Nahoře bez… a dole taky

Kolektiv autorů

Hodnocení:

**

Štítky:

Literatura česká, Povídky

Eroticky laděné povídky napsali studenti literární akademie Josefa Škvoreckého pod vedením editorky (a své profesorky) Ivony Březinové. Ta doplnila lechtivá vyprávění svých žáků, úsměvnými verši. Sborník vyzdobili ilustracemi tři mladí výtvarníci (též autoři textů) a vznikla tak knížka odhalující cudně věci necudné.

NAHOŘE BEZ…

… A DOLE TAKY

KOLEKTIV AUTORŮ

© NAKLADATELSTVÍ XYZ, s. r. o., 2010 Selection © Ivona Březinová, 2010

© Ivona Březinová, Anna Dlouhá, Veronika Dziaková, Eva Fraňková, Ondřej Funda, Kateřina Hejlova, Jakub Kaifosz, Tomáš Kříkava, Kristýna Lyachová, Michaela Matějovská, René Nekuda, Václava Pačesová, Petra Poliaková, Michaela Procházková, Šárka Topolová, Tomáš Tvrdý, Jan Varga, Ondřej Vašina, Jan Vavřín, Filip Vošalík, 2010

Illustrations © Tomáš Kříkava, Klára Mayerová, Tomáš Tvrdý, 2010

ISBN 978-80-7388-344-7

Tenkrát poprvé

Michaela Procházková

To něžné vrnění už asi nikdy nedostanu z hlavy. Ten pocit napětí. Tu radost, když se mobilní telefon lehce pohnul v mé dlani.

Leželi jsme vedle sebe a já se tolik bála. Ticho naplňovalo místnost plnou strachu a obav z toho hloupého a trapného poprvé. Tenkrát poprvé, četla jsem každý týden v časopisu a těšila se, že už to brzy přijde.

„Musíš počkat deset měsíců,“ šeptala jsem do roztřesených vzdechů na vrcholu posedu téměř před rokem. Deset měsíců. Martin si tehdy koupil kalendář a odškrtával jednotlivé dny až do dneška. Teď to přišlo a já nemám co říct.

Leželi jsme na posteli a poslouchali tikot hodin. Jednotlivé dvojúdery se spojovaly v jeden a zase se zpožďovaly. Mezi námi zela nekonečná propast patnácti centimetrů. Pak mě v pravé přední kapse u kalhot něžně polechtal mobil. Pomalu, co nejtišeji, jsem ho vytáhla a v duchu doufala v brzkou záchranu. Máš průšvih, hned domů! To by byla ta zpráva, která mě mohla vysvobodit. Ale to nevolala máma.

„NENI TI ZIMA? MARTIN“ Ani jsem si netroufla ohlédnout se doprava. Cítila jsem, jak se na mě dívá, jak vidí mé rudé tváře a třesoucí se ruce.

„HROZNA…“

„NECHCEŠ ZAHRAT?“

„MOZNA?!“

„TAK JA SE PRITULIM, JO?“

„ZKUS TO!“

Pomalu se otočil, položil mi hlavu na hrudník a mlčel. Už nešlo nic říct, už bylo pozdě. Po dvacetiminutovém tichu se nedá jen tak začít mluvit, a tak jsme psali.

„CHTEL BYCH TI SUNDAT TU HALENKU MUZU?“

„ASI JO.“

„A JEŠTĚ TY KALHOTY. NEBUDE TI CHLADNO?“

„TY ME ZAHREJES…“

„LIBI SE TI, KDYZ TE LIBAM NA KRK?“

„MOC. A TOBE?“

„MAM RADEJI, KDYZ MI LIBAS UCHO. BEHA MI POTOM MRAZ PO ZADECH.“

„BOJIS SE?“

Když už jsem ani nedoufala, zavibroval mobil naposledy. Na displeji stálo: „DVE NOVE SMS“

„UPOZORNUJEME NA NIZKY STAV VASEHO KREDITU. DOPORUCUJEME JEJ DOBIT.“ A ta druhá.

„CHCES TO?“

Už nebyl čas ani kredit. A tehdy jsem za poslední tři koruny napsala své první ANO. Nebylo to ještě nahlas. Ale když mu zavrněl telefon v ruce, nebylo už třeba říci ani jediné slovo.

Michaela Procházková

(• 1984 Praha)

Narodila jsem se jako všichni. Tedy téměř všichni. Stalo se to okolo poledne 11. srpna 1984 v krčské nemocnici. Císařský řez mě minul a zkumavka se mi vyhnula. Dalo by se říci, že to všechno začalo dírou a podle všeho to, sice jinou, ale také dírou skončí. Nepřišla jsem na svět náhodou, byla jsem výsledkem důmyslného plánu.

Nevím, kdy jsem zjistila, že jsem dívka. Ale vím, kdy jsem si jí nepřála být. Vlastně mě tento stav postihoval poměrně často. Mít v jedenácti letech podprsenku velikosti C není žádný med. Poznámky typu, že kozy patří do ohrady, jsem sice po čase přestala vnímat, ale tu rudou skvrnu na kalhotách o půl roku později svému tělu nikdy neodpustím.

O panenství jsem přišla taky standardně. Čekala jsem jako všichni na toho pravého, který se ale bohužel dostavil až o mnoho let později. S tím prvním to bylo vleže a chlapec, jehož snaha byla mnohonásobně větší něž zkušenosti, vůbec nepostřehl, jak moje hlava s pravidelnou přesností naráží do zdi. Jestli to bolelo? Nevím. Ta hlava bolela mnohem víc.

Pak jsem odešla na vysokou a nezměnilo se vlastně nic. V roce 2009 jsem slavnostně přijala na Literární akademii titul magistra umění v oboru Tvůrčí psaní – redakční práce a současně odvrhla po sedmi letech přítele.

Sex mě baví. No – baví. Co dělat, když v televizi nic není a knihovna má zavřeno? Partnery nestřídám, raději dlouho pobudu v místech, kde se toho po člověku moc nechce. Ráda o tom mluvím, ale když přijde na věc, podlomí se mi kolena.

Dnes je ze mě redaktorka v Denících Bohemia, ale věřte, že studentské posedávání v kavárnách bylo o sto procent lepší.

Včera touhle dobou

mi přišla esemeska

že mě miluješ

A dneska?

Dneska svůj mobil

svlíkám sama

Zprávy posílám do neznáma

a čekám

až mi nahý

líně

zavibruje v klíně

(Mobil)

Takhle jsem se v životě snad ještě nepobavil

Jakub Kaifosz

S rukama nataženýma nad hlavu se pravidelně propínala v zádech. Hlavou prudce otáčela ze strany na stranu a skoro neslyšně vzdychala a pobroukávala. Nebo jsem si to aspoň tak chtěl pamatovat. Prsty třepetala ve vzduchu a tu a tam si jednou rukou zajížděla do kaštanových vlasů. Kontroval jsem několika rytmickými obscénními pohyby pánví, což jí na tváři vykouzlilo až nečekaně lascivní úsměv a s vyzývavě pootevřenou pusou si mě za boky přitáhla ještě blíž k tělu. S rukou pevně zaťatou do mých zad se svezla až skoro někam k mému pasu, pak mi zaryla rudě nalakované nehty do hrudníku a zprudka se vymrštila zpátky. Div že mi neroztrhla propocenou košili. Přitiskla se ke mně svým plným poprsím. Skoro jsem cítil, jak jí pod šaty zvolna tuhnou bradavky. Pak mi chvíli vášnivě brousila kolenem o vnitřní stranu stehna, než si mě konečně hbitě obtočila nohama a přirazila mi zadek do klína. Rukou jsem neohrožené sáhl až někam k jejímu podbřišku a pluli jsme zakleslí pevné do sebe, jako bychom to spolu dělali odjakživa. Prudce se zaklonila, zátylkem spočinula na mém rameni a vlhkou dlaní mi hnětla krk. Naše výdechy se prolínaly a její horké tělo se mnou splývalo víc a víc. Nemohl jsem se toho nabažit, ale neodvratně jsem začínal ztrácet tempo. Sebral jsem tedy všechnu odvahu a udělal něco, co jsem si ještě v životě s nikým nedovolil ani v nejmenším zkusit. Sjel jsem pomaličku prsty po vnitřní straně její paže, skoro jsem se jí ani nedotýkal, lechtivě jsem začal kousek nad loktem, a když jsem byl už skoro v jejím podpaždí, jako na povel ladně spustila ruku z mého krku, naše ruce se spojily přes její trup, pevně jsem se zapřel dlaní o její bok a roztočil ji do mé zatím snad nejpovedenější piruety.

Jakub Kaifosz

(* 1985 Praha)

Narodil jsem se v Praze tátovi a mámě jako hodný kluk a i přes jejich chvályhodnou snahu mě v tom udržet ze mě vyrostlo pěkné prase. Velké, umíněné, lišácky vypočítavé, chlípné prase, které se již ve třetím ročníku základní školy chodilo ukájet do hračkářství pohledem na hrací karty s obrázky vykloubených nahých žen a kouřit do křoví. Chlípné vypočítavé prase, které začalo rok nato chodit na atletiku, aby se mohlo dívat své vyvolené na zadek v těch upnutých šortkách. Hledat obrysy jejího neexistujícího poprsí pod zpoceným bílým trikem. Taky jsem jí psal básničky, ale to je vedlejší. Pak se ale přikradla puberta a já se začal naprosto bezdůvodně stydět. A tak jsem místo toho, abych jim všem koukal pod trika a sukně a čekal, až už se konečně ohnou pro něco do aktovky, doma oplakával své krachující platonické lásky do polštáře a mlátil pěstí do zdi.

Když jsem vychodil základku, kterou jsem jako každou školu ve svém životě málem nedokončil (v devítce jsem propadal z matiky; na střední, na kterou jsem se samozřejmě málem ani nedostal, z chemie, z docházky a z bůhví čeho ještě; vysokou školu jsem prosnil, ale pamatuju si z ní všechno, co potřebuju… takže pozdravuju!), koupili mi naši elektrickou kytaru, kterou jsem ovšem doma po šestileté průpravě pianem instinktivně naladil na C, D, křup, prask, a tak jsem ji šel obratem reklamovat, stal jsem se součástí veleúspěšné kapely, o které jste nikdy neslyšeli, a jako snad jediný její člen jsem si na ni nedokázal za její devítileté trvání nabalit slečnu (a to jsme projeli celou republiku!), a tak jsem si ji našel v náručí svého nejlepšího přítele a dobrých pět let ji pak pevně objímal já.

Ale to je všechno historie. Teď jsem opět v nejlepší formě. Jsem nový, lepší člověk! Jsem zarostlé, spokojené, vychytralé prase, které má rádo velká prsa, krvavé steaky, svoji košili se zapínáním na cvočky, tuhé bradavky, černé kočky, kytary, nevkusné ochozené mokasíny s kapitálním žralokem, svoje místo v kině (Už jsem říkal velká prsa?), nepořádek, bílé ponožky, Enšpígla, jednu předraženou hospodu a svoji dívku, kterou miluju. A z toho, co mám, jsem velice šťastný. A klidně se vám pod to i podepíšu.

Zezadu je to lepší

Veronika Dziaková

Místnost byla velmi dokonale osvětlená, aby každý dobře viděl veškeré detaily a mohl je naprosto přesně zakreslit na papír. Ve vzduchu viselo napětí a chvějivé vzrušení z dívčiny nahoty.

Odkud bych jen měl začít? U vedlejších stojanů se již ozývaly tahy na papíře, jimiž se budoucí umělci pokoušeli ztvárnit přesně to, co viděli před sebou. Díval jsem se na dívku, která pohodlně spočívala na vyvýšeném místě s množstvím polštářů a všelijak nařasených látek. V barevné změti přímo svítila její bělostná kůže, až jsem měl dojem, že dívka není skutečná, ale že je to antická socha.

Její strnulost byla narušována jen pohybem očních víček a zdviháním hrudníku, který si zakrývala jednou rukou. Druhou měla mezi stehny, čímž si chránila klín. Seděla ke mně natočená spíše zády. Nejdřív jsem zhruba načrtl její siluetu. Bohaté záhyby okolních látek jsem prozatím nechal být. Z hlavy jsem jí spustil vlasy přes rameno k ruce chránící prsa, pár pramenů jsem nechal na zádech. Znovu jsem obtáhl načrtnutou křivku zad a začal se věnovat této části.

Její záda se mi zdála krásnější než zbytek těla, které jsem ovšem nemohl vidět celé. Soustředil jsem se na lopatku, vyčnívající pod hladkou kůží. Přejížděl jsem každou nerovnost několikrát, zdůrazňoval i ty sebemenší detaily, které jsem byl schopen ze svého místa zahlédnout. Hladil jsem papír rukama, jako bych laskal tu krásnou kůži od útlého krku až dolů k zadečku, a odtud jsem opětovně zamířil nahoru.

„Co to má být?“ vypískl hlas za mými zády.

Neotočil jsem se, stále jsem sledoval své dílo na papíře.

„Nic mi na to neřekneš? Co je to za mazaninu, kde má tvář? A vůbec, proč je to celé tak rozmazané a upatlané?“

Usmíval jsem se, byl jsem pyšný na své dílo.

„Musíš se dívat pořádně, ona není špinavá, to je jen hra stínů,“ pokračoval hlas za mnou. „Tohle nemůžu v žádném případě přijmout, je to hrůza!“

Všechny pohledy se upíraly na mě, i ten dívčin. Vlastně jsem jí poprvé pohlédl do tváře. Avšak jak se pohnula, zůstala mi její záda skrytá.

„Igore! Co je to s tebou? Pod tohle se hodláš podepsat?“

„Zezadu je to holt lepší,“ odpověděl jsem.

Zvedl jsem se ze židle. Obešel jsem sedící nahou dívku a zadíval se na ni zezadu. Nádhera! Políbil jsem ji na záda a podepsal se těsně nad její prdelku, vlevo dole.

Veronika Dziaková

(* 1986 Kladno)

Podle všeho jsem měla být kluk – Lukáš nebo Jakub. Doktor se prostě sekl, to se stává. Naštěstí to na mně nenechalo žádné následky, tudíž v orientaci i ve své mysli mám naprosto jasno.

V Praze jsem chodila na základní školu, kde jsem měla hodně kamarádů opačného pohlaví. Hráli jsme spolu fotbal, chodili jsme za školu a pořádali tajné výpravy. Co víc si holka může přát! Bohužel jsme se odstěhovali dřív, než jsem toho mohla jaksi využít, a to do malé zapadlé vesnice. Těžko říct, jak by se odvíjel můj život, kdybych tam zůstala.

Osmileté gymnázium jsem spravedlivě rozdělila na čtyři roky na MKG Říčany a další čtyři roky i s maturitou na Gymnáziu Jiřího Gutha-Jarkovského.

V té době se mi do rukou dostala jistá nejmenovaná knížka, která kolovala ve třídě a měla ohromný úspěch. To bylo poprvé, co jsem měla něco podobného v ruce. Knížku jsme četli pod lavicí, případně jsme tam zaškrtli obzvlášť zajímavé pasáže a posílali je dál jako tichou poštu. Ještě dlouho potom jsme citovali pikantní průpovídky a předváděli gesta milovníků.

Právě studuji navazující magisterský obor Tvůrčí psaní na Literární akademii Josefa Škvoreckého.

Díky psaní erotických povídek jsem si s chutí zavzpomínala na léta, kdy pro mě bylo všechno ještě neznámé a plné nadějných očekávání, která se časem přece jen téměř vyplnila – některá byla totiž úspěšnější a jiná méně.

A jak to mám vlastně s erotikou a tím vším okolo? Je to jednoduché, protože i ty nejlepší chvíle přijdou většinou neplánovaně, a ani ty netrvají věčně. Zastávám názor, že to, co je očím skryto, bývá mnohdy erotičtější než nahota sama.

Možná taky ne

Anna Dlouhá

Už asi čtrnáct dní mám chřipku. Začalo to jednou večer. Seděl jsem s kamarády v naší hospůdce a asi stokrát kýchnul. No dobře, stokrát – to přeháním, ale tolikrát v životě jsem snad ještě nekýchal. Druhý den se k tomu přidala rýma a pak hned kašel. Jasně, klasická chřipka, řeknete, pořádně vyležet a pít horký čaj. Proč by taky ne? Nic bych nenamítal, jen kdyby se mi pár týdnů před tím osudným kýcháním nestalo něco… něco takového.

Byla moc hezká, i přes ty šminky. A já totálně vožralej. Kámoši se mi složili na dárek k narozeninám. Cítil jsem se nepřemožitelný. Celý svět mi ležel u nohou a já se nemohl dočkat, až si budu vybírat mezi roštěnkama. Bylo mi šestnáct a byl jsem panic. Styděl jsem se za to. Ještě jsem nezažil ten pocit, když si pomalu a něžně berete holku, která sténá rozkoší a šeptá to magický „víc“. Kluci se mi za to dost smáli a říkali, že jsem přehnaně romantickej. Jasně, občas jsem jim přitakal, že bych to nějaký pořádně rád udělal, ale ve skutečnosti jsem fakt snil o pomalém a něžném milování, kdy je čas na povídání a dívání se do očí.

Kluci říkali, že bych s tím měl něco udělat, že prý jsem už dospělej chlap. A proto ten dárek. Ze začátku jsem se dost zdráhal, ale několik panáků v kombinaci s pivem můj ostych vyřešilo.

Seděl jsem na gauči a kluci stáli u ženský se čtyřkama, co nejspíš držela kasu. Vůbec jsem je neslyšel, ale pěkně mě štvalo, že se na mě pořád otáčeli. Nakonec ta prsatka ukázala přímo na mě a dost pohrdavě se usmála. Pokoušel jsem se rozhlídnout kolem sebe, jestli ten rádoby úsměv nepatřil jinýmu. Nikde nikdo. Jen já, zabořený po ramena v gauči, a se mnou odér vodky, který se mi vznášel nad hlavou.

Na policii by mi asi nevěřili, ale já byl tak zlitej, že můj mozek pobral jen určitý sekvence, který by dohromady měly dát obraz toho debilního večera.

Vybavuju si pokoj s úchylnýma červenýma záclonkama. Nadržená sexy baba v koženým, minimálně o číslo menším oblečku. Všechno jí z toho leze, a to mě má nejspíš přivést do varu.

Střih.

Vodka je dobrá, ale v mnohem menším množství… Cítím, jak mi jezdí po těle jazykem. Kdy mě svlíkla, sakra? Ta malá rajda se pěkně snaží, ale já jsem jak dělo. Uvědomuju si, že přestávám cítit rty. Že by otrava chlastem?

Zase střih.

Jsem ve vaně. Zmalovaná ženská nade mnou. Rozepíná si těsný korzet. Sedá si na mě. V ruce misku s arašídy. Nerozumím jí, ale mumlá něco o šampaňském a pětikilu… Je hrozně rychlá. Sotva to dořekne, už mi podává skleničku bublinek. Nepřestává mě hladit a křičí něco o tom, že se chce udělat…

Střih.

Oříšky. Jsou všude. Cpe si je do pusy. Rozhazuje je kolem. Jo, začíná mě to bavit. Chlast nechlast, užiju si to… Leží naproti mně, kolem nás mraky pěny s jablečnou vůní. Její rozesmátá tvář s rozmazanou rtěnkou. A všude arašídy. Tlačej mě do zadku, do zad, mám je mezi prsty, ve vlasech… Sahá si mezi nohy a říká, že ty malý oříšky vlezou kamkoliv. Bože. Se slovy, ať je zkusím najít, mě bere za ruku. Nohou s rudými nehty mi drtí rozkrok. Pomalu postupuje nahoru. „Ale, co to tady máme?“ zeptá se naučeným dráždivým hlasem. „Ze by další oříšek?“ olízne si smyslně rty a zakusuje se mi do bradavky.

Myslím, že nemít v sobě tolik alkoholu, zabil bych ji rovnou ve vaně. Bradavku mi málem uhryzla. Ale zase mě tím pěkně probrala. Z toho, co se dělo dál, si pamatuju celkem dost, ale nějak mě přešla chuť to vůbec povídat. Dělali jsme to ve vaně, na zemi i v tom doupěti lásky, jak tomu říkají.

Můj první sex byl sex s děvkou. Nedá se sice říct, že šlo o něžné milování podle mých snů, zato to byla jízda. Bohužel ale nestála za ten šílenej strach, který si teď prožívám. Přesně tak, kondom nosím v peněžence od dvanácti let a zvládnul bych si ho nasadit i poslepu. Tak proč jsem to nedokázal ten jeden pitoměj večer?

Byl jsem na testech. Sestřička mi brala krev a druhá mě úřednickým hlasem zpovídala: „Měl jste nechráněný pohlavní styk, dobře, další kolonka, jak je to dlouho od doby, kdy…“

Skoro čekám, že mi dá jednu přes zadek jako malýmu klukovi, jak je naštvaná. Možná by mi to ale prospělo, říkám si. Možná kdybych nebyl takovej vůl…

Trvá tři měsíce od nákazy, než se vám v krvi vytvoří určité množství protilátek. Tři měsíce! V mém případě devadesát dva dní. To je dva tisíce dvě stě osm hodin. To je sto třicet dva tisíc čtyři sta osmdesát minut. Plus mínus nějaký drobný, ale já pro výsledky poletím hned ráno, sotva otevřou ordinaci. Umíte si to představit? To příšerný čekání?

K testům mě nakopla chřipka. Ve škole totiž říkali, že virus se tak může projevit. Říkám tomu virus, vážně to nemůžu vyslovit celý. Hrozný svinstvo. Teď mi nezbývá než čekat, jak testy dopadnou. A pak to celý ještě opakovat. Neumíte si představit, jak je pro mě těžký se každý den podívat do zrcadla na ten srabáckej ksicht. Jeden jedinej večer… Kdybych to tak mohl změnit. Možná bych zůstal panicem delší dobu. Možná bych se pak zamiloval do slečny, se kterou bych zažil něžný milování. Možná že bych si ji i vzal. Možná se mi to všechno ještě povede. Ale možná taky ne…

Nepudu z domu

bez kondomu

to bych byl snad cvok

Nikdy nevím kdy tě sbalím

kdy to na tebe

rozbalím

Nepudu z domu

bez kondomu

vážně nejsem cvok

(Ale ty cvokyně buď, lásko,

nebo se nedočkám!)

(Kondom)

Čára, XXX a různý pornáče

Tomáš Tvrdý

Dagan, Skif a já jsme nerozlučná trojka. Dali jsme se do kupy už v první třídě. Teď chodíme do osmičky, takže se známe vlastně většinu života. Vymejšlíme různý krávoviny, aby nebyla taková nuda. Jak ve škole, tak po ní. Dagan minulej tejden vyhlásil bobra odvahy – každej musí koupit pornočasák, jinak prej není pořádnej chlap. No, sice to v dnešní době nedává moc smysl, ale je to vodvaz. Porno na netu je už stejně slabota. Člověku se ani nepostaví péro, když na to čučí 1440 minut denně. Prostě jen kupa nahatejch ženskejch, který se nakrucujou a dělaj to s nabouchancema, co maj megaklády. Bušej do toho na miliardu způsobů, až to jednoho nudí k úplný impotenci. Vodvaz je pécko v časáku! Vodvaz je přijít do trafiky a koupit ho, jak říká Dagan. A vůbec největší vodvaz je koupit ty pornáče u nějaký sexy trafikantky, rozumíš? Žádná stará bábrle, ani nějakej pupkatej chlápek s chlupama z nosu až na zem.

Vyhlídli jsme si jednu trafiku na okraji města. Trafikantku tam dělala docela stará, skoro třicetiletá ženská, zato s pořádnejma melounama. A když říkám s pořádnejma, tak myslím fakticky pořádný! Přes hrudník by ji neobejmul ani Skif, a to hraje závodně basket! Byla to solidně rajcovní kost. Měla rudou kurevskou rtěnku, fialový rovný vlasy, piercing v nose, ostnatej obojek kolem krku a tričko bez podprdy, který hrozilo, že každou sekundou praskne stejně jako naše kalhoty v rozkroku. Taková trochu emo nebo feťačka nebo co. Podle Skifa jasná lesba. Podle mě sado-maso. Sledovali jsme ji zvenčí přes výlohu. „Pánové, navrhuju tahat sirky,“ přerušil stávající ticho Dagan. Vyndal z krabičky tři a jedny ulomil hlavičku. První jsem tahal já.

Znáte takovej ten pocit, jak něco moc nechcete a pak se to stane a vy tak nějak víte, že se to stalo právě proto, že jste to tak moc nechtěli? Asi jsem to přivolal. Vytáh jsem si totiž tu bezhlavou sirku a kluci řvali smíchy. Z báglu jsem vylovil plastový prase, do kterýho hážeme s klukama drobáky vyhraný ve školní čáře.

Praseti se dá vodšroubovat rypák, takže se nemusí rozbíjet. Po krátký inventuře to dohromady hodilo nějakejch sto dvacet kaček. Shrábl jsem je do kapsy zároveň s odvahou a vykročil k trafice.

Chytil jsem kliku a naráz jsem stál vevnitř. Prázdno, jak v hlavě při zkoušení. Docela trapas. Těkal jsem očima po regálech s časákama a novinama a čekoval, kde jsou ty pornáče. Šikovně je zašili ke kase, parchanti. Trafikantka si o mě pobaveně brousila svůj už tak dost vostrej pohled. Připadal jsem si jak vyplašenej králík na smetaně a potil se snad ještě víc než Honza Hus v červenci.

„Co to bude, mladej?“ řekla, jako by věděla, proč tu jsem, ale nechala mě schválně dusit.

„Já…,“ nedořekl jsem, protože do trafiky vlezla nějaká stará duchna.

„Brejden, slečinko!“

„Dobrej, pane Štětina. Zase Křížovky a Plesk?“

„Jo jo, no jo. V tom bulváááru… V tom bulváááru jsou stejně samý kraviny! Ale člověk aspoň na chvíli zapomene, že ho všechno (dáma promine a mladej je určitě zvyklej) sere.“

„A křížovky? Ty maj nějakej význam, pane Štětina?“

„Ty nejdřív luštím, a když mě to začne taky srát, tak na nich s ženou hrajeme piškvorky. Cha! Jednou se mi podařilo piškvorkama vyluštit i tajenku v křížovce! Piškvorky jsou přece samý ‚X‘ a ‚O, no a jak jsem vyhrál – my s ženou hrajeme jenom na tři – tak koukám na ty svý tři křížky a sedělo to do políček s votázkou ‚Zkratka pro amer. ozn. porna‘. No jo, holka. Štěstí občas sedne i na starýho vola, jako jsem já.“

Oba se tomu zasmáli a v okamžiku, kdy za tím dědulou zapadly dveře trafiky, jsem popadl první pornáč, mrskl s ním o pult, vysypal z kapsy drobáky – odvaha už tam dávno nebyla – a čekal jsem, než to ta kočka spočítá. Dost divně si mě při tom prohlížela, ale dala mi pornáč do diskrétní černý igelitky a já se vypařil jak sněhulák ze solárka. Venku už čekali kluci. Nahodil jsem vítězoslavnou masku, i když mi srdce tlouklo až někde mezi ušima, a dodal jsem: „Tady to je, volové! Teď je řada na vás!“

Dagan rozevřel igelitku a s posvátnou úctou vylovil její obsah. Skif zvědavě přičumoval. Cítil jsem, jak mě někdo zezadu probodává pohledem. Ohlíd jsem se přes rameno do výlohy. Trafikantka! A sledovala nás! Možná se mi to jen zdálo. Asi jo. Určitě se nesmála.

„To si snad děláš kozy, vole, ne?“ zařval nevěřícně Dagan. „Tys utratil všechny naše prachy za gejský pečko!“

Robosexuál

Tomáš Kříkava

„Tak kde je? Pozve si nás sem a pak má zpoždění.“

Nad Letnou se vznáší malé plavidlo. Cestující se připravují na přistání. Někteří spí, jiní čtou zprávy na svých fotopapírech, další poslouchají hudbu pomocí malých implantátů v oblasti ušních lalůčků.

„Jen klid, se chováš, jako bys ji neznala. Já jsem na ni minulej vík čekala dvě hóry. Chápeš to?“

Plavidlo přepravní společnosti Space 2221 právě přistává. Moonika si bere své věci a vystupuje předním vchodem. Ve vestibulu si chytne přepravní okno a pospíchá na schůzku se svými kamarádkami.

„A jak se vůbec má ten tvůj bój? Říkala jsi, že se prej chtěl nechat načipovat.“

„Vůbec o tom nemluv. Myslel si, že mu to vyhíluje ty jeho pihy, kretén. Samozřejmě mu to nepomohlo, navíc se mu zbarvila kůže na pínisu. Má ho teď modrej.“

„To si děláš… a už ji tady máme!“

Dveře se otevřely a do kavárny vstoupila asi dvacetiletá dívka. Sundala si holobrýle a pohledem hledala své kamarádky. Obě dívky se v tu chvíli zvedly a zamávaly na ni.

„Moje apolodžájs, nad Berlínem byla hrozná zácpa.“

„Hlavně že jsi dorazila, co si dáš?“

„Objednej mi téčko s trochou bílkovin.“

Ze stolu se vysunula malá platforma. Dívka do ní naťukala objednávku a zmáčkla enter.

„Tak, Mooni, co je to za novinku, že to nemohlo počkat?“ zeptala se dlouhovlasá dívka, které se barva vlasů měnila každé dvě minuty. Nejdřív byly modré, pak přecházely do zelené a nakonec zčervenaly.

„Sedíte, holky? Mám pro vás zprávu, která vám možná vyrazí dech, ale jste moje kamarádky a prostě vám to musím říct.“

„Tak už nás nenapínej a vyklop to,“ řekla ta druhá, která srkala velkým brčkem své pití přímo ze stolu.

„Já vlastně nevím, jak začít. Dobře. Prostě to řeknu. Jsem robosexuálka.“

Moonice se zdálo, že celá místnost najednou ztichla. Dívala se na své kamarádky a čekala nějakou reakci, ale ta se zatím nedostavila. Ze stolu vyjelo brčko. Moonika si ho vzala a usrkla si téčka.

„Počkej, počkej. Ty seš jako robák? No to je atom!“ Dívka s duhovými vlasy se ošila na židli a nevěřícně civěla do prázdna.

„No, prostě je to tak. Zjistila jsem, že mě lidi nepřitahujou tolik jako roboti. Holky, jste moje best best. Snažte se mě pochopit.“

„Dej nám chvilku, Mooni.“

„A už to vědí vaši?“

„Nějaká krejzi? Chtěla jsem to říct nejdřív vám dvěma.“

„Jak dlouho to, prosím tě, víš?“

„Chvilku,“ řekla Moon, „jak jsem byla v Londone, tak jsem tam potkala jednoho androida. Nevěřily byste, jak je milej a hodnéj. Prostě jsem se do něj zamilovala. Chodíme spolu a jsem s ním hrozně šťastná. Jmenuje se Ka one. A já si myslím, že je to konečně ono.“

„Ale je to robot,“ dívce se zbarvily vlasy do ruda, „chápej, stačí jeden impuls, přeskočí mu a je s tebou amen. To se ti fakt lidi nelíbí?“

„Lidi mám ráda, ale vždyť sama víš, jak to se mnou je. Necítím k nim nic erotickýho. Prostě se podívám na ty jeho kovový paže a jsem daun. Navíc si mě žádnej z mejch bejvalejch kluků tak nevážil a nerozuměl mi jako on. Je zkrátka božskej.“

„Hlavně abys byla šťastná. Jsem ráda, že v nás máš takovou důvěru. Asi to bylo hodně těžký si to přiznat.“

„A seš si fakt jistá? Třeba to je jenom nějaká fáze. Víš, jak vo tom furt kecaj v holovizi.“

„Možná, ale to teď nezjistím.“

„Ty vole, Moo… se jako podíváš na mixér a vlhneš? To je fakt něco.“

„Samozřejmě že ne. Jenom mám ráda roboty. Dec ól.“

„Správně, vždyť na tom není nic špatnýho.“

„Hele, a víš, že to je prý výchovou? Dítě to okouká od rodičů. Nezavíral se tvůj taťka nějak často do garáže se sekačkou, že ne?“

„Už jsi přemýšlela, jak to řekneš vašim?“

„Já vám nevím, jsem z toho nějak zmatená. Myslím, že strejda bude v pohodě, ale táta to asi nepřekousne. Strašně se těší na vnoučátka.“

„Uvidíš, hlavně jim to řekni co nejdřív. Mimochodem, ti dva jsou spolu už taky hodně dlouho, co?“

„V janúru budou mít zlatou svatbu.“

„Tak jim to řekni v den výročí. To bude dobrej gift, ne?“

„Radši se nech ostříhat, vlasatko, tahle barva ti jde nějak moc na mozek. Co já jim vlastně koupím za dárek? Mají to už za pár…“

Nad Letnou se vznáší malé plavidlo. Pravidelná linka Prague-London právě vyráží do prostoru s další várkou pasažérů.

Letí nad Paříží. Kdyby cestující vykoukli z okénka, mohli by spatřit u Clintonovy věže kovové odlesky robotických rukou. Právě se zdraví a potřásají si jimi navzájem.

„Ka one, 01 01 00 0111 00, zdravím tě!“

„01 01 00 0111 00, Ka one, zdravím tě!“

„Už i diody na střeše si povídají, že ses zamiloval do lidské samice, Ka one. Co je na tom pravdy?“

„Vždyť to znáte, nesmíte věřit všemu, co je vysíláno. Je to jen takový románek, 01 01 00 0111 00. A jak se mají vaše okruhy?“

Malé plavidlo nabralo rychlost. Za pár minut mělo přistát v Londýně. Vše podle řádu a přesného harmonogramu.

Narozeninový dáreček

René Nekuda

29. srpna – den mých narozenin. 18.16 – čas, který zaznamenává pozdní příchod na moji vlastní oslavu.

Jako bych se neznal! Ale tentokrát to opravdu nebyla moje chyba. Můžou za to ti blbečkové ze třídy. „Hele, to je ten vocas, co by měl místo debilního čmárání radši koukat holkám pod sukně! Čímpak asi ředí bílou barvu, co? Hehehe!“ slyším jejich přeskakující smích, který je neodbytný a v poslední době bohužel i všudypřítomný. A dneska mě ponižovali poměrně dlouho.

No, prostě jim nevysvětlíte, že bejt panic v osmnácti není zas až tak zlý. Umění, múza všedních dní, je pro mě dostatečně uspokojující. A nemusím se aspoň snižovat k těm zvířecím pudům, který s nima tak mlátěj! Učitelka to nazvala výstižně, když řekla, že se jim plaší koně. Jsem rád, že ten můj mě poslouchá…

Nicméně dorazit do kamarádčina bytu o celých dvacet minut pozdějc taky o něčem svědčí. Doufám, že zabere klasická výmluva o sebevrahovi v metru!

Otevřela mi nějaká neznámá holka (ne že bych se o holky nějak extra zajímal). Přece mi sestra říkala, že tam budou jenom velmi dobří kamarádi, prolítlo mi hlavou.

„Pojď dál, Rrudolfku,“ pobídla mě a já začal tušit něco nekalého.

Zamkla, což už byl důvod k menší panice.

„Kde jsou všichni?“ zeptal jsem se, když se ani náhle nerozsvítilo, ani nikdo nevyskočil zpod gauče.

„Kdo všichni, Rrudíku?“ podivila se a já si až teď všiml, jak vytříbené je její ráčkující „rR“. „Jsme tu sami. Jen my dva, a máme celou noc jenom pro sebe,“ dodala a tak nějak zvláštně pohodila hlavou.

„Já ji zabiju!“ řekl jsem nahlas.

„PrRosím?!“ vyjekla.

„Sestru zabiju, vás ne, nebojte. Vy jste v tom asi… asi…“ Svlíkla si tričko.

„Neblbněte, osobo! Tohle nepřichází v úvahu!“ bránil jsem se. Ale než jsem to dořekl, už byla i bez kalhot.

„Nelíbím se ti?“ tasila opět zbraň.

Opravdu těžce jsem polknul. Nevěděl jsem, co říct. Nic mě nenapadalo. Nebyla ošklivá, ale můj typ to taky nebyl – odbarvená blondýna menšího vzrůstu s rudou pusou a velkýma očima a… a už i bez spodního prádla.

„Pojď si šáhnout,“ pobídla mě a já instinktivně ucouvl.

„Víte, já jsem umělec. Maluju krajinky, portréty a… a dneska jsem měl slavit narozeniny. Ne… tohle!“ vyjekl jsem, když se ke mně začala přibližovat po čtyřech a vyplazovat jazyk.

„VýborRný nápad, brRoučku. Budeme malovat erRotické obrRázky,“ zaráčkovala.

Její studená ruka mi zajela do kalhot, což trochu zavařilo celou situaci.

„Takhle to nejde, slečno. V lásce musí být něco vyššího, něco krásného. Tohle prostě nemůže fungovat!“ Utekl jsem do druhého kouta a snažil jsem se zapnout si kalhoty.

„I ty žvanílku jeden! Podívej se, jsme na dobrRé cestě,“ popsala přiléhavě nepříjemnou situaci.

„Ehm, takový, ehm, tantrický sex je prý mnohem hodnotnější. Ale… ale chce to nějaké zkušenosti a… a studium.“ Celý jsem se zpotil, když mi začala jazykem brouzdat po těle.

„Podívej!“ udělala stojku. „Už je to lepší?“ dodala.

„Ne… nevím,“ vykoktal jsem.

Vstala a rázně zavelela: „BrRouku, nebudeme dělat cavyky. O nic nejde. Podívej,“ roztáhla nohy. „A podívej,“ ukázala mi na kalhoty. „Je ti jasný cíl dnešního večerRa?“

Opravdu mi bylo trapně. Skutečně jsem nevěděl, co odpovědět. Těch pár vteřin bylo dlouhých jak… jak… raději žádná přirovnání. Když náhle někdo vší silou zabušil na dveře, znělo to každopádně jako vysvobození.

Zpanikařila. Běžela ke dveřím, a pak se vrátila celá bledá.

„Táta,“ konstatovala. „Dělej, že mě maluješ. Rrychle!“ zaječela, přitiskla si k sobě tričko a uvelebila se na gauči ve smyslné pozici.

„Roztrhnu tě jako hada, uvidíš! Otevři, a jestli tam je zase nějakej harant s rozpařenejma koulema, tak mu je utrhnu! Přísahám!“ znělo v rytmu bušení pěstí z druhé strany dveří.

„Na co čekáš, mazej otevřŘít!“ sykla.

„Já?“ Připadal jsem si jako postavička ze Slunce, seno, erotika.

>Jo, ty. Kdo jinej? A nezapomeň si tady tu tužku a papírR. Čím dřŘív otevřŘeš, tím to bude lepší. PrRo oba,“ zauvažovala a ukázala směrem k dunící chodbě.

V krku jsem měl hejno andělů, zpocený jsem byl až za ušima a mé ruce byly plné adrenalinu, když jsem začal odemykat zámek, který mě chránil před jistou smrtí.

„Á, další kousek,“ konstatoval suše její tatínek, evidentně kamioňák. „Kde je?“

„Kdo?“

„Raduna, kdo jinej?“ odsekl a suverénně vrazil do bytu.

„Kolikrát jsem ti říkal, že takhle chlapa neulovíš a že panenství si máš hýčkat, ne udávat na počkání! Nemůžu tě chránit celej život, ty hloupá!“ zaslechl jsem z obýváku.

„Ale tati, on je umělec. Jenom mě maluje,“ snažila se Raduna celou situaci zachránit.

„Počkej, já ho taky zmaluju!“ bylo poslední, co si pamatuju.

Pak už následovalo jenom pár dní v nemocnici.

Ale bylo to pár nádherných dní, kdy se o mě každý staral, byl jsem středem pozornosti a dokonce se stavil i pan Slavíček, který se mi moc omlouval, že to asi trochu přepískl.

No, už to moc nebolelo a Radů i já jsme se stali legendou. Po škole o nás kolovaly různé fámy, většinou nepravdivé, které mi najednou dělaly dobře. Zničehonic jsem nebyl ten blbeček se suchým štětcem, ale hrdina. A všem bylo jedno, jak se to stalo doopravdy.

Můžu vám říct, že o lepším seznámení jen tak neuslyšíte. Už jsme spolu tři měsíce, funguje to skvěle a… a oba dva jsme se zbavili našeho společného problému. V hotelu při svíčkách, což už je ale jiný příběh, méně zajímavý a už vůbec ne legendární.

René Nekuda

(* 1986 Chrudim)

Narodil jsem se v chrudimské nemocnici dne 29. srpna 1986. Mládí jsem prožil na Vysočině, kde lišky dávají dobrou noc – to je hezká pravda. Nicméně je to i místo, kde jsem vystudoval všeobecné gymnázium, poznal spoustu kamarádů a kamarádek a objevil vášeň zvanou psaní.

Vysočina je také místo, kde jsem dostal a dal první pusu; kde mi bylo ukradeno panictví a věnováno doživotní panenství (znamení zvěrokruhu).

Po gymplu a prvních několikaměsíčních láskách přišlo na řadu velké stěhování do Prahy – do služby mě povolala Literární akademie (LA). Zde jsem začal flirtovat s literaturou na jiném levelu. Už to nebylo pouhé koukání pod sukni, ale doslova každodenní válení se v posteli.

Těch postelí bylo hned několik a na několika místech. Z brigád prodavače knih, nočního recepčního v gay-friendly hotelu či cukráře se ze mě najednou stal novinář. Začal jsem cestovat a přednášet o svých cestách (například Keňa nebo Indie) na školách a v knihovnách.

Díky LA jsem poznal krásy dramatu a potkal neuvěřitelné množství ještě neuvěřitelnějších lidiček. Dostal jsem také šanci pustit svoji divadelní hru Sladko-slaná hlava do divadla Viola pod taktovkou úžasné režisérky Hany Kofránkové. Vyhrál jsem pár literárních a recitačních soutěží, což se vždycky osvědčilo jako balicí finta na prvním rande. ??????

A také jsem narazil na hodiny Ivony Březinové, která si vymyslela celý projekt Nahoře bez… Zde vznikla má povídka Narozeninový dáreček a i následující shrnující dotazník, který mě celkem výstižně charakterizuje:

Jméno a titul: BcA. René Nekuda Věk: nekřesťanských 22 let

Bydliště: pendluju mezi Prahou a Hlinském; ne po E55 Zaměstnáni‘: bývalý noční recepční v hotelu, nyní novinář; jinak student LA

Sexualita: asexuálně-bisexuální ???????

Délka penisu: když prodloužíte linii hřbetu mého nosu a určíte její průsečík s linií krku, dostanete výsledek v centimetrech při erekci ???????

NejoblíbenějšI poloha: číselná: D

Nejoblíbenější barva: červená či hnědá

Nejoblíbenější předmět v práci a na cestách: paralyzér

Nejoblíbenější jídlo: banán v čokoládě (kecám)

Nejoblíbenější pití: whisky s ledem

Největší životní úspěch: přežití náletů keňských prostitutek při dvouměsíčním pobytu v Africe

Kontaktní údaje: www.renenekuda.cz

Proč máš tak dlouhou šálu?

To abych tě lépe ošálila.

A proč máš tak dlouhý nohy?

To abych tě lépe dohonila.

A proč máš tak krátkou sukni?

To abys pod ni líp viděl, ty sprosťáku!

(Šála)

Okno do koupelny

Filip Vošalík

Když zavru oči, mám pocit, jako bych zase cítil tu jemně višňovou vůni. Odnesl jsem si ji z letmé návštěvy u tebe. Co na tom, že jsi tam byla s přítelem? Já vlastně taky nepřišel sám.

Škoda, nezahrála jsi na cello. Celou dobu jsem přemýšlel, jak moc ti sluší. A jak jeho zvuk dokresluje tvou postavu. Myslím, že by to bylo lepší než tenkrát, kdy na předávání nějakých cen hrál dechový kvartet. Nepamatuju si nikoho jiného než tu fagotistku. Snad jsem se zamiloval do obou. Do dívky i do fagotu. To, jak se spolu mazlili před tolika lidmi, jak její prsty přejížděly po jeho lesklém a útlém těle. Hudba, dívka a fagot byly jedno. Jen já byl kapku navíc. Připadal jsem si skoro jako voyer. Ostatní pouze poslouchali koncert.

Určitě by to bylo lepší. Přesně to vidím. Ale bylo pozdě, rušila bys sousedy, já vím. A kdoví, třeba by si ostatní všimli, že poslouchám jinak. Nevím, co by na to řekl tvůj přítel. Snad by to pochopil – je to taky muzikant. Ale L. by poslouchala se mnou. Možná dost podobně. Tušil jsem to – podle toho, jak na tebe koukala. Nemohla nevidět ty pohyby. Nemohla neslyšet tvůj smích. Kdepak, nezamiloval jsem se. Jen jsem chtěl poslouchat. A chtěl jsem se dívat. Jenže káva byla dopitá a přišel čas jít domů.

Ještě na schodech jsme se s L. shodli, že jsi moc krásná. U dveří do bytu nás napadlo, že je z pavlače vidět na malé okénko tvojí koupelny. Není důležité, kdo to řekl, ale za chvilku jsme stáli opřeni o zábradlí pavlače a pokuřovali. Snad jsme ani nečekali, že se půjdeš koupat. Náhlé rozsvícení světla v koupelně nás ovšem donutilo zapálit si další cigaretu. Mluvili jsme šeptem, i když jsi nás vůbec nemohla slyšet. Ve chvíli, kdy jsem přemýšlel, zda můžeš vědět, že tě pozorujeme, jsem skrz matné sklo vytušil, jak z tvých zad padá župan. Na krátký okamžik jsi zmizela z našeho zorného pole – asi jsi právě zkoušela, zda není voda ve vaně příliš horká. A pak ses otočila směrem k nám. Trochu mi z toho zatrnulo a instinktivně jsem ukryl cigaretu v dlani. To abys třeba nezahlédla její světýlko. Spiklenecky jsme se na sebe s L. usmáli, udělala totiž to samé.

Ale ty sis nás vůbec nevšímala. Představoval jsem si, jak bereš do ruky různé lahvičky. Možná jsi mezi šampony a krémy hledala právě ten višňový.

Hlavou se mi honily myšlenky. Fagotistka byla odsunuta na druhou kolej. Pochopil jsem docela jasně, že už nechci jen poslouchat. Chtěl jsem být tak blízko, abych cítil vlhký a horký vzduch naplněný vůní višní, abych slyšel tekoucí vodu obklopující tvou krásnou nahotu. Chtěl jsem se dívat. Úplně jsem zapomněl, že nejsem na pavlači sám. Úplně jsem zapomněl, že jsem na pavlači. Už jsem se jen díval a viděl to, co chtěl. V duchu jsem jemnými, táhlými pohyby přejížděl po strunách tvého těla. Vlnila ses pod mými prsty a uprostřed jazzového sóla praskla struna. Hudba se změnila v nepříjemnou kakofonii a struna mě sekla do ruky.

Třetí cigaretu jsem si už nezapálil. Když jsi totiž otevřela okno, snad aby ses osvěžila (občas mám také rád ten pocit, kdy na horké tělo zavane chlad podzimního večera), zahlédl jsem v celé nahotě zarostlou postavu tvého přítele.

Filip Vošalík

(* 1985 Praha)

Narodil jsem se v porodnici U Apolináře v roce 1985.

Na základku jsem chodil do Mokropes, kde také žiji.

Střední školu pedagogického zaměření jsem studoval v Berouně. K mému velkému štěstí se mnou do třídy chodili pouze další tři kluci, z toho jeden nás po prváku opustil. Dále náš ročník navštěvovala už jen samá děvčata. A stejný (ne-li „horší“) poměr vládl v celé škole. Není tedy divu, že jsem pravidelně obsazoval první, nejhůře však druhé místo v anketě o nejpohlednějšího (nebo nejvíc sexy?) kluka ze třídy. Tento fakt katapultoval mé sebevědomí do astronomické výše, čímž se vykompenzovaly některé fyzické nedostatky, kterých bylo stejně jen poskrovnu!

Nedávno jsem četl nějaký článek na internetu, kde stálo, že průměrný Čech… no víte, že jako poprvé to… no prostě v sedmnácti.

Hrdě tedy mohu prohlásit, že jsem alespoň v tomto případě průměrný člověk. Vzpomínám si, že jsem byl nesmírně unavený, protože jsem celou noc musel čekat, až otevřou v samoobsluze. (První intimní sblížení s partnerkou přece člověk nemůže znehodnotit následným strachem z oplodnění! To si pamatujte, prosím.) No, byli jsme tenkrát první zákazníci a paní prodavačka se potutelně smála našemu nákupu. Kromě balíčku prezervativů totiž obsahoval samé zvláštní věci. Dokážete si to asi představit, bylo 31.12. 2002.

V současnosti navštěvuji pátý ročník Literární akademie, kde se učím psát, ve volném čase se věnuji hudbě. A to vše, moji milí, dělám jen a jen proto, abych upoutal pozornost krásných a úžasných dívek!

Svlíkni se…

Co?

Jen ruce

Jen se svlíkni z rukavic

Nebudu chtít víc

Slibuju

Chci jen vidět

jak vypadá tvoje ruka

když je nahá

a vlasy

když jsou bez čepice

a ruka do nich sahá…

(Rukavice)

Zpověď

Kristýna Lyachová

Otče?

Otče, zhřešil jsem.

Byla tak malá. Měla ručičky jako panenka. Nemohl jsem si pomoct. Mhouřila ty svoje oči, když jsem ji zastavil na ulici před školou a chtěl jí dát čokoládové bonbony. Ze začátku se na mě usmívala, dolíčky ve tváři, to mě dostalo. Začal jsem se klepat a už to nešlo vydržet. Postavil se mi jako nikdy předtím, chvíli jsem s tím bojoval, věděl jsem, že ji to bude ukrutně bolet, já věděl, že bych toho mohl potom i litovat. Víte, otče, já mám ženu a děti, dva kluky. Kluci mě nepřitahujou tolik. Naštěstí. Nevím, jestli bych to udělal svým dětem. Jenomže s mojí ženou už jsem nic neměl léta. Prostě mě nebaví se do toho nutit. Nepřitahuje mě. Zato ona!! Ta maličká! Krev se mi proháněla tělem jako zběsilá. Adrenalin. Já ji chtěl, nejvíc ze všeho jsem se chtěl dotýkat toho malinkýho holýho tělíčka, těch blondatejch vlásků, těch tenoučkejch ručiček a úzkejch prstíčků. Jsem hnusnej, jsem odporný zvíře. Ale nemůžu jinak.

Jsem nemocnej? Asi jo. Já… já jsem ji zaved ke mně domů. Zaved… Možná odtah. Žena byla v práci a děti ve škole. Ta malá chudinka prostě nemohla nic dělat. Když začala křičet, hrozně jsem se bál, že to někdo uslyší. Zacpal jsem jí pusu rukou a tiskl. Byl jsem strachy bez sebe. Moje ruka jí zakryla skoro celou tu její ubohou tvářičku. Jen ty vytřeštěný, vylekaný oči plný ukrutnejch srdcebolnejch slz na mě koukaly a děsily se mě. A já jsem jí domlouval, ať je potichu jako myška, že jí nic neudělám. Ze ji brzo odvezu zpátky k mámě a že všechno bude jako dřív. Jen ať sebou proboha už tolik neškube a nevyvádí! Opatrně jsem stáhl ruku zpátky a ona byla jako pěna. Jen se chudinka celá klepala. To mě rozhicovalo. Vážně se to ve mně mlelo, tolik pocitů najednou, připadal jsem si bezradnej. Chtěl jsem se sebrat a říct jí, ať vypadne, ať jde, ale rychle, hned! Ale neřekl jsem to. Měla takový oranžový tričko, s tím Mikimauzem, nosej to všechny děti, i moji dva kluci. Ale najednou mi hrozně překáželo. Plazilo se po ní jako slizkej had a musel jsem ho z ní strhnout. A ona ani necekla. Kdyby

sakra zakřičela, kdyby něco udělala, ale ona jen potichoučku vzlykala. Měl jsem namále, abych nezačal taky. Sundal jsem jí kraťasy a to jsem už nemohl. Ona totiž neměla kalhotky. No prostě je neměla, nepochopil jsem to, ale bylo to, jako kdyby na mě schválně ušila boudu. Já to nechtěl vidět rovnou, hned. Chtěl jsem ještě počkat, ale ona si za to mohla sama, měla si ty kalhotky vzít, otče. Pak už jsem se neudržel. Teďka ji mám zavřenou ve sklepě. Není tam nic slyšet. Co mám proboha dělat, kam ji mám odvézt? Nemůže tam zůstat. Někdo by ji našel. Nejspíš manželka. Ale ona to všechno řekne, ta malá mě dostane za mříže. Možná, že to za to ale stálo. Víte, otče, nejhnusnější na tom všem je, že já ještě nemám dost.

Udělám to znova. Dneska, zítra i potom. Udělám to a vy, otče, nic neřeknete. Nesmíte. Já to moc dobře vím.

Horká linka

Michaela Matějovská

Zase sama doma. Naši odcházejí na večírek, tenhle měsíc snad už popáté. Nechápu, proč mají dospělí potřebu stále něco oslavovat. A hlavně bez přítomnosti svých dětí. Teda… Já už nejsem dítě, bylo mi třináct.

„Kdyby něco, volej nám na mobil,“ křičí ještě máma ze dveří.

Je pozdě večer, přepínám tlačítka na ovladači jak o závod. Už dávaj filmy pro dospělé, na které mám zákaz koukat. Ale co, naši pryč, brácha na lyžáku s učňákem… Takže jedinej, kdo mě může pozorovat, je Adolf, náš voříšek, kterýho před třema rokama našel brácha na ulici. Mám ho na celým světě nejradši. Asi proto, že je pořád se mnou, a taky protože nemůže mluvit, takže mě nebuzeruje jako třeba máma.

Jenže v televizi jako naschvál žádná erotika, jen samá krev a rvačky, to není nic pro mě. Brácha, ten by slintal, jak ho znám. Je celej udělanej do těchhle blbostí. Pak si vzpomenu, že předevčírem jsem u něj ve stole narazila na sprostý časáky, s nahejma ženskejma na obálce.

Rozsvítím v našem pokoji, v tu chvíli se za mnou rozeběhne Adolf a pozoruje každý můj pohyb. Trdlo.

Vytahuju ze šuplíku tři pornočasopisy, jen pro zletilé, jak je na obálce. Zletilá nezletilá, všichni o tom ve škole mluví, tak proč se nepodívat.

Otevřu ho uprostřed, kde se na mě usmívá blondatá paní s culíkama a v kožený vestě. Nic jinýho na sobě nemá. Drží si prsa skoro u pusy a vyplazuje jazyk. Takovýhle obrovský prsa bych teda nechtěla. To má prej pak člověk problémy se zádama, a hlavně bych nesehnala žádnou podprdu.

Jak otáčím strany, začínám se lehce potit. Kdyby mě viděla máma, tak mě zabije! Na další straně se chlap objímá se dvěma ženskejma, lépe řečeno, jedné objímá zadek a té druhé prsa.

Na zadní straně, v inzerátech, najdu čísla na horkou linku. Upoutá mě reklama: „Jsme žhavé a nadržené, zavolej nám do

klubu!“ Sice nevím, co úplně přesně znamená „nadržená“, ale zkusím to, aspoň bude sranda.

Přesunu se do obýváku k telefonu, Adolf letí za mnou s míčkem a štěká, blázen jeden!

„Teď ne, Ádo, zahrajem si pozdějc,“ vysvětluju mu a sedám si na gauč.

Jsem nervózní, co když na to někdo přijde? Zavolají policii a pak naše a bude z toho průser. Ale co, když půjde do tuhýho, tak prostě sluchátko položím a bude, uklidňuju se a pomalu vytáčím čísla.

„Ahoooj, vítám tě na naší horké lince žhavých slečen. Jestli jsi muž, stiskni jedničku, jestli žena, stiskni dvojku,“ šeptá mi nějaká paní do sluchátka.

Stisknu jedničku, ať se neprovařím, kdyby náhodou zjistili, kdo volá, bude to jako omyl. Žádný chlap teď přeci v tomhle bytě není.

Hraje hudba, ta, co bývá při ploužácích ve filmech, když jsou dva do sebe zamilovaný.

„Haló,“ ozve se z telefonu, zase šeptem. Mlčím. Jen mi nahlas buší srdce.

„Nechceš mluvit, brouku, dobře, nevadí. Na tohle jsem zvyklá. Tak budu povídat jen já,“ šeptá mi paní v telefonu.

„Máš už asi plný ruce práce, držíš ho v ruce? Chyť ho pevně, tak, jak bych ho držela i já… Se mnou to nebude lehký, jsem domina. Líbí se ti to, co, brouku?“ ptá se mě ta ušeptaná ženská.

Zničehonic mi začne poroučet. Domino znám, je to dobrá hra, ale nechápu, jak to se mnou chce hrát přes telefon.

„Stáhni si slipy a sáhni si mezi nohy. Máš to? Já ho cítím, jsi celkem obdařenej, to jsem netušila, že se dnes večer budu mít tak dobře.“

Nevím sice, jak může být chlap obdařenej, ale začnu ji poslouchat. Proč to nevyzkoušet? Sahám si na bradavky jako ta paní z časopisu. Pak jedu rukou směrem dolů, slipy nemám, ale sundávám si kalhotky. Mezi nohama cítím vlhko a můj dotek mě zahřívá. Je to příjemný.

Prstama víc přitlačuju a jezdím nahoru a dolů, tak jak mi paní na drátě přikazuje.

Najednou začne Adolf štěkat, strašně se leknu, bleskurychle položím telefon a natáhnu si kalhotky i tepláky. Adolf už běhá kolem dveří.

„Naši?!“ zakřičím.

Seberu časopisy, vypínám televizi a utíkám do dětského pokoje. Třesou se mi ruce, nevím, jestli kvůli našim nebo z toho, co se mi právě stalo. Nestíhám ani zavřít dveře a slyším z chodby mámu, jak volá: „Jak to, že ještě nejsi v posteli!“

Vystrčím hlavu z pokoje a mhouřím oči, protože mě do nich bodá světlo. Napadá mě, že asi vypadám rozespale. Naštěstí.

Kdyby tak věděli, co, Adolfe? Nahlas však zamumlám jen omluvné: „Vždyť už jdu.“ A utíkám do postele. Ale nemůžu usnout. V hlavě pořád slyším ten vemlouvavě šeptavý hlas: Líbí se ti to, brouku?

Michaela Matějovská

(* 1985 Kladno)

Narodila jsem se dvacátého pátého červencového dne, čtyři roky před sametovou revolucí, jako druhé dítě mých rodičů. Takže z velké lásky!

I když jsem nejdřív toužila být malířkou a umělkyní, po střední škole propagačního výtvarnictví jsem rychle změnila názor (vlivem sledování opravdových talentů).

Poté, co jsem vystudovala VOŠ publicistiky, která mě naučila, jak být správnou novinářkou (a nejen to), jsem se dostala na Literární akademii, kde si rozšiřuji vzdělání a dodělávám možná někdy významné titulové předložky.

Nyní se z mých textů „do šuplíku“ stávají veřejné články, reportáže nebo právě tato povídka, která se dostala do rukou i vám.

Erotika v povídkách pro náctileté se psala celkem těžko, přestože to vypadá snadně. Nesmí být vulgární, ale zas z ní musí plynout něco přitažlivého a vzrušujícího. Když jsem zjišťovala názory ve svém okolí, až jsem se divila tomu, že pro některé teenagery je naše pojetí erotiky pouze „slabý odvar“. Někdo jiný se třeba zase bude červenat. Hlavní je, aby vás kniha Nahoře bez…… a dole taky ani chvilku nenudila.

Bábrle

Ondřej Vašina

Hned jak se Marek probudil, vybavila se mu včerejší noc. Sám nechtěl věřit tomu, co se stalo včera večer. Byl na party, kam přišel s jediným úkolem – odvézt si odtamtud nějakou slečnu, která by se o něho postarala přes noc. Jeho rodiče byli kdesi na horách a on měl takříkajíc „prázdnej bejvák“.

Neměl příliš vysoké nároky, ale tohle nečekal. Potkal tam totiž A., která pro něj znamenala asi tolik, co znamená Kinedryl pro dítě, kterému se z jízdy v autobuse zvedá žaludek. Z klubu s ní odešel o půl dvanácté. Za půl hodiny byli doma. Měsíc svítil a hvězdy se přidaly taky.

Když šli po schodech nahoru, A. ho vzala za ruku a přitiskla si ji na levý prs. Dal jí krátkou pusu a pak pokračovali směrem k jeho pokoji. Zdolávali jeden schod po druhém a šlo jim to poměrně pomalu, protože u toho A. Marka postupně svlékala. Když byli nahoře, nechali zhasnuto. Marek, který byl již do půl těla nahý, se postavil za ni a zajel jí zezadu pod tričko. Umně rozepnul podprsenku a hned potom se přesunul na břicho, aby se dostal rukou na její prsa o velikosti dvou středně velkých jablek. Byla příjemně teplá, měkká a pevná.

„Jdu se osprchnout, kde máte koupelnu?“ zašeptala mu do ucha.

„Dovedu tě tam.“ Marek byl zkušený šestnáctiletý mladík. Počkal si, až se A. svlékne. „Seš fakt moc pěkná.“

„Dík, ale teď už běž.“

„Jasně, už jsem skoro pryč.“ Odešel, a hned jak uslyšel téct vodu, sundal si kalhoty a opláchl si nádobíčko v kuchyňském dřezu. Potom se zase oblékl, odešel do pokoje a rozsvítil tam barevnou olejovou lampu, která házela na okolní stěny míhající se stíny obrazců vznikajících uvnitř otáčejícího se skleněného válce.

Voda se zastavila a za pár minut potom se před ním zjevila A. Světlo ji zavedlo do pokoje, kde se vznášel zvláštní ozonový nádech. Přestože už ji ten večer nahou viděl, vzrušovalo ho, že je teď zabalená v ručníku, tudíž vlastně oblečená, a zakrývá všechno, co si zkoušel vybavit a představit.

„Tak co bude teď?“ zeptala se.

„Teď? Co by mělo bejt? Pojď za mnou.“

A. strhla rychlým pohybem ručník a odkryla všechno, co chtěl Marek vidět.

„Seš vopravdu nádherná.“

A. si na něj pak nahá lehla a přilepila se mu prsy na hruď. Sklouzávala čím dál níž. Níž a ještě níž, až byla u jeho kalhot, které mu v několika vteřinách rozepnula, stáhla a odhodila z postele na zem. Potom si sedla, položila dlaně na jeho kolena a po vnitřních stranách stehen sjížděla směrem k poslednímu kousku textilu, který měl na sobě. Když začala obdivovat Markovo náčiní, uslyšeli zvláštní vrzání.

„Ale ne, to nemůže v klidu spát aspoň jednu noc? To musí pořád někde šmejdit a votravovat všechny kolem? Kristepane, jsme mrtvý, proboha svatýho, sem nechod!“ vyjekl Marek a A. se z toho rozbušilo srdce.

„Marečku, seš to ty?“

„Jasně, babi, všechno je v pohodě, můžeš jít klidně spát.“

„Cože? Nechce se ti stlát? Já ti ustelu, počkej, už jsem skoro tady.“

„Ne, to je dobrý! Určitě to zvládnu, hlavně sem nechoď.“

„Už jdu, Marečku, už jdu.“

Marek vyskočil z postele a zastavil bábrli těsně přede dveřmi. Málem se mu je nepovedlo zabouchnout.

„Babi, nic se neděje, běž v klidu spát, já se o sebe postarám.“

„Ale prosím tě, vždyť já vím, pojď, namažu ti záda Alpou, po tom jsi vždycky tak pěkně usínal.“

„Fajn, dík, ale dneska to nevyjde. Běž dolů a spi,“ prohodil už daleko ostřeji Marek směrem k babce. Ta něco zamumlala a s pokyvováním hlavy se odebrala zpátky ke dveřím.

Marek počkal, až za sebou babička zavře, a vrátil se zpátky za A. Ta se mohla potrhat smíchy. „Jo tak, namazat zádíčka Alpou, jo?“

„To je babička, myslí si, že mi je deset.“

„Kašlem na to, máš tady ňákej kondom?“ vyhrkla A. Znělo to spíš, jako kdyby měl hledat nějaký bonbon.

„Mám to radši bez.“

„Tak bez si to můžeš dělat s babičkou.“

„Nebuď drzá a pojď ke mně.“

Marek sáhl do dřevěné skříňky, kterou měl u postele, a z krabičky vytáhl nalubrikovaný bohem zapomenutý prezervativ, na kterém bylo napsáno: Pro bezpečný sex. „Tak na zdraví,“ uchechtl se.

„Na zdraví,“ odpověděla mu A.

Přesně o devět měsíců později se nic zvláštního nestalo. A. se odstěhovala a Marek kráčel ruku v ruce s B. k domu, ve kterém nestrašili duchové, ale jeho babička. Rodiče byli kdesi na plese. Měsíc ten večer nesvítil. Bylo pod mrakem. A předsíní voněla Alpa.

Ondřej Vašina

(• 1986)

Jmenuji se Ondřej Vašina. Jsem jeden z nejneznámějších autorů dnešní doby. Narodil jsem se v dubnu roku 1986 a můj příchod byl zvěstován výbuchem sovětské atomové elektrárny.

Základní školu jsem vychodil s relativně dobrým prospěchem (až na několik trojek z chování). Střední škola mě málem zabila, ale nakonec jsem jí proplul jako tampon odpadním potrubím.

Po několika letech hledání sebe sama jsem se rozhodl pro studium na Literární akademii Josefa Škvoreckého, která otevřela brány mého ochrnutého a na dlouhou dobu paralyzovaného vnímání, jež bylo ubíjeno pravidelným a nadměrným užíváním alkoholu a jiných lehkých drog. Díky hospodskému „lajfstajlu“ jsem ale nabyl mnoho nepostradatelných dovedností, ze kterých čerpám dodnes.

Za všechny bych rád zmínil několik technik balení bab, hraní hazardních her, neuvěřitelnou výdrž při zvýšené konzumaci alkoholu nebo vedení planých hospodských řečí.

Nesmím zapomenout na svůj vztah k sexu, který je velice vřelý. Vlastně na něm stojí základy mé tvorby. Za zmínku by stály klíčové texty jako: Instantní klasika, Ubulená frnda a Péro jako sbíječka zařazené do básnické sbírky Tři rumy, osum piv a (ne) jedna ňadra aneb Sbírka básní oplývající životní hloupostí.

Kromě psaní a studia také vydělávám peníze, a to všude, kde se dá. Za svůj krátký život jsem už vystřídal několik zaměstnání. Začínal jsem jako držák v truhlářské dílně, kde jsem se po několika měsících naučil pracovat s kladivem a hřebíky, tudíž jsem povýšil na zatloukače, což mě ale prachvůbec nebavilo, a tak mě mé kroky vedly za hranice českého impéria, kde jsem další půlrok vykonával práci myče ve smradlavé irské kuchyni. Díky své vytrvalosti jsem se naučil trochu anglicky, a tak se přede mnou zjevily další možnosti.

Když jsem se vrátil do Prahy, začal jsem pracovat v kavárně jako druhořadý číšník, což mi pomohlo k tomu, že jsem odjel zpátky do Irska, kde jsem se bez větších problémů zapracoval za bar. Díky tomu se teď můžu přiživit jako barman v Norsku. Není to ale jediné povolání, které jsem vyzkoušel. Za zmínku stojí řidič dodávky, hovnometař, robot, honák dobytka, dřevorubec, kuchař nebo dokonce fotograf (za což jsem ale kupodivu nikdy nedostal zaplaceno).

Jednou bych rád vyhrál mistrovství světa v pokeru, což by mě učinilo boháčem a já bych nemusel vydělávat peníze psaním ani čímkoliv jiným.

Tajemství bráchova pokoje

Kristýna Lyachová

Pozvala jsem kamarádku Elišku k nám na návštěvu, jako vždycky po škole. Honem udělat úkoly, to nám mamka nikdy neodpustí, stojí nad námi jako ostříž, dokud všechno nenapíšeme. A pak hurá ven nebo do pokojíčku, kde si s chutí čteme Bravíčko, který vždycky Ela sebere svý ségře. Dost věcem tam nerozumím. Třeba nevím, co je to bod G. Píše se, že je to super, ale kde ho mám najít? Přej někde vevnitř, ale jak ho poznám? A co se bude potom dít? Eliška to taky neví. Vlastně nechápu hodně věcí. A penis jsem viděla jenom na obrázku. Nejlepší je ale kapitola o líbání. Má se nejdřív vyndat žvýkačka z pusy. A je to prý úplně normální a přirozený, já jsem to teda ještě nikdy nezkoušela, akorát jednou s Elou pod stolem ve školní družině, ale to bylo hnusný.

Píšou, ať se nebojíme to zkusit, že když se někomu líbíme, že to taky chce. Já se Karlovi líbím, pořád si ode mě opisuje sešity a půjčuje mi fixky. A dokonce si na obědě sedá vedle mě a říká mi Magdičko, ostatní kluci mi říkaj všelijak, ale Magdičko jenom Kája. No, jenomže, když jsem. Karlovi říkala, že bych chtěla pusu, odpověděl mi, jestli nejsem náhodou pitomá. Zeptám se na to všechno bráchy, určitě to bude vědět.

A vůbec, ten můj brácha, je mu už sedmnáct, je hrozně hezkej a chytrej a chce jít na doktora, až udělá maturitu. Já jsem prý celá po něm.

Jmenuje se Milan a v jeho pokoji se dá najít spousta skvělejch věcí, třeba časopisy s nahejma ženskejma. Taky má spoustu knížek o lékařství, kde jsou občas zajímavé obrázky. Nedávno jsem si jednu vzala a obkreslovala si z ní obrázky soulože nebo nahýho chlapa, ale z těch popisků jsem moc moudrá nebyla, v Bravíčku všechny ty věci o sexu nazývaj a popisujou jinak než v Milanových knížkách.

No a dokonce jsem u něj našla takovou skvělou figurínu, co používaj doktoři, asi cvičně, když píchaj injekce nebo zkoušej zachraňování lidí. Jenom se ta slečna musí nafouknout, což je možná trochu nepraktický. Ale říkaly jsme si s Eliškou, že se na ní asi zkouší dýchání z úst do úst, má pusu úplně dokořán. K tomu má ještě dva další otvory. Zkoušely jsme teda najít ten bod G, když už jsme k tomu měly teď příležitost, jenže ona ho asi neměla, když je jen nafukovací.

Vlastně tam neměla nic moc, já to mám teda úplně jiný. To si brácha asi koupil špatnou doktorskou panenku, když na ní nic nepozná. Zkoušely jsme jí tam strkat různý věci a přemýšlely jsme, jak to asi může celé probíhat, když to dělá kluk s holkou. Taky mě to jednou čeká.

Ale najednou bouchly dveře a to nás vyrušilo. Byl to Milan. A kdyby věděl, že mu lezem do pokoje, určitě by mě zabil. Nechaly jsme všechno tak, jak to bylo, a utíkaly zpátky ke mně, nebyl čas a říkala jsem si, že to potom Milanovi třeba nějak vysvětlím. Jenže on nebyl sám. Měl s sebou Adélu, to je jeho holka.

Zavřely jsme se s Eliškou do pokoje a čekaly, co bude. Jenže místo bráchovýho nadávání jsme slyšely ječet Adélu, že prý si jí Milan dost neváží a jestli mu teda ona nestačí, tak se může hned sebrat a jít za Petrem, kterej ji má rád.

Já teda nevím, ale spíš by měla být na Milana hrdá, že z něj bude doktor.

Kristýna Lyachová

(* 1986 Praha)

Jmenuji se Kristýna, jsem průměrný člověk s nadprůměrnou fantazií a podprůměrnými kuchařskými schopnostmi.

Ke studiu na Literární akademii jsem se prokousala cestou trnitou přes osmileté gymnázium a několikero více či méně úspěšných vysokoškolských pokusů. Přes stavařinu, architekturu a ekologii jsem dospěla k názoru, že psát bude možná to pravé. Na Literární akademii studuji už čtvrtým rokem a myslím, že zatím se tato cesta jeví jako ta správná a povede napříč mým budoucím pracovním životem.

Jednou jsem četla, že pokud se setkáte s někým, kdo trpí sexuálním exhibicionismem, máte se mu začít smát. Vždycky jsem si říkala, jak bych se asi zachovala, kdybych někde v parku potkala takového pána v dlouhém kabátě. Co bych asi dělala, kdyby ten kabát rozevřel a mně se naskytl zcela otevřený pohled? Ale nic na sebe nedalo dlouho čekat. Možná proto, že do školy jezdím vlakem, a jak známo, parky u velikých nádraží skrývají nejrůznější podivná individua.

Pokud přemýšlíte o tom, jak byste se zachovali vy, jestli byste se lekli, měli strach, utekli či omdleli, tak vězte, že je spousta pravdy na tom, že smích je pro to nejlepší obranou a ani není třeba se do něho nutit. On se dostaví sám při pohledu na nahého, neatraktivního muže ve středním věku oblečeného jen v kabátě, bílých tenisových ponožkách a okopaných mokasínech.

Maminka

Eva Fraňková

Jmenuju se Lenka Váchová, je mi šestnáct, bydlim v Chomutově a už dva roky šlapu chodník. Třikrát do tejdne. Proč? Protože musím. Co jinýho bych asi měla napsat do svýho životopisu? Na tenhle podělanej úkol do školy se prostě vykašlu. Už vidím vostatní, jak maj popsanou celou stranu svejma koníčkama a úspěchama v matematickejch a literárních soutěžích. Já se ale nemám čim chlubit, fakt že ne.

Fotr vod nás zdrhnul, když mi bylo pět. Bydlím s mámou a ségrama v zatuchlým panelákovým bytě. Ségrám je tři a pět. Mám ještě staršího bráchu. Nedávno voslavil dvacetiny a sedí v krimu. Vykrádačky, loupežný přepadení, drogy. Máma říká, že si v chládku posedí ještě dlouho.

Moje máma není špatná ženská, jen měla v životě smůlu na chlapy. Bráchu porodila, když byla stejně stará, jako jsem teď já. Každýho z nás má s jiným mužským. Jenže ze všech se po čase vyklubali hajzlové, co vod ní pláchli.

Máma na všechno sama nestačila, a tak jsme od maličká vyrůstali s bráchou v děsným bordelu. Chlast, špína, věčně u nás votravovali exekutoři a sociálka, která vyhrožovala, že nás šoupnou do děcáku. Máma byla skoro pořád namol. Pamatuju si, jak vždycky přitáhla domů nějakýho blbečka, kterej akorát uměl chlastat, ale makat se mu nechtělo. Celý dny pak byli s mámou zalezlí v ložnici a ven chodili jen pro flašku vodky, rumu nebo pro basu piv. Já se starala vo ségry, protože máma jim kolikrát nebyla schopná ani vyměnit pleny, a brácha zas venku vobstarával peníze na jídlo a vostatní věci. Někdy jsme ale neměli vůbec co do pusy, a tak jsem chodila po baráku a prosila sousedy, jestli by se u nich nenašly nějaký starý rohlíky, že potřebujeme na strouhanku.

Když bráchu poprvý zabásli, bylo mi čtrnáct. Máma si našla práci servírky v jednom bistru, ale po měsíci ji vyhodili, protože chodila do práce věčně vopilá. Celý dny pak jen brečela v obýváku na zemi s flaškou v ruce a proklínala svět. Prosila mě, ať jí pomůžu, že už jsem velká. Já fakt chtěla, ale copak někdo může zaměstnat čtrnáctiletou holku?

Jednou v zimě za mnou máma přišla v noci do pokoje a vzbudila mě. Brečela a řekla, ať se voblíknu. Nechápala jsem, co se děje. Vysvětlila mi, že musím jít vydělat nějaký prachy, jinak že nás vyhoděj na ulici nebo daj do děcáku. Ze skříně mi vyndala svoji krátkou sukni, půjčila mi kozačky na podpatku, vlasy mi vyčesala do drdolu a strašně mě zmalovala. Hned mi docvaklo, co po mně bude, chtít, ale nevěřila jsem, že by mě fakt prodala. Jako nějakou věc. Vlastní máma.

Vyšly jsme ven do tmy, hustě sněžilo a máma celou cestu tiše brečela. Začínalo mi docházet, že to nejspíš myslí vážně. Strašlivě jsem se bála. Připadala jsem si jako štěně, který ví, že ho jdou utratit, ale nemůže se bránit. Jasně, mohla jsem zdrhnout. Jenže kam bych šla? Nemám kamarády ani prarodiče a svýho otce prakticky neznám. A hlavně chci bejt s mámou! Doufala jsem jenom, že si to máma rozmyslí, že se votočíme a vrátíme se domů. V duchu jsem ji vo to prosila. Nahlas ne, to by stejně nemělo cenu. Jak se máma jednou rozhodla, nic ji nevodradilo. Ještě by mě zfackovala za vodmlouvání. Mámu jsem musela vždycky poslouchat.

Došly jsme na vodlehlý parkoviště. Máma řekla, ať se ničeho nebojím, že to bude trvat jen chvilku. Klepal se jí hlas a skoro neudržela v ruce cigaretu. Byla nervózní, ale já tisíckrát víc. Zeptala jsem se jí, jestli to myslí vážně. „Holčičko moje, musíš to udělat. Musíš nám pomoct, abysme mohli bejt všichni spolu. Jsme přece rodina.“ V tu chvíli jsem věděla, že to, co přijde, je nevyhnutelný. Podívala jsem se mámě do vočí a rozbrečela se jak malý děcko.

Když už jsem byla z toho čekání venku zmrzlá na kost, zabrzdil před náma nějakej chlápek v červený audině. Mohlo mu bejt kolem čtyřicítky, byl vyžranej a děsně smrděl kořalkou. Povodešel s mámou pár kroků stranou, vo něčem se dohadovali, ale tiše, takže jsem je neslyšela.

Během tý doby, co se domlouvali, jsem měla nejmíň stokrát nutkání utýct. Sama sobě jsem nařizovala: Běž, holka, běž! Ale nedokázala jsem to. Nemohla jsem. Vždyť co by se stalo s mámou a holkama? Brácha je v lochu, kdo by se vo ně postaral? Mámu by docela určitě vykopli na ulici, protože nemá na nájem, a ségry by skončily někde v děcáku. To jim přece nemůžu udělat!

Když ke mně máma přišla, měla rozmazanou řasenku a bolestnej výraz ve tváři. Provinile se na mě podívala. Bylo mi jí líto. Obejmula mě a zašeptala do ucha: „Neboj se, holčičko, maminka bude tady, počká tu na tebe.“

Chlap mě chytil za rukáv, zatáhnul do auta a zamknul dveře. Byla jsem vyděšená k smrti a hrozně se ho bála. Když si rozepínal poklopec, znovu mi začaly týct slzy. Pořád jsem ještě doufala a čekala, že se nade mnou slituje a pustí mě. Máma stála vobrácená zády kousek vod nás a kouřila jednu cigaretu za druhou. Zaryla jsem se do ní pohledem, aby se na mě votočila a zachránila mě, ale ten člověk už mi vyhrnoval sukni.

Stáhl si trenky, nalepil se na mě a prudce mi ho vrazil mezi nohy, až jsem vykřikla. Strachy jsem se pak nedokázala ani nadechnout, celá jsem se klepala zimou a taky vodporem. Slzy mi crčely z vočí, takže jsem skoro neviděla, a chtělo se mi zvracet. Hrozně to bolelo. Funěl u toho a potil se jako prase a pořád vopakoval: „Charašo, charašo, děvuška.“

Za pár minut bylo po všem. Na sedadle pode mnou byla krev. Ten šmejd se voblíknul, vyšel z auta a dal mámě peníze. Máma hned běžela za mnou, pomohla mi postavit se na nohy a utěšovala mě, že to bude dobrý a že jsem její holčička. Když jsem se trochu vzpamatovala, chytla mě kolem ramen a šly jsme domů. Chlap na ni ještě zavolal, ať mě přivede zase pozejtří. Dal jí za mě dva tisíce. Ještě ten večer jsem do sebe kopla svýho prvního panáka a vykouřila s mámou krabičku cigaret.

No a takhle to chodí už dva roky.

Nemyslete si, ze začátku jsem z toho byla úplně zoufalá a několikrát jsem s tím už chtěla seknout a zdrhnout z domova. Jenže je tu máma a ségry. Chci, aby se měly dobře. Mám je ráda, sakra. Třikrát do tejdne se to dá vydržet, věřte, že jo. Víckrát asi ne – to bych si radši hodila mašli – ale takhle se to dá přežít.

Máma říká, že si najde práci, abych mohla se šlapáním skončit. Ale já těm řečem moc nevěřím. Odevšad ji hned vyhoděj. Nedokáže přestat chlastat.

Teď si jdu dát skleničku a cigáro, než půjdu zase do práce. A na ten životopis kašlu, vážně nevím, co bych si tam měla vymejšlet. Holt dostanu z úkolu za pět. Hlavní je, že můžou ségry chodit do školky, že máme zaplacenej nájem, plnou lednici jídla a teplou vodu. Jo, a taky už nám celý dva roky nevodpojili elektřinu!

Za závěsem

Šárka Topolová

Po dlouhém roce bylo zase léto. Maturita za mnou, vejška přede mnou – skvělá příležitost přivydělat si pár kaček na oblečení a třeba i na dovolenou. A tak jsem vzala na tři týdny místo v jedné realitní agentuře v centru města a otrocky přepisovala data z papíru do počítače. První týden jsem si práci nemohla vynachválit. Druhý týden už jsem si připadala spíš jako datel a ten třetí – ten byl vlastně vcelku fajn, stalo se mi totiž něco, co jsem si původně od letní brigády opravdu neslibovala.

To zase bude den, pomyslela jsem si, jakmile jsem vlezla do přeplněného autobusu. Našla jsem na podlaze místečko alespoň pro jednu nohu a rukou se chytla tyče. Jen co se autobus rozjel, pochopila jsem zděšené pohledy spolucestujících. Řidič bud nesnídal a na konečné ho čekala teplá káva s koblihou, nebo snídal přemíru vlákniny a měl úplně jiné problémy.

Každopádně dokázal z autobusu vytřískat takovou rychlost, až se chudinka stará karosa celá klepala.

Vláli jsme na tyčích jak prádlo na šňůře. Jedna zatáčka, druhá zatáčka, prudké zabrzdění a pak „bum!“, u mé nohy se objevily brýle. Pěkné brýle se silnými černými obroučkami. Pokusila jsem se pro ně opatrně sehnout tak, abych se nemusela nikoho chytat za nohavice ani si klekat na špinavou podlahu. Úspěch! Narovnala jsem se a začala hledat majitele. Na sedačce seděl mladý pohledný pán a nesměle natahoval ruku do prostoru. Naklonila jsem se k němu a brýle mu podala.

Nejen vděčné „děkuji“ mi bylo odměnou. Milý, sympatický úsměv mě provázel celým zbytkem cesty. Konečná stanice přišla až moc brzo. Pro řidiče jistě úleva, pro mě to byl však pocit lítosti. Snažila jsem se aspoň jít v co nejtěsnější blízkosti svého favorita, abych zachytila jeho vůni. Nezklamal, přesně takové typy mužů, takhle pěkně vonících, mám ráda.

Ráno bylo hned veselejší. Ještě v metru jsme po sobě vrhli několik pohledů a pak se rozešli – každý svou cestou. V práci už bohužel nic příjemného nepřišlo. Jen rutinní záležitosti –žádná změna. Snažila jsem se zabavit alespoň vzpomínkami na ranní zážitek.

Místo oběda jsem se rozhodla zajít do nákupního centra, poohlédnout se po nějaké „radosti“ na sebe, abych si zpříjemnila den ještě víc. Bezcílně jsem bloumala od jednoho obchodu k druhému, nikde nebylo nic, co by mě alespoň trošku zaujalo. Obchod s luxusním spodním prádlem mi vnutil myšlenku koupit si něco z tohoto sortimentu. Po dlouhém hledání jsem objevila něco pro sebe. S jásotem jsem vběhla do kabinky a začala ze sebe téměř strhávat svršky. Po chvilce ale mé nadšení výrazně opadlo, při pohledu na pěknou podprsenku a v ní svoje „vnady“ jsem začala propočítávat, jak velký vliv na moje úspory by měla plastická operace.

Z myšlenek mě vytrhlo prudké odtažení závěsu. „Jééé, pardon!“ zíral na mě sympaťák z ranního autobusu. A já stála a zírala na něj. Myslím, že po chvilce ticha si připadal stejně hloupě jako já. Když jsem se vzpamatovala, povídám mu:

„Budu věřit, že to byl omyl. Můžete mi teda alespoň poradit, jestli má cenu si ji koupit?“ a snažila jsem se moc se nečervenat.

„Určitě. A možná bych vám ji mohl rovnou i zaplatit, když jste mi udělala nedobrovolnou módní přehlídku, co?“

„Myslím, že to za to nestojí, ale děkuji za nabídku,“ odpověděla jsem. Samotnou mě překvapilo, jak pohotově jsem zareagovala.

Zase ticho. Co dál? Začala jsem zmateně přešlapovat a přemýšlela nad nějakou vtipnou hláškou, kterou bych situaci usměrnila. Muž byl ovšem pohotovější – zatáhl závěs. Oblékla jsem se a vyšla ven. Čekal před kabinkami a smál se.

„Máte k tomu ještě kalhotky? Ty jsem neviděl!“ usmíval se potutelně.

Drzoun. Znervózňoval mě. Připadala jsem si před ním tak… tak… nahatě. Šla jsem ke kase a on mě neustále pronásledoval. Než jsem stihla vytáhnout peněženku, zaplatil za mé prádlo sám.

„Díky. Spokojen?“ zeptala jsem se provokativně a sama jsem se nedokázala rozhodnout, jestli mám být spokojená, nebo naštvaná.

„Na jednu stranu ano,“ přikývl, „na druhou je mi trochu líto, že jsem to krásné prádlo na vás viděl asi naposledy.“

Koukala jsem na něj, nevěděla jsem, jestli se mám urazit, nebo být polichocena.

„Rád bych vás pozval na kafe,“ řekl a kouzelně se usmál.

„Ale já… musím už do práce. Mám jen polední pauzu.“

„To nevadí, tak třeba zítra touhle dobou. Sejdeme se zase tady, před těmi kabinkami, aby to bylo stylové.“

„No tak dobře,“ přikývla jsem rozpačitě.

Před obchodem jsme se letmo rozloučili a jako ve snu jsem se vrátila zpátky do práce.

Večer jsem si umyla vlasy, oholila nohy a najednou mi došlo, že se chovám jako šílená puberťačka. Nahlas jsem si začala vyčítat své chování, ale pak jsem se musela dát do smíchu. Páni, já mám rande!

Druhý den ráno jsem si samozřejmě oblékla své nové spodní prádlo, ať je to teda stylové. Autobus byl poloprázdný a žádné brýle na podlaze. Trošku mě to zklamalo a až v tu chvíli mě napadlo, že sympaťák třeba vůbec nepřijde. Tahle myšlenka mě na celé dopoledne úplně rozhodila.

Kolem poledne jsem se už tetelila netrpělivostí. Nejistým krokem jsem opustila kancelář a zamířila k obchodnímu centru. Abych nebyla nápadná, v obchodě jsem dělala, že vybírám oblečení. Co kdyby mě někdo náhodou potkal – vysvětlovat známému, že jdu na rande, se mi opravdu nechtělo. A co kdyby nepřišel? Vypadat jako trouba – to ne. Radši ať to vypadá, že jdu zase utrácet. Pak jsem jen tak popadla první věc, co mi přišla pod ruku, a dělala, že si to prohlížím. Byly to zrovna těhotenské kalhoty, ale toho jsem si nevšimla. Zamířila jsem ke kabinkám. Před nimi nikdo nestál a všechny se zdály prázdné. Ten den bylo v obchodě celkově nějak mrtvo, i prodavačka se zdála duchem nepřítomná. Pomalu jsem přešlapovala na místě a najednou jsem si všimla pohybu závěsu u poslední kabinky. Přišla jsem blíž a milý pán si tam pohodlně trůnil na židličce.

„Dobrý den, takhle schovaného jsem vás nečekala,“ snažila jsem se zakrýt nervozitu.

Upřeně se na mě podíval a lehce kývnul. Nevěděla jsem, co to znamená, ale ucítila jsem neuvěřitelné vzrušení. Napřáhl ruku a jemně mě vtáhl dovnitř. Zahrnul závěs a s kamenným výrazem se mi podíval do očí. Zatočila se mi hlava a naprosto jsem přestala přemýšlet. Touha se mi rozlila po celém těle. Ani nevím, jak to přišlo, ale vzápětí jsme se začali líbat. Líbali jsme se jako o život, jako kdybychom to tam, ve zkušební kabince nákupního centra, dělali běžně… Když došlo na vysvlékání, pousmál se a řekl: „Já to věděl.“ Samozřejmě tím myslel mou včera objevenou a jím zaplacenou podprsenku. Nicméně ta byla za chvilku dole. Stejně jako sukně a pak kalhotky. Připadala jsem si jako šílená, ale zároveň mě hnala touha. Já ho chtěla, chtěla jsem ho. A hlavně hned. Bylo to neuvěřitelné, intenzivní jako nikdy předtím.

Potom jsme ještě dlouho setrvávali kdesi vysoko nad zemí a pomalu procitali z vášnivé chvíle. Pak jsem se začala stydět. Došlo mi, že stojím nahá před úplně cizím chlápkem, se kterým jsem se zčistajasna pomilovala. Jak jsem vůbec něco takového mohla dopustit?

„Lituješ?“ zeptal se.

„Nelituju.“

Nevím, jak jsem mu tohle mohla říct, ale vlastně to byla pravda. Oblékli jsme se. „A tedto kafe?“ zeptal se.

„Musím znovu do práce. Právě mi končí pauza,“ špitla jsem a najednou mi došlo, že na žádné kafe ani jít nechce.

Začal se smát a ještě před odchodem pronesl: „Bylo to super. Uvidíme, co příště.“

A co třeba číslo telefonu, adresu… práce… řekla jsem si sama pro sebe. Byl pryč. Chtělo se mi brečet. Ale zároveň jsem byla ještě celá rozechvělá erotickým zážitkem, takže se ve mně tloukl smutek a znechucení s pocitem, jako bych měla každým okamžikem vzlétnout.

Večer to bylo ještě horší. Vyčítala jsem si, že jsem nalítla takovému sebejistému týpkovi. Co když to dělá běžně?

Ráno byl autobus zase pro změnu narvaný k prasknutí, s jediným rozdílem. Řidič autobusu evidentně nikam nespěchal. Zastesklo se mi po zběsilé jízdě, která mi alespoň přinesla zajímavé zážitky. A najednou „bum!“, u mých nohou ležely brýle.

Asi osud, nebo nevím.

„Nebojíš se, že se ti rozbijou?“ zeptala jsem se včerejšího přízraku.

„Ani ne. Spíš mě trápí jiná věc,“ usmál se. „Nepůjdeme dneska na oběd a neprobereme konečně naše jména, telefony a adresy?“

Šárka Topolová

(* 1985 Benešov u Prahy)

Narodila jsem se 11. února roku 1985 v jedné malé obyčejné porodnici v Benešově u Prahy. Obyčejné dítko, nad jehož jménem si lámala hlavu snad celá rodina. Františka nebo Kristýnka… rozhodující slovo však měla babička: „Bude se jmenovat Šárka.“ A tak se také stalo. Šárka Štollová. Ještě vím, že se naši brzy po mém narození rozvedli a já pak byla hodně nemocná. Co se dělo dál, vám však vyprávět nemohu. Dětství zahalila mlha představ a snů, jen několik vzpomínek na keramické lavičky onkologické kliniky nebo veliká skleněná vrata čekárny.

Dítko jsem bývala tiché a klidné, až na drobnosti k nepovšimnutí. Svou oblibou kresby jsem pila krev učitelům matematiky nebo fyziky, hrdě odmítala psaní „Číňanem“ a zásadně zapomínala domácí úkoly, čímž jsem dováděla k šílenství svou oblíbenou učitelku českého jazyka. Není tedy divu, že maminka brala vždy mou žákovskou knížku do rukou jen velmi nedůvěřivě.

V čem jsem ovšem svou pečlivostí vynikala, bylo vedení přísně tajného deníčku. Právě tam jsem si psávala všechny úspěchy a nezdary svého milostného života. Nezbytností druhé třídy bylo si poznamenat, kolikrát se na mě „můj princ“ otočil, kolikrát na mě promluvil nebo kolikrát mě bodnul kružítkem do zad.

V páté třídě jsem si vylévala srdíčko nad faktem, že jsem ještě od nikoho nedostala pusu, a v sedmé jsem zase marně pátrala po tom, co je to vlastně TEN FRANCOUZÁK. Až pak – v deváté třídě se objevil ten první – ten kluk, co mi dal pusu. A musím říct, že to byla ta nejkrásnější pusa, co si vůbec dokážu vybavit. Byla totiž první.

V průběhu mých „roztomilých“ let se maminka znovu provdala a na nové škole jsem převzala její nové příjmení – Topolová.

Po základní škole jsem nastoupila na střední odbornou školu –Euroškolu Praha, kde jsem po 4 letech úspěšně odmaturovala se zaměřením na cestovní ruch. Sláva to byla veliká, z rodiny jsem byla totiž jedna z mála, která maturity dosáhla. Pro mě tento fakt však nebyl podstatný. Mnohem raději než na šílené studium, které mi svým zaměřením bohužel nebylo ani blízké, ba na hony vzdálené, vzpomínám na léta na proseckém dívčím internátě. Kromě mnoha přátelství, z nichž některá mě provázejí životem dodnes, jsem se naučila mnoha tajům a záhadám dívčího světa. Samozřejmě, že některé věci nebylo nezbytně nutné znát ani zkoušet. Ale ani dítě nikdy nepozná, že oheň pálí, dokud se samo nespálí. Škola, první sexuální zážitky, první zklamání, kolektivní hysterie nad proužkem těhotenského testu, trocha alkoholu a vůbec to vše, co si zažije většina dospívajících dívek, jsem si prožila ve více či méně rovném kolektivu stejně starých holek, a to byla doopravdy škola života.

Následující půlrok jsem se trápila studiem blízkovýchodních kultur na Západočeské univerzitě. Po půl roce jsem se rozhodla tuhle „velkou party“ ukončit a následující září jsem už nastoupila na Vyšší odbornou školu publicistiky, obor Televizní publicistika. Po kolejní pohodičce přišlo nekonečné stěhování po podnájmech, bouřlivý a trpký konec mého prvního dlouhodobého vztahu, navázání nového zvláštního vztahu, konečné smíření se s tím, že ideální chlap prostě neexistuje, a hlavně nezapomenutelné zážitky s věrnou kámoškou Martinkou S.

Po dostudování „VOŠPKY“ jsem nastoupila na Literární akademii Josefa Škvoreckého, kde se vám po ročním semináři tvůrčího psaní u Ivony Březinové můžu pochlubit svou první publikovanou povídkou.

Můj svetr se jmenuje Richard

a je z angorské vlny

Něžně mě hladí po těle

vlní se a vrní

Občas ulítnu a

blahem vrním s ním

Je to petarda

když na sobě mám

jen kalhotky

a Richarda!

(Svetr)

Holky!

Kuba mi včera

rozep podprdu

No fakt

Nekecám

Úplně sám ji rozep

Konečně se mu to podařilo!

Jen by mě zajímalo

na kom to trénoval

Val?

Valérie!

Ty mrcho!

(Podprda)

Otevřený dopis pro kluky ze 7. B

Václava Pačesová

Protože se už delší dobu chováte jako prasata, rozhodly jsme se, že vám napíšeme, co na vás nesnášíme a co chceme změnit.

1. Nepřejeme si, abyste nás osahávali ve frontě na oběd! A jinde taky ne.

2. Láda Lupínek už nikdy nebude strkat Simonu do kouta. Jestli ji miluje, tak ať jí to řekne a nedělá blbosti! Simona ho ale stejně nechce.

3. Nechceme, abyste na nás pokřikovali to vaše oblíbené: „Už máš krámy?“ nebo: „Ta má kozy!“, popřípadě: „Ta nemá kozy.“

4. Aubrecht nesmí už NIKDY rozmazat Jitce po tváři pavouka. Kláry máma říkala, že z toho může začít i koktat. Myslete si, co chcete, ale příště už to fakt řekneme třídní. Aubrecht je magor.

5. Nelezte do šatny, když se převlíkáme na tělák, stačí, že tam očumuje školník. Jo, a Voslářová kvůli vám nechodí do bazénu. Prý jí Novák řekl, že je s tím bobříkem odvahy v rozkroku hned o něco odvážnější. Jste blbý, nebo co? Marcele se zase smějete, že nemá ani chlup.

6. Přestaňte krkat!!! To, že Klabouch umí vykrkat svoje jméno, je sice fajn, ale kdo to má vydržet, až se to naučíte všichni?

7. Nesmějte se Benešovi, že zpívá ve sboru, a hlavně už ho nikdy nenuťte štěkat do zásuvky. Každý nemusí hrát fotbal.

8. Jestli si myslíte, že Eva balí Stejskala, tak to není pravda. To, že jí strčil ruku pod zadek, když si sedala v autobuse, ji pěkné naštvalo a vůbec z toho nebyla nadšená. Stejskal se vám pak vytahoval, že spolu dělali petting, co?

9. Na vánoční večírek zásadně nesouhlasíme s krabicovým vínem, je po něm blbě a jde na játra. Chceme víno v lahvích, i když ho bude míň.

10. Koho některá z nás nahlásí, že se pokoušel dávat francouzáka a smrdělo mu z pusy, má s líbáním na čtrnáct dní utrum.

Tak to jen aby bylo jasno.

Za holky: Vendula

Václava Pačesová

(* 1966 Český Brod)

Jmenuji se Vendula, tedy vlastně Václava, ale tak mi říkají hlavně úředníci. Také mi tak říkala máma, když se na mě naštvala. Jméno jsem schytala po otci a prý jsem vlastně měla štěstí, že táta nebyl Josef.

Sebe jsem začala vnímat až s nástupem do první třídy. Nevím, jak je to možné, ale co bylo předtím, si prostě moc nepamatuji. Chodila jsem do vesnické jednotřídky. Pro můj vstup do vzdělávacího procesu byl tento systém výuky příjemný, neboť jsme se učili vždy jen chvíli z celé hodiny. Paní učitelka byla moje příbuzná, takže jsem ji mohla oslovovat „soudružko teto“.

Na druhý stupeň jsem dojížděla do nedalekého městečka, což bylo velké rozptýlení mého dětství. V naší obci totiž čas ubíhal velmi líně. V neděli se hrál fotbal, v létě přijely na náves kolotoče a někdy jsem recitovala v kulturáku. V tomto duchu probíhalo celé mé dospívání. Poprvé mě objal Tonda v malém vápně, chvíli poté, co mě faulem poslal k zemi. První pusu jsem dostala na řetízkovém kolotoči od páťáka Petra. Druhý den mi řekl, že se vsadil o plátkovou žvýkačku. A mým prvním milencem byl Vilém pana Máchy.

Tušila jsem, že změna k lepšímu může nastat pouze přílivem peněz. Tak jsem šla do učení. A co jsem se v Praze naučila? Psát na stroji, obkreslovat technické výkresy, kouřit, pít pivo, chodit za školu… Dostavilo se všechno, co svět nabízel, jen peníze na šminky a cigárka nepřicházely.

Muselo tedy přijít rozhodnutí druhé: „Vendulo, ty musíš mít maturitu a ženicha.“ Poslechla jsem se a při práci v Kolbence začala studovat. Volba školy byla jednoduchá – střední průmyslová elektrotechnická. Proč? V celé třídě jsme byly jen dvě holky, takže „něco“ prostě přijít muselo. Přišlo, jmenoval se Pavel. Mým mužem se stal František.

Vzali jsme se, měli Barborku, a jestli jsme neumřeli, žijeme v Praze na Proseku dodnes. Vím, že takto končí skoro každá pohádka, ale protože už také vím, že život pohádkou není, skončím jinak. Trochu smutněji. Je mi čtyřicet tři let.

Veselejší už ale je, že stále ještě studuji. V současné době navštěvuji druhý ročník Literární akademie Josefa Škvoreckého, obor Tvůrčí psaní a publicistika. Myslím, že jsem mezi spolužáky omládla. Mám znovu akné. To, že mě baví psát, jsem zjistila až po třicítce, teď zase zjišťuji, jestli to baví někoho číst.

Zasuň to tam

Kateřina Hejlova

„Tak dělej, zasuň to tam.“

„Ne, to nejde.“

„Se bojíš, přiznej to.“

„Néé, ale… co když přijdou naši…?“ cukal se Vojta.

„Srabe,“ zaútočila Martina nejsilnější zbraní – urážkou mužského ega – a vypjala prsa.

„Tak jo, ale jestli náš načapou, budu mít zaracha a máma to bonzne tvojí.“

„Tak dělej… ukaž.“

„Počkej… Zadrhnul se mi zip.“

„Mám ti pomoct?“ naklonila se Martina k Vojtovi dychtivě. „Už,“ vydechl s úlevou, z batohu vylovil kazetu a nervózně ji podal Martině.

„A fakt to tam je, jako fakt vážně?“

„Aspoň to dneska Honza říkal na těláku. Hele, ale nevykvajznem se na to radši?“

„Ani náhodou, podej mi ovládání.“

„Ty vogo, opravdický porno,“ šátral Vojta rukou v záhybu sedačky, až konečně vydoloval dálkový ovladač na televizi. „Ty už jsi nějaký viděla?“

„Ještě ne, a ty?“

„Tak napůl.“

„Jako myslíš mámu ve vaně?‘

„Moc vtipný,“ nafoukl se Vojta. „Na rozdíl od tebe jsem včera dostal skvělýho francouzáka.“

„Hele, když už ses dal na kutilství s takovým nářadím,“ nepřestala si ho Martina dobírat, „tak to rychle zapni, vám chlapům všechno tak trvá.“

Vojta konečně zmáčkl tlačítko play. Na obrazovce to chvíli šumělo a chrčelo a pak naskočily úvodní titulky mockrát zhlédnutého Pokladu na stříbrném jezeře.

„Hm, tak zase nic,“ povzdechla si Martina otráveně. „Ti kluci jsou vážně úplně nemožný.“

Kateřina Hejlova

(• 1984 Litoměřice)

Narodila jsem se 29. února roku 1984 v královském městě Litoměřice. Vystudovala jsem zde základní školu s rozšířenou výukou jazyků a všeobecné gymnázium. Nadšení pro jazyky a literaturu mi vydrželo až do okamžiku, kdy jsem si vybírala vysokou školu. Osud tomu chtěl, že moje volba padla na Literární akademii Josefa Škvoreckého v Praze. Splnila jsem si tak dvě velká přání; studovat zároveň literaturu i tvůrčí psaní. Akademii jsem v červnu roku 2009 dokončila a získala titul magistra umění.

První pohádku jsem napsala se svou kamarádkou. První fejeton vyhrál literární soutěž. A první sólová kniha Angelina Jolie & Brad Pitt: Společný příběh mi vyšla v roce 2009. Už třetí rok žiji s přítelem v Irsku, které je mou bezbřehou studnicí nápadů a inspirace. Na Smaragdový ostrov jsem situovala i příběh své diplomové práce.

Externě spolupracuji s časopisem Juicy, věnuji se překladům a sbírám náměty pro další knihu.

Autorství: Zuby nehty (povídka Poslední metro), Albatros 2007, Tisíc jizev (povídka Trojná bohyně), Albatros 2008, Ruce vzhůru (povídka Vražda v lodní kajutě), Knižní klub 2009, Angelina Jolie & Brad Pitt: Společný příběh, Daranus 2009.

Nejsladší pusu jsem dostala ve školce. Jmenoval se Lukášek a byla to láska jako trám. Na základní škole jsem toužila po Lukášovi. Byl o tři roky starší, bratrův kamarád, a byla jsem mu úplně volná. Ani tu pusu mi nedal, natož sladkou. Gympl jsem prolíbala s klukem, co si říkal Luky. Byl hezký, zábavný a naprosto nepoužitelný. Vysoká se nesla ve znamení změn. Zkusila jsem políbit Aleše. Byla to pusa naslepo, jen testovací. Na to, že na Lukáše ztrácel jednu souhlásku, to nebylo nejhorší. Navíc mu rty chutnaly po jahodách. Bodoval i ve „věcech na pusu návazných“. Když tak o tom přemýšlím, beztak se mi jméno Lukáš nikdy nelíbilo.

Mami

on mi vzal šátek

v pátek

a pak mi dal pusu

v autobusu

a pak mi svlík šaty

ty puntíkatý

přede všema

mami

jako bysme tam byli

sami

Myslíš, že se ten řidič díval

když sjel do pangejtu?

Nebo jenom zíval?

A co ten šátek?

Mám mu ho nechat?

Mami?

(Šátek)

Takový malý večírek

Jan Varga

Představ si, že stojíš v kabinetu, ruce složené za zády, potíš se, koukáš na nažloutlou stěnu naproti a do ticha se ozývá ručička školních hodin, která pravidelně přeskakuje z minuty na minutu – a čekáš. Občas zabloudíš pohledem na modrou oblohu za pootevřeným oknem a slyšíš povyk dětí hrajících si na hřišti. Je odpoledne a připozdívá se. Už bys tady dávno neměl být, a to tě pořádně znervózňuje. V duchu si přehráváš, co se teda vlastně stalo. Okamžitě si vybavíš Lucčinu tvář, jak nevěřícně zírá do té tvé a rudne vzteky.

„To jsi teda posral,“ slyšíš vycházet z jejích nádherných úst, když kolem tebe prochází na chodbě, a tobě se stáhne žaludek, je ti na zvracení. „Tohle se bude řešit. To ti slibuju, čeká tě vyhazov, přinejmenším.“

Snažíš se něco říct, ale jako by slova neměla váhu. Před očima se ti odehrává celá včerejší situace.

Takový malý večírek. Měla na něm být i Lucie, kterou tak miluješ, ale musela odjet domů, takže na jejím privátu nakonec popíjíš laciné víno jen s její mladší sestrou Gábinou a kamarádem Mírou. Míra je starší a ty k němu cítíš neuvěřitelnou náklonnost. Máš radost, že zrovna ty jsi ten vyvolený, který s ním smí trávit čas. Víno tu a tam proložíte vodkou, kterou vytáhla Gábina z lednice. Nejsi zvyklý pít, a tak je ti rázem hezky, svět se začíná zamlžovat a hudba tě naplňuje povznášejícími pocity. Jaká škoda, že tu teď Lucie nesedí vedle tebe. Všechno bys jí vyklopil. Prostě by z tebe vypadlo: „Miluju tě!“ a bylo by jedno, jak to dopadne, hlavně že by ses zbavil té tíhy.

Snažíš se být vtipný a jde ti to, smějí se každé tvé hlášce. Hlavně Gábina.

Mnoho cédéček se vystřídá v přehrávači, všichni se blaženě usmíváte a oči se trochu přivírají. O půlnoci volá Lucie, zajímá se, jak večírek probíhá, je už doma u rodičů a chce jen pozdravit svou „malou“ sestřičku. Tak se všichni přeřváváte do telefonu, aby věděla, o co přichází. Potom Gábina připravuje u kuchyňské linky lehkou noční svačinku a ty sedíš s Mírou u stolu a oba koukáte na Gábinin nádherný zadek napínající sukni.

Míra potáhne z cigarety a mrkne na tebe, jako že si ten pohled taky užívá. Pak si přiloží prst na rty, abys byl potichu, a nepozorovaně přilije Gábině do vína vodku. Potom jíte. Hnus, nedá se to žvýkat, natož polknout. Když Gábina odchází na záchod, už značně opilá, oba se smíchem vidličkou seškrabujete jídlo z talířů do tmy za oknem. Po jídle se odeberete do ložnice, usednete na pohovku a posloucháte hudbu, bavíte se, pijete víc a víc.

Gábina se začne vrtět do rytmu a Míra ti šeptá do ucha: „Dneska ji ošukáme, co ty na to?“

Začne ti bušit srdce a jen představa, že by k tomu mělo dojít, tě děsí. Nikdy jsi to nedělal, ale přikývneš na důkaz, že nejsi srab. Potom tě Gábina vyzve, aby sis s ní zatančil. Jsi jak dřevo, ale to je jedno. Všechno je jedno, protože myslíš jen na to, co chce Míra udělat. Co chce, abys udělal taky. Ani skoro nepostřehneš, jak Gábina vyvádí, teprve až z Míry vypadne hlasité „Ó“, uvědomíš si, že si otírá klín o tvou nohu. Jímá tě děs, když si uvědomíš, že nemá pod sukní už nic. Při další písni přiloží prsty na tvé rty a otírá se o tebe čím dál razantněji. Je fakt dost opilá, říkáš si a ona do toho vzdychá. Hodíš po Mirkovi lehce pobavený pohled, za kterým se ale skrývá nejistota. Sakra, co se to děje? Co se to děje? Hlava se ti zatočí, když ucítíš na své hrudi měkká prsa a přes halenku proniká jejich vlídné teplo. Dole v kalhotách to pne a v uších šumí.

Ale je to svým způsobem úžasné. Po tanci se rozvalíte na postel a Mirek ti připadá jako lev, který se blíží k antilopě. Gábina zavře oči a Mirek ti tiše řekne:

„Tak teď, až řeknu, tak jdem na věc.“

„Cože?“ ptáš se, ale odpovědí ti je jen: „Jedna, dvě, tři.“ A pak vidíš, jak tvář tvého kamaráda mizí pod Gábininou sukní a ozve se vzdech. Vykulíš oči nad nastalou situací, nevěříš, že jsi tady a děje se to, týká se to i tebe. Musíš něco dělat, nebo se znemožníš. Ale co? Skloníš se tedy nad tvář opilé dívky a políbíš ji na rty. V kalhotách těsno a mokro. Políbíš ji znovu, tentokrát se její ústa otevřou a nabídnou svou horkost. Pomalu rozepínáš knoflíčky na vypouklé halence a hladíš tam vše, co prsty najdou. Gábina se nebrání, jen vzdychá a začíná se pohupovat do rytmu, který určuje Mirek. Pak je řada na tobě. Ty, veden někým uvnitř, někým, koho jsi doteď neznal, se najednou chováš zcela přirozeně. Pak, když je po všem, poprvé za dlouhou dobu pomyslíš na Lucii. A všechno se v tobě naráz zbortí.

Cos to udělal, přemýšlíš pak opřený o postel, a nejradši bys z toho bytu vypadl pryč. Už teď se bojíš rána. Jak se budeš chovat, hm? Mirek i Gábina spí, ale ty ne. Koukáš do stropu a přemýšlíš, jestli jsi právě něco Gábině nezpůsobil. Jestli sis dal pozor, jak tě ponoukal Mirek, když jsi do ní vnikal. Zmatek, zmatek, zmatek.

Ráno se všichni tváříte jakoby nic. Ale ty nevíš, že Gábina si nic nepamatuje. Jen si ráno před domem s Mirkem plácneš rukou na důkaz, že jste to ale kabrňáci, jak jste tu malou zaučili.

Ve škole před ostatními se směješ, jaký to byl vtipný večírek. Kolem jedenácté dopoledne však Lucii náhle potemní tvář, když pokládá mobil na lavici, vrhne po tobě ten nezapomenutelný pohled a vyběhne ze třídy. Ty víš, že ví.

A pak nastane peklo. Mirek si tě najde před školou a spustí. Gábina prý vyzvonila své sestře, že ji celé dopoledne bolí v rozkroku. Lucie si to dala dohromady a ať teda urychleně oba vysvětlíme, kdo v tom má prsty.

„Hehe, prej kdo v tom má prsty, to je dobrý,“ směje se Mirek, ale tobě do smíchu rozhodně není.

„No jo, to jsou ty opatrovnický sklony starší ségry,“ dodává.

Třeseš se jako osika, dokud k tobě nepřijde Lucie a s ledovým klidem ti nepohrozí policií, nahlášením znásilnění školní psycholožce a vyhazovem ze školy. To už je pak osika slabé slovo. Úplně vibruješ, jak tebou prochází hrůza, když pomyslíš na rodiče, a chce se ti brečet. Zklamal jsi svou tajnou lásku.

A teď tu stojíš v kabinetu a je ti mdlo, střídavě horko, zima a na popud Lucie čekáš na rozsudek školní psycholožky. Cítíš se jako v pasti, máš na sobě tíhu včerejšího večera a lituješ, převážně však sebe. Mirek tě v tom nechal, jsi sám.

Pak přichází do kabinetu obě sestry s psycholožkou, a srdce by ti v ten moment nejradši vylétlo z těla někam oknem do nebe. Paní poradkyně se opře hýžděmi o svůj stůl, měří si té pohledem. Pak spustí. Jsi lapen, budeš muset vydržet.

A když si tohle všechno představíš, poznáš, jak se teď asi cítím já.

Jan Varga

(* 1986 Karviná)

Odmalička jsem osahával skříň v obýváku, která mě přitahovala svým tvarem. Neustále jsem toužil dostat se dovnitř a prozkoumat, co v sobě skrývá. Jakmile jsem trochu povyrostl, odhalila mi své tajemství. Když víte, kde zmáčknout, linou se z ní příjemné zvuky. Tak jsem se začal učit správně mačkat a měnit ty zvuky v tóny, tedy hrát. Na konzervatoři, kde už se hraje na větší skříně, jsem zjistil, že svůj um mohu snadno využít i na něžném pohlaví. Když se ví, kde a jak správně mačkat…

A tak zatímco ostatní nadšenci koncertovali, já jsem se místo toho raději snažil zdokonalit ve hře na mladších spolužačkách a vyloudit z nich ten nejkrásnější tón. V těch letech se mi to poprvé podařilo. Po konzervatoři jsem nastoupil na univerzitu, abych zkusil, jak to zní na vyšších pódiích i spolužačkách. Ale tam už se nehrálo tak lehce. Bylo zapotřebí neustále brousit jazyk pro úspěšné přemlouvání mladých muzikantek, abych docílil svého. Často zapůsobil slib, že spolu založíme hudební duo. V těchto letech bylo mým tajným snem založit trio či rovnou řídit celý orchestr. Ze snění mě vždy vytrhl fakt, že v orchestru většinou hrají převážně muži. Pak jsem si řekl: Dost! Tohleto neustálé trénování a vyšperkované fungující fráze musím někde konečně zúročit v praxi. A tak nyní výhradně praktikuji.

Tak vezmi za kliku

knoflík

po knoflíku…

Zatáhni za zip

Pusu’s mi nalíp

na čelo

ale já chci níž

Mým rtům se taky zachtělo

líbání

Ani nevím, jak chutnáš

Tak ukaž

Honem

Tam dole

mám chloupky v jednom kole

Ty vole

to byla jízda!

(Knoflíky)

Inkubus

Tomáš Kříkava

Poprvé se vplížil do snu své učitelce. Bylo mu asi patnáct a stalo se to spíš jen náhodou. Nikdy předtím neuvažoval nad tím, že by dokázal pronikat ženám do myslí a ovládat jejich nejtajnější sny. Od té chvíle byl pravým inkubem. Padlým andělem, který byl svržen z nebe za svou lásku k lidské ženě a stal se démonem.

Ležel na posteli a rozhodoval se, kterou dívku ze třídy navštíví dnes. Musel vybírat velmi pečlivě. Otrokyně mohou na jeho přítomnost získat nebezpečný návyk, a pokud nebude opatrný, může se stát, že se spolužačky stanou přímo závislé na jeho nočních návštěvách. Druhý den pak vypadají, jako by celou noc nespaly. Motají se po chodbách a vrážejí jedna do druhé.

Měl bych začít s tou novou, řekl si – přešla na naši školu už před týdnem a ještě jsem v ní nebyl. Taková ostuda.

Pomalu zavřel oči, ve své mysli splétal obrysy jejího těla. Musel si ji představit přesně a se všemi detaily.

Sedí v zadní lavici u okna. Slunce jí osvětluje levou stranu obličeje. Má hnědé vlasy s občasným pramenem křiklavé barvy. Ladí jí se zeleným svetrem, který ji těsné obepíná. Venku je zima, ale stejně si vzala sukni. Nohy má roztažené. Ruce jsou volně položené na lavici. Dlouhé prsty. Pečlivá manikúra. Žádný lak, jen narůžovělá barva nehtů. Okolo pravého zápěstí stříbrný řetízek s malým přívěskem. Chloupky na krku má světlejší.

Došel až k ní a pomalu přivoněl k jejím ramenům. První vrstva byla cítit vlnou ze svetru, ale druhá a třetí se už přibližovala vůni jejího těla. Cítil mandlový krém a parfém, který neznal. Sladká ozvěna s nádechem pomerančů a jablek. Přivoněl hlouběji. Asi milimetr nad její pokožkou se vznášel opar podobný kombinaci medu a mléka.

Pravou rukou jí přejel po vlasech a políbil ji na tvář. Nehýbala se. Strnule pozorovala tabuli a předstírala, že poslouchá výklad učitele.

Jeho levá ruka mezitím prozkoumávala povrch těla pod oblečením.

Přitiskl svou hlavu k její a přemýšlel nad tím, jak nejlépe se do ní dostat. Přál si, aby mu vydržela dlouho. Nesměl být tedy netrpělivý. Dobře se pamatoval na jednu holku, do které se bezmyšlenkovitě vrhl a druhý den ji našli rodiče v bezvědomí.

Pomalu jí nadzdvihl ruce a svlékl ji. Stála teď u okna celá nahá. Pevně ji objal a nechal své tělo, aby se rozprostřelo po jejím. Každý záhyb, každou vrásku teď zaplňoval on. Buňky jeho těla se kondenzovaly do podoby malých kapiček rtuti. Tisíce stříbrných prstů zkoumaly její tělo a hledaly nejlepší cestu pro vstup, dokud ji nenašly.

„Tady,“ řekl a otevřel oči.

Jeho tělo se ještě chvíli převalovalo na posteli, ale čím byl měsíc větší, tím víc padal do tmy. Stál na chodníku a už nevypadal jako člověk. Byl nahý a posetý stříbrnými šupinami, které se blyštily jako střípky zrcadla. Roztáhl křídla a jedním dlouhým skokem byl u jejího okna. Zavěsil se na okap a pozoroval ji.

Spala tvrdě. Skrze spáry v cihlách se dostal až do jejího pokoje. Zorničky rozšířené, každý sval na jeho těle už chtěl být v její mysli.

Pronikal do ní pomalu, nořil se do jejího masa jako do jezera uprostřed zimy. Chvíli trvalo, než prolomil krustu ledu. Zhluboka se nadechl a splynul s její světlou kůží. Byl v ní.

Z pevniny se táhlo daleko do oceánu obrovské molo. Na jeho konci seděla ona a chodidly čeřila slanou vodu pod sebou. Dívala se na rybky, které se jí snažily žužlat prsty, a smála se jim. Křídla se mu ovinula kolem těla a vytvořila šedou tuniku. Posadil se vedle ní a chvíli dělal, že ji nevidí. Věnovala mu jen letmý pohled a pak se zase vrátila ke škádlení ryb.

„Myslím, že je dnes hezky,“ řekl, „přemýšlel jsem nad tím, že si skočím zaplavat.“

„Dobrý nápad. Můžu se přidat?“

„Jak je libo. Mé přání je tvým rozkazem.“

„Přesně. Tak jdem.“

Skočila šipku a plavala co nejdál od mola. Zvedl se a po hladině došel až k ní, vzal ji za ruku a pomohl jí vstát. Přitáhl si její nahé tělo pevně k sobě. Teď už byla jen jeho a nikomu jinému nepatřila. Mohl si s ní dělat, co chtěl. Stačilo slovo a splnila všechna jeho přání. Jediný náznak vzdoru, a dokázal by přimět její mysl, aby jí explodovala v hlavě. Nikdo by ji už nedal dohromady. Věděl, že to není správné, ale líbila se mu ta zvláštní moc a nehodlal se jí jen tak vzdát. Byl inkubem. Démonem starým jako lidstvo samo.

Bezmyšlenkovitě ho začala líbat. Tunika povolila. Stál teď“ před ní nahý. Obě těla se ponořila pod hladinu oceánu. Splynula s proudem. A pak že pohádky neexistují…

Tomáš Kříkava

(*1987 Kladno)

Po základní škole jsem šel na Všeobecné gymnázium v Kladně. Ohromná žlutá budova v centru města mi naháněla strach, ale nakonec se ukázala v lepším světle. Třídní profesorka mi dala nahlédnout do tajů literatury a ruských klasiků. Rozhodl jsem se, že chci, aby můj život ovládly knihy a krásy beletrie. Po maturitě jsem nastoupil na Literární akademii a zatím na ní absolvoval bakalářské studium.

Už odmala jsem se věnoval skoro profesionálně herectví. Shodou náhod jsem se dostal v pěti letech do Středočeského divadla v Kladně, kde jsem trávil celé dětství jako externista. Komediantský život vás změní. Do jedenácti jsem byl ubytován v dámských šatnách. Dospělé herečky se přede mnou oblékaly a svlékaly. Byl jsem malý chlapec, takže žádná sexualita v tom nebyla. Anatomii ženského těla jsem v každém případě poznal velmi brzy. V mužských šatnách, kde jsem byl později, jsem se pro změnu dozvěděl, jak nových poznatků využít.

První sexuální pokusy nastaly záhy poté. Žádná teorie se nevyrovná praktickému tréninku. V sexu mám jasno. Vím, co se mi líbí, a to vyhledávám. Na druhou stranu se nebojím vyzkoušet něco nového. Lidé tvrdí, že v partnerském vztahu není sex důležitý. Blbost! Tělesnost rozhodně nestojí na prvním místě a vyplatí se na ni počkat, hraje však velkou roli v každém vztahu. Možná to zní jako moralita. Jsem ale člověk. Poučuju, a dělám to rád.

Jako lemur bych to asi nedělal. Ležel bych na větvi, hladil si ocas a nechal si svůdnou lemuřicí čistit svůj kožich. Měl jsem se opravdu narodit jako lemur…

Až mi ráno zamáváš

Petra Poliaková

Procházím kolem zapálených svíček a vdechuji vůni kadidla. Poklekám a upravuji si vlhkou dlaní lem sukně. Podívám se přes skloněné hlavy modlících se lidí do tvých očí. Stojíš vpředu, díváš se a mně vlhne klín. Snažím se na to nemyslet, je to šílené zažívat v kostele naprosto jinou škálu emocí než ostatní. Chtíč, touhu, lásku… Snažím se v sobě všechny chlípné pocity potlačit, ale přicházejí samy a jako černé cáry roztrhaných rouch mi svazují srdce. Mám pocit, že se dusím.

„Buď vůle tvá jako v nebi, tak i na zemi…,“ šeptají monotónně hlasy a já mám asi horečku. Zavírám oči a vnímám jen tvůj hlas, který mi zběsile pulzuje v hlavě. Klín mi hoří a já se celá rozklepaná zvedám a přistupuji k přijímání. Snažím se, abych neupadla, protože stát vedle tebe tak blízko mě neskutečně vyčerpává. Nadechnu se a podívám se ti zpříma do očí. Do očí svého kněze. Odpouštíš mi hříchy a z prstů ti ještě voní naše včerejší noc. Mám oči plné slz a přemlouvám se, abych udělala ještě krok vedle a potom ještě jeden, abych od tebe odešla do zadní části kostela a nemusela se dívat na tvůj výraz. Abych se necítila tak provinile, abych se netěšila na večer, až tě v sobě zase ucítím.

Až mi budeš vzdychat do ucha.

Až si sundáš kolárek a křížek z krku.

Až se zbavíš růžence, který nosíš v kapse.

Až mi budeš laskat bradavky a ochutnáš mě.

Až se do mě ponoříš a já budu slastně sténat.

Až se na mě vyčerpaně položíš.

Až si potom spolu vykouříme cigaretu.

Až mi zas ráno zamáváš na rozloučenou…

Petra Poliaková

(* 1984 Praha)

Narodila jsem se z velké lásky svých rodičů v Praze a láska se se mnou táhne už od dětství. Neustále jsem totiž zamilovaná. A je vlastně skoro jedno do koho. Jestli do Jakuba, který mi bral ve školce hračky, nebo do Ondřeje, který mi psal o deset let později básně. Platonicky již několik let miluji Johnnyho Deppa a v noci se mi zdává o Colinu Firthovi (samozřejmě zamlada).

Už jako malá jsem psala a po vystudování gymnázia vedly mé kroky na Literární akademii, kde jsem mohla v této bohulibé činnosti pokračovat a jako bonus jsem k tomu získala titul MgA. Škola je skvělé místo na lásku, a tak jsem jí příjemně proplouvala, lehce zmítaná emocemi. Za sebou mám dva vážné vztahy a několik nevážných, zato vášnivějších.

A protože to s láskou myslím upřímně, rozhodla jsem se, že jí zasvětím i svůj profesní život. Pracuji totiž v časopise Čas na lásku…

Knižně vyšlo:

Za bráchou do Afriky (Tisíc jizev, Albatros 2008)

Tajemství za zdmi kláštera (Ruce vzhůru, Knižní klub 2009)

Psáno nocí na peří (Prvotiny, Literární akademie 2009)

Proč ta pláštěnka tak šustí?

Co šustí?

Vřeští!

Někdo nás uslyší

jak se tu líbáme

v dešti

Tiše!

Ta ruka si ale zahrává

A nehlad mě na břiše

Šimráš

Proč je ta pláštěnka tak

lepkavá?

Ještě že prší…

(Pláštěnka)

Přípravy na mužství

Jan Vavřín

Taneční na střední škole vrcholily a tím pádem se zužovaly šance, že ještě stihnu někoho oslnit. Ale právě tehdy jsem narazil na Květu. Nebyla nic moc. Trošku při těle, ale já měl zase uhry, tak se to vyvážilo. A navíc se smála docela hezky. Při džajvu jsem jí tak šeredně přišlápl nohu, až se rozbrečela jak dítě. Dovedl jsem ji ke stolu, kde jsem se jí napůl omlouval a napůl sjednával rande, které by proběhlo u nás doma (tak nějak jsem vycítil příležitost stát se skutečným mužem). Navrhl jsem, že bych udělal jako omluvu za své taneční přečiny třeba hemenex. Květa s nenuceným úsměvem přikývla, ale vzápětí ji opět ovládla pulzující bolest v kotníku. Byla celá bledá a kolem očí se jí dělaly červené fleky.

Domluvili jsme se na pátek. Měl jsem tedy týden na přípravu, což nebylo moc. Jak jsem si totiž začal uvědomovat, co mě čeká, byl jsem čím dál tím nervóznější. Říkal jsem si, že musím trochu zapracovat na svém vzhledu, abych si posílil sebevědomí. A pak jsem si někde přečetl, že syrová bramborová šťáva výborně pročišťuje krev a játra. Bylo rozhodnuto. Každý den jsem si nastrouhal pár brambor, které jsem pak přes utěrku vyždímal do sklenice. Pokaždé vznikla tmavožlutá (po odstátí tmavohnědá) tekutina, která odporně páchla a konzistenci měla tak hustou, že se nedala pít brčkem. Na povrchu se dělala taková ta hnusná pěna, která v létě pokrývá zapomenuté rybníky. Chtělo se mi z toho vždycky zvracet, ale za krásu se platí.

Taky jsem dělal kliky, abych zaujal svou postavou. Ovšem za týden se z ptačího hrudníku basa neudělá. Tak mě z té přípravy akorát bolelo celé tělo, a kdykoli jsem si říhl, cítil jsem tu hnusnou bramborovou šťávu.

Tím však mé přípravy nekončily. Kdysi jsem slyšel, že sex se prý dá vyzkoušet na rozehřáté banánové slupce: Slupku dáme na minutku do mikrovlnné trouby, namažeme lubrikantem, omotáme utěrkou. No, chtěl jsem vědět, do čeho jdu. Koupil jsem si tedy trs banánů… To, že se člověk může dost popálit, už tam nepsali. Nemohl jsem nosit ani slipy, tak moc jsem trpěl.

Inkriminované místo jsem si mazal vším možným, ale pálilo tak, že byste necítili špendlík za nehtem.

Poslední den před akcí jsem nakonec jen „ledoval“. Ovšem Květa stejně nepřišla. Při tom džajvu jsem jí nalomil nějakou kůstku, takže jí dali nohu až po koleno do sádry. To je tak se mnou vždycky. Aspoň že se mi zlepšila pleť po tý bramborový sračce.

Jan Vavřín

(*1987 Benešov)

Narodil jsem se v roce 1987 v Benešově u Prahy. Když mi bylo šest let, zřízenci logopedického ústavu kroutili nad mými divnými citoslovci nevěřícně hlavou. Vzhledem k omezenosti mi nebyla doporučena základní škola. Do první třídy jsem se nakonec přece jen dostal. Zde mě jakž takž spravili. K překvapení všech stárnoucích logopedů jsem nakonec nešišlal ani neráčkoval. Jenom trochu huhňal. Ambice byly gymnazijní, avšak kvůli nedostatečným známkám bystrosti jsem nakonec přijat nebyl. Nastalo čtyřleté utrpení na obchodní akademii. Kvůli nočním můrám z účetnictví jsem si matraci potahoval igelitem. Mám za sebou jeden neúspěšný pokus o přijetí na FAMU, obor scenáristika a dramaturgie. Mým životním cílem je prorazit do krutého světa filmu a prosadit alespoň jeden projekt, na který bych mohl být pyšný. V současné době studuji tvůrčí psaní a publicistiku na Literární akademii Josefa Škvoreckého.

Co se týče žen, tak ty mě do mé plnoletosti přiváděly do rozpaků, první zkušenosti přišly tedy relativně pozdě. Ale již ve dvanácti letech jsme se se spolužákem při sledování otcovy „neoznačené“ kazety shodli na tom, že se docela těšíme, až do světa dospělých zavítáme.

Lesboid

Tomáš Tvrdý

Jmenuji se KrEG-W8. Jsem robot a jsem na to hrdý. Právě jsem se definitivně rozhodl změnit své pohlaví ze samce na samici, na což jsem hrdý podstatně méně, ale pokud si chci zavrzat, nemám jiného zbytí.

Od doby, kdy mě robodiče spolusestrojili a uvedli do činnosti můj duševní čip, toužím po vztahu se samicí. Ale možná právě proto, že v mém nitru převažují jedničky nad nulami, mě žádná nechce. A přitom je můj spojovací kabel zcela kompatibilní s většinou samicích přípojek. Vypadá to, že historie se opakuje.

Začalo to nevinně. Ve 20. století emancipací žen a feminismem. Ve 21. století ženy postupně odebraly mužům práci, společenské postavení, hrdost i čest. Koncem 21. století se osamostatnily natolik, že začaly zakládat vlastní státy. Muži jen nevěřícně přihlíželi, dokud nevyhynuli. Ženy je následovaly o generaci později.

Robosamice začínají mít podobné manýry jako ženy. Mají ale tu výhodu, že se bez nás robosamců obejdou a přežijí věky. Nepotřebují nás k reprodukci. Sestrojí si děti samy.

Bože, proč jen jsi stvořil člověka, který nám do čipů naprogramoval duši?

Jsou dny, jako je tento, kdy bych se nejraději resetoval.

Na internetu jsem objevil robodoktora, který dokáže odmontovat můj připojovací kabel a na jeho místo dosadit samicí přípojku téměř bezbolestně. Pak jsem taky našel jednoho, který dokáže přeprogramovat většinové jedničky v mém systému na nuly, takže robosamice nezjistí, že jsem byl samec, ani při podrobné analýze. Bude to naprosto dokonalé.

A je to. Stala se ze mě robosamice. Svého připojovacího kabelu jsem se ale nedokázala vzdát nadobro. Odnesla jsem si jej s sebou v diskrétní plechové krabici. Snad na památku, nebo kdybych si to někdy zase rozmyslela. Koneckonců, kabel je v perfektním stavu. Nikdy jsem s ním nechytila žádný virus – jak taky bez zapojení, že?

No, a teď už jen sbalit nějakou robo-samici a je ze mě dokonalý lesboid. Nemůžu se dočkat, božínku! Sakra, nadvláda nul nad jedničkami se začíná projevovat. Mám chuť se nechat nalakovat na růžovo.

Roboseznamka se lesboidy jen hemží. Robosamcům došla kuráž, jak se zdá. Stydí se veřejně a otevřeně přiznat ke své robosexualitě, na rozdíl od robosamic. Sdružují se tajně, chudáčci, stejně jako v polovině 21. století muži. Vím o tom své, ale to je minulost. Dnes večer zakusím, jaké to je, když zásuvky jiskří! Jmenuje se LoLA-3X, nezní to sladce? Snad se jí bude můj nový růžový lak líbit. Robosamec v lakovně na mě zíral, jako by se mu zavařily obvody. Kdyby jen tušil…

Jsem rozrušená! Večer byl jedním slovem úžasný. Napájení baterií při svíčkách, popíjení francouzského oleje! Byla skvělá. Dokonce mi řekla, že mi to moc sluší!!! Jsem z ní celá paf, ale k její zásuvce jsem se nedostala, i když to mezi námi jiskřilo jako při zkratu. Na zítra mě pozvala k sobě. Tak jsem zvědavá a celá nažhavená. Doufám, že mi z toho neoprýská lak.

Jsem opět rozrušená. Kdybych byla člověk, tak snad i pláču. Stalo se něco neuvěřitelného. Návštěva u LoLA-3X byla milá. Atmosféra úžasná. Všechno jak má být. Jenomže jakmile bylo po všem, LoLA-3X si musela jít vedle do místnosti vyměnit nějaký poškozený obvod. Byla to fakt divoká jízda. Asi se mi zbláznily zrakové senzory, měla jsem mžitky a celkově nejasný obraz, který chvilkami mizel. Spadla jsem z postele, a když se mi obraz vrátil, nemohla jsem si nevšimnout, i přes občasné zrnění, jedné podivnosti. Pod postelí ležela plechová krabice, nápadně podobná té mojí. LoLA-3X mě načapala, jak ji otevírám, a… ano, byl tam samčí připojovací kabel. Její… Vlastně jeho! Ke všemu se mi přiznal a prosil mě, ať ho neopouštím, že mě miluje a podobné řečičky. Musela jsem odejít.

Teď tu stojím u sebe doma s vlastní plechovou krabicí a přemýšlím o jejím obsahu. LoLA-3X, jak si říkal, se nikdy nesmí dovědět pravdu.

Bože, proč jen jsi stvořil člověka, který nás obdařil dvojím pohlavím?

Jsou dny, jako je tento, kdy bych se nejraději resetovala.

Podání ruky a pak jméno,

Tomáš Tvrdý

(* 1984 Hodonín)

To máš tvrdý… Každý se nad tímhle jménem pousměje. Mně to ale nevadí. Vůbec ne. Právě naopak! Říká se tomu první dojem. No a s tímhle jménem to mám v kapse. Teda alespoň u holek. Pravda, ne u všech, protože některé z nich jsou hloupé anebo nemají smysl pro humor či co já vím. Ale na takové holky dělat dojem stejně nechci. Tak co?

Narodil jsem se na jižní Moravě v pohraničním městě Hodonín roku 1984. 69 by bylo rajcovnější, ale to bych byl už moc starý, takže 84 je tak akorát. Cože? Nikdy jste o Hodonínu neslyšeli? A co skvělá songa „V Hodoníně za vojáčka“? No dobře, pařila na ni možná kdysi moje prababička s pradědou, ale mám za to, že jde o evergreen.

Zpátky ke mně. Byl jsem docela otylé dítě, což mi vydrželo až do konce základní školy. Tam člověk holky stejně ještě nějak extra neřeší, takže jsem měl relativně hormonální klid. Stejně jsem se věnoval víc kreslení než holkám a učení. Ani knížky jsem vůbec nečetl. Maximálně nějaký ten časopis pro pány. To bylo čtivo, panečku! Ostatně, moje povídka „Čára, XXX a různý pornáče“ je inspirovaná skutečnou událostí. S tím rozdílem, že já měl větší kliku a koupil jsem, co jsem koupit chtěl.

Po základce jsem se dostal na učňák do Uherského Brodu. Pokud jste neznali Hodonín, tak tohle město vám asi taky nic neřekne. Vystudoval jsem tam obor rytec kovů, který s rytím zahrady ani odminováváním válečných zón nemá nic společného. Prostě vezmete rydlo a vyrýváte do kovů předkreslené ornamenty a tvary. Zní to divně, co? Když já chtěl na uměleckou průmyslovku, ale nedostal jsem se tam. A tohle rytí do kovů je sakra velký kumšt! S holkama to začalo být na štíru (štíři jsou přece taky jedovatí a píchají, ne?). Učit se mi nechtělo. Naštěstí mi to šlo nějak samo. S kreslením jsem v té době skoro seknul a začal místo toho číst knížky a taky psát povídky. Tehdy jsem se dozvěděl o Literární akademii Josefa Škvoreckého v Praze, kam vedly moje další kroky, s mezizastávkou v Brně. (Brno už snad všichni znáte, ne?)

V Brně jsem odmaturoval jako umělecký rytec kovů! Takže jsem se přece jen dočkal a stal se ze mě umělec, jak jsem si vysnil. Nakonec jsem se dostal do Prahy na Literární akademii, ale dostudovat obor Tvůrčí psaní a publicistika se mi zatím nepodařilo. Zato mi už vyšla jedna povídka v knize Ruce vzhůru! a pracuju externě pro Ábíčko, tedy časopis ABC, kdyby někdo náhodou pochyboval. Prostě rád píšu, i když ne tolik, jak bych asi měl a chtěl, aby ze mě mohl být konečně spisovatel. Na to holky totiž taky docela letí, na spisovatele. Ono je to vůbec s těma holkama těžký. A to vás asi zajímá nejvíc, co já a holky, co? OK. Fajn… Takže… První pusu si nepamatuju… Pevně však věřím, že proběhla s holkou! Snad ve školce? Další otázka… První sex? Ehm… Musím se k něčemu přiznat. Jsem stále panna. Narodil jsem se totiž v září. Vtípek otřepaný jak zmoklý pes, ale nějak se z toho vykroutit musím, ne?

Na kreslení jsem zcela nezanevřel, jak dokazují moje ilustrace v téhle sbírce. Jinými slovy jsem si splnil další sen. A sny je třeba plnit. Nevím, jestli se můžu pokládat za spisovatele-umělce, ale jsem si jistý, že nejdřív jsem chtěl být jenom umělcem, později jenom spisovatelem (který je mimo jiné taky umělcem), a díky téhle sbírce povídek jsem zjistil, že kombinace obojího je ta nejvíc zajímavá.

Malá prostitutka

Kristýna Lyachová

Přes den nás vždycky zamkne do takový kobky. Navlhlý zdi, plíseň, páchne to tam po nechtěnejch zkušenostech a po hašiši. Pokaždý se probudím ze spaní a dusím se. Myslím, že jsem už dlouho nemocná, ale asi nejsem jediná. Ta maličká blondýnka, Jana, vypadá dost hrozně. Včera ráno se vrátila pozdě, sotva šla a měla na ruce velkou fialovo-zelenou podlitinu. Třásla se tak, že ve svý drobný kostnatý ruce neudržela ani cigáro. Sedla si do plesnivýho kouta a potichu brečela.

Když jsem ji viděla poprvý, už je to nějakej měsíc, měla krásný blondatý vlasy. Přesně takový, jaký jsem vždycky chtěla já. Dříve, když se podívala, se jí v očích zablyštily takový perličky. Ty oči byly okouzlující, přiváděly do tranzu. Už dávno je to pryč. Dívá se na mě bolestně prázdnejma, skelnejma bulvama. Já občas brečím jen proto, že vidím Janu. Ani nevím, kolik jí je, možná třináct, čtrnáct…

Včera jsem měla narozeniny. Zapálila jsem si cigáro a foukala do rozžhavenýho konce, jako kdybych sfoukávala svíčky. Přála jsem si, aby už nikdy nebyl večer.

Ale přišel. Musím si vzít odporný punčochy, namalovat se a pudrem zakrejt monokl a jizvu na čele odminule. Připravit se, že mě ten nechutnej člověk zase surově stiskne a povleče mě na moje místo. Není tam nic, jen malý parkoviště, tři stromy a odpadkovej koš. Někdo si mě tam vyzvedne.

Jednou jsem se pokusila zdrhnout. Našli mě a bylo zle. Zbil mě, vláčel mě za ruce po koberci, nedal mi prachy na chlast ani na perník. Čert vem, že jsem neměla co jíst.

Dneska jsem se vrátila až v šest ráno. Byla hrozná zima, ale ten, co mě naložil, měl vyhřejvaný sedačky. První a poslední fajn věc na celým zkurveným večeru.

Co mi to ten hajzl udělal! Bolelo to. Hrozně to bolelo. Nesnesitelný muka. Neutečeš! Vůbec jsem mu nerozuměla. Ani slovo. Něco na mě křičel německy.

Už jsem nemohla. Složila jsem se a stočila se do klubíčka na autosedačku. Vzlykala jsem. Nemohla jsem popadnout dech. Cejtila jsem, jak mi pod slzama vlhnou vlasy. Roztrhla jsem si ret. Každej to po mně chce, dnes a denně. Nemohla jsem z toho dejchat a udělalo se mi z něj zle. Dal mi facku. Chytil mě za vlasy a táhl, až mi vyvrátil hlavu tak, že mi visela dolů ze sedadla. Ucejtila jsem pach gumový rohožky na podlaze pod sedačkou.

A on si to užil, bavil se. Než mě vyhodil z auta, nabídl mi cigáro. Já si ho vzala. Odporně se na mě usmál. Nikdy jsem nevěřila, jak hnusná věc může bejt úsměv.

Vrátila jsem se do pokoje a přemejšlela o tom, jestli mě někdy jeden z těch chlapů odveze pryč, hodně daleko a řekne mi: „Běž, teď jsi volná.“

Dospělá

Eva Fraňková

Johana zaklepala zlehka na dveře jeho bytu. Jako každý druhý pátek v měsíci. Dělala to tak teprve půl roku, ale už si na ten rituál zvykla, jako by to tak bylo odjakživa. Přesto cítila napětí. Bude se na ni zas dívat tak… divně? Všimne si, že se na ní od minule něco změnilo? Že jí zas o něco povyrostla prsa? Bude mít na sobě zase to bílé tričko, v kterém se jí tak líbí? Johana si živě vybavila jeho gesta a zachvěla se. Pod tím tričkem mu minule prosvítaly bradavky a ona se od jeho silného hrudníku nemohla odtrhnout pohledem. Ale on ji taky pozoroval, to věděla jistě.

„Pojď dál, Johano,“ otevřel a pozval ji dovnitř. „Venku je zima. Dáš si čaj?“

„Dám si kafe, děkuju,“ řekla a posadila se na sytě rudou pohovku. Je ostříhaný a čerstvě oholený. A tak příjemně voní.

„Co je u tebe nového?“ zeptal se a zalil dva hrnky vařící vodou.

„Celkem nic,“ odpověděla a sundala si svetr. Postavil hrnky s kávou na stůl a pohledem se zasekl v jejím výstřihu.

Tak přece si toho všimnul.

Oba byli nervózní a ticho v pokoji jejich nervozitu jen stupňovalo. Pustil televizi. „A co škola?“

„Promiň, ale nechci se teď bavit o škole, vždyť je pátek večer.“

Nucené se zasmál.

Pustili si film a předstírali jeho sledování. Ale ani jeden nevnímal děj. Johana byla zmatená. Jako by jí nějaký provázek pořád otáčel hlavu a ona byla nucena dívat se na jeho snědé, hustě ochlupené ruce, na to, jak si jimi nervózně přejíždí po krku nebo bradě. On se zas marně bránil myšlenkám, které se točily jen okolo ní. Vypadala tak žensky, tak přitažlivě.

Byl rád, že je tu s ním. Že už šest měsíců k němu chodí dva pátky v měsíci a tráví s ním i celou sobotu. Cítil se šťastný, že

ho konečné přijala. Že mu odpustila a pochopila, proč s ní tak dlouho nemohl být, proč ji tenkrát opustil.

Postřehl, jak si prsty kroutí svoje havraní kudrliny. Jak si je namotává na prst a hned zase spouští. Tenhle zvyk má po matce, pomyslel si. Ale jinak… jinak je Johana úplně jiná. Je tak krásná. A už skoro dospělá.

„Jsem utahaná. Půjdu si lehnout,“ zívla a zvedla se z pohovky.

„Jak chceš, postel máš přichystanou.“ Díval se, jak odchází. Sledoval její zadek v upnutých džínách, dokud nezmizela v koupelně.

Ve sprše se chtěla soustředit jen na proud teplé vody, který by z ní smyl všechny starosti, ale pořád se v mysli vracela k němu. Co znamenají ty jeho pohledy? Dnes mu to zase tolik sluší. Jak to, že vypadá tak dobře, i když je o víc než dvacet let starší? Nemá vůbec šediny.

Pomalu otevřel dveře od koupelny, ale nešel dál. Zůstal stát mezi dveřmi a upřeně na ni hleděl, hypnotizoval pohledem její tělo. I když k němu byla otočená bokem a neviděla ho přímo, věděla, že se na ni dívá. Dovolila mu to. V ruce si napěnila sprchový gel a pomalu si myla celé tělo. Pěna jí stékala po ňadrech dolů a její kůže se pod kapkami vody leskla. Dráždilo ho to. Natočila se k němu obličejem a hlavici sprchy si přiložila na klín. Stála tam před ním, úplně nahá, provokovala ho a on hltal pohledem její dospívající tělo. Dál už to nemohl vydržet. Přistoupil k ní a chvějící se rukou jí začal tisknout ňadro. Přisál se k její bradavce, přejížděl po ní jazykem a něžně ji okusoval. Druhou rukou sjížděl po břiše, až se jí dostal mezi nohy. Uměl to dobře, věděl přesně, kam sáhnout. Zasténala a on nepřestával, dál ji dráždil tam dole a vdechoval vůni její mokré kůže. Neskutečně ho přitahovala. Johana mu sáhla přes tepláky na penis a cítila, jak je obrovský a jak se zvedá. Chtěla ho. Teď a tady. Hned.

Najednou něco zarachotilo v bojleru a příjemně horká voda se rázem změnila v ledovou sprchu. V Johaně hrklo. Lekla se té studené vody, co ji tak nečekaně zchladila. Otočila kohoutkem. Sprcha přestala téct.

Surově ho odstrčila.

Podívala se mu upřeně do očí, které byly ještě plné touhy a živočišného vzrušení.

„Tohle přece nemůžeme, tati.“

Eva Fraňková

(* 1985 Praha)

Jmenuji se Eva Fraňková, ale rodiče mi původně chtěli dát jméno Evelína, takže jim moc děkuji, že si to včas rozmysleli. Narodila jsem se jednoho krásného letního dne v Praze, bylo to 17. srpna roku 1985. Od té doby jsem naše stověžaté město neopustila – víte, já jsem totiž neobyčejně věrná.

Po základní škole jsem si svou budoucnost představovala tak, že se stanu delegátkou cestovní kanceláře a budu někde v přímořském středisku řešit problémy upocených českých turistů a přitom se každou volnou chvilku cachtat v moři. A tak jsem se rozhodla studovat cestovní ruch. Jenže brzy nato jsem zjistila, že mě ze všech možných předmětů baví stejně jenom čeština a literatura a že úplně nejradši píšu sloh. Proto jsem se po maturitě přihlásila na Vyšší odbornou školu publicistiky, kde jsem v červnu 2007 získala absolventský diplom, titul DiS. – a hlavně hodně zkušeností (nemyslím těch sexuálních).

Když jsem pak dostala nabídku dodělat si bakalářský titul na Literární akademii, hned jsem na ni kývla. Studovala jsem obor Tvůrčí psaní a publicistika a s odřenýma ušima jsem dokončila třetí ročník. V současnosti se připravuji na státnicové zkoušky. Až je udělám, chtěla bych pracovat jako redaktorka ženského nebo lifestylového magazínu. Zkušenosti (zase nemyslím ty sexuální) jsem získala během tříleté spolupráce s deníkem Mladá fronta DNES, pro nějž píšu přílohu Vzdělávání, a taky už nějaký ten pátek připravuji pro webové servery články převážně s erotickou tematikou.

A jaký je můj osobní vztah k erotice? Ve dvanácti letech, když jsem se poprvé líbala se svým vrstevníkem na dětském táboře, jsem sama sobě přísahala, že už nikdy nechci mít v puse něco, co chutná jako vyždímaný hadr na podlahu. Jenže jsem to nedodržela. Stejně odmítavý postoj jsem pak měla i vůči prvnímu sexu, který jsem chtěla za každou cenu oddálit. Ale naštěstí mi to nevyšlo.

Ve stanu

Ondřej Funda

Alena stojí se svou kamarádkou uprostřed tisícového davu. Nad hlavami jim sviští proud decibelů z beden u pódia. Frontman jakési ska kapely se právě ptá:

„Je tady někdo? Co?!“

„Uááá jooo!!“

„Ptám se, je tady někdooo?“

„UUUÁÁÁÁ!!!“

Všichni tam byli, jen kluk jménem Matouš se motal kolem masy hopsajících lidí a hledal svoje kámoše, nevěděl, kde je a co se děje. Nějak to přehnal s hulením a chlastem.

Ani Alena tam vlastně duchem nebyla. Přestože skákala do tanečních rytmů, muziku ani trochu nevnímala. Hlavou se jí honily nevrlé myšlenky. Slavila totiž ten den šestnácté narozeniny a cítila se osamocená i přes to, že měla kámošku a tisíc veselých lidí po boku. Už se schylovalo k noci a ona propadala panice. Byl poslední den fesťáku a ona se ještě s nikým neseznámila. Takže zase odjede domů jako stará panna. Proč jen se včera musela tak vožrat a tomu klukovi, co ji očividně balil, se poblejt na kraťasy.

To je v prdeli, pomyslel si Matouš. Motal se od stage ke stagi a kámoši nikde. Navíc ta hlava, ta kurevsky napuchlá hlava! Měl pocit, jako by mu měly oči vypadnout z důlků. Asi na to seru, mávl rukou a potácel se směrem ke stanovému městečku.

Když dohrála ska kapela, Alena s kámoškou se nechaly unášet stádem lidí k výčepu piva. Ve frontě potkaly Janka, staršího spolužáka z jejich gymplu.

„Čiao, holky! Neviděly jste tady někde Matouše? Nějak jsme se strašně zhulili, vytuhli u fotbálku a Matouš nám zatím zmizel.“

Matouš! To je ten krásnej kluk z Jankovy třídy! Pamatovala se na něj z lyžáku. Byl s ní v první skupině, a jelikož tam byly samý pipky a žádný jiný kluci, tak vždycky jezdil na kotvě s ní.

„No to je v hajzlu,“ zamumlal Matouš. Byla tma a on se plácal mezi miliony stanů. Jeden páreček vyrušil při souloži, když k nim skočil šipku do příbytku. Chlápek ho vykopal, to ho trochu probralo a vzpomněl si, že jeho stan měl vlastně úplně jinou barvu. Konečně ho našel a zopakoval svůj skok střemhlav. Nikdo tam nesouložil, tak snad to bude ten právej. Začal se soukat z kalhot, ale nedosoukal se,a usnul s nohavicí na noze, zasekla se mu na chodidle, ani spacákem se nepřikryl.

Ale co, tak si dám ještě jedno, řekla si v duchu Alena. Sice byla už docela slušně opilá, ale bylo jí to fuk. Tu noc jí bylo všechno fuk, klidně bude pít až do rána. Třeba se upije! Bože, jak jí bylo smutno. Už málem zapomněla, že je tady ten krásnej kluk z lyžáku, naštěstí jí to Janek připomněl zmínkou o tom, že s ním spí ve stanu. Alkohol jí dodával kuráž, a tak si vymyslela historku, že maj s kámoškou stan blízko lesa a že se strašně bojej, tak jestli nemůžou přespat u kluků. Kámoška zprvu nechápala, ale pak jí to docvaklo. Navíc Janek taky nebyl marnej.

„Jééé!“ vzbudil se s úlekem Matouš. Ve stanu se něco dělo. Všechno se kolem tak nějak hejbalo! Jediný, co smysly vnímaly, byla tma, podivný mlaskání a povzdechy vedle něho, a pak ještě cejtil něco, co ho hladilo na břiše a zároveň na noze! Divný! Byl opravdu hodně mimo. Prohmatal prostor svojí karimatky a zjistil něco neuvěřitelnýho: Vedle něho leží ŽENSKÁ a osahává ho! Co teď? Má přece doma holku! Ale vždyť je to s nima v troskách! Když ti přiletí do stanu holka, a podle ohmatu hezká, tak se to přece neodmítá! On za to vlastně nemůže! Děj se vůle boží! A začal opětovat její dotyky. Tak to je teda bomba! Nesměle ji vysvlíkl ze svetru a hladil na těle. Líbal se s ní, ale nějak mu to nešlo, přece jenom tohle byla po dvou letech první cizí holka. A totálně cizí! Je to vůbec holka? Zahnal v hlavě tyhle pitomý dohady a snažil se nějak pokročit v milování.

To jsem teda čekala, že bude zkušenější, problesklo Aleninou vzrušenou a opilou hlavou a zároveň jí to odbouralo trému. Asi by měla něco udělat! Něžně ho odstrčila a svlíkla si podprsenku, hned nato kalhotky a lehla si vedle něho na záda.

Do prdele! pomyslel si Matouš. Měl by něco udělat, ale bacha, ne moc zhurta! Vysoukal se z kalhot a lehl si na ni. Jednou rukou jí něžně vískal ve vlasech a druhou nenápadně přistál na prsou. Byly to nádherný kozičky. A navíc tak krásně voněla! Jeho pusa se odtrhla od její a zlehounka sjížděla po bradě na krk.

„Mmm,“ zamručela Alena. Nedočkavě čekala, kam až jeho pusa dopluje. Přála si, aby hlavně nepřestal. Něco tak opojného ještě nezažila. Ještě nikdy se jí nikdo takhle nedotýkal! Pane bože! Už je skoro tam! Cítila, jak jeho brada najíždí do jemného ochlupení a rty hned vzápětí laskají podbřišek. Už to je blízko! ANO! Byl tam! Jakmile se jí dotknul jazykem, roztřepalo se jí celé tělo a za zavřenýma očima se rozprskly miliardy barev, byly to vůbec barvy?

Stačí to už? zeptal se po dlouhé chvíli sám sebe, zatímco Alena levitovala ve vesmírných výšinách.

Přestal! Teď „to“ asi přijde! Příjemný pocit byl okamžitě zchlazen strachem. Co bude dál? Poznal mě vůbec?! Ježíš, co mám dělat?!

Já to nechci, nebo chci, já nevím. Když ucítila špičku penisu, který se chystal proniknout dovnitř, v panice Matouše odstrčila.

„Jak se jmenuju?“ vyhrkla ze sebe. „Cože?“

„Jak se jmenuju?“

„Ehm… Šípková Růženka,“ prohodil Matouš žertovně, avšak tušil, že tu něco nehraje. „Ne, vážně. Jak se jmenuju?“

„No… hm… hehe… no… nevim.“

Najednou Aleně vyhrkly slzy, prudce ho ze sebe povalila na Janka milujícího se s kámoškou, sebrala v rychlosti poházený hadry a nahatá vystřelila ze stanu ven. Pryč. Někam daleko, vyspat se dlouhým stoletým spánkem a jen tak se neprobudit. Tenhle princ byl stejně ochotnej píchat každou.

Ondřej Funda

(* 1986 Praha)

Narodil jsem se 5. července 1986 v jedné pražské porodnici. Kdybyste ji však chtěli navštívit, nebo tam nedejbože porodit potomka, vřele vám to nedoporučuji. Mohlo by se stát, že vašemu dítěti naroste silikonový implantát. Na místě, kde se dřív lidé líhli, dnes lidi mrví, říkají tomu plastická chirurgie. V době přerodu tohoto místa jsem už byl naštěstí na světě a užíval dětských radostí.

Ve školce jsem možná dostal první polibek, ale možná taky ne. Na základní škole jsem poznal dívenku, která ve mně první probudila lásku. Nevěděli jsme přesně, co to znamená (což ostatně nevím dodnes), a tak jsme si ji navzájem vyjevovali nevázaným hašteřením a pošťuchováním. V základkové éře jsem byl ze svých vrstevníků největší čahoun a jako první dosáhl onanií orgasmu, tehda ještě bez ejakulátu. Uvědomil jsem si, že lego není jediná vzrušující věc na světě.

Když jsem nastoupil z páté třídy na gympl, zjistil jsem, že nejsem zdaleka čahounem, ba naopak, kluci ze základky byli zakrslíci. Na střední škole jsem našel brzy další holčinu, se kterou jsem během pěti let prožil mnoho zkušeností. Chvíli milovala ona mě, já ji ne, potom naopak, a jen málokdy se to povedlo skloubit. V těch šťastných a krátkých chvílích opětování jsem stihl poprvé okusit erotiku. Byla to erotika velmi nesmělá, avšak o to víc vzrušující.

Z těchto prchavých zážitků jsem jakožto nezkušený mladík vyvozoval „osudovost“, ona už ale ne. Zatímco já se utápěl v puberťáckých trápeních, vyzkoušela moje vysněná všechny sexuální polohy a muže všech národností, věků a velikostí. Zkoušel jsem ji napodobit, ale žen nachytaných na jednu noc bylo pomalu. Navíc mě to zcela neuspokojovalo. Při těchto experimentech jsem si ani nevšiml budoucí „osudové“. Byla moje dobrá kamarádka a vztah pomalu přerostl v chození, které bylo pro mě zatím nejplodnější. Prožil jsem rok a půl naprostého štěstí, vystřídaného půlrokem temného dna. Dnes jsem volný a čekám, až se mi do cesty přimotá ta pravá. Já naiva… Studuji na Literární akademii, nahodile hraji v několika pražských kapelách na kytaru či na baskytaru a doufám, že na to někoho sbalím.

Šeptám ti do ouška

že bederní rouška

je taky oblečení

takže tu přede mnou

nebudeš jak Adam

Já padám!

Jasně že vím

jak se jmenuješ, Adame

Ale já nejsem Eva

Neva?

(Rouška)

Co se děje pod postelí

Anna Dlouhá

„Nevím, proč se tak hloupě uculujete,“ zadívala se opovržlivě na svého souseda, „slyšíte mě?“

„Ano, ano, slyším vás velmi zřetelně, slečno, jen nechápu, proč jste rozzlobená.“

„Vy nechápete? Jistě, vy ani nemůžete pochopit. Podívejte se s prominutím na sebe, jak vypadáte!“

„Psst!“ přerušil ji.

„No, no, co si to dovolujete? Víte vy vůbec, kdo já jsem?“ dodala afektovaně.

„Ženská šílená, budte už ticho, nevidíte, že se dívám?“ Uraženě zmlkla a zahleděla se jiným směrem.

„No tak, nebuďte taková netýkavka, pojďte se dívat se mnou.“ Zželelo se mu jí.

„Já se mám dívat na tuhle zvrhlost?“ Zrudla. „Promiňte, ale to je pod mou úroveň. Já mám svou cenu, víte? Za mě se platí osm set dolarů.“

„Cože?“ vyděsil se, „oni za vás chtějí osm set dolarů? Proboha živého, tomu říkám zlodějna.“

„No dovolte! Musíte pochopit, že mě si koupí jen žena na úrovni. Samozřejmě musí mít vkus, ale to se vás, jak tak koukám, netýká, že?“ Větu pronesla s naprostou sebedůvěrou a ani na vteřinu nezapochybovala o jiné možnosti.

Nevěřícně kroutil hlavou.

„Já nevím, jak vy, ale já se tedy budu dívat. Tuhle pasáž úplně miluju!“

Sytě rudá lodička za osm set dolarů se zadívala stejným směrem, ale hned se zase odvrátila.

„Nemám na to žaludek. Abyste chápal, moje majitelka se normálně takhle nechová. Ona, jak říkám, je dáma na úrovni a…“

„Je mi to úplné jasné, slečno,“ dodal pánský mokasín bezmyšlenkovitě a po chvíli nadšeně dodal: „Vidíte, teď to přijde.“

„Jste tak zvrhlý, tak jim dopřejte alespoň soukromí,“ pronesla nešťastně, „když už tu musíme být.“

„Já jsem tu rád!“

Lodička na podpatku vysokém minimálně dvanáct čísel se zamyšlené podívala na pánskou ošuntělou, dříve černou botu a nahlas si povzdechla.

„Copak? Prošvihla jste nejlepší scénu, že?“

Beze slova se odvrátila a obrátila oči v sloup.

„Jak dlouho to bude ještě trvat? Jsem tu jako na jehlách,“ zavrtěla se.

„Vám se tu se mnou nelíbí? To mě mrzí. No, vypadá to, že do rána máme času dost.“

„To snad ne!“ zhrozila se.

„Je skutečně vidět,“ pokračovala pánská bota, „že vaše majitelka je bez diskuze dáma na úrovni.“ Snažil se imitovat její hlas.

„Dělejte si legraci, jak je vám libo. Stejné se už nikdy neuvidíme.“

„Tím bych si nebyl tak jistý, slečinko.“

„Jak to myslíte?“

„Hm, tohle nebyl jen nezávazný sex, věřte mi, já už něco zažil,“ pronesl znalecky. „Nejsem v téhle situaci pod postelí poprvé. Tohle bude mít pokračování.“

„Tak s tím nepočítejte,“ skoro zašeptala a zrudla o další odstín.

„Ale kotě,“ usmál se mokasín a mlsné vyplázl jazyk. „Sice se už takhle pěkné leskneš, ale moc rád té ještě přeleštím…“

Anna Dlouhá

(*1986 Praha)

Narodila jsem se v Praze v aprílovém měsíci roku 1986 a sedmnáct dní poté na mou počest vybuchla jaderná elektrárna Černobyl.

Při studiu Gymnázia Oty Pavla v Radotíně, kde jsem se specializovala na studium cizích jazyků, jsem zahořela neuhasitelnou touhou po tiskařské barvě. A tato vášnivá záliba mi zůstala dodnes.

Ráda si otevřu novou knihu, ponořím do ní nos a nasávám vůni barvy plnými doušky. Ovšem pozor, to samé se nedá říct o knihách z antikvariátu. Takhle zvrhlá nejsem!

Pracovala jsem v několika denících a magazínech (například Lidové noviny, Grand, Blesk, Zdraví), kde jsem se dostatečně vyřádila a uspokojila při psaní reportáží, článků a všelijakých rozhovorů. Nicméně od této deviace jsem se ještě úplně neoprostila, a s nástupem na Literární akademii jsem ji naopak mnohem víc upevnila.

Psal se rok 2006 a já na Literární akademii začala studovat obor Tvůrčí psaní a publicistika. Bakalářské studium jsem ukončila v roce 2009 státnicemi a získala tak titul bakalář umění. Zvídavosti při objevování nových tvůrčích praktik jsem se ale nezbavila, a tak pokračuji na Literární akademii ve studiu magisterském. Ráda poznávám nepoznané, a abych nasbírala co nejvíce nových zkušeností, změnila jsem obor a studuji komunikaci v médiích.

Nicméně se dále věnuji tvůrčímu psaní a podílím se i na pokračování hororů s úspěšnou literární skupinou Hlava nehlava. Psaní tedy na hřebík rozhodně pověsit nehodlám.

S čím bych ale skoncovat měla, je moje stydlivost.

Poprvé jsem se styděla jako pětiletá holčička, když mi na chalupě, kterou jsme měli na malé vesničce, sousedka řekla:

„Aničko, ty máš ale černý očička… Měla by sis je umejt!“

Až po několika letech jsem pochopila, že mluvila o barvě mých tmavě hnědých očí, a ač marně, snažím se zbavit onoho studu ve tváři, který od té doby občas mívám.

Nikdy jsem nezkoušela první pusu se zrcadlem, ani si nelepila žádné plakátové idoly nad postel. Proto se mou největší láskou nestal Brad Pitt, ale pětiletý kocour Pan Knightley, nesoucí jméno literární postavy z románu Jane Austenové. V soukromí mu příznačně říkám Gigolo. Funkci předurčenou svou přezdívkou tento kočičák vykonává bravurně, zvláště dobře se umí něžně tulit v noci v posteli, kterou si následně zabere celou.

Největší vášeň ale pociťuji při společenském tanci. Elegantní partner a jeho ruka v rukavičce na mých nahých zádech, krásné večerní šaty a lodičky, které by mohly vyprávět…

Miluju

když má holka šněrovací boty

Čím vedou výš, tím líp

A tkaničky na těch botách

miluju

Čím je mám blíž, tím líp

A uzly na těch tkaničkách

miluju

Čím je jich víc, tím líp

A když holka pod těma botama

nemá nic

to jsem pak nejšťastnější

rozmotávač uzlů na světě

(Boty)

Ivona Březinová

(•1964 Ústín. L.)

Každou knihou, kterou napíšu, si plním svůj sen. A teď, když působím na Literární akademii Josefa Škvoreckého (soukromé vysoké škole), pomáhám stejné sny plnit začínajícím autorům. Na mých seminářích už se strašilo (kniha hororů Zuby nehty), cestovalo po celém světě (dobrodružné povídky Tisíc jizev) i vraždilo (detektivky Ruce vzhůru). Co se dělo při přípravě sbírky erotických povídek Nahoře bez…… a dole taky, si můžete jen představovat .

Většinou se na knize svých studentů podílím jako editor, to znamená, že povídky vybírám a řadím, ale teď to bylo v něčem jiné. Tentokrát jsem se tak trochu stala i spoluautorem. Ty krátké básničky, které jste tu a tam v textu přelétli očima, jsem totiž napsala já.

Když jsem byla ve věku svých mladých kolegů a sama studovala na vysoké škole, psala jsem jenom poezii. Mé textíky v téhle knize ovšem vznikly nedávno, jako hravý vstup do úvodního semináře. A vidíte, jak to dopadlo… Nakonec jsou to moje první knižně publikované básničky vůbec. (Noviny a časopisy nepočítám.) Takže i pro mě je v téhle sbírce něco vzrušujícím a dráždivým způsobem poprvé.

Klára Mayerová

(• 1986 Praha)

Narodila jsem se v Praze, ale počata jsem byla 9 měsíců a 10 dní předtím v Londýně. Na Střední škole uměleckoprůmyslové jsem vystudovala obor tvorba hraček a na Literární akademii obor Tvůrčí psaní a redakční práce.

Angličtina, jak často upozorňuji, je u mě na úrovni silné deviace. Bez angličtiny se neobejdu ani na jednu hodinu. Trpí tím zejména můj přítel, nicméně jedním dechem dodává, že kdybych na něj při sexu nemluvila anglicky, ale německy, bylo by to daleko horší.

První polibek jsem dostala ve třinácti. Měli jsme rande hned po škole a on od rána žvýkal jednu žvýkačku za druhou, takže jsem předem přesně věděla, že se o to pokusí. Když k tomu nakonec došlo, okamžitě jsem zjistila, že je něco špatně – můj kluk při tom vypadal jako obraz od Picassa a to líbání bylo slizký a mokrý. Hned druhý den jsem se s ním rozešla a pak jsem se skoro rok odmítala líbat.

Můj postoj změnila až moje první láska, M., kterého jsem pro změnu odmítala přestat líbat. Proto mě nechal. Potom jsem vystřídala značné množství líbacích partnerů, abych dohnala všechno, co jsem zameškala.

Až do sedmnácti jsem byla panna, sice jsme „to“ zkoušeli s mým tehdejším klukem, už když mi bylo šestnáct, ale nešlo to. Myslela jsem zrovna na to, jak se to zase nepovede a jak mě budou vystavovat v muzeu jako raritu (na cedulce by stálo „neodpanitelná žena“), když se mě P. zeptal:

„Klárko? Cítíš něco?“

„Ne,“ odsekla jsem naštvaně.

„Aha… no, já jen že jsem na doraz.“

Takže když se mi nakonec povedlo nebýt už panna, byla jsem bez přítele; P. neunesl, že má na mě příliš malý penis.

Teď už jsem starší a zkušenější. Dobře vím, že s malým kašpárkem nezahraješ velké divadlo, máš-li příliš velké jeviště.

Plány do budoucna neexistují, spíš jen nejasné představy a strach, že se nesplní. V současné době se živím učením angličtiny.

Publikační činnost:

Světla ve tmě, In: Tisíc jizev (Albatros, 2008)

Afrodita a Minotaurus, In: CD ke knize Tisíc jizev

Případ chodící mrtvoly, In: Ruce vzhůru (Knižní klub, 2009)

Výtvarné projekty:

Plakát ke knize Tisíc jizev

grafická úprava CD ke knize Tisíc jizev

plakát ke knize Ruce vzhůru

obálka a část ilustrací ke knize Nahoře bez…… a dole taky

Autoři Ilustrací

Autorem ilustrace Muži (209) a ilustrací k povídkám Takhle jsem se v životě snad ještě nepobavil, Možná taky ne, Narozeninový dáreček, Zpověď, Za závěsem, Zasuň to tam, Lesboid a Malá prostitutka je Tomáš Kříkava.

Autorkou ilustrace Ženy (5) a ilustrací k povídkám Zezadu je to lepší, Čára, XXX a různý pornáče, Robosexuál, Bábrle, Maminka, Takový malý večírek, Až mi ráno zamáváš, Ve stanu je Klára Mayerová.

Autorem ilustrace Kondom (205) a ilustrací k povídkám Tenkrát poprvé, Okno do koupelny, Horká linka, Tajemství bráchova pokoje, Otevřený dopis pro kluky ze 7. B, Inkubus, Přípravy na mužství, Dospělá a Co se děje pod postelí je Tomáš Tvrdý.

Zařazení medailonků

Ivona Březinová (203), Anna Dlouhá (199), Veronika Dziaková (25), Eva Fraňková (180), Ondřej Funda (190), Kateřina Hejlova (126), Jakub Kaifosz (18), Tomáš Kříkava (145), Kristýna Lyachová (93), Michaela Matéjovská (77), René Nekuda (53), Václava Pačesová (120), Petra Poliaková (152), Michaela Procházková (11), Jan Varga (136), Jan Vavřín (159), Ondřej Vašina (85), Filip Vošalík (63), Šárka Topolová (111), Tomáš Tvrdý (166), Klára Mayerová (206).

Autorkou veršů (Mobil, Kondom, Šála, Rukavice, Svetr, Podprda, Šátek, Knoflíky, Pláštěnka, Rouška, Boty) je Ivona Březinová.

NAHOŘE BEZ…

… A DOLE TAKY

KOLEKTIV AUTORŮ

Erotické povídky

Pro čtenáře od 15 let

Napsali Anna Dlouhá, Veronika Dziaková, Eva Fraňková, Ondřej Funda, Kateřina Hejlova, Jakub Kaifosz, Tomáš Kříkava, Kristýna Lyachová, Michaela Matějovská, René Nekuda, Václava Pačesová, Petra Poliaková, Michaela Procházková, Šárka Topolová, TomášTvrdý, Jan Varga, Ondřej Vašina, Jan Vavřín, Filip Vošalík

llustrovaliTomáš Kříkava, Klára Mayerová, Tomáš Tvrdý Editovala a verše napsala Ivona Březinová K vydání připravila Jana Semelková Redakce Viola Lyčková Korektura textu Věra Marušková Ilustrace na obálce Klára Mayerová Obálka Zdeněk Mareš Grafická úprava a sazba Lumír Kaděra Technická redakce Pavel Dvořák

Vydalo NAKLADATELSTVÍ XYZ, s. r. o., v Praze roku 2010

Tisk Severograf ia, a. s.

Obchodní 22

434 23 Most

NAKLADATELSTVÍ XYZ, s. r. o.

Plavínová 2787/21

130 00 Praha 3

tel: 222 733607

e-mail: info@xyz-knihy.cz

www.xyz-knihy.cz

Dvacet pět erotických povídek a cudně necudných ilustrací z pohledu dvaceti mladých autorů.

Při otevření knihy na vás dýchne vůně zpocených těl, narychlo stažených kalhotek, útulných tmavých koutů, či prvních letmých polibků. Pokud prolistujete pozorněji, praští vás přes nos i něco temného, až vás z toho zamrazí. To je ovšem jen jedna strana mince. Autoři této povídkové sbírky se neštítí dokonce ani romantiky nebo, nedej bože, humoru!

Povídky doplnila básněmi spisovatelka Ivona Březinová –jde o její první knižně publikované verše.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai