo nacházet v opatrovnictví Shepparda.

„Myslím, že by vás výsledek mohl zajímat. Navíc podplukovník se nebude zlobit, když to k němu doputuje o něco později a nikdo vlastně ani nepřijde na to, pokud si uděláte kopii.“

Tímto jí něžně naznačil, co od ní žádá. Věnoval jí jeden z vřelých úsměvů. Něco, co nebylo u něj tak známé. „Tu kazetu, řekněme, rád bych ji u vás uschoval a v případě potřeby si ji někdo vyzvedne. Mám kopii, ale nerad bych zničil originál.“

„Pane, myslím si, že vaše důvěra je přehnaná. Mohu toho využít pro svůj prospěch.“

„To neuděláte. Pokud jsem se tu něco naučil, pak je to důvěřovat některým lidem…“ otočil se a udělal pár kroků k bráně. „Prosím, zadejte adresu Země,“ zavolal k Chuckovi. Ještě jednou před bránou se otočil k Zuzaně. Tentokrát se nesmál. Jen se ujišťoval, že asi udělal největší

chybu ve svém životě. Zavřel oči a zmizel v modrém kruhu, který jej doslova pohltil. Kapitán se nedokázala pohnout, stále nechápala.

Případ č. 258 - Arsos

Vyšetřovatel: Richard Woolsey

Podezřelí: major Evan Lorne (38), kapitán Zuzana Petersonová (34)

Během doby strávené na mimozemské základně Atlantis jsem měl možnost prozkoumat celý

případ týkající se planety zvané Arsos. Mým úkolem bylo prověřit kapitána Zuzanu Petersonovou a majora Evana Lorna.

Po vyslechnutí všech stran stahuji celé obvinění a prohlašuji je za nevinné. Viníka v tomhle případě nemůžu jasně určit. Mohl by to být sám podplukovník Sheppard, který jednal v zápalu nadšení. Samozřejmě kapitán Petersonová, která se zdráhala vydat důležité informace, které přinesla. Doktor Beckett, který vytvořil monstrum mezi člověkem a Wraithem.

Rozsudek: nevinní

***

Chuck právě připravoval hlášení a jiné dokumenty pro Zemi. Jednou za měsíc měli možnost odeslat vše, co nastřádali. U práce si pobrukoval a třídil zbytečnosti. Ještě tu samozřejmě

našel i osobní vzkazy od Atlaňťanů pro ty doma. Povzdechl si, zase pracoval přes čas.

„Máte chvíli?“ oslovil někdo pracujícího muže. Ten lehce nadskočil. Zvedl hlavu od monitoru a pohlédl na hnědovlasou ženu. Kývl, že ano. Podávala mu flashku, kterou přijal a tázavě

pohlédl na nadřízenou. „Potřebovala bych, abyste tohle přidal mezi hlášení. Je to jen pro agenta Woolseyho. Myslím si, že by mu to pomohlo některé věci lépe pochopit…“

Poslední setkání – KONEC