1

Úvod píše pramáti SEDMILHÁŘŮ

Ano, to je pravda, něco jako matka rozhlasových SEDMILHÁŘŮ

jsem. Ale vůbec jsem si je nevymyslela, jenom jsem je zorganizovala. Jako všechny vynálezy a novinky, i tento visel na vlásku a čekal, aţ si ho někdo všimne.

Hlavní důvod, proč jsem si ho všimla já, je ten: v Čechách se odjakţiva a dodnes vyprávějí příběhy a historky u kuchyňského a také hospodského stolu. A někdy tak úchvatné, ţe člověk zalituje, ţe je slyší jen těch několik lidí kolem.

Druhá příčina tkví v mém raném dětství. Vţdycky jsem ráda vyprávěla příběhy a děvčatům v obecné škole jsem je trochu přibarvovala fantazií. Jenţe některá dobrá spoluţačka na mě

vyzradila, ţe vykládám, jak jsem s maminkou byla na Praţském hradě a tatíček Masaryk mě vzal do náruče. A byla hodina občanské

nauky a paní učitelka Piţlová mě postavila na stupínek a dokazovala na mně, jak je správné mluviti pravdu a jak je ošklivé lháti. Dodnes si pamatuju ten pocit křivdy a nepochopení. Vţdyť já jsem nelhala, já

jsem je chtěla bavit!

Někdy počátkem šedesátých let jsem si vymyslela SEDMILHÁŘE, zábavný rozhlasový pořad. Sezvala jsem postupně

nejrůznější lidi, kteří uměli poutavě a vesele vyprávět. Jenţe! Jak udělat v rozhlasovém studiu takové nenucené prostředí, jaké bývá u toho kuchyňského nebo hospodského stolu? Kouřit se ve studiu nesmí a někteří vypravěči byli kuřáci. Domluvili jsme se tedy, ţe kdyţ nás nachytá pan hasič, ţe se všichni sloţíme na pokutu. Pak zbývalo donést do studia kávu, láhev vína a skleničky, popelníky a hlavně nevyrušovat společnost tím, ţe se právě teď začíná natáčet. Červené světlo NATÁČÍME tedy svítilo trvale a točilo se, jen co jsme dosedli. Opravdová mravenčí práce mi pak začínala ve střiţně, kde jsem nechala zbytek svého mládí.

A ještě něco. Název SEDMILHÁŘI jsem ukradla, lépe řečeno si vypůjčila od Jana Drdy. S jeho svolením. Povídám: „Ta tvoje kníţka

2

Putování Petra Sedmilháře by se mi hodila, můţu si to slovo sedmilháři vypůjčit?“ A on na to, ţe beze všeho.

U téhle kníţky bezpečně vím, ţe se při ní budete výborně bavit. Škoda, ţe neobsahuje také vyprávěnky a příběhy Jindřišky Smetanové. Jenţe ona si to nepřála (viz její vysvětlení na konci knihy) a my jsme museli její přání respektovat. Ale i tak tu najdete hotové perly a mnohokrát se opravdu od srdce zasmějete. Jako třeba u mé oblíbené historky o malém Honzíčkovi Fischerovi, která končí

větou: „Boţe, boţe, hrůza, budou pána koupat!“ Vypráví ji Zdeněk Jirotka a vy ji v kníţce jistě nepřehlédnete.

A nakonec mám k vám, milí čtenáři, jednu prosbu: Prosím vás, pěstujte vyprávění, tenhle nádherný český zvyk. Vypněte někdy televizi a vypravujte si, jen tak, v kruhu rodinném, se známými a přáteli, příběhy a historky ze ţivota. A nebojte se trochu přehánět. Pan Hrabal tomu říká PÁBENÍ – a my tomu uţ nějaký ten pátek říkáme SEDMILHÁŘI.

Vaše Dita Skálová

PRVNÍ ČÁST

SEDMILHÁŘSKÉ VÁNOCE

VÁNOCE 1963

Vlček – Osvald – Smolík – Jirotka – Otčenášek – Tomeček

–Vlček – Pech – Stehlík – Lustig – Osvald – Jirotka – Vlček

– Osvald – Smolík – Osvald – Pech – Otčenášek – Osvald

– Vlček

VÁNOCE 1964

Vlček – Osvald – Frič – Osvald – Otčenášek – Kalina Osvald – Vlček – Osvald – Fric – Vlček – Frič – Osvald Frič – Osvald – Kalina – Vlček – Kalina – Vlček

VÁNOCE 1965

Osvald – Kalina – Otčenášek – Vlček – Otčenášek – Vlček

–Osvald – Vlček – Kalina – Vlček – Jirotka – Vlček –

Otčenášek – Jirotka

VÁNOCE 1966

3

Vlček – Osvald – Vlček – Osvald – Vlček – Osvald – Otčenášek

– Vlček – Otčenášek – Vlček – Kalina – Vlček – Otčenášek –

Osvald – Kalina – Otčenášek

VÁNOCE 1963

/VLČEK/

Vánoce jsou doba sváteční, všeho je hojnost. Kdyţ uţ skončí

všechno to shánění, všechno se obstará, opatří, kdekdo se soustřeďuje na jídlo. Jde hlavně o to, jak všechno zkonzumovat, aby se nic nezkazilo. Kdyţ uţ to ale nejde dál, vánoční ryba začíná být gumová a bramborový salát uţ je navrchu takový jako včerejší, tak v týhle chvíli člověk zatouţí po trošce kyselýho zelí. Po zelí, jak je dělávala maminka. To je takový to zelí, kde najdete vinný listy, malý

červený jablíčka, je to takový to zelí, který voní…

Jestlipak vás někdy napadlo, kdy a jak zelí vlastně vzniklo?

Moţná by se to dalo nějak vydedukovat. Historicky je prokázáno, ţe se zelí konzumovalo uţ ve starým Římě. Ovšem zelí hlávkový, normální. Teď jde ovšem o to, kdy se udělal ten krok od hlávkovýho zelí ke kyselému.

Představte si Řím okolo roku nula nula a něco, jsou tam ti vojáci pretoriáni, poflakujou se někde po Kapitolu, zatímco v provinciích je klid, nic se neděje. Tihle vojáci dělají jako vţdycky neplechy, obtěţujou děvčata, povykujou, nebo rejpají do Titova oblouku těma širokejma mečema, ţe uţ to mají za pár, to se ví – za pár, to znamenalo za takových asi deset let – a najednou alarm. Rozkaz, ţe se pomašíruje přes Alpy někam do Galie. No, a proviant pochopitelně s sebou. Ovšem tenkrát se pochodovalo – kdyby to bylo po rovině, mohlo se to vézt, ale kdyţ se šlo přes Alpy, všechno se neslo. Teď hlávka zelí, nést se nedá, transportovat se nedá, to je jako s melounem. To by chtělo síťovku, dát to do síťovky, ale to taky nic neznamená. Takţe samozřejmě musel být rozkaz pro provianturu, co s tím udělat. Tak se řeklo: zelí do amfór. Aby se tam toho dost vešlo,

4

muselo se to nasekat, nakrouhat, našlapat, potom se to vzalo na ramena, neslo se to po Via Appia nebo po které se tenkrát chodilo tam nahoru přes Alpy. Samozřejmě po cestě zelí krásně kvasilo, jenţe to nikdo nevěděl, dokud se nezačalo konzumovat. Ale tam nahoře, jakmile se došlo do těch kopců, kde uţ nikde nic nebylo, došlo na to zelí. Můţe se předpokládat, ţe kdyţ to vojáci vyfasovali, tak se divili, protoţe takový zelí v ţivotě nejedli. Ovšem na vojně, co se vyfasuje, musí se taky sníst, zkonzumovat.

I kdyţ ti pretoriáni nadávali, to kyselý zelí jedli, aţ si na ně

zvykli. Potom se ale takovej legionář demobilizoval, vrátil se –

tenkrát to bylo tak, ţe dostávali za výsluhu let statek někde v Umbrii, tak se na to oţenil a zařídil si tam poklidnou domácnost. A teď přišel první manţelskej oběd – on dostal na stůl zelí. Normální zelí, tak jak se vţdycky v Římě dělávalo – ochutnal je a najeţil se.

„Tak tohle – tohle má bejt zelí? Tohle je u tebe zelí?“ povídá tý

Římance. „To bys koukala, jaký zelí jsme u naší osmý légie měli!“

Z toho byla samozřejmě domácí mrzutost, uraţená ţena se pídila po tom, co tam vlastně s tím erárním zelím vyváděli, a kdyţ se to dověděla, bylo vidět otroka, jak chodí s amfórou s našlapaným zelím okolo statku, aby se celej ten technologickej postup odehrál stejně, myslel si, ţe se s tím musí pochodovat. Ovšem pak přišel zase línej otrok, kterej vymyslel, ţe nádobu můţe uloţit do sklepa, lehnout si vedle do chládku a ţe to stejně vykvasí – a takhle prostě vešlo kyselý

zelí do dějin.

/OSVALD/

U nás je ochotnické divadlo a hned vedle je hřbitov. Mají tam krásnej zkušební sál. A místní předseda zdobil ten sál, upevňoval tam písmena, která dohromady tvořila nápis: Za dovršení kulturní

revoluce. Byl na štaflích, které ovládal jako malíř, kdyţ náhle vrzly dveře a vešla tam paní s konvičkou.

„Tak jdu okolo, koukám, ţe tu někdo chrastí, tak jsem se přišla podívat,“ povídá.

Předseda na štaflích říká: „Paní, kdyţ uţ jste tady, skoukněte mi to, jestli ten nápis mám rovně.“

5

Paní koukala a povídá: „Máte to rovně.“ Tak on tloukl dál ty hřebíky a chtěl pořád vědět, jestli je to rovný. „Ano,“ zněla odpověď,

„máte to dobře.“

Slezl ze štaflí, koukl se na to – kaţdé písmeno bylo jinak, všechno křivý. Povídá jí: „Ţenská, prosím vás, proč jste to neřekla, kdyţ jsem byl nahoře?“ Sklopila hlavu a odpověděla: „Kdyţ já jsem se vás, soudruhu předsedo, nechtěla dotknout.“ Z čehoţ plyne poučení, ţe kdyţ někdo dělá něco křivě, ti druzí se ho nechtějí

dotknout.

/SMOLÍK/

Mladou doktorku v okresní nemocnici, čtrnáct dní po promoci, přidělili na chirurgické oddělení. Byla z toho nešťastná, protoţe sekundáři tam byli dva, bydleli sice v místě, ale ona musela kaţdý

druhý den drţet noční sluţbu, kdyby se něco stalo. Jednoho dne ji vzbudili ve tři hodiny v noci: Paní doktorko, pojďte dolů na ambulanci, je tady příjem.

Byli tam dva mládenci, bouračka na motocyklu. Ti dva se tvářili, ţe je sice něco bolí, ale rozhodně by nešli do špitálu, kdyby je tam neposlali z SNB. Tak je začala prohlíţet. Ten jeden, starší, vypadal, ţe je to s ním horší, mladší se tvářil celkem zdravě. Tak si jenom zapsala, ţe je vyšetřila a trochu ošetřila – a chtěla je pustit. Potom se však pozorně podívala na toho staršího a povídá: „Poslechněte, já si vás tady přece jenom nechám. Nějak se mi nelíbíte.“ Takţe ho přijali a ona šla spát. Mladšího sestra obvázala a ţe můţe jít domů. Asi za hodinu ji znovu vzbudili: „Paní doktorko, honem, nastala nějaká

krize u toho staršího, je v bezvědomí.“ Samozřejmě na to sama nestačila, nastal poplach, vzbudili tedy staršího sekundáře, poslali pro primáře. Ten se na to koukl: patrně má natrţenou ledvinu. Okamţitě na sál, hned začali operovat. Kdyţ bylo po operaci, u které

ona také asistovala, najednou si uvědomila, ţe oba ti mládenci se při tom vyšetření drţeli za pravý bok, a ţe tedy dostali náraz do stejných míst. Co teď s tím druhým? Co kdyţ ten druhý, kterého pustila domů, náhodou v noci taky zkolabuje a upadne do bezvědomí?

Propadla šílenýmu strachu, hned objednala sanitku, adresu samozřejmě měla, kdyţ ho ošetřovala. Mládenec pracoval na

6

takovým vrtu, zeměvrtné závody, ţil v maringotce, tak se tam doktorka s řidičem okamţitě rozjeli. Přijeli k tomu vrtu, kde se dělá i noční směna, a tam jí řekli: „No, on má dneska volno, není tady, odjel s nějakým kamarádem na motorce.“ To uţ viděla všechno v nejhorších barvách, protoţe za všechno odpovídala. Ještě jí řekli:

„Paní doktorko, v jedný vesnici má tetu, to on určitě bude u ní.“ Tak zase nasedli do sanitky a okamţitě k té tetě. Teta byla zelená, kdyţ se dověděla, co se stalo, jenţe mládenec u ní nebyl. Kam se asi poděl?

To nevěděla. Byl prý s kamarádem někde na tancovačce. Tak objeli ještě asi dvě tancovačky, to uţ venku svítalo, doktorka byla opravdu vynervovaná na nejvyšší míru.

Kdyţ se vraceli do špitálu, vidí najednou u brány toho mládence, toho druhýho, co ho celou noc hledali, jak přichází se sestřičkou od bytových jednotek, kde bydlel ošetřující personál, vedou se pod paţí, on ruku zavázanou, jinak naprosto v pořádku. A teď nemohl pochopit, proč řidič z tý sanitky vyrazil, vrhl se na něho jako na šílence a okamţitě ho odvlekl na chirurgii. Nemohl pochopit, co se vlastně stalo.

/JIROTKA/

Majitelka domu, v němţ jsem bydlel, stará paní, trpěla těţkou sklerózou a nakonec se docela pomátla. I v době, kdy uţ nevěděla, jak se jmenuje, kde bydlí, kolikátého je, docela jasně si vzpomínala na své dětství a na svá dívčí léta. Na Mladou Voţici, městečko, odkud pocházela. Jednou, kdyţ mě viděla z okna, ţe dělám něco na zahradě, přišla za mnou a dost přísně se ptala, co tady dělám.

„No vidíte, paní domácí, pleju tu jahody,“ řekl jsem. A ona povídá: „A vy tady teď budete?“

„No, dokud to nedodělám,“ odpověděl jsem. A ona pokračovala:

„A vy budete bydlet u redaktora Jirotky?“

„Paní domácí, já jsem přece Jirotka!“ říkal jsem jí.

A ona říkala: „Kdepak, vás já znám z Mladé Voţice!“

Jindy se stalo, ţe chtěla někam cestovat, odešla z domu a na křiţovatce u Anděla se jí ujal dopravní stráţník. Ptal se jí, jak se jmenuje, a ona mu řekla své dívčí jméno. Tak ji vodil po všech Pokorných na Smíchově a nikdo se k ní nehlásil. Aţ ji nakonec

7

přivedl k nám. Bylo velké horko, byla z toho unavená, ten stráţník ovšem také. Mírně jsem jí domlouval a říkal: „Paní domácí, proč

chcete někam cestovat? Tady máte krásnou zahradu a svůj pokoj, podívejte, co jste tomu stráţníkovi nadělala zbytečné práce.“ Mávla rukou a povídala, ţe na tom nezáleţí, ţe toho stráţníka zná z Mladé

Voţice.

Po čase lékaři rozhodli, ţe paní domácí nemůţe dál zůstat mimo ústavní péči, a já jako její opatrovník jsem ji měl dopravit do psychiatrické léčebny. Tak jsem to udělal. Ovšem tam jsem proţil jeden z nejotřesnějších okamţiků svého ţivota. Přišel nějaký mladý

lékař a ptal se, kdo přivedl pacientku. Řekl jsem, ţe já. Zavedl mě do kanceláře a začal vyplňovat dotazník. Byly tam takové rubriky, jak a kdy to začalo, jak to pokračovalo a podobně. Neţ to začal vyplňovat, zeptal se mě, jak se jmenuju. Tak jsem mu řekl, ţe Zdeněk Jirotka. Zvedl hlavu od toho formuláře a povídá:

„Já vás znám z Mladé Voţice.“

Bylo to něco tak otřesného, ţe jsem se hrůzou zpotil. Potom vyšlo najevo, ţe jsem jednou v ţivotě skutečně v Mladé Voţici byl, měl jsem tam nějakou literární besedu a ten člověk tam byl jako student. Kdyţ dokončil medicínu, stal se lékařem v téhle nemocnici. Nevzpomínám si, ţe bych se byl někdy tak vyděsil jako tenkrát.

/OTČENÁŠEK/

V úvodu svého vyprávění činím prohlášení, ţe nejsem totoţný se spisovatelem Janem Otčenáškem, který, ačkoli je bratranec, nepřenechal mi nic ze svého nadání. Proto berete na sebe jisté riziko. Neznal jsem nic krásnějšího neţ staré Podskalí a starý Vyšehrad. Celkem je o mně známo, ţe jsem patriot a vţdy jsem nesmírně

miloval spolek plavců a pobřeţních rybářů, který se jmenuje Vltavan. Je to slavný spolek, trvá uţ asi sto let. Dokonce se mi dostalo cti, ţe jsem se stal jeho čestným členem. Toho diplomu si velice váţím, je to vzácný kamenotisk, mám ho vystavený ve své pracovně na čestném místě.

Starý spolek měl taky svůj prapor. A ten samozřejmě musel mít svého praporečníka. Praporečníkem vţdycky býval určen nejkrásnější Vltavan.

8

Protoţe to byli chlapi od vody, byli všichni pěkně rostlí, měli sílu, byli to prostě fešáci.

Tenkrát se nosily vousy, nakroucené a navoskované, a jedním z těch slavných praporečníků Vltavana byl plavec Tesárek. Ţe to byl krasavec, to můţu dosvědčit sám, ačkoli jsem ho znal uţ jako postaršího pána. Pořád si udrţoval pěknou postavu, byl štíhlý, vysoký, skoro dvoumetrový, znal jsem ho vţdycky s nezbytným virţinkem v ústech. Tenhle Tesárek byl známý mezi plavci jako výtečný kamarád a dobrý člověk. Ovšem měl jednu menší vadu. Těţká vorařská dřina uţ mu jaksi nevoněla. Proto hledal způsob, jak by si ulehčil ţivot. A osud mu nahrál.

Seznámil se na Vyšehradě s jednou mladou vdovou, které se říkalo paní Bábinka. Měla stánek v trţnici, byla šikovná a celkem zámoţná. Seznámil se s ní a dopadlo to tak, ţe se k ní nastěhoval. Nevím, jak se to stalo, protoţe jindy býval vţdycky spolkový prapor uloţený ve spolkové místnosti, ale v té době měl jako praporečník ten spolkový prapor u sebe. Čili se nastěhoval k paní Bábince i s tím slavným praporem. Paní Bábinka byla šťastná, protoţe měla nejkrásnějšího Vltavana, a on byl velice spokojený vzhledem k zámoţnosti paní Bábinky. Chodívala nakupovat do krámku k Brůhům – to bylo takové malé hokynářství na Vyšehradě – a on ji doprovázel, neměl nic jiného na práci, čekal před krámem. Poněvadţ

v tom hokynářství bylo vţdycky víc ţenských, tak ona se zálibně

dívala, jak tam na ni venku čeká, a říkala: „Dámy, podívejte se na toho mýho, to není snad ani muţskej, to je obraz!“

Jenţe dobré bydlo, jak je známo, pálí. Do Podskalí se přistěhovala jakási krásná ošetřovatelka z všeobecné nemocnice. Byla mladá a hezká, zalíbila se praporečníků Tesárkovi. Dopadlo to tak, ţe jednoho dne milý Tesárek sebral prapor a odstěhoval se k oné

ošetřovatelce, do které se zamiloval. Ta ovšem od něho očekávala něco docela jiného. Byla krásná a mladá a chtěla své. Coţ pro něho znamenalo, ţe musel znovu plout na vorech a tvrdě shánět penízky. To se mu samozřejmě za čas začalo zajídat, přestalo se mu to líbit, vzpomínal na paní Bábinku, u které se mu rozhodně líp a pohodlněji ţilo. A tak se k ní jednoho dne s prosíkem vrátil. Paní Bábinka ho vzala na milost, ale vymínila si jednu věc. Stalo se to v neděli, v

9

pravé poledne, bylo to v létě, kdyţ si paní Bábinka osobně došla k té

ošetřovatelce pro prapor a vítězně jej nesla podskalskými a vyšehradskými ulicemi, aby kaţdý viděl její triumf.

/TOMEČEK/

Jednou jsme s botanikem Šmerdou stáli v Tatranské kotlině. Byl s námi horár – hajný. Najednou jde kolem chlap a nese sekeru. Ten hajný se na něho dívá a začne se smát. Říkám horárovi: „Proč se smějete?“ a on mi odpovídá: „To je Maček, byl to zamlada velký

pytlák. Jednou za poledne si vylezl na jeden ze seníků a lehl si tam a oddal se dřímotě. Jenţe v tu chvíli, kdy spal, vyšla z lesa na louku skupinka černé zvěře. Bachyně, to je divoká svině, s mladými. Jedno z těch selátek bylo nemocné a zůstávalo pozadu. Padlo do oka medvědovi, který býval v údolí Bílého potoka a uţ si taky zvykl na maso. Teď měl spadeno na selátko. Kdyţ vyšla rodinka divokých prasat, obcházel právě kolem a čekal na svou příleţitost. A ta se mu naskytla právě v té době, v poledne, kdy tenhle Maček spal na seníku. Milej medvěd se přiblíţil a popadl to malé sele. Začalo kvičet, bachyně se otočila a vrhla se na medvěda. Ten v poslední

chvíli, kdy uţ bylo zle, selátko pustil a upaloval pryč. Bachyně ho doháněla, uţ ho chytala za koţich. A tak nahonem vyletěl nahoru na seník, kde spal Maček. A Maček spí a najednou po něm někdo šlape. Probudí se a vidí siluetu chlapa. Lekl se, co je to za chlapa v koţichu

– ani ho nenapadlo, ţe by to mohl být medvěd. Tak skrčil nohu a ze všech sil skopl tu postavu, kterou viděl před sebou, ze seníku dolů. Pochopitelně, ţe se celá prasečí rodinka hned vrhla na toho medvěda. A medvěd prchal, všude řev a hrůza – Maček se díval, a kdyţ všecko skončilo, sebral se a utíkal pryč. Tehdy si poprvé v ţivotě vyšel bez sekery. Šel si pro ni domů a vrátil se, aby zjistil, co se tam odehrálo. Přijde na louku a říká si: ‚Já jsem asi zabloudil, kde to já vlastně su?‘

Rozhlíţí se, ale pořád nikde nevidí ten seník. Najednou si s hrůzou uvědomí, ţe seník je rozmetaný, rozházený do posledního polena. Rozzuřený medvěd se vrátil a vylil si zlost na tom seníku.“

/VLČEK/

10

Stalo se to v Praze, tady nedaleko, v Rokoku. Tehdy v Rokoku začínal Jiří Trnka provozovat loutkové divadlo. Jmenovalo se Trnkovo dřevěné divadlo. Nápad vznikl v Melantrichu, Melantrich je taky financoval, takţe začínalo jako velkodivadlo. Bylo tam asi šedesát účinkujících, mělo svého reţiséra. Ovšem podmínkou Melantrichu bylo, aby tam vystupovala figurka – Thymolínek, která

by říkala z jeviště reklamní hesla. To ovšem Trnka odmítl. A tak z toho počátečního rozmachu, kdy nás tam bylo šedesát účinkujících, kteří se potkávali a nevěděli, kdo je kdo, jakmile přestaly investice Melantrichu, zůstalo nás všehovšudy šest. Dělali jsme totéţ jen v šesti lidech, jenomţe jsme měli o něco větší úspěch. Bylo to normální divadlo, velká opona, velké jeviště. V době Josefa Skupy –

kdyţ se rozhrnula opona, bylo tam vestavěno malé loutkové

divadélko, vypadalo to, jako kdyţ se díváte obráceným dalekohledem. Zvedne se druhá malá oponka – a tam se pohybujou panáčkové, je to prostě optický dojem, jako kdyţ se díváte kukátkem z druhé strany.

Trnka dostal nápad, ţe u nový hry, která se jmenovala Vasil a medvěd, vyuţije celou tu hloubku a celý prostor jeviště a bude se hrát na dvou mostech. Na normálním jevišti postavil obrovskou lípu, pod ní bylo jeviště loutkového divadla, nahoře ve větvích lípy bylo druhé, malinké jevišťátko v listí stromu. Představoval si, ţe loutka, kterou bude honit medvěd, a ta se jmenovala Vasil, vyběhne na strom a bude nahoře na tom stromě hrát, pokřikovat na medvěda. Samozřejmě chtěl tím ohromit diváky, ovšem neměli jsme to nazkoušeno, ani jsme všichni neznali role. Ten Vasil váţil osm kilo, měl šestnáct nitek, v nůši husu, ta měla další nitku na hlavě, já jsem ho vodil a mluvil. Neuměl jsem zpívat a Vasil měl vstupní písničku:

„Na trh teďka do městečka půjdu s husičkou, lalala, půjdu s husičkou.“ Ovšem musel jsem pobrat ty nitky u hlavy Vasila, drţet vahadlo loutky a po ţebříku jako do slepičince se vymrštit nahoru a hrát na tom improvizovaném jevišťátku. Na to zavolal Trnka truhláře Berana, oponáře a divadelního mistra, aby mi pomohli, protoţe to nebylo připravené. Navíc jsme měli při premiéře ohromnou trému. Setmělo se, zazvonilo, já vyjel s Vasilem, ale on se mi zachytil někde za kulisu, škubl sebou a byl na jevišti – medvěd za ním. Vasil

11

poskakuje, husa vyšla z nůše, všechno se dařilo, situace, kdy medvěd zahnal Vasila za strom, popadl jsem ho u hlavy za vahadlo, skočil jsem na ţebřík, praštil jsem se o trám, pan Beran za mnou, aby mi pomohl, já na větvi nahoře, Vasil se naklonil, aby viděl na medvěda. Skončili jsme první jednání, já celý uřícený, Trnka přišel, poklepával mi na rameno, gratulovali jsme si, pan Beran přišel, Trnka říkal: „To musíme hoši zapít.“ Najednou se otevřou dveře, vejde ředitel Háša a povídá: „Pánové, proč nezačínáte?“ Strnuli jsme hrůzou, protoţe v té trémě a nervozitě pan Beran, který mi pomáhal nahoru, zapomněl roztáhnout hlavní oponu. My jsme to z toho jeviště

nepoznali a odehráli jsme všechno za oponou. V sále disciplinovaně

seděly děti, jenom se bály, kdyţ slyšely ten řev a byly tam potmě. Museli jsme dopít koňak, neţ jsme se odhodlali začít znovu první

jednání od začátku.

/PECH/

Kdyţ tady byl Hugo Haas, dělal jsem s ním rozhovor pro televizi, ve kterém tvrdil, ţe je autorem všech těch historek o Jaroslavu Vojtovi. A já jsem ho udivil jednou anekdotou, kterou neznal. Za těch pětadvacet let, co tady nebyl, říkal jsem mu, se přece jenom asi jedna narodila, a sice ta, jak přijde kamarád k Vojtovi a povídá:

„Ty, Jardo, tady mám památníček mé dcerušky, napiš mi tam něco pro ni.“

„Velmi rád,“ povídá Vojta. „Jak je stará?“

„No, dva roky.“

„A safra, to musím čitelně.“

A kdyţ uţ je ta vánoční nálada, tak si vzpomínám, to byl jeden herec, který to neměl v ţivotě lehký a snadný, bydlel v ošklivém bytě

a měl tam jediný okno a to bylo do světlíku. Tudy větral, tudy k němu doléhaly zvenčí všechny zvuky. Jednou, ve vánoční době, přišel k tomu oknu, podíval se do světlíku a vidí, ţe tam visí baţant, vedle zajíc, odněkud bylo slyšet, jak hrajou na gramofonu koledy…

Přišlo mu to líto a čím dál víc pil. Potom skutečně v sebevraţedném úmyslu do toho světlíku ze čtvrtého poschodí skočil, ucítil náraz a ztratil vědomí. Po nějaké době se probral, pořád ještě slyšel hrát koledy, visel za pásek na konzoli telefonního vedení. A začal šíleně

12

řvát o pomoc.

/STEHLÍK/

Tahle moje historka není veselá, je naprosto pravdivá a je ze ţivota. Bylo to asi v jedenapadesátém roce v táboře Mladých budovatelů socialismu ve Vratimově. Šlo o Novou huť Klementa Gottwalda. Bylo září, po parném srpnu přišly studené deště. Zůstal jsem na staveništi aţ do rána, dělaly se tenkrát uţ pátý den šestnáctky. A skutečně do šesti hodin ráno to vypadalo, ţe budou hotovi. Asi ve čtyři hodiny, protoţe mi byla hrozná zima a byl jsem promoklý, pořád lilo, jsem se sebral a šel zpátky do tábora Mladých budovatelů socialismu ve Vratimově. To bylo asi tak půl hodiny za sucha, ale skoro dvě hodiny, kdyţ lilo. Bylo tam prostě bezedně bláta a jílu, člověk musel opatrovat boty, i kdyţ měl třeba gumovky, aby v tom neuvázl. Přišel jsem do tábora asi ve tři čtvrti na pět, říkám si, kdyţ uţ jsem promoklý, tak ještě chvilku počkám, za čtvrt hodiny bude budíček, ať vidím, jak to vypadá. Postavil jsem se u brány a dívám se na tábor, čekám, aţ začne budíček. A skutečně v pět hodin se ozvala veselá znělka, taková velmi optimistická, samá trumpeta, dívám se, co to s táborem udělá – ale tábor nic. Všude tma, jen vysoký lampy nad ploty se kývaly, jen déšť, vítr, ve štábním baráku svítilo jedno světýlko. Znělka odezněla, najednou ze všech ampliónů

v táboře zazní ranní rozcvička. Soudruţky, soudruzi, vesele do nového dne, vstaneme ze svých postelí, ihned do umývárny, studenou vodou se opláchneme a rovnou ven na rozcvičku – ráz –

dva – tři, zhluboka dýchat, raz – dva – tři…

Tak se dívám po táboře a nikde nic, jen déšť, vítr, lampy se houpají, jen to jedno osvětlený okýnko. Myslím si: Spím, nebo bdím? Je to skutečně ošklivej sen. Vtom vidím, jak ze stráţnice vychází malá postava s klackem, přistupuje ke mně a povídá: „Kdo seš?“ Říkám: „Stehlík.“ A on nato: „Co tu děláš?“ Povídám: „Dívám se na rozcvičku.“ Ukazuju mu na prostranství a z ampliónu zní: „Ráz

– dva – tři – zhluboka dýchat, ráz – dva – tři, do toho, soudruzi, do toho!“ On se taky dívá na to prostranství, potom se podívá na mě – a

13

vycouval. Prostě rychle odešel na stráţnici. Říkám si: Teď vzbudí

stráţné a přijdou na mě, ţe tam stojí nějakej blázen a dívá se na rozcvičku. Tak jdu k tomu okýnku – jediný světlo v celém táboře –

podívám se dovnitř, tam štábní hlasatelka po bradu v peřinách, v ruce drţí mikrofon a řídí rozcvičku: „Ráz – dva – tři, zhluboka dýchat, soudruzi a soudruţky!“

Od té doby, kdyţ slyším nějakého soudruha ze štábu řídit rozcvičku, vţdycky si myslím – jestlipak ses, člověče, aspoň podíval z okna a vzal na vědomí, ţe tam venku prší?

/LUSTIG/

Tuhle mikropovídku posílá společnosti náš Pepík, je mu dvanáct let. Přinesl ji ze školy. Zkrátka a dobře – v Čechách vystavěli most. Byl to krásný a nový most, tak k němu postavili hlídače. Hlídač tam samozřejmě nemohl zůstat sám, musel mu také někdo vyplácet mzdu, tak najali účetního. Ale účetní tam nemohl zůstat sám, tak pro účetního najali kontrolora, a protoţe tam uţ byli tři, musel je někdo řídit. Vtom přišel příkaz, ţe musejí propustit jednu sílu z administrativy, tak propustili toho hlídače.

/OSVALD/

Kdyţ jsme byli na cestě do Buenos Aires, setkali jsme se v Riu se Zelií Amadovou, ţenou spisovatele Jorge Amada, která si zakládá na tom, ţe umí česky. Její čeština se nejvíc uplatnila v Praze, kde šla svému malému synkovi koupit osla. Vešla do krámu a pravila perfektní češtinou: „Prosím, kůň bez inteligence.“

/JIROTKA/

Tohle mi vyprávěl malíř Emler, ale v podstatě se to těţko vypráví, patrně by to byl spíš filmový gag neţ vyprávění. Šel po ulici a najednou uviděl u domu, který měl takovou maličko vystouplou podezdívku, starší paní, jak se opírá o tu podezdívku a má obličej křečovitě staţený, takţe se vyděsil a myslel si – to bude infarkt nebo něco podobného – a spěchal k ní. Vtom to křuplo – a ona drţela v ruce rozlousknutý ořech, vzala si jadýrko a šla dál.

14

/VLČEK/

Jednu mikropovídku z Rokoka. To byla ta filmařská kavárna na Václavském náměstí dole v Melantrichu. Ráno tam býval jenom vrchní, jeden šachista, který v rohu u okna luštil šachové koncovky –

a jeden host, který snídal. Samozřejmě v té kavárně býval podnos s odpočítaným počtem moučníků, obvykle jich bylo deset, aby se vrchní jenom podíval a zjistil, kolik si jich kdo vzal. Ten pán měl kávu a platil. Luskl prsty a pan vrchní přispěchal.

„Pán ráčil mít bílou kávu?“

Nastala pauza, vrchní se díval na toho pána, na ty jeho pocukrovaný klopy a zeptal se: „Moučník byl?“

Pán se díval tomu vrchnímu do očí, potom ve směru jeho pohledu na své klopy a povídá:

„Málem bych byl zapomněl – deset koblih.“

/OSVALD/

Já mám dvě dcery. Ta jedna, to je pilíř republiky, ze všeho nejvíc se jí líbí lešení v Praze. Třeba jsme jeli tramvají a ona říká:

„Tati, zas nová fasáda, tady zas něco stavěj, to nám ta výstavba pokračuje.“

Kdeţto ta druhá, to není pilíř republiky, ta je kritická i ke svým rodičům. Nedávno jsem jí povídal: „U tebe se ještě doţiju věcí!“ A ona mi na to řekla:

„Ty budeš ještě jednou rád, aţ tě vytáhnu z řeky, do které kvůli mně skočíš.“

/SMOLÍK/

To mého souseda kluk, kdyţ jeli za války v tramvaji, všude němečtí vojáci, si najednou začal pobrukovat: „Půjdou do pydeje, tatínek to zíká!“

/OSVALD/

To třeba Ornestův malej kluk: jedli a Otovi se nelíbilo, jak jí, a povídá: „Jestli budeš takhle jíst, tak s takovým chlapcem u jednoho stolu sedět nebudu.“ A synáček mu odpověděl: „A kde teď budeš, tati, jíst?“

15

/PECH/

V rozhlase byl gramofonový technik, který nosil knírek. Jinak jsme ho neznali. Aţ mi jednou řekl: „Pane Pech, nemohl byste mi obstarat takovejhle knírek?“ Tak jsem mu ho z divadla přinesl. Kdyţ

jednou Ludvík Pompe reţíroval nějakou hru, povídá: „Tak pozor, pozor, tam přijdou ty koníčky, pozor, pozor, aţ mávnu, teďka!“ A on tam pouští ten zvuk, ten dupot těch koní. Pompe se na něj podívá a kluk nemá knírek. Asi se dal oholit. A za chvilku říká: „Pozor, teď

přijde ta voda, hezky ten vodopád,“ a podívá se zase na kluka a on má knírek. Ale jak byl zabraný do toho reţírování, ani si toho moc nevšímal. Za chvilinku zase: Pozor – a opět další efekt – a on zase nemá knírek. To uţ vstal a povídá: „Jeţíši Kriste, co se to děje?“ Ten kluk si to vţdycky nalepil a zase sundal.

/OTČENÁŠEK/

Kdysi jsme jezdili jako kulturní brigáda po našem venkově. Přijeli jsme do jedné malé vesnice a v naší výpravě byl známý a vynikající klavírista pan profesor Maxián. Na hospodě visel ohromný

plakát. Reklama je samozřejmě dobrá věc, ovšem nesmí se to přehánět. Na tom plakátě totiţ zdálky vynikalo jméno TIZIÁN. Místní člověk, který tvořil ten plakát, oznamoval, ţe přijede do vesnice kulturní brigáda, v jejímţ čele je Mistr Tizián. Samozřejmě

jaksi s rozpaky jsme se dívali na ten plakát, hospoda uţ byla plná

lidí, všichni na nás čekali. Přišel kulturní referent a my jsme mu řekli, ţe je to velká chyba a ţe by to měl nějak napravit. Povídal:

„No, soudruzi, buďte klidní, to je maličkost, to se spraví. Aţ vás budu představovat, tak všecko uvedu na pravou míru.“ Přišli jsme, zasedli za stůl, přítomní tleskali, teď nás jako představovali a ten představující řekl: „Stala se nám taková nepříjemná věc, soudruţky a soudruzi. Na plakátě stojí, ţe přijede Mistr Tizián, to samozřejmě

není pravda, ale za to přijel nám všemi vítaný klavírista z praţského rozhlasu Mistr MICIÁN!“

16

Pan profesor Maxián sklopil hlavu a zašeptal: „No, mohlo to dopadnout hůř, on mohl říct, ţe přijel LECIÁN!“

/OSVALD/

Znáte tu o malíři Václavu Kautském? O tom, jak šel do Prahy studovat? Sám o tom vyprávěl:

„Já jsem byl z chalupy, z vesnice. Tam učitel přišel na to, ţe něco umím. Tak mi dal kufr, farář mi dal kabát – zimník. A já jsem s tím šel do školy. Ten zimník se mi šmejkal po chodníku. Všichni mi říkali:

Proč sis to nedal zkrátit? Tak jsem jim řekl: To jsem si dal, ale tam uţ byly kapsy!“

/VLČEK/

Jednou jsme zaţili hezkou historku s tatínkem v sádře. Táta dělal ve Škodovce, pracoval na takovém velikánském horizontálním soustruhu, kde ten obráběný předmět stál, točil se nůţ a obíhal kolem. Řezalo to třísky tak na prst silné, takové modré a zkroucené

třísky. Já jsem tam za ním chodil, jako kluk jsem mu nosíval oběd. Jednou, snad šla kolem hezká svačinářka nebo co, tatínek se prostě

zakoukal a ten nůţ ho chytil za montérky. Naštěstí je měl sepraný, tatínka to začalo nabalovat kolem dokola, zkrátka, kdyţ ho z toho vyprostili, zůstaly mu jenom ponoţky, co měl v botách, a límec na krku. Jinak byl pomuchlanej, sebrali ho do deky, odnesli ho do nemocnice, kde ho prohlídli a zjistili, ţe má něco s nohou a pošramocený nějaký obratel na páteři. Dali ho do sádry, ale vcelku, tak jako praţec, a přinesli nám ho domů, protoţe on v nemocnici zlobil, nechtěl tam stonat. Poloţili nám ho doma do postele, coţ bylo ovšem úplně zbytečné, protoţe byl v tvrdém krunýři, a tak mohl leţet kdekoliv. Matka si ho občas brala do kuchyně. Měli jsme takovou kuchyňskou postel, měla ho tam po ruce, před ním stříhala střihy, poněvadţ matka byla švadlena, a s tatínkem si povídala. Měli jsme tenkrát na bytě v podnájmu dva strýce: Josefa a Františka. Byli to takoví dva hodní lidé, ovšem jednou, zrovna takhle před Silvestrem, matka šla něco nakupovat do města a strejcové zůstali doma. Vrátil

17

jsem se ze školy a zjistil jsem, ţe tatínek doma není. Matka se vrátila a ptala se: „Kam šel táta?“ Já jsem říkal: „Kam by šel, kdyţ je v sádře, vţdyť se nemůţe hnout.“ Chvíli z toho byla legrace, ovšem pak to začalo být váţné. Matka povídala: „Budeme muset někdo skočit na policii ohlásit ztrátu nebo zcizení otce, protoţe sám odejít nemohl.“ Tohle ovšem trvalo do večera, potom jsme všichni proţili –

uţ jsme to ohlásili – ošklivou noc a ráno asi ve tři hodiny slyšíme rámus. Bydleli jsme v prvním patře ve Škvrňanech, byly tam takový

točitý pískovcový schody, ty se vţdycky natíraly bílou hlinkou, a najednou slyšíme takovéhle zvuky: „Pozor, pozor, pozor, přizvednout! Okno – za tebou je okno, pozor!“ To uţ jsme zjistili, ţe ti strejcové nesou domů našeho tatínka na ramenou, opravdu ho nesli jako praţec a on je dirigoval, aby s ním nevyrazili okno u světlíku. Přinesli ho domů, sloţili ho – no, pochopitelně, matka se v rozčilení

do nich pustila a začala tatínkovi spílat:

„Co to, proboha, vyvádíš, táto?“

„Mami, mám stonat doma, nebo tam?“ namítal.

„Kde tam?“

„No, byli jsme v hospodě.“ Matka se podivila:

„Prokristapána, jak jsi v tomhle stavu mohl jít do hospody?“ A tatínek odpověděl:

„No krásně, leţel jsem tam na kulečníku.“

Teprve dodatečně jsme zjistili, co tam s ním dělali, ţe do něj nalejvali pivo trychtýřem. Jinak to nešlo. Takţe jsme málem přišli o tatínka v sádře.

VÁNOCE 1964

/VLČEK/

Bylo to v protektorátě, psal jsem jeden film, a protoţe jsem byl tenkrát svobodný, bydlel jsem v hotelu na Zbraslavi. Přijdu hned se ten film jmenoval. Zbraslav byla tehdy taková republika sama pro sebe. Něco jako filmařská Dobříš. My jsme tam v hotelu u Nešuty

18

bydlívali, Neubert, Mottl, Melíšek, Špilar, a měli jsme tam takovou dílničku, kde jsme psávali. Nešuta, to byl majitel hotelu, takový starý

lišák, nás zdálky pozoroval. Kdyţ třeba viděl, ţe neděláme, nebo se mu zdálo, ţe děláme málo, neřekl slovo. Vzal si takovou krabičku, kleště a nastříhaný drátky, asi tak čtyřcentimetrový, a začal dělat na jejich konci pečlivě takové krouţky. To trvalo asi dva dny. Bral si to na zahradu ke kuţelníku, kde jsme seděli, aţ jsme si ho jako všimli a zeptali se: „Co to děláte, pane Nešuta?“ On říkal: „To bude perpetuum mobile.“ My jsme říkali: „To je přece nesmysl, to nejde. Perpetuum mobile přece vůbec nejde vyrobit.“ A on říkal: „No, neţ

vy to dopíšete, budu s tím dávno hotov!“

Tehdy jsem chodil k Rašilovi, měl tam takový domek, rozkošnou vilku, plnou staroţitných hodin, plnou rybiček a koček a všeho moţného. Měl také krásného bernardýna, byl to pes jako lev. Jednou jsem mu hodil krabičku od olejovek, aby ji vylízal, a on ji spolkl. Schroustal ji, spolkl – a vyšla z něj asi jako z husy krejcar, vyleštěná, bez nápisu, kulatá, prostě takový malý peníz. Znovu k pouţití. Rašilov také choval králíky. Jednou se zjistilo, ţe je králíkárna vylomená a čtrnáct králíků někdo ukradl. Rašilov v tom rozčilení

nadával tomu psovi. Říkal: „Uvědomuješ si, ţe tě ţivím proto, abys hlídal, a ty prostě nekonáš svou povinnost! Teď půjdu na policii a řeknu to na tebe, protoţe takovýho halamu ţivit nebudu, aby mi klidně nechal vykrást králíkárnu.“ A ten pes vám z toho byl tak sklíčenej, ţe zalezl a dva dny vůbec nevylezl. Schoval se pod zbytky tý králíkárny. Paní Rašilovová byla taková jemná, citlivá paní, říkala:

„Koukej, Sašo, tos neměl tomu psovi dělat, on si to opravdu tak bere, ţe snad zajde, ţe snad zcepení. Ani neţere. Já jsem mu tam dala ţrádlo, on si to nevzal.“

Tak Rašilov šel a tomu psovi se omluvil. Říkal, ţe to tak nemyslel. Ovšem po třech dnech nacházeli na dvoře takové chlupaté

tenisáky, koule, normální míčky – z těch králíků. On těch čtrnáct králíků seţral na posezení, měl to všechno sám na svědomí. Ţrádlo dostával do lavoru. Byl to takový starý, otlučený lavor, který měl díru. Uvařili mu toho vţdycky hrnec a vylili do toho lavoru. Aby mu z toho ani kapka neutekla, chlemtal to jazykem u tý

díry, musel se strašně tumlovat, aby mu to nevyteklo. Šla po tom

19

dvoře husa. Dívali jsme se z verandy, ťapkala, jak je husa zvyklá, naklonila hlavu na stranu a nakoukla mu do toho lavoru. Ten pes udělal chlamst, ukousl jí hlavu, nepřestal ţrát, a ta husa udělala ještě

asi dva nebo tři kroky. Paní Rašilovová se vyděsila a Saša povídal:

„Budeme ji muset zabít, holka, ta husa by tady někoho vyděsila. To je strašný, jak vypadá.“

A ještě jednu historku vám povím:

Bylo to jednou v protektorátě, byli jsme u maminky a já jsem někde načerno obstaral půlku prasete. Vyškvařili jsme z toho sádlo a teď šlo o to, jak dopravit proviant do Prahy. Měli jsme na to vymyšlený scénář, naaranţovanou scénu. Já jsem vypadal mohutně, představoval jsem venkovskýho kováře, který jede dělat do Prahy podkovářskou zkoušku. K tomu jsem měl rekvizity: velký košík, tam jsem měl sloţené prádlo asi na tři neděle, bochník chleba, ovšem udělaný z kartónu, z krabice, kde jsem měl uzený z toho prasete, měl jsem tam i buchty. Věděl jsem, ţe se na mě na nádraţí vrhnou, ţe tam bude kontrola, ţe mi začnou prohlíţet kufr. Rašilov zatím mohl projít s malou aktovkou. Ovšem on měl na sobě baloňák s podšívkou a mezi tou podšívkou a vrchem pláště našila maminka takové dvě

štóly ze staré sypkoviny a tam v pergamenových papírech měl cihly sádla. Takţe jako velebný pán měl štólu, jenţe to bylo uvnitř, kabát měl rozepnutý, koukalo mu z něj jeho kulatý bříško, měl cvikr a tu aktovčičku. A šel. A skutečně to na smíchovským nádraţí dopadlo přesně podle našeho předpokladu. Hospodářská kontrola, která tam byla, skočila po tom mým košíku, já jsem začal rozbalovat, dělal jsem toho podkováře. A Rašilova – vidím jenom koutkem oka, jak jsem byl sehnutý nad tím košíkem, ţe ho jeden z nich zastavil a ptá

se ho: „Nemáte něco?“ A Rašilov na to: „Sádlo.“ To byl takový

okamţik, ţe jsem myslel, ţe mě raní mrtvice a skácím se do toho koše. Ovšem ten kontrolor se také lekl, protoţe tohle nečekal. Přiškrceným hlasem se zeptal: „Kolik?“ Rašilov se poplácal po bříšku, co mu vykukovalo, a řekl: „No, bylo toho skoro metrák, ale kaţdej den mi to jde dolů.“ A hladce se smíchem prošel ven. Kdyţ

jsme se potom sešli venku před nádraţím, vyčítal jsem mu: „Sašo, co tě to napadlo, říkat takovouhle věc? Já myslel, ţe se zblázním.“ A on povídá: „Víš, já jsem myslel, ţe kdyby nás byl někdo udal, tak jsem

20

měl polehčující okolnost, ţe nelţu!“

/OSVALD/

V zámku na Dobříši, kdyţ někomu přijde telegram, hned mu telefonujou. Volala mi z pošty úřednice a říkala: „Máte tady, pane Osvald, telegram, je to pilný, tak to kotedro není.“ Byl jsem z toho celej uţaslej, co je to za pilnej telegram, z něhoţ se dovídám, ţe kotedro není. Pak se ukázalo, ţe tam bylo napsáno: Katedra není, děkan Pilný.

/FRIČ/

O Jaroslavu Vojtovi se říká, ţe se o něm vyprávějí anekdoty. Většinu z nich si opravdu Hugo Haas vymyslel nebo přimyslel. Haas je vţdycky jakoby zdokonaloval, ale grunt těch anekdot vyplýval ze samého Vojty. Tak já vám řeknu, co se mně osobně s Vojtou stalo. Kdyţ jsem točil film Druhá směna, to ještě nebyla pojízdná

aparatura. Všechny exteriéry se měly synchronizovat. Měli jsme k dispozici EVROPU jen půl dne, a tak jsme tam museli namluvit všechny exteriéry. Ale Vojtu jsem nikde nesehnal. Nebyl v divadle, nebyl doma. A tak produkční, protoţe jsme uţ neměli termín, řekl:

„Udělat to musíme, musíš to namluvit sám.“ Tak jsem prostě za Vojtu namluvil všechny exteriéry. On o tom nevěděl. Potom jsme to pouštěli v Elektě, byl tam tehdy s námi ministr, takhle seděl, já jsem seděl z boku a vedle mě Vojta. Předvádíme ten film a já nevím, co to toho ministra napadlo, povídá:

„Prosím vás, pane reţisére, to uţ máme zvukovou aparaturu?“

Vojta říká: „My jinak neděláme, jenom zvukovou aparaturou.“

Kopu ho do nohy a on povídá: „Co mě kopeš?“

Já povídám: „Ty vole, vţdyť ji nemáme!“

„A co nemáme?“

„No pojízdnou aparaturu.“

„Hergot, vţdyť se slyším, ne? Copak jsem blbej? Vţdyť se slyším!“

21

„Tys to, člověče, nemluvil!“ povídám. „Jak to, kdo to tedy mluvil?“

„No já jsem to mluvil!“ říkám.

A Vojta povídá: „To ti děkuju, to jsi mě imitoval výborně. Takţe nemáme, pane ministře, nemáme!“

Nebo teďka v Rumburku, měli jsme tam koně a Deyl se Sovákem se pořád škádlili, ovšem v dobrém a velice vtipně. Tak Sovák třeba jde ke koni, Deyl leţí v trávě a říká mu: „Na koně se jde vţdycky zepředu, vole!“ Sovák mu na to odpověděl: „Ještě nevíš, kterým směrem pojedu, ty troubo!“

/OSVALD/

Jednou jsme byli s manţelkami a došlo na manţelské dohovory. Sovák poslouchá a potom povídá: „Kamaráde, to se nedá nic dělat. Víš, já to zkoušel tak i onak a přišel jsem na to, ţe nakonec ti jedna zbyde. Ale hlavní je, nemít doma za svý prachy nepřítele.“

Měl jsem tady jednou sekretářku z filmovýho klubu z Berlína a šli jsme na Caesara, poněvadţ slyšela, ţe v tom hraje Werich, a chtěla ho vidět. Já jsem jí to překládal neumělou němčinou, jak jsem to zvládl. Potom ale vyjde na forbínu Werich s Horníčkem a mají

takový ten rozhovor o tom, ţe uţ mnohokrát předtím ţili a jaký to byly ţivoty. Werich tam říká: „Víte, já jsem byl taky slepice. Nebylo to špatný, to mě krmili, všechno jsem dostal, ovšem ten konec byl hroznej. Poněvadţ oni mě jako pekli a neţ mě napíchli na ten roţeň, bylo to dost nepříjemný.“

Já to měl překládat a teď jsem nevěděl, jak se řekne roţeň. Tak jsem to pořád zkoušel, Werich si samozřejmě všiml, ţe se tam něco děje – a najednou z tý forbíny se ozvalo: „Spiess se to řekne,“ a hrál dál.

/OTČENÁŠEK/

V Podskalí a na Vyšehradě bejvalo krásným zvykem, ţe si lidé

neříkali třeba pane Novák nebo pane Dvořák, ale pouze pane Václav a pane Alois – tak tedy člověk, o kterém chci povídat, byl pan Theodor. Pan Theodor měl krásnou hlavu, takovou sochařskou, nazrzlý fousky a veselá očka. Byl to roztomilej člověk. A tak jsem si

22

ho jednou pozval do ateliéru, ţe si ho namaluju. Přišel, přestoţe je to ke mně sto čtyřicet dva schodů a jemu bylo uţ osmdesát let. Sedíme

– samozřejmě, něco jsme popili, uvařili jsme si kafíčko, povídáme si. On mi vyprávěl ze svýho mládí: „Pane Jaroslav, představte si, kdyţ

mi bylo pětatřicet let, dostal jsem takovou třesavku do celýho těla, víte, začaly se mi třást ruce a kolena se pode mnou chvěla, bylo to něco hroznýho. Stará se uţ na to nemohla koukat a povídá: Theodore, to se nedá nic dělat, musíš k doktorovi.‘ K doktorovi se chodilo v Podskalí tak před smrtí. Ale byl to takovej hodnej doktor, lidumil.“

Pan Theodor se k němu s tou třesavkou vydal. Přijde k němu a říká: „Pane doktore, podívejte se, co to se mnou dělá.“ A doktor se ptá: „Pane Theodor, kolik je vám?“ On odpovídá: „No, pětatřicet.“

Tak ho prohlíţel, proklepal ho a povídá: „Nic nemůţu najít! Přece stářím to u vás není, ţe? Pane Theodor, s odpuštěním, ţe vy chlastáte, viďte?“ Pan Theodor povídá: „Tedy ne ţe bych byl snad abstinent, to nejsem, pane doktore, piju jako ty druhý, ale oni se netřesou.“ Doktor říká: „No, přece někde musí bejt ta příčina!

Poslechněte, pane Theodor, vyprávějte mi, co děláte od rána do večera!“ A pan Theodor povídal: „Co dělám? Pane doktore, ráno jdu k vodě, buď plavíme dříví, nebo děláme na ledu, a tam si teprve uvaříme kafe.“ Pan doktor na to: „S rumem, ţe jo?“

„No ovšem, s rumem,“ povídá pan Theodor. A panu doktorovi hned svitlo a ptá se: „Pane Theodore, a kolik těch kafí za den vypijete?“

„No, řekněme tak čtyřicet,“ zněla odpověď. „Tak to jsme tedy doma,“ povídá pan doktor, „kdepak čtyřicet kafí s rumem, ale řekněme tak čtyři, pane Theodore!“

Od tý doby, kdy samozřejmě přestal s tím kafem, přestal se taky třást. Nakonec mi povídal: „V ţivotě jsem uţ potom u doktora nebyl. Poslechněte, pane Jaroslav, aspoň vidíte, jací tenkrát byli doktoři machři!“

/KALINA/

To mi připomíná historku, jak jednou přijde pán s takovou třesavkou k doktorovi a říká:

23

„Pane doktore, já se celej třesu, to budou asi nervy.“ Ten doktor ho prohlíţí, dlouho ho prohlíţí a pak se zeptá: „A poslyšte, nepijete moc?“ Pán se zarazí a odpoví:

„No, pane doktore, piju, ale taky hodně rozleju!“

/OSVALD/

Znám příběh, jak vznikla anekdota za účasti Honzy Rychlíka. Měl spoluţáka, který se jmenoval Cobor, a ten ho pozval na prázdniny k sobě někam na východ republiky. Honza tam přijel, ale nevěděl přesně, kde to je. Od nádraţíčka přešel na náměstí, kde viděl firmu COBOR-BAZAR. A pod tou firmou stál takovej malej pán a rozhlíţel se. Honza k němu přišel, kouká na tu firmu a povídá:

„Dovolte, jste pan Cobor?“ Pán se koukl na tu firmu a povídá: „Ne, já jsem ten bazar.“

Nebo jinou příhodu s Honzou Rychlíkem. Říkal: „Kruci, já jsem měl včera rande tady na Vinohradech, ona přišla a říkala, ţe nemá

moc času. Tak jsem jí povídal: Podívej se, nepůjdeme daleko, vţdyť

si můţeme povídat i tady v parku u nádraţí. Tak jsme do toho parku zašli, bylo to tam docela příjemný, jenţe najednou se zablesklo. Přestal jsem ji líbat, ale hned zase všechno zčernalo, tak jsem ji líbal dál. No, hoši, ta bouřka – na jedný straně je to krásný, ale na druhý

straně to ruší.“

Vyptávali jsme se ho, s kým to byl, ale on: „Kluci – jsem diskrétní, nebudu vykládat, kdo to byl.“ Tak jsme ještě poseděli a najednou vešla dívka a řekla: „Nazdar, chlapci! Honzo, to byla včera ale bouřka, ţe?“

/VLČEK/

Můj dědeček, vlastně pradědeček, byl vrchnostenský silničář, ţil v Ejpovicích u Plzně a já jsem ho zaţil jako malej kluk – jako bojovníka proti kultíku. Samozřejmě – kultík byl uţ tenkrát za císaře pána. Já nevím, kdo z vás se na to pamatuje, ale v čítankách byly takový ty oslavný články, taky v kalendářích, ke cti a chvále domu habsburského. Kupříkladu ta známá o tom, jak císař pán jako mladičkej chtěl vloţit tolar do torby vojákovi, co byl tak velikánskej, ţe ho musel jeho nejjasnější děd povysadit, a z toho vzniklo

24

okřídlené úsloví: kdyţ se ruka k ruce vine, tak se dílo podaří. A jiné

věci. Já se pamatuju na jednu historku, jak do čekárny známého zubního lékaře, doktora S., který měl nejen nejlepší vídeňskou klientelu, ale také zázračné ruce, znenadání vstoupila krásná dáma. V

čekárně seděla jakási vetchá stařenka, ta dáma usedla opodál a vzala do svých štíhlých rukou v jemných švédských rukavicích jakýsi módní ţurnál. V tu chvíli vstoupil dr. S. a ptal se, kdo je na řadě. Stařenka se tázavě podívala na neznámou, ale ta uţ jí kynula rukou a vlídně řekla: „Ne, jen jděte vy, stařenko, vy jste tu byla dříve.“ A otrlému zubnímu lékaři se koulely slzy po tvářích a jeho rty v duchu šepotaly: „Jaká to dobrota!“ Ta krásná dáma byla císařovna Alţběta. Tohle všechno samozřejmě ten pradědeček Martin –

vrchnostenský silničář byl něco jako cestář, co kamení roztloukal –

nenáviděl a vymýšlel si na to prapodivné historie. Tak kupříkladu vyprávěl, jak jako voják stál při nějaké parádě v Inšpruku v zámku, kdyţ tam přijel německý císař Vilém na návštěvu k našemu rakouskýmu Franz Josefovi. Dědeček, tedy pradědeček vyprávěl:

„Von še chtěl ten náš pochlubit těma alpškejma ţeměma, jaký šou krášný, tak ho vyved na pavlač, toho němečkýho. A teď tam vodšaď

bylo vidět široko daleko. Ukaţuje mu ty švoje alpský ţemě a von ten Němeč byl takovej jíţliváček. On měl jednu ruku kratší, poţnamenanej, kouknul vám tak kolem dokola a povídá: Ja, krášná

ţahrádka, ale maličká!“

Nejhezčí na tom bylo, ţe jsem zjistil, ţe tenhle pradědeček nikdy na vojně nebyl, ale ţe si opravdu tyhle historky vymejšlel proti kultíku.

/OSVALD/

Stalo se mi, ţe jsem byl na jakémsi vojenském cvičení jako provianťák, nepřítel byl v lese a jak jsme se dověděli, strádal tam a neměl co jíst. Po dvoudenním táboření se najednou ten nepřítel vyřítil a začal dobývat naši kuchyň. Samozřejmě jsem věděl, co je moje povinnost – okamţitě jsem vytočil telefon a křičím: „Tady Sokol. Je tam Orel?“ Tam se ozvalo: „Mluv otevřeně, hlupáku!

Poněvadţ v boji uţ se tohle neříká, uţ se prostě mluví otevřeně!“ Tak jsem mu řekl, která rota, a povídám: „Nepřítel prudce útočí!“

25

„Kam?“

„Na kuchyň!“

„Drţte se, hoši, nebo nám to seţerou!“

Tak jsem utíkal ke kuchyni, kuchaři tam házeli polena od kuchyně na nepřítele a kuchyň ubránili. Nepřítel ovšem tvrdil, ţe kuchyň dobyl. Tak jako nastalo příměří, pak se sháněli rozhodčí. Přivedli jich pět. Rozhodčí to prohlídli a řekli, ţe kuchyň nepřítel nedobyl, ţe zůstala nám. Tak jsem šel k tomu jednomu rozhodčímu a ptám se:

„Jak jste to poznali, ţe nepřítel kuchyň nedobyl?“

„To je jednoduchý, my se stravujeme s vámi!“ zněla odpověď.

/FRIČ/

Za války byl Karel Lamač u trénu. Najednou se rakouské

dělostřelectvo spletlo a začalo pálit do vlastního trénu, kde měli zásobu chleba. Lamač se schoval, ukryl se někde v lese, najednou bouchl granát, ucítil šílenou ránu, krev z hlavy, bezvědomí. Odvezli ho do nemocnice a on říkal: „Já jsem byl raněn granátem!“ Ten doktor mu povídal: „Ne, vy jste byl raněný tvrdým komisárkem. Práskli do komisárků a jeden z nich vás vzal přes hlavu.“

/VLČEK/

Je potěšující, ţe existuje ještě jeden vynález, myslím v jídle, a pravděpodobně je náš, českej. Je to tlačenka. A vypadá to na kraj okolo Putimi, co tam chodíval Švejk. Představte si, ţe to samozřejmě

bylo hezky dávno, v dobách, kdy byla ještě nouze o hrnce, v domácnosti byl maximálně jeden hrnec, nebyly sirky, nebylo nic. V

jedný chalupě se sešli lidi – pořádala se zabijačka. Pozvali samozřejmě strejdu, který byl z třetí vesnice, ten se dostavil, všichni byli veselí, popíjeli medovinu a dávali si i z toho prasete. To prase udělali samozřejmě jednoduchým způsobem. Věci, které se zrovna nepekly, se rozsekaly a uvařilo se to v jednom hrnci jako polívka, dalo se tam i kousek jater pro chuť, také ledvinka a takový ty věci, co do tý tlačenky patří. Ovšem to se ještě nevědělo, ţe by z toho mohla být tlačenka. Teď, ţe ten strejda, ten Kuzma, musí domů. Kdyţ se loučili, napadlo ho, ţe jako doma nebude nic mít, byl v chalupě sám,

26

tak jestli by mu nemohli trochu tý polívky dát s sebou. Řekli mu:

„Hochu zlatej, dáme, ale do čeho, do čeho?“ Byl tam nějakej nápaditej dědeček, ten říkal: „Ať si to vezme do tý měchuřiny.“ Tak tu polívku nalili do měchuřiny, zavázali, vrazili mu to pod koţich a on se vykodrcal. Samozřejmě mrzlo, jen praštělo, sníh zrovna zvonil, cestou se tam někde překulil, spadl do závěje a usnul. Tenkrát byli lidi líp vybavený neţ dnes, fyzicky, takţe to hladce prospal, probudil se, doškrábal se domů a teď v tý chalupě, jak jsem říkal, sirky nebyly vynalezený, křesadlo neměl, k sousedům to bylo daleko. Hlad po tý

medovině a po tomhle – v ţaludku mu to vrzalo, tak co mu zbývalo, pustil se do toho zmrzlýho bachoru, který přinesl pod koţichem – do tlačenky. Teprve, kdyţ se znovu sešli a vařili zase polívku, říkal:

„Moc dobrá, moc dobrá, ale zkuste si to dát do toho bachoru, zahrabte to do sněhu, nechte ztuhnout, je to výtečný!“ Takhle vznikla tlačenka.

/FRIČ/

To jsme psali právě scénář k filmu Přijdu hned, který jsem měl původně točit já, a byli jsme v Řeznické ulici v bytě u produkčního, kde byl taky František Vlček, scenárista. Měl takový strašně veliký

balík, který mezi řečí rozbalil a v něm byla celá tříkilová tlačenka. To bylo za války. Strašně jsem se vyděsil a ptám se ho: „Prosím vás, to máte pro celou rodinu?“ Vlček povídal: „Ne, to mám na svačinu.“ A skutečně ji před mýma očima celou snědl.

/OSVALD/

A nedal vám?

/FRIČ/

Nedal. To by byl měl hlad, protoţe měl ty tři kila propočítaný

akorát pro sebe. Přesně v jedenáct hodin je vybalil a zkonzumoval. Proto mu pořád vrtá hlavou, jak asi vznikla tlačenka.

/OSVALD/

Znám jistého redaktora, který si počíná obdobně. Vţdycky zničí

vrchního tím, ţe přijde s takovouhle partou, jako jsme my, a

27

objednává: „Třikrát roštěnou, dvakrát španělského ptáčka, ke kaţdé

porci knedlíky navíc!“ Vrchní říká! „Ano, prosím.“ A on povídá:

„Moment, ještě si objednají ostatní pánové.“

/KALINA/

Kaţdý rok jezdím na Máchovo jezero, mám tam na plovárně

kamaráda Frantu Kříţe. Je mu asi sedm let. Je to vyslovený odborník na tu plovárnu, je tam celé léto. Přivydělává si celé prázdniny tím, ţe sbírá peníze, které propadnou u kabin a u bufetu podlahou mezi škvíry. Má na to takový zvláštní přístroj, takový drát s očkem na konci, a ten velice umně dovede prostrčit, nabrat minci a vytáhnout. Nejsloţitější to je u bufetu, kde to nejde seshora, ale musí podlézt pod sloţitou konstrukcí, tam se protáhnout a tím očkem to brát. Není

to málo výnosný podnik, dělá to třicet aţ čtyřicet korun za léto. A letos tam přijedu a najdu ho u toho bufetu. Ptám se: „Jak jdou obchody?“ Pokrčí rameny, jako ţe nic. A já říkám: „To uţ tě to nebaví?“ Povídá: „Bavilo by mě to, ale letos uţ to nejde. Od loňska mi narostla hlava.“

/VLČEK/

Moje maminka byla švadlena a ušila mně a bratrovi námořnické

oblečky. To mi bylo asi šest a bratrovi osm. A šla nám k tomu koupit čepice. Čepice se kupovaly hotový, měly vzadu pentle, vpředu zlatým písmem napsáno MARINA. Ovšem já měl jako dítě hlavu takovou, jako mám dnes, to znamená dvaašedesát. Dneska ta hlava nevypadá divně, ale tenkrát u toho dítěte… Ovšem matčiny oči to nevnímaly, neviděly to. Přišla se dvěma námořníčky a chtěla pro ně

dvě námořnické čepice. Na bratra to byla celkem jednoduchá věc. Ale potom se hledala čepice pro mě. V celým krámu tak velkou neměli. Protoţe jako kluk jsem čepici chtěl, tak se mi tam mezi jinými zalíbila taková pardálská čepice, byl to plyš, který měl na sobě jako vzoreček tygří vlasy. Něco podobného, jako se dělaly ty hrozný školní brašny s bernardýnem, jenţe v menším provedení. Ta čepice byla samozřejmě s nehtem, s kšiltem. Vůbec nebyla námořnická. A tak maminka, protoţe jsem brečel a prodavačka ji

28

přemlouvala, nakonec tu čepici koupila. Vyšli jsme z obchodu a zůstali stát na chodníku, ti dva námořníčkové – tedy bratr kompletní, já k tomu stejnokroji měl tu kocouří hroznou čepici jako Sherlock Holmes.

/KALINA/

Pán přijde k doktorovi a říká:

„Prosím vás pěkně, pane doktore, hučí mi v uších a lezou mi oči z důlků.“

Doktor ho prohlídne a povídá:

„Nic na vás nevidím.“ A tak ho pošle ještě k srdcaři, potom k nervaři, k ušaři, a kdyţ se potom vrátí k tomu původnímu doktorovi s fasciklem nálezů, ten se na ně podívá a říká:

„Podívejte se, nikde na vás nic nenašli. Máte to pořád?“

„Pořád – hučí mi v uších a oči mi lezou z důlků.“

„Podívejte se,“ říká doktor, „Já vám pomoct nemůţu, ale můţu vás poslat do lázní na čtyři neděle.“

„No, v lázních jsem nikdy nebyl,“ povídá pacient, „tak bych mohl jet. Co je k tomu zapotřebí?“

„Dám vám poukaz, vezmete si pyţamo, čtyři košile a můţete jet,“

říká doktor. Pacient si všechno nachystal a ještě zajde do obchodu a kupuje si čtyři košile. Tam se ho ptají:

„Jaké číslo?“

„Jednačtyřicítku,“ zní odpověď. Ještě ho znovu přeměří a říkají:

„Máte dvaačtyřicítku.“

„No to jo,“ říká on, „já jsem ale zvyklej nosit jedenačtyřicítku.“

Prodavačka povídá:

„No prosím, jak chcete, ale kdyţ nosíte tyhle košile, bude vám hučet v uších a polezou vám oči z důlků.“

/VLČEK/

Táta byl zámečník a jednou spravoval revolver. Samozřejmě, ţe doma do všeho fušoval. Jednou přinesl starej bubínkovej revolver, který měl zlomený pero. Doma na svěráku to pero zhotovil, revolver dal dohromady a chtěl ho vyzkoušet. Bydleli jsme v bytě, který měl pokoj, kuchyň, mezi tím byly skleněný dveře, v pokoji byly

29

manţelský postele. Tatínek vzal prkýnko z bedničky od citrónů, ale to se mu zdálo moc slabý, tak to podloţil litinovým lívanečníkem, opřel to šikmo o jednu postel, namaloval tam terč, potom zavolal celou rodinu, stoupli jsme si vedle něho k těm skleněným dveřím, on namířil a vystřelil. Kulka štípla tu překliţku, odrazila se od ţeleza, od zdi, od stropu a rozbila vedle maminky ty skleněný dveře, asi pět centimetrů vedle ní. Zůstali jsme všichni jako sousoší, tatínek, jak se mu kouřilo z revolveru, tak se ohlédl a povídá: „Vidíte, co se mohlo stát, kdyby člověk nedal drobet pozor!“

VÁNOCE 1965

/OSVALD/

Jezdíval k nám na festivaly jakýsi Indonésan, přijíţděl odněkud ze Švýcarska, byl velice druţný. Najednou koukám, ţe ten chlap má

před sebou porci šunky a baští. Tak jsem mu řekl: „Kdyby to tak doma věděli. Vţdyť ty jsi vlastně mohamedán a tady v Československu baštíš šunku!“ On se na mě koukal a povídal: „Víš, já jsem ten korán přečetl zepředu, zezadu a zase zpátky, ale víš, ţe tam o Československu není ani slovo?“

/KALINA/

Tohle je o dětech pro dospělý. Káče je dvanáct, Barče osm. Holky uţ jsou to vlastně velký, tak se jednou maminka rozhodla, ţe jim musí říct o tajemství ţivota. Vzala je do pokoje, udělala kakao a všechno jim to začala vyprávět. Holky seděly, ani nedutaly. Kdyţ to všechno skončilo, tak najednou se té větší, Káče, rozsvítilo v hlavě. Zarazila se, začala se smát a povídá: „Tak to ty a táta…!“ A ta malá

Barča najednou vyprskla smíchy, ukázala na Káču a na sebe a řekla:

„A dvakrát!“

/OTČENÁŠEK/

30

O naší Jitušce bych chtěl říct to nejlepší. Byla moc hodné dítě a je dosud. Šla prvně do školy. Jako otec jsem samozřejmě pokládal za svou povinnost dát jí určité rady. Tak jsem jí říkal: „Jituško, podívej se, tam si jako sedneš a aţ se vás učitel začne ptát, tak hlavně dělej jedno: pořád se hlaš, víš, pořád měj ručičku nahoře, aby viděl, ţe máš

zájem. To víš, takové dítě to má potom ve škole dobrý.“

Skutečně se začala ve škole hlásit, z čehoţ vzniklo nesmírné

martyrium. Paní učitelka se například ptala: „Kdo má doma svázaného Jiráska?“ Chtěla to na nějakou výstavu knih. Samozřejmě

naše Jituška měla hned ruce nahoře. „Kdo má doma gramofon?“,

„Kdo má doma tohle?“ nebo „Kdo špatně vidí?“ Na všechno se hlásila a ze všeho nám vznikaly komplikace. Nesmírný. Jednou se paní učitelka ptala, kdo by mohl zapůjčit květinovou výzdobu, tak samozřejmě my. Měli jsme doma takového chcípáčka oleandra. Váţil asi pětatřicet kilo, tak jsme to valili do školy. Také jsme chodili na brigády, čistit školu, poněvadţ Jituška nás ke všemu přihlásila a sebe také. To uţ jsem jí potom říkal: „Jituško, koukej, nepřeháněj to, hlaš

se jenom, kdyţ jsou počty nebo, tak, nebuď tak dychtivá na všecko, my z toho máme jenom potíţe.“ Ale nebylo to nic platné. Aţ jednou přišel do třídy v bílém plášti nějaký pan doktor a ptal se: „Tak děti, kdo špatně slyší?“ Naše Jituška, samozřejmě, přes to, ţe měla uši jako rys, hned se přihlásila. Načeţ ji odveleli do příslušné

ordinace na středisku, dali jí něco napít, musela to drţet v ústech, dokud jí nezavedli nějakou trubici, potom něco zmáčkli a ta voda jí

tryskala ušima ven. To byl pro ni takový otřes, ţe od té doby se uţ

hlásila jenom tam, kde měla. Jenom při počtech a mluvnici. A my uţ

jsme měli pokoj.

/VLČEK/

My jsme měli pěkné trápení s mladší dcerou. Kdyţ jí byly asi čtyři roky, snaţil jsem se ji přivést k domácím povinnostem. Zavedl jsem ji ke dřezu s nádobím, napřed jsem to ale musel projednat s tetou, aby ji vůbec k tomu pustila, a dohodli jsme, ţe bude utírat nádobí. Aby něco nerozbila, tak jenom plechový – pokličky a takový

ty věci. Dělala to ochotně, ovšem asi za čtyři dny přišla a prohlásila:

„Tak jsem zjistila, ţe ţádný tak malý dítě v domě nádobí neutírá, já

31

ho tedy taky utírat nebudu!“ Z výchovných důvodů jsem jí musel říct: „Dobře, ale kdyţ uţ jsi zaujala tohle stanovisko, snad je ti také

známo, ţe kdo nepracuje, ať nejí. Čili nebudeš dostávat jídlo.“ Řekla mi: „To nevadí, stejně říkáte, ţe jsem tlustá, tak já nepotřebuju jíst.“

To trvalo do večera. Navečer se zdála taková zplihlá, zasedli jsme k večeři a ona zůstala mezi dveřmi. Sedla si na práh a ptala se, jestli se můţe na nás dívat. Řekl jsem: „To k tomu patří.“ Tak tam seděla, měli jsme k večeři párky a ty ona strašně ráda. Najednou takovým tichým hláskem povídá: „Tak mě něco napadlo a zrovna se to na vás hodí.“ Zeptal jsem se, co to je. A ona řekla, ţe písnička, a začala takovým tklivým hláskem zpívat: „Sami jste si vzali, co se vám líbilo, a mně zbraňujete, co by mě těšilo… Počkejte, rodiče, bůh vás ztrestat musí…“

Máma měla hned oči plné slzí, teta vyletěla, obě ji chtěly nějakým způsobem nakrmit, ale já jsem zakročil, dítě jsem zahnal spát a hlídal jsem, aby mu tam nepropašovali ani kousek chleba. Ráno dítě vylezlo uţ v pět hodin z postele, chodilo po bytě a vykřikovalo: „Pracovat – se musí!“

/OTČENÁŠEK/

Náš dědeček je uţ padesát let neboţtík, snad mi tohle vyprávění

odpustí. Ale náš dědeček byl opravdu sekáč, s tím se můţu chlubit. Představte si, ţe měl devatenáct dětí, a to dětí vlastních! Ale v krajském měřítku se tradovalo, ţe se tam vyskytuje dost lidí, kteří

jsou nápadně podobní do našeho rodu. Ať to tak bylo nebo nebylo, to uţ se dneska dá těţko zjišťovat a také proč? Já jsem vţdycky trápil svého otce tím, aby mi vyjmenoval svých osmnáct sourozenců, a věříte, ţe to nikdy nedokázal? Začal sice dobře: Nána, Fána, Bára, Pepík, Lojza, Karel, ale u devátého uţ lapal po dechu a nikdy se nedopracoval k tomu osmnáctému. Ţivot naší rodiny se tím jaksi rozhojnil a zpestřil, kdyţ si představíte, ţe mám osmnáct vlastních strýců a tetiček, kteří zase mají děti, přinejmenším aspoň dvě, tři nebo pět, ty děti uţ zase mají svoje děti, takţe mám příbuzných poţehnaně. Kdyţ třeba vyplňuju nějaký kádrový dotazník, tak to nemám lehké. Vţdycky tam napíšu, a to si tedy úřady libují, ţe pořád ještě bydlím ve stejné ulici, kde jsem se narodil, takţe ze své

32

minulosti nemůţu nic zatajit. To je věta, kterou tam vţdycky napíšu a shrnu tím celý ţivotopis. Ale kdyţ tam je rubrika, jestli mám nějaké

příbuzné v cizině, to tedy, ať odpustí, nevím.

Tak tedy náš dědeček byl sekáč ve všech směrech, byl vyhlášeným znalcem koní, dělal takového koňského handlíře, byl v celých východních Čechách známá osobnost a všichni se k němu chodili radit. Navíc mu chutnalo jíst i pít. Jednou se vypravil do Prahy na tu slavnou hospodářskou výstavu. Vzal s sebou mého tatínka, protoţe prý byl ze všech nejhodnější. Dejme tomu, ţe to tak bylo. Na té hospodářské výstavě se také handlovalo v koních a děda byl ve svém ţivlu, vydělal hodně peněz, dal je do pytlíku, přivázal je tatínkovi na krk a řekl: „Podívej se, Františku, já se znám, kdybych před tebou klečel, tak mi nesmíš z těch peněz dát ani zlatku. Kdybys mi ji dal, budeš bit!“

Tatínek František chodil s tím pytlíkem na krku, ale kdyţ na dědu

– podotýkám, ţe mu bylo osmdesát let – přišly ty jeho roupy, ţízeň a jiné trampoty, řekl: „Františku, pojď sem! Já si z toho pytlíčku musím vzít.“ Ale František řekl: „Tak to ne, sám jsi říkal, ţe i kdybys klečel, nesmím ti z toho nic dát.“ Došlo k tomu, ţe se děda najednou na Františka vrhl, ten se mu vysmekl a prchal přes Staroměstský

náměstí, hnali to ulicemi po Starým Městě, ale v Kotcích dědeček Františka dohnal, uřízl mu pytlík u krku, dal mu ještě navíc pár pohlavků a nechal ho svému osudu.

Druhý den stálo v Národních listech, ţe jakýsi stařík způsobil na hospodářské výstavě nesmírnou výtrţnost, při které bylo několik zraněných, a potom záhadně zmizel. Můj otec František se nějakým způsobem dostal domů, většinou šel pěšky, přespával u hodných lidí

a doma pak ohlásil, ţe se dědeček ztratil. Bylo z toho ve všech těch chalupách velké pozdviţení. Měli sice dědečka rádi, pocítili ale přece jen malou útěchu, protoţe dědeček někdy opravdu zlobil, zlobil i celou tu početnou rodinu. A tak ho částečně litovali, částečně říkali, ţe jako léta uţ měl, uţil si a ţe tam musíme všichni! Po dědečkovi se úplně slehla země.

Uplynul asi měsíc, najednou kráčí do vesnice četník a za četníkem vesele vykračuje dědeček, mrká očičkama, usmívá se do všech oken – prostě dědečka přivezli šupem z Horaţďovic. Nikdy ale

33

nedovedl vysvětlit, kde a jak se v Horaţďovicích vzal. Tak takový

byl náš dědeček.

/VLČEK/

Trempovali jsme na Střele, od nás z Plzně to bylo asi tak třicet kilometrů, bylo to takové eldorádo trempů. V Mladoticích byl hajný, jmenoval se Karásek. Krásný dědek s bílýma vousama – jenţe to byl velký mazavka. Vydrţel v hospodě, dokud nezavírali, a většinou ho z té hospody, zvlášť kdyţ tam přijeli nimrodi z města, odnášeli. Jednou vám ten hajný vyprávěl takovou věc:

„Tak teda, panstvo, kdyţ ráno tak v půl čtvrtý začne šírání, obloha je taková jako mořská voda, do toho koukají špičky smrků, jsou tam jako nakreslený, na pavučinách se lesknou perly a démanty rosy – to je teda krása!“

„Dědku, kdy vy tohle můţete pozorovat?“ zeptal se hostinský.

„Vţdyť tady dřepíte do půlnoci a pak vás odtáhnou domů!“

A Karásek povídá: „Přírodu sleduju pokaţdý, ovšem záleţí na tom, jak mě nesou domů. Kdyţ mě nesou hubou dolů, tak sleduju mravence.“

/OSVALD/

O vlastním dědečkovi nic humorného nevím, nebyl na humor stavěný. Bral věci naprosto váţně. Do smrti si choval pod šturcem virţinko, které dostal jako vlakvedoucí od přednosty v Obrnicích, protoţe ten přednosta mu říkával: „Pane Jánský, kdyţ zastaví vlak a úřední vůz je přímo proti kanceláři, tak vím, ţe na tom vlaku je vlakvedoucí Jánský. Tady máte virţinko.“ Tak to byl váţený

dědeček. Odmítal chodit do biografu. Říkal, ţe to jsou samý blbosti. Vykládal: „Byl jsem tam jednou, na začátku byl nějakej chlap v bytě

a pak uţ jel ve vlaku. Prosím tě, co je to za blbost, kdyţ nezamkl, nešel po schodech a nikdo neví, jak se na to nádraţí dostal? Víckrát do biografu nepůjdu!“

Babičku si vzal ještě za Rakouska-Uherska jako dragoun, na čemţ si velice zakládal. Zajel si na taneční zábavu, nejdřív tam tančil s jednou, poţádal ji, jestli ji smí doprovodit, a ona mu řekla, ţe ne, ţe

34

by se tatínek zlobil, ţe chodí s vojákem. Tak si vyhlédl druhou, ta mu řekla totéţ, pak třetí, čtvrtou a konečně tu pátou. Ta mu odpověděla, ţe jo, ale ţe by ho tatínek chtěl vidět. A ten dobrák dědeček skutečně

k těm Purchartům šel, vešel dovnitř, tam velké hihňání, poněvadţ

tam seděly všechny ty čtyři předešlé. Byly to sestry mojí babičky a on si vzal tu pátou.

Ovšem vykládala mi jedna známá o jiném dědečkovi, nevím, jestli to byl její dědeček. Byla u nich pouť, uţ dopoledne se jde na štamprličku, a dědeček se přihnal k pouťovýmu obědu pozdě. Babička dopálená, to ještě byla mladší. Kde nic, tu nic, nic na stole, stůl uklizený. Měl hlad a začal hledat, otevřel troubu, tam v kameninovým pekáči husa. Popadl to a nesl na stůl. Babička se k němu vrhla, začali se spolu tak vášnivě tahat, aţ ten kameninovej pekáč přetrhli. Husa spadla na zem. Dědeček povídá: „Tak vidíš, kdybys mě nechala najíst, pekáč se nemusel přetrhnout, tys ho přetrhla.“ Odporovala: „Já jsem ho přetrhla? Tys ho přetrhl!“ Prostě

se nemohli dohodnout, kdo ten pekáč přetrhl. Aţ to dědeček vyřešil:

„Hele, oba budeme mlčet a kdo první promluví, přetrhl pekáč!“ A tak mlčeli. Mlčeli celý den, lidé tam chodili a říkali. „Můţu si půjčit srp?“ Babička kývala, neřekla nic. Trvalo to asi tři dny, najednou se tam objevil chlapík, který najímal lidi na brambory pro velkostatky. Přišel a povídá: „Dobrý den, tak já nevím, ale moţná se tady najde taková statná paní. Všechno máte hotový, moţná byste mohla…“

Babička kejvla. Načeţ pokračoval: „Tadyhle máme tu smlouvičku, ty podmínky jsou výhodný, paní, můţu vám to doporučit, tady mi to podepište.“ Babička vzala pero, chystala se podepsat, kdyţ vtom se ozval dědeček: „Ten pekáč jsem přetrhl já, ty nikam nepůjdeš!“

/VLČEK/

Vyprávěl jsem vám o hajném Karáskovi, jak uměl pozorovat přírodu. Jenţe s tou svojí babou měl vţdycky trápení, respektive ona s ním, ale řešila to tak, ţe na něj přestala mluvit. Byl to člověk strašně sdílnej, potřeboval společnost, proto chodil do hospody mezi lidi. Ale kdyţ s ní byl od rána do večera doma a ona pořád mlčela, tak to na něj strašně působilo a padalo. Dostal například takový

nápad. Zašel do kůlničky a něco tam hledal. Potom šel po dřevěných

35

schodech na špejchárek, vrátil se, vytáhl šuple od stolu a všechno přehrabal. Zase ho zastrčil a zalehl dolů pod kamna, kde měli takový

pecourek. Potom šel do kukaně pro kvočnu, pak zase zalezl pod postel, kde měl vojenskej kufr – prostě prohrabal kdeco. To uţ

Karásková nemohla vydrţet, zvědavost s ní lomcovala. Kdyţ uţ jí to šlo nejvíc na nervy, nevydrţela a zeptala se: „Co hledáš, blázne starej?“ a on odpověděl: „Jeţíš, jazyk, ty ho máš?“

Jednou, kdyţ se u nich nemluvilo asi týden, šli spolu do kostela. Ona měla hodoboţový šátek, on se naparádil do lesnické uniformy a s těma bílýma fousama to byl krásný lesák. Šli spolu velebně do kostela, a kdyţ skončila normální mše, vylezl kněz na kazatelnu a hlásil ty, kdo dali na modlení za zesnulého pana toho a toho…

Najednou vám z té kazatelny hlásí, ţe na modlení dal Antonín Karásek, císařský hajný, za svou ţenu Kateřinu, která ztratila řeč. V

tu ránu vám ta Karásková přímo v kostele zaječela, hnala se hned domů a celou cestu mu spílala.

Ještě dám jednu k lepšímu, protoţe zapadá do takových podivných lidských vztahů. Tenkrát jsem slouţil na poště. Slouţil tam se mnou nějaký kluk, říkali jsme mu Sláva. Byl takový dost opatrný, jako vůbec bývají pošťáci. Měl svou lásku, bylo to za protektorátu, ta mu občas vařila něco dobrého. V té poštovní

protiletecké obraně jsme zaháleli, scházeli jsme se v zatuchlé

místnosti v Jindřišské ulici, kde byly cítit starý lejstra a stoletý prach. Jednou si tam Sláva ohřál v kastrůlku skopový, to vám tak vábně

vonělo a on se nad tím usmíval. Díval jsem se na něj a neovládl jsem se: „Slávo, prodej mi to skopový.“ Povídá: „Ty ses zbláznil, to je od miláčka, přinesla mi skopový. Já ho budu prodávat? To si sám pochutnám!“ Nabízel jsem: „Slávo, dám ti za něj stovku!“ Měli jsme na poště asi osm stovek za měsíc. Ovšem to uţ byla ta podivná měna, kdy cigarety stály třeba dvě stě korun. Ten Slávek se na chvíli zarazil a povídá: „Chachá, to bych byl blázen.“ A pustil se do toho skopovýho. Spolkl první sousto, tvář se mu stáhla, uţ mu to těţko lezlo hrdlem, podíval se na mě, potom koukl do toho kastrolu a povídá: „Ty – já si nemůţu dovolit seţrat sto korun.“

/KALINA/

36

Byl jsem na vojně jenom tři neděle. To byl ještě vysokoškolský

vojenský tábor, kde nám říkali ‚páni frekventanti‘. Bylo nás asi sto muţů posádky a já hned, jak jsem nastoupil, dostal jsem za úkol připravit večírek na rozloučenou. Měl jsem na to ty tři neděle, abych sehnal různé atrakce. Velitelé to respektovali, aţ na jednoho malého majora, který velel při střelbě. Byl to snad jeden z nejlepších střelců

v republice, jeho koníček byl střílet se zrcátkem přes rameno dozadu. Jednou mě chytil a řekl, ţe také musím jít střílet. Odvedl nás na takovou louku, tam asi padesát metrů před nás postavili terče, zalehli jsme do trávy. U kaţdého z nás stál vojín základní sluţby, který nám nabíjel pušku, takţe jsem si připadal jako král na honu. Major předstoupil před nás, byl to velice akurátní člověk, a všechno nám, jak to na vojně vţdycky bývá, dopodrobna vysvětlil. Říkal nám:

„Podívejte se. Teď všichni vystřelíte pět ran. Kaţdý terč má vaše jméno. Já potom půjdu od jednoho terče k druhému a budu říkat: víc doleva, víc doprava, víc nahoru, víc dolů, podle toho, jak kdo střílí.“

Potom dal povel k palbě, vojáci nám nabili pušky. V ţivotě jsem se vţdycky vyhýbal střelnici, a tak jsem se snaţil a pětkrát jsem vystřelil. Pak nám zase pušky odebrali, major šel od jednoho terče k druhému, vţdycky vytáhl ten papír a říkal: „Kadlásek – doleva!“, pak šel k druhému: „Jaroš – doprava, Bernášek – nahoru, Kalina…“ a díval se na můj neporušený terč. Najednou zrudl a zařval: „Kalina, proč vy jste nestřílel?“

/VLČEK/

Vzpomněl jsem si na svého tatínka a napadlo mě, ţe byl pacifista. Táta byl čtyři roky v první světové válce. Po čtyřech letech přišel domů, zarostlej, s flintou, s ovinovačkama, v uniformě. Postavil flintu ke kredenci a šel dát mamince pusu. S bratrem jsme se na tu flintu vrhli, i kdyţ tatínek říkal:

„Nešahejte na to, jsou v tom někde patróny.“

/JIROTKA/

Byl major Kuchta, starý mládenec, uţ starší člověk, měl hrozně

rád víno a rád popíjel, měl taková jiskrná očička a pořád vypadal, jako by měl mírnou špičku. Veselý pán, bylo příjemno se s ním

37

setkat. Několikrát mě zval, abych s ním šel večer někam posedět. Ale já jsem na tyhle věci nebyl, věnoval jsem se sportu a večer v devět jsem býval v posteli – prostě nechtělo se mi. Kdyţ jsem viděl, ţe by se na mě opravdu rozhněval, protoţe jsem mu asi třikrát odmítl, souhlasil jsem. Tak jsme šli, vypili si něco a vyšli jsme do noci; bylo to v Olomouci. Šli jsme po takové pusté noční ulici, prázdné, jenom koleje od elektriky tam byly. Chtěl jsem mu taktně nabídnout doprovod. Domníval jsem se, ţe je to zapotřebí. Tak jsem mu navrhoval: „Pane majore, nějak mě bolí hlava, potřeboval bych se projít. Jestli dovolíte, půjdu s váma.“ Jeho chytrá očička zajiskřila a povídá: „Ty si myslíš, ţe netrefím domů, viď? Ţe si to myslíš? A to nevíš, nač máme šavle? Tak se koukej!“ Uprostřed ulice tasil, špičku zapustil do tramvajové kolejnice – a zavelel: „A jde se! Ahoj!“

/VLČEK/

Dostal jsem nedávno dopis od kamaráda, který opustil Československo, usadil se ve světě a strašně se mu zastesklo. Nevedlo se mu špatně, zařídil si dokonce někde hospodu, a teď mi píše, jak se v té jeho hospodě scházejí krajani, čeští uprchlíci, vyslovení dobrodruzi, jako z Conradových románů, chlapi otrlí, ošlehaní, ten má Číňanku, ten černošku, některý z nich dokonce Češku – a pak se tam najednou nahrnou, pláčou a zpívají ty nejveselejší písničky, Červenou sukýnku a podobně. Uvědomil jsem si, jak to asi musí být strašlivý přesadit člověka, otrhat mu ty nejjemnější kořínky.

Nedávno jsme jeli někam do Brna a ve vlaku jsme si s cizími lidmi začali povídat anekdoty. Kaţdý znal něco, někdo zanotoval písničku, všichni jsme ji znali – najednou jsem si uvědomil to podhoubí, které má člověk v sobě, protoţe jsme měli stejné čítanky, stejného císaře pána, stejnou zemi, to je prostě v nás – často si to ani neuvědomujeme, spíš jsme na lidi kolem sebe nevlídní. Ovšem tohle musí strašlivě proţívat člověk, který je venku. Dotvrzuje to jedna historka. Můj strejda Hurych byl redaktorem ve Světozoru. To bylo někdy kolem roku 1910. A k nim do Světozoru přišel člověk, Čech, pocházel odněkud od Jičína, jmenoval se Skála, a stavěl v Indii ţeleznici. Respektive nějaké mosty – spodek pro tu

38

ţeleznici. Přišel jen kvůli tomu, ţe nedostává Světozor pravidelně, ţe mu ho třeba půl roku nedodají, jestli by to nešlo nějak zařídit. A přišel se na ně do redakce prostě podívat. Mezi řečí vyprávěl, jak jim tygr seţral políra, jak museli dynamitem hubit krokodýly v řece, neţ

mohli začít pilotovat, protoţe jim stahovali z lešení dělníky. Tak ze sebe sypal jednu hezčí historku neţ druhou, čišela z toho dţungle, divočina, a celá redakce mu říkala: „Jeţíši, pane Skála, musíte nám něco napsat!“ Povídal: „To já rád, stejně tam mám spoustu času, jsem takovej opuštěnej, já vám rád napíšu, jestli to můţete…“

Redaktor mu skočil do řeči: „No, jak bysme to nemohli potřebovat?

Vy jste prostě ţivej román! To je nádhera, jak vy vyprávíte!“

Skála odjel a za půl roku přišlo tlustý psaní. Samozřejmě, redaktor se na to hned vrhl, dopis rozbalil a dychtivě četl. A tam vám stálo: jak byl mráz, aţ křupalo, a maminka, jak mu nasekala teplej oves a seno do holínek, protoţe to byly tatínkovy holínky, a dědeček, jak rozsvítil lucerničku a šli na půlnoční do Jičína tím sněhem, a jak se toho dědečka drţel za velikou kapsu, ve který měl koledu a ořechy, a kráčel tou vyšlapanou cestičkou… On totiţ v té Indii vzpomínal jenom na Jičín, na to své mládí, protoţe ţil uprostřed dobrodruţství, které ho spíš obtěţovalo a připadalo mu jako nepříjemná práce.

/OTČENÁŠEK/

Jeli jsme se ţenou tramvají z Vyšehradu na Malou Stranu a jedna známá nám začala v tramvaji vyprávět anekdotu. Začala s tím na Vyšehradě a pokračovala aţ k Národnímu divadlu. Jenţe ta anekdota se jí stále víc a víc zauzlovávala, a kdyţ uţ se zdálo, ţe objevíme její

jádro, tak nám řekla: „Ne, počkejte, tak to nebylo, tak znovu…“ a zase začala od začátku. U Národního divadla jsme přestoupili na sedmičku, anekdota plynula dál. Mezitím se dalo do deště, šli jsme si sednout na večeři do Valdštejnský hospody. I v tom dešti se nás ještě

drţela a říkala: „Počkejte, já vám to musím dopovědět, vevnitř uţ by to nešlo!“ Uţ jsme stáli před hospodou, lilo pořád, ruku na klice a ona nám to mermomocí chtěla dopovědět, ale jaksi zapomněla konec. Tím to skončilo. Kromě toho mi zakázala, abych o tom někomu vyprávěl. Takţe budu mít doma ještě nepříjemnost. Nedá se nic

39

dělat, uţ je to venku.

/JIROTKA/

To je vlastně obecné tajemství, neproniknutelné, jak anekdoty vznikají. Myslím si, ţe jsem jednou postřehl takový zárodeček anekdoty, na který se potom navršila dvoupatrová pointa. Začalo to v Olomouci. Měli jsme tam u šestého hanáckého důstojníka, byl to hodný člověk, ale hrozný popleta. Přišel třeba na cvičiště, chvíli se koukal, jak tam nějaký voják cvičí na rámě zbraň, a kdyţ se mu to nelíbilo, hned začal: „Pošlete mi ho sem, hned mi ho sem pošlete!“

Voják přišel a postavil se do pozoru: „Pane štábní kapitáne, hlásím se…“ a tak dále. Ten hned přísně začal: „Jak se jmenujete, čím je otec… Odkud jste?“ Voják odpověděl: „Pane štábní kapitáne, ze Ţeleznice.“ Kapitán se zamyslel: „Ze Ţeleznice? Ţeleznice? Jo, počkejte, tam je takovej hezkej barokní kostel. Tam jsou moc hezký

výlety. A říkal jste, ţe váš otec je pekař? A kolik je vás doma?“

Voják odpověděl: „Devět.“

„No a co,“ pokračoval důstojník, „jde to? Jde to? To se má

tatínek co ohánět.“ Voják zavrtěl hlavou: „No, nejde, pane štábní

kapitáne, to víte, je krize.“ Kapitán zauvaţoval: „No jo, krize, kamaráde, to není jenom u nás, ta je v celým světě.“ A začal rozebírat, proč je ta krize, jestli přestane, pak se podíval na hodinky a řekl: „Tak já uţ musím jít, tak nazdar!“ Ten vojáček byl z toho naprosto vyvedený z míry, proč vlastně ten kapitán začal tak přísně?

To je jenom pro ilustraci toho oficíra.

Jednou přišel na cvičiště, kde můj kamarád, poručík Ručka, cvičil s nováčky k poctě zbraň. Tenkrát se ještě cvičilo s takovým úderem na paţbu. Nacvičit to nebylo lehké. Navíc ti vojáci měli v ten den pušky v ruce poprvé. Předtím je učili jenom vpravo zdrav, vlevo zdrav a sborový pozdrav – no, a teď jim to nešlo. Prostě to rachotilo, na vojně se tomu říká jako brambory do sklepa, prostě to nebylo naráz. Štábní kapitán si zavolal Ručku stranou a povídá: „Podívej se, já ti nechci nic vytýkat, ale taky hrozně záleţí na povelu. Musíš ty lidi tím povelem strhnout, aby to udělali naráz. Moţná, ţe se mi to

40

nepovede, ale zkusím to.“ A šel před jednotku a zavelel: „Rotóóó, na můj povééél, k poctěéé zbraň!“ Prsk, ratata – a ještě jeden. Vztekle ťukl do brigadýrky a povzdechl si: „No nazdar.“ A rota odpověděla sborovým: „Zdar!“ A všichni se teď lekli, co to provedli. Zkrátka, byl to takový ryzí humor. Nakonec se smál štábní, poručík, smáli se i vojáci, všichni se chechtali. A nebylo to zlomyslné. To říkám jen proto, ţe jsem se s tím „no nazdar“ a s odpovědí „zdar“ – v jisté

formě – setkal o třicet let později ve vojenské anekdotě, která se často vyprávěla.

Někde v Berouně nebo kde, jsou kasárna, která mají horní a dolní

bránu. Tam stál na stráţi nějaký nováček a najednou nečekaně přišel generál. Vojáček místo řádného hlášení rozechvělým hlasem zařval:

„Vojín Vrána, dolní brána!“ A generál pronesl: „No nazdar!“ A vojín odpověděl: „Zdar, soudruhu generále!“ Generál mu povídá: „Vy jste mi nějakej pěknej voják!“ Odpověď zněla: „Slouţím lidu!“

To vyprávím jen proto, ţe to „nazdar – zdar“ se objevilo znovu po letech. Moţná takhle nějak vzniká anekdota, ţe se to na něco nabaluje a ještě se to vypointuje o patro výš…

VÁNOCE 1966

/VLČEK/

Točili jsme film Pětistovka a byla tam role takovýho ostrýho chlapce, závodníka na mašině, to znamená, ţe měl mluvit v závodnickým slangu. Měl tam být taky malej kluk, asi čtyřletej, který

ho hrozně obdivuje a snaţí se ho napodobovat. A ten kluk s ním v tom filmu vedl takový muţský hovory. Hledali jsme toho malýho kluka. Kamarád čtyřletýho kluka měl, vypadal báječně, tak jsme ho vzali na Barrandov a Martin Frič říkal – ten je ohromnej, ten je dobrej. A představte si, ţe ten kluk měl říct otázku, zeptat se toho rozčilenýho závodníka: „Doţrali tě v rachotě?“ Ale ten kluk docela zřetelně povídá na mikrofon: „Voţrali tě v Dakotě?“

41

Taky se to někdy stává i dospělým. Znám některé hudebníky, kteří mají dost času a vymýšlejí si podobný věci. Náhle k vám přijdou o přestávce a řeknou: „A nyní vám zazpívá Richard Aidam árii z opery Rigol.“ Nebo mají známého zpěváka Franka psí játra, který prý zapěje něco z Má chlast a podobně. Přitom je zajímavý, jak ty slova vznikají.

Naše holka, kdyţ byla docela malá, probudila se a začala v posteli vykřikovat: „… kala, kala, kala!“ My jsme si říkali: Kde to dítě

přišlo na značku prvotřídních zavináčů a uzenáčů z první republiky?

Ukázalo se, ţe nám chtěla jen sdělit, ţe uţ se vyspinkala. Nebo říkala, ţe snídala hromlinky, coţ jsme záhy rozluštili jako rohlíky. Přičemţ radost rodičů je nesmírná, ukazuje se, ţe většina dětí je geniální.

Je známo, ţe u Bulhara byl jakýsi obuvník, ten měl venku desku, na kterou psal různý oznámení pro své zákazníky. A na té desce se jednou objevil nápis: ganga áťa aprťa.

/OSVALD/

Můţu tě opravit? Haspu…

/VLČEK/

Ano, Haspu ganga áťa aprťa. A nastalo veliké dohadování od Ţiţkova nahoru, co to jako znamená. Chodili k němu zákazníci, co mluvili německy, takţe mu říkali: „Hast Bub? Máš kluka?“ A ten chlapeček si to transponoval na Haspu. A to ganga áťa aprťa tatínek vyluštil, ţe to dítě poprvé vyslovilo celou větu, která znamenala: Můj otec je prťák! Ten obuvník měl z toho obrovskou radost. Později se z toho stal pozdrav. Poslední leta jsme se zdravili tím způsobem, ţe ten první vţdycky řekl haspu, a ten druhý mu odpověděl: ganga áťa aprťa.

/OSVALD/

Hudebníci pro to mají zvláštní smysl. Honza Rychlík to přece zachovával, vymyslel si kvartet na píšťalu, trombon, violu d’amour a ještě nějaký nástroj… Byla to traverza…

42

/VLČEK/

To Rosy Field si podle toho, co říkáš, vytvořil svou vlastní řeč, svůj vlastní jazyk. Je mu dneska uţ asi osmdesát let, je to starej, váţnej pán, syn barona Rosenfelda, lékaře Franze Josefa a člena anglické královské společnosti nauk. Podivný, zvláštní muţský, obrovský výstředník, ten si vymyslel taky svýho pánaboha, lomikela. Vymyslel si ho pro vlastní potřebu. Ten lomikel, to byl bůh kanálu, byl vysokej devadesát tři a půl centimetru a zjevil se Rosymu Fieldovi roku 1893 v Domaţlicích, an krhal do pustoral. Pustorálek je malá místnůstka na konci dlásek, kde sekera, kdyţ

nad uchem zasviští, mozek nízkého stropu dosáhne. Lomikel byl totiţ bůh kanálů a vypadal asi takhle: místo hlavy měl řapuch, něco jako obrácenou řípu cukrovku, představte si, tedy řapuch měl po stranách dvě boule, to jako u lidí, co převisujou jako bernardýnovi tlemejše, měl krky místo očí, těma krhal a chlíchtoral. Chlíchtorem nasával kanální břeč a blebel nebo rourácel. Rourácení byl zvuk, kterej se ozve ve vodovodu, kdyţ tam vylejete kýbl špíny a udělá to brrl. Tak to byl projev boha lomikela. Lomikel měl ten řapuch zakončený pítenou. To byla taková ta špička nahoru a pítena měla dvě podoby. Buď to bylo zdřebený, pak se to psalo pýtena s tvrdým y, nebo nezdřebený a psalo se to s měkkým i. Ten řapuch nasedal přímo na vrávor, to byl trup. Trup byl takovej trošku kónickej, zakončenej dole pluzí. Lomikel neměl noţičky, pohyboval se na mřezu z laně, to byla mříţ z kanálu, cukáním, byl to cukalec. Místo ručiček měl obrácenou svastiku neboli slavastiku, půl obrácenýho hákovýho kříţe, zakončenýho ne rukama, protoţe jako bůh netvořil, nepracoval, on dělal zázraky, měl tedy řachli. Protoţe jako bůh tresce, jak se říkávalo. A kdyţ se rádlo přesmykne, nastává ponikva –

ponikva ovšem není konec ţivota, ale konec v ţivotě, tak jako posmyrtky jsou řekněme zbytky po strejčkovi neboţtíkovi – hodinky, vesta apod. Teď si představte, ţe kolem tý podivný historie namyslel samozřejmě celou liturgii. Lomikel byl uctívanej v kraji kolem Ejčí

nad Mejknínem. Ejčí nad Mejknínem bylo hlavní město, feriální

město, tam byly Zákrpy, v Zákrpech se narodil Vratiprst Koromysl Kromboţinec zvaný Smrtipes, který nějaký čas ţil v Ejčí nad Mejknínem, byl tam ředitelem mramoráren lilibinských, pak si

43

zakoupil Hlivý dvůr a přednášel v pustorálku Bratršno. V tom Ejčí

nad Mejknínem ţili krbuti, to byla zvláštní stará kasta domorodců, a nad soutokem Křátve s Flegmonou ţili Trilisini a ti spolu válčili, protoţe v mejtnickým rybníce ţil puvíř, to byla ryba, která stačila k nasycení čtyřiceti muţů nebo osmi koní, a podle starověrců se její

oko, puvíř měl jediný oko, připravovalo se třemi a podle novověrců

se dvěma kmíny. Z toho vznikla náboţenská válka. V tom kraji se taky uctívala Rakev, to byla bohyně, jediná bohyně muţskýho rodu, a na její počest se pálila ţáha. Byly tam taky zvláštní hudební

nástroje: haraj, břinčil, kvilda, srdcehlav – a koncert se odehrával na pištěl, trombózu a violadermu. Současně tam byl i hryzhryz, který

štěpil šovácký šume, byl tam i střibuch, to byl pták, který měl plechový křídla a věštil příchod jara. Přitom střibuch bylo i hodnotný

platidlo, asi jako hřivna, protoţe za jeden střibuch byl zdinec s hlubincem. Ovšem ten člověk, co to vymyslel, teďka dvaaosmdesátiletej, byl taky morgensternovský básník. Napsal vám třeba smutnou věc:

Carovala smutná paní.

Carovala z černé kníţky.

Hledala mi štěstí v dlani,

nalezla tam samé kříţky.

Nebo:

Neboţník můj dědeček

babičce neboţce

koupil pěkný domeček

na slepičí noţce.

Já, jaký jsem byl, tak se musím stydět,

já jsem ho tak roztočil; ţe ho není vidět.

/OSVALD/

Na počest tohoto boha taky vymyslel dvojverší, které ho charakterizuje:

Není dober ani zel duch kanálu lomikel.

/OTČENÁŠEK/

44

Otcovská hrdost je krásná, snad ještě krásnější neţ ta mateřská. Třeba na Malý Straně máme nějakýho Rudlu Rákosníka, tomu se narodila holka, on přišel do hospody U Kroka, tý holce byl asi tejden, a on říkal: „Tedy, mládenci, tak chytrý dítě, to jste neviděli. Ono těma očima, víte, nic nepustí se zřetele.“

Sochař Pepík Malejovský měl asi dvouletýho kluka, tak chodil a všude říkal: „Pánové, ten náš kluk je takovej rošťák, co ten vám dělá

za lumpárny.“ Já jsem mu povídal: „Co můţe ve dvou letech dělat?

To jako něco zapálil, nebo co?“ A on mi povídá: „No, představ si, já

ti, člověče, stojím v koupelně, takhle rozkročenej, víš, holím se, a on ten syčák mi proběhne pod nohama.“

/VLČEK/

Jestli je někdo opravdu v ţivotě chytrej, tak jsou to ţenský. Dřív jsem to netušil, nevěděl. Ale dneska, kdyţ mám doma čtyři, musím o tom vydat svědectví. Muţi jsou daleko slabší a zaostalejší pohlaví. Kdysi jsme jezdívali trempovat na hrad Buben. To bylo u Plzně, ovšem ještě v dřevních dobách, jezdili jsme na kolech a na cestě byl zájezdní hostinec Na švanku. Na tom Švanku hospodařily dvě

ţenský, obě byly pěkný. Jedna tetinka, druhá neteř. Teta byla pro takový ty fešáky malinko odrostlejší, zato neteř byla akorát jako zajda, prostě, co vám budu vyprávět. Všichni jsme se tam stavěli, i kdyţ jsme nemuseli. Ty ţenský nám nikdy neřekly, ţe by bylo třeba někde pomoct nebo něco udělat. Všechno začaly dělat samy a dělaly to tak nešikovně, tak zoufale, ţe prostě musel kaţdej pořádnej muţskej přiskočit, říct počkejte, jděte dál, takhle se musí za to vzít –

zkrátka, neţ jsme se vzpamatovali, byli jsme tam jako otroci, dělali jsme všechno. Jezdil jsem tam s nějakým Lojzou Zedlou, oba jsme měli takový tajný přání, ţe bychom se s těma ţenskejma mohli seznámit blíţ. Tak jsme se svěřili jeden druhýmu, ale dopadlo to tak, ţe uţ jsme tam byli něco jako personál. Ten Lojza byl takovej šikovnej kluk, doma měli nějakej sportovní závod, ten si vzal bílej kabátek a v neděli začal obsluhovat, povýšil na neplacenýho číšníka. Občas ho ty ţenský pohladily po vlasech, nebo mu něco hezkýho řekly. Jednou psal jídelní lístek na neděli, napsal všechno, byl uţ u bavorskejch vdolečků, kdyţ přiletí majitelka hostince a říká:

45

„Prokristapána, pane Zedlo, vţdyť já zapomněla, mám tam kastrol guláše, a vy uţ to máte napsaný!“ Tak Lojza říká: „No, to se nějak zařídí.“ A naklepal vám na konec: Naše specialita – tajemství

restaurace Na švanku. Roznese to po stolech, zatímco ona byla v kuchyni, a najednou slyší, ţe dvakrát guláš, dvakrát velkej, dvakrát malej… Ten guláš šel jako na dračku, hostinská se divila, co se to děje, a Lojza roznášel guláš, přitom vzadu na zahradě natrhal višně. A jak ten guláš nosil na stůl, tak do něj přihodil na velkou porci šest a na malou tři višně – a to bylo to tajemství hostince Na švanku. Ten, kdo si to dal, to zase doporučil tomu druhýmu. Říkal: „To si dejte, to je výtečný, výtečný, budete překvapenej.“

/OTČENÁŠEK/

Malíř, jehoţ jméno vám nemůţu říct, protoţe ještě ţije, se jednou octl v naprostý nouzi. A kdyţ je člověk v nouzi, tak se stává

vynalézavý. Najednou se jeho duch začne rozvíjet a zkouší všechno moţný. Tak vlastně on vynalezl první na světě po věky hledané

perpetuum mobile. Ten člověk na to přišel. Zbyla mu jediná koruna, poloţil si ji před sebe na stůl a dumal. Vzal tu korunu a koupil si za ni u známého řezníka kosti. Řezník mu přál, vybral mu celkem pěkný

kosti, na kterých ještě sem tam byly zbytky masa. Malíř byl starej mládenec, sám si vţdycky vařil, vzal ty kosti, ţiletkou je oškrábal a z toho oškrábanýho si připravil guláš nebo papriku tak na dva, na tři dny. Potom ty kosti vyvařil a měl vydatnou polívku. Taky na dva nebo tři dny. Kdyţ ty kosti z polívky vyndal, byly kosti vysloveně

vypreparované, takţe mohly jít rovnou do muzea. Kdyţ

zkonzumoval polívku, kdyţ zkonzumoval ten guláš, vzal ty kosti a odnesl je do sběru a tam mu za ně dali korunu. Tak s tou korunou šel ke známýmu řezníkovi a koupil si za korunu kosti. A tak se zrodilo perpetuum mobile.

/VLČEK/

Vţdycky kdyţ se v rodině chystají nějaké větší oslavy, obyčejně

to dopadne špatně. Kdyţ se nejvíc těšíme na vánoce, tak ty vánoce vybouchnou, kdyţ se nejvíc připravujeme na nějakou oslavu, tak se to nepovede. A tohle se osvědčilo i v rodině našeho známýho. Je to

46

profesor, doktor, primář, teď mu zrovna bylo osmapadesát let. Jeho manţelka se rozhodla, ţe ho překvapí, ţe mu udělá dort. Ovšem, kdyţ ten dort dělala a měla uţ v kornoutu čokoládovou směs, aby na něj něco napsala, přišla sousedka a začala se s ní bavit o tom, co je kritický věk.

„Copak těch osumapadesát,“ povídala jí, „to ještě jako jde, ale aţ

překročí tu šedesátku, to jsou strašný léta. Po šedesátce, to si neumíte představit.“ Tak vám o té šedesátce naléhavě mluvila, ţe ta Iška, kdyţ měla v kornoutu tu čokoládu, místo 58 napsala 68. Kdyţ nám to líčila, tak říkala: „Měla jsem takovou radost, jak se mi to samo píše, jak se ta šestka i ta osmička vykrouţí.“ Ale kluk Míša stál na druhé

straně stolu a četl 89. A povídá: „Kruci, to uţ je tátovi osmdesát devět?“ Ještě ho okřikla: „Prosím tě, nedělej tátu staršího, neţ je!“ V

tom frmolu popadla dort a dala ho do lednice. Přitom jim z Moravy někdo poslal flašku slivovice, tak ji nachystali a čekalo se jenom na tatínka. Jenţe tatínek měl ve špitále nějaký operace, přišel pozdě

domů, ţe si vysadí, a jako vláţička ho osvěţila ta hezká nálada, kdyţ

ho tak hezky přivítali. A teď se objevil ten dort. Celý se rozzářil, ovšem jakmile uviděl těch 68, něco se v něm vzpříčilo a říkal: „To mě děláte o tolik staršího?“ Manţelka v zoufalství říkala: „Jeţíši Kriste, to se mi to slilo.“ Vzala nůţ a začala krájet od té šestky, aby to rychle smazala ze světa. Jaroslav vyuţil té chvíle a nalil si na spláchnutí hořkosti jednu slivovici. Ochutnal ji a povídá: „Kruci, ta je, ta by hořela!“ Ten Míša se toho chytil a říká: „Táto, slivovice hoří?“ Otec mu odpověděl: „Pochopitelně, dokonce ji na Slovácku pijou hořící.“ Kluk chce vědět: „A to se, táto, nespálí?“ Tak mu říká:

„No bodejť by se spálili – musíš to umět.“ „A táto, ty to umíš?“ A on povídá: „Samozřejmě.“ Kdyţ uţ tohle klukovi řekl, musel to taky předvést. Nalil si tu třetí – mezitím vypil ještě jednu – a zapálil ji. Hořela krásně, takovým modrým plamenem, jenomţe je zapotřebí

kuráţ rychle ji zvrhnout do sebe. V poslední chvíli se mu roztřásla ruka, ta slivovice se mu rozlila kolem koutků, začaly mu hořet kšandy na ramenou, měl kolem sebe oheň svatýho Eliáše. Ani si to neuvědomoval, zatím hořela jen ta slivovice, zatím nedoutnala košile. Ale manţelka se k němu vrhla a chtěla to hasit, přitom mu udělala náramkem šrám na tváři od koutku k uchu. Nakonec to

47

samozřejmě uhasili, ale hořkost z té osmašedesátky i z toho, ţe se kouzlo se slivovicí nepovedlo, tu byla, navíc ho pálila tvář, tak si šel sednout vedle a četl si. Manţelka si vzala načatej svetr a v rozčilení

zapomněla, kolik měla ujímat, počítala ty oka na drátě: padesát čtyři, padesát pět, a malá Kačenka říkala: „Maminko, počítáš, kolik je tatínkovi let?“

/KALINA/

Člověk někdy proţije věci, a kdyţ si na ně potom vzpomene, nechce se mu věřit, ţe se to stalo. Hned po válce jsem byl na lesní

brigádě na Šumavě. Tam jsem poznal kluka, kterýmu bylo asi dvacet let; byl to dřevorubec ve stálým pracovním poměru. Nemluva, uzavřený člověk. Pořád se nám vyhýbal, a kdyţ jsme se po čase dali dohromady, povídal mi, abych za ním v neděli přišel. Řekl mi, jak se k němu jde: šel jsem asi hodinu lesem, lesními cestami, aţ jsem najednou vyšel na takové prostranství, kde se zčistajasna objevil malý lovecký zámeček. Bylo to krásné místo, všude duby, kašna, úplná idyla. U dveří nebyl zvonek, jenom klepadlo, tak jsem zaklepal, ozvaly se kroky v chodbě, otevřel mi ten kluk. Stál tam v červeném ţupanu, měl pantofle a říká: „Pojď dál.“ Vešel jsem tedy, jdu takovou chodbou, byli tam vycpaní medvědi a paroţí, aţ mě

zavedl do takového salónku, kde byly parkety a biedermayerovský

nábytek, nabídl mi čaj v čínských konvicích. A on ţil v tom zámečku úplně sám. Tak jsme si povídali, bůhsuď o čem, uţ bylo k večeru a stmívalo se – a on mi najednou povídá: „V šest přijde Máňa.“ Vstal, já jsem také vstal, v duchu si říkám: „Bydlí tady sám, kdyţ přijde ta Máňa, půjdu.“ Vyšli jsme před zámeček, já najednou zůstanu stát, protoţe z lesa vyšla laňka a on jí něco dával. Teď se začalo odehrávat něco, čemu dodneška nemůţu uvěřit, protoţe se najednou objevili zajíci, hejno zajíců, kteří chodili. V ţivotě jsem neviděl chodící

zajíce, tihle začali poskakovat a hrát si, panáčkovali, motali se okolo něho. Vtom se otočím, na stráni ve vysokém mlází stojí jelen dvanácterák a kouká na to dolů. Podívám se na kašnu, tam bylo plno ptáků, začali se houfovat jako na konci léta, skákala tam veverka, bylo to nepředstavitelné divadlo. On tam stál v tom červeném ţupanu

– a laňka, a zajíci, a veverka, a ptáci, a jelen. To všecko se motalo

48

kolem něho a najednou zčistajasna to zmizelo. Vrátil se ke mně a já

se ho ptám: „Prosím tě, je to pravda? Jak jsi to všechno dokázal?“

Byl to dvacetiletý kluk, asi byl strašně moudrý. Povídá mi: „To je tak

– vlastně je to strašně jednoduchý, rozumíš? Zvířata dobře poznají, ţe se taky bojím lidí.“

/VLČEK/

Náš tatínek uměl všechno. Já se pamatuju – bylo to v době, kdy byl táta zámečníkem ve Škodovce, potom dělal něco jako kontrolora asi pět let, ovšem za těch pět let toho kontrolování si nemohl vyslouţit ţádný velký důchod. Ţil s maminkou v Komušíně a jakoţto odborník – byl montér a zámečník – všemu rozuměl. Samozřejmě se na něj lidi se vším obraceli. Ráno se probudil, nasnídal, zamnul rukama a povídal: „Tak, Frantíku, půjdeme na to, natérujeme tu střechu na chlívku. Připrav tam takových šest cihel, dej na to starej ţelezňák, do něj trochu téru, nedávej plnej, aby nám to nepřeteklo, rozumíš, vem tu suchou švestku ze zahrady, je tam pár polínek naštípáno, udělej malinkej oheň, ţádný velký plameny, vem tu starou štětku, protoţe ji potom budeme muset zahodit, já bych si vzal tu na bílení, co tam mám, a půjdeme na to.“ Teď přišel kluk od sousedů a říká: „Strejčku, prosím vás, byl byste tak hodnej, nám nejde primus, potřebovalo by to prošťouchnout.“ Táta povídá: „To vím, to vím. Máte mizernej petrolej, to se musí cedit, rozumíš. Do tý nadasky nemůţete taky nalejt z flašky všechno, kdoví, co jste tam dali. Měl jsem tady – kruci, kam jsem to dal, takovej šikovnej ocelovej drátek, dával jsem si ho do portmonky. Počkej!“ Vytáhl šuple, to mu samozřejmě vypadlo na zem, našel ten drátek a říkal: „Jo, to máme, kde máš ten primus, ukaţ?“ Vtom přišel kluk od tety a povídá:

„Prosím vás, já potřebuju dojet do města do lékárny a to přední kolo vrţe.“ – „Bodejť by nevrzalo, pořád se v tom vrtáte, jsou tam kuličky, který vypadnou, a to loţisko se zadře. Dej to sem, přines kus pytle, aby se to neumazalo a nebyl v tom písek.“ Zatím jsem zatopil pod tím térem, ten kluk s primusem tam čekal, táta rozebíral kolo na pytli, a kdyţ to rozebral a vyndal ty kuličky, povídá: „Pochopitelně, máš jich tady šest a v tom loţisku má bejt těch kuliček dvanáct.“

Vtom zatroubilo auto, maminka přiletěla a povídá: „Jeţíš, táto, jsou

49

tady s pivem, prosím tě, pojď!“ A táta říkal: „Jeţíš, Franto, ohlídej ten oheň – nebo toho nech, půjdeme do sklepa, tam je třeba sundat ty bedny, sám na to nestačím.“ A tak jsme v tom sklepě šíbovali s bednama, přetahovali je, kdyţ tam táta našel starou flintu a povídá:

„Tady je, co jsem se jí nahledal… To jsem vrtal, kdyţ jsem byl ještě

v kanónce, to je, podívej se, z kolika kusů je udělaná.“ A ukazoval mi starou pytláckou flintu, celou rezatou. Vtom zazvonilo poledne. Na dvoře hořel tér, čekal tam ten kluk s kolem, slepice zobaly kuličky z těch loţisek, primus hořel. Tatínek všeho nechal a povídá:

„Ten den uletí jako hrom, pojď, půjdeme k obědu.“ Sedl si, jedl polévku, foukal do ní a říkal: „To mám rád, kdyţ je horká, podej mi sůl, je málo slaná. Já nevím, aţ jednou zavřu oči, co si tu beze mne počnete?“

/OTČENÁŠEK/

Stala se jedna rozkošná příhoda u nás ve Fondu výtvarných umění. Bylo tam asi deset lidí, přesně deset, kteří kaţdý týden sázejí, kaţdý dává deset korun, mají určitá čísla, je to zkrátka taková

lotynka. Tak si vsadí a čekají, jak to dopadne. Jednou se stalo, ţe ten desátý ochořel a nepřišel, takţe jim chyběla ta jeho desetikoruna, aby mohli vsadit ta čísla, jak byli zvyklí. Přišel tam architekt Beneda, můj dobrý přítel. V ţivotě neslyšel, co to je sportka ani sazka, prostě

tyhle věci ho naprosto nezajímaly. Tak se na něj vrhli, poněvadţ je to člověk dobré vůle, a říkali mu: „Pane architekte, podívejte se, nás je devět, dejte si s námi deset korun na sportku.“ Ten vůbec nevěděl, oč

kráčí, dal jim deset korun, no, boţe, deset korun – tak vsadili. Co vám mám povídat, vyšla druhá cena, první nebyla, hodilo to pětačtyřicet tisíc. Je to pravda, jak vám to říkám. Načeţ ráno jeden z těch devíti volá architekta Benedu a říká mu: „Pane architekte, tak máme druhou cenu.“ A Beneda povídá: „To nevadí, já věděl, ţe nevyhrajeme. Tak snad někdy jindy!“

/OSVALD/

Jednou v zimě za války malíř Eman Famíra organizoval výlet do Svatýho Jana pod Skalou. Tam jsme nasedli na selské saně, ale kdyţ

jsme jeli zpátky, uţ jsme se na ně nevešli. Já jsem jel s Bolkem na

50

malých sáňkách, ty byly přivázaný za ty velké. Najednou se v jedné

vesnici vynořil chlapeček jako od Lady. Prostě měl ty sáňčičky, takový venkovský sáňky, jak je maluje Lada, doma udělaný, měl tříčtvrteční kalhoty, na hlavě čepici s koţešinkou, uţ tak vypelichanou, ţe skoro nic na ní nebylo, měl ji takhle šikmo a říkal nám: „Prosím vás, mohl bych si taky k vám přivázat sáňky?“ Prostě

Pepíček z Ladova obrázku. Bolek mu povídá: „Jen si to přivaţ, Pepíčku.“ Tak jel spokojeně za námi, Bolek na něj koukal a zeptal se ho: „Čípak ty seš, chlapečku?“ A on říká: „Tady vodsaď.“ Bolek se ho vyptával dál: „No dobře, ale jakpak se jmenuješ, Pepíčku?“

A on odpověděl: „Artur Blumentritt.“ A bylo to!

/KALINA/

Tohle je historka z dřevorubecké brigády. Kdyţ jsme byli po válce v Ţelezné Rudě, káceli jsme tam stromy, co byly napadený

kůrovcem. Nadlesní nás odvedl do lesa, šli jsme asi hodinu, tam na takové rozlehlé pasece se zastavil a říkal: „Tady jsou skoro všechny stromy chabrus!“ Byli jsme jenom dva, tak jsme začali kácet, a protoţe sluníčko zatím přešlo na opačnou stranu, odpoledne jsme káceli na druhé straně paseky. Ráno to začalo stejně, další den jsme káceli tady a odpoledne na druhé straně. Asi čtvrtý den přijde nadlesní a říká: „Proboha, kluci, kde vy to kácíte?“ A my říkáme:

„Tady je odpoledne sluníčko!“ On povídá: „Proboha, to není moţný, tahle strana paseky uţ patří Bavorsku!“ Zapomněl nám říct, ţe ta paseka je na hranici a ţe vykácíme Bavorákům stromy! Měli jsme pokáceno uţ asi deset stromů na té bavorské straně – pěkně

sklestěných a holých, neboť jsme sloupali kůru a spálili. Také jsme tam poloţili několik lapáků, to jsou zdravé stromy, co se poloţí a kůrovec má do nich nalézt. Stáli jsme tam nad těmi deseti pokácenými stromy a přijde k nám vozka, který stahoval stromy z lesa, a povídá: „No co, je to poraţenej národ, plundrovali nás šest let, tak ty kmeny odtáhneme, mám tu koně.“ To se nám příliš nelíbilo. Ten nadlesní říká: „To je těţký, já vám to zase nemůţu zaplatit. Jak bych vyúčtoval stromy z Bavorska?“ Bezradně jsme tam stáli, aţ

kamarád Honza povídá: „Necháme je tady: my nezchudneme, ať

mají něco do začátku.“ Vidíte, a tak si myslím, ţe tím začal ten jejich

51

proslavený hospodářský zázrak. Ţe na tom vlastně největší zásluhu měl Honza Koţíšek, a ne pan Erhardt, jak se to všeobecně v Německu vykládá.

/OTČENÁŠEK/

Za svou osobu mám jednu teorii. V cizině se nikterak neponiţuju a všude mluvím česky. A mám s tím ohromné úspěchy. Protoţe jakmile začne nějaký takový šišlání a pletete nějakou řeč, kterou neumíte, jste lidem pro legraci. Ale jak na ně spustíte česky, najednou vidíte, ţe to chtě nechtě začnou kapírovat a snesou vám modrý z nebe. Prostě nemluvím jinak neţ česky a projdu s tím všude. Celým světem bych sice prošel rád, ale zatím jsem s tím vystačil, kde jsem byl.

Jednou jsme byli s V. V. Novákem v Maďarsku jako hosté Svazu maďarských výtvarníků, který má u Balatonu pronajatou takovou vilu, která sice patří k ministerstvu zahraničí, ale v té době byla prázdná, tak nás poslali tam. Na týden. A maďarština – to je fantastická řeč. Samozřejmě jsme neuměli slovo. Tam jsme jeli automobilem, odvezl nás tam šofér. V té vile, kde nás ubytovali, byl jenom správce. A protoţe Maďaři mu říkají strýček, to je báči, říkalo se mu Fery-báči. Dopadlo to tak, ţe jsme se brzy sbratřili. Měli jsme ještě tlumočnici Mařenku, která z nás byla vţdycky za ten den tak unavená, ţe jsme ji posílali spát. Po večeři jsme si dali flašku barackovice, sedli jsme si k jednomu stolu v týhle sestavě: správce té

vily, kterému se říkalo Fery-báči, náš šofér, ten se jmenoval Jan, tedy Jánoš-báči, Vašek Novák, tomu zas oni říkali Béla-báči, a mně říkali Jarda-báči. A teď jsme spolu u té barackovice vedli debaty. Kaţdý po svém. Já umím asi deset německých slov, Vašek Novák asi osm a ten správce, Fery-báči, uměl akorát jedno německý slovo, a to bylo ich. Prostě pěstoval kult vlastní osobnosti. A ten šofér, Jánoš-báči, uměl takovou jakousi řeč – nevím, jestli to bylo rusky nebo jak. On říkal:

„Dobre jisť, dobre piť, to charašo!“ To je jediný, co uměl. Tak jsme si povídali a teď nám Fery-báči chtěl vylíčit, jak chodí

na Balaton střílet divoký husy. To jsme pochopili aţ později. Vyprávěl to asi tímto způsobem: „Ich“ – a takhle se bouchl do prsou,

„ich – Balaton, Balaton,“ a ukázal takhle rukou, aby naznačil

52

rozsáhlé prostory balatonského jezera. A teď najednou vyrazil a říkal: „Liba-liba-liba-liba.“ My na něj koukali, na to jeho ukazování, aţ se zjistilo, ţe jedna liba je husa divoká a liba-liba-liba-liba je moc husí. Zkrátka vyletí hejno husí nad Balaton. A on říkal: „Ich,“ a teď

zacílil jakoby puškou, kterou neměl, a říkal: „Ich puc,“ a na prstech ukázal sedm a dodal: „Liba kaput!“ My jsme se proslavili a řekli jsme maďarsky Igen. A ten Jánoš-báči, šofér, říkal: „Liba-liba, dobre jisť, dobre piť, to charašo.“

DRUHÁ ČÁST

SEDMILHÁŘSKÁ PRAVDOMLUVNOST

Zmýlená neplatí Profesionálové i ochotníci Trampoty s manţelstvím Hrátky s dětmi Mistři s velkým M Vynálezci a podivíni Rybářská náruţivost Ţerty stranou Náměty pro film i divadlo ZMÝLENÁ NEPLATÍ

Osvald • Otčenášek • Vlček

Osvald • Frič • Osvald Otčenášek • Osvald • Vlček Osvald • Kalaš •

Pech Vlček • Osvald • Jirotka

/OSVALD/

Nedávno jsem šel zase přes most od Národního divadla a sestupuju po schůdkách na Kampu, kdyţ vidím známou tvář, starého pána s holí, jak se tam prochází. Říkám si: Metod Doleţil. Tak jsem k němu přišel a ptám se: „Jak se máte, pane profesore? Takhle pěkně

v důchodu na procházku, ţe jo? A já tam ještě pořád ouřaduju.“

Koukal na mě a povídá: „Kdo račte být?“ Tak jsem si říkal – no proboha, to uţ zapomněl, vţdyť jsme vedle sebe seděli na těch různejch radách. Tak mu říkám: „Jen si vzpomeňte!“ A on se znovu zeptal: „A kdo račte být?“ Tak jsem se představil a on povídá: „Já

53

jsem profesor Brdlík.“ Docela jsem se zpotil, říkám: „Vţdyť my se známe, přece. Jezdil jste na Dobříš, tam jste měl nějaký příbuzný a nějakou vilku.“ A on povídá: „To jsem nebyl já. To byl pan profesor Prusík.“

/OTČENÁŠEK/

Jednou jsme s Josefem Kadeřábkem malovali v jiţních Čechách. Byli jsme hosty jednoho lékaře, nesmírně hodného člověka, přítele malířů. Kdyţ jsme odtamtud odjíţděli, bylo to v době, kdy se jako věci dost těţko sháněly, nějak těsně po válce, a on nám dal kaţdému ohromnej prezent. Dal nám láhev – tu velkou, pětilitrovou od okurek

– plnou medu. No med, to je báječná věc, tenkrát hrozně vzácná. On sám byl včelař. Tak jsme mu poděkovali, ještě nás odvezl záchrankou na nádraţí, a potom jsme lokálkou jeli do Budějovic, tam jsme jako měli přesedat na vlak do Prahy. Jenţe v tý lokálce bylo nabito, takţe jsme se s Kadeřábkem od sebe odtrhli, kaţdý jsme se octl někde jinde, jenom ty batohy, kde jsme měli všecko – prádlo, štětce, barvy, to jsme narvali i s tím medem na polici nahoru. Na jedný stanici nějakej strejc vystupoval, měl takový kosiště, velice leţérně je sundal a shodil Kadeřábkův batoh dolů. Jednak uhodil nějakou paní do ramene, načeţ zakopl a upadl, zaslechl jsem takový

divný dutý zvuk, který se mi zdál podezřelý. Přijeli jsme do Budějovic a přestupujeme do vlaku na Prahu, který byl úplně

prázdný, měl odjet asi za hodinu. Teď jsme ovšem zjistili, ţe ta pětilitrová láhev s medem je rozbitá, ţe to Kadeřábek má všecko v ruksaku v tom prádle, v těch štětkách a barvách – no, to si nedovedete představit, jaké to bylo nadělení! Kadeřábek je nervózní

člověk, prostě vzal ten ranec a chtěl to celé vyhodit na perón, celý

ruksak se vším všudy. Povídal jsem mu: „Pepíku, neblázni, máš tam štětce, máš tam prádlo, máš tam barvy!“ A utíkal jsem ke kiosku, kde se mi podařilo sehnat dvě láhve, litrový, prázdný láhve od minerálky. Mezitím Kadeřábek uţ byl celej od medu, bylo to něco příšernýho, jak vypadal. Tak jsme vzali ty láhve a cedili jsme ten batoh do lahví. Z jednoho rohu to pomaloučku teklo, podařilo se nám nacedit asi půldruhý láhve, ale to uţ jsme byli čím dál víc od medu. Povídám:

„Pepíku, nedá se nic dělat, musím někde sehnat vodu, abychom se

54

trochu opláchli.“ Celé kupé uţ bylo od medu, neţ se mi podařilo přinést vodu od pumpy. Vejdu zpátky do kupé a měl jsem pocit, ţe se tam Pepík s někým pere, hrozně kňučel, měl ty medový hadry na hlavě, poněvadţ mezitím, bylo to v létě, vtrhl do toho kupé roj včel. Bůhví, kde se tam vzaly, najednou okolo něj bzučely, kolem všude včely, které na něj doráţely, a on si kryl hlavu těmi medovými hadry. Prostě to byla katastrofa, úplná katastrofa.

/VLČEK/

Eman Fiala měl chatu v Zadní Třebáni, v tý vesnický části. Zadní

Třebáň měla dvě části, jednu chatařskou u řeky a starou vesnici, kde ţil včelař. Takový včelař, co si na tom velice zakládal. Myslím, ţe to byl učitel ve výsluţbě, pěstoval včeličky a dodrţoval předpisy, to znamená, ţe kdyţ se včely rojily, mělo se zvonit na kosu a včely se potom slétly do chomáče blízko jeho stavení a nechaly se sebrat. Tak tenhle moudrý stařeček byl tenkrát jako taková babicí bába, kdyţ se včely rojily. A jednou vznikl poplach. Na zahradě blízko Emana Fialy se usadil roj. Takovej podráţděnej roj. Samozřejmě jsme utíkali hned pro dědečka, ten přišel s kosou, s klíčema, cinkal a zvonil, zakládal si na tom, ţe nikdy neměl ţádnou škrabošku, ani vykuřovadlo, nic, prostě ty včeličky jenom smetl, byla to jeho pýcha. I kdyţ nějaké ţihadlo dostal, tak dělal, ţe nic. A teď jenom odháněl lidi, aby šli dál, ţe se na včeličky musí mírně, potichu, cinkal na kosu a s pytlíkem se blíţil k tomu roji. Pozorovali jsme ho přes plot a teď

jsme viděli, jak se tam zamíchal mezi ty včely, ovšem vzápětí

zahodil kosu, zahodil klíče, proletěl tím plotem, skočil do vody a křičel: „Prokristapána, ty mrchy jsou divoký!“ Byl to lesní roj, který

se tu objevil a vůbec nereagoval na cinkání a zaříkávání dušiček včeliček.

/OSVALD/

Tohle je o docela jiném druhu medu. Jezdívali jsme se sochařem Karlem Dvořákem na výlety na kolech. Ten zrovna před naším výletem dostal nové závodní kolo. A tak jsme jeli – on samozřejmě

na závodním kole pořád vpředu. Vyjeli jsme na kopec a on se z toho kopce spustil první, a protoţe závodní kolo mívalo tenkrát brzdy

55

jenom ruční, nějak si to neuvědomil a řítil se z kopce dolů. Byla neděle. Vletěl do vesnice na náves, tam všude statky, lidi na něho zírali a hned poznali, ţe něco není v pořádku. To uţ na ně křičel:

„Otevřete vrata!“ Otevřeli mu dokořán vrata jednoho statku a on letěl na tom kole přes dvůr rovnou na hnojiště, kde se to kolo zastavilo a on přelítl po hlavě do miskruvny. Kdyţ jsme tam přijeli, to uţ

Dvořák seděl vedle hnojiště, čistil si manšestrové šaty, v ruce krabičku se sirkama, těma sirkama mezi štráfkama manšestru vyškraboval ten med a odhazoval sirky jednu po druhé. Chtěl jenom další sirky!

/FRIČ/

To jsme byli jednou na recepci, já tam přišel nějak později, a tam mě chytil Vojta a říkal mi: „Poslyš, nechtěl bys kocoura?“ Povídám mu: „Jakýho?“ – „Siamskýho, víš. Fricek se jmenuje. Roztomilý

kotě. Já přijdu domů a vezmu za kliku, on mi hned skočí na ramena…“ A já povídám: „A proč ho dáváš pryč?“ A on říká: „No, je to potvora, víš. Krade králíky a vţdycky je pověsí na plot. A domácí uţ chtějí, člověče, abych se vystěhoval. Víš, on uţ tam seţral všechny králíky. Já bych ti ho prodal, člověče, krásnej, siamskej.“

Povídám: „No, poslouchej, já ti něco řeknu. To víš, ţe ten kocour je ode mě?“ A on mi říká: „Jeţíšmarjá, to jsem vůl. Já ti ho prodával, to jsem blbec, vţdyť tys mi ho dal!“ A já mu ho opravdu dal!

/OSVALD/

Jistý Venda Materna, spoluţák jednoho malíře, zašel k němu na návštěvu a zvonil u dveří. Maminka toho malíře, stařičká paní, vešla do předsíně, zvedla telefon a povídá: „Haló, kdo tam?“ A on za dveřmi křičel: „Tady Materna!“ A ona říkala do telefonu: „To je hezký, pane Materna, ţe jste se ozval. Přijďte, Vladimír bude rád.“

Materna ale stál za dveřmi a říkal: „Vţdyť já bych chtěl!“ A ona povídá: „Tak přijďte! Máte rád tu mou bábovku, já vám ji udělám.“

A on burácel, ţe jo, přitom znovu zazvonil. A ona křičela do toho telefonu: „Moment, někdo zvoní u dveří, počkejte chvíli!“ Šla k těm dveřím, otevřela je a řekla: „Pane Materna, kde jste se tu vzal, já s

56

váma teď telefonuju!“

/OTČENÁŠEK/

Myslím, ţe jedna z mých úhlavních vlastností je zapomnětlivost. Uvádím to všude ve všech dotaznících, protoţe kdyby k něčemu došlo, jsem krytý tím, ţe jsem to předem oznámil. Uţ jako kluk – od klukovských let, jsem poztrácel všechny čepice, kloboučky, klobouky, aktovky…

A taková obzvláště hezká historka: já mám chatu v Mokropsích, bydlím na Vyšehradě. Tak jedu z Mokropes do Prahy, přijedu domů, do bytu, prošacuju se a zjistím – nemám klíče. Zapomněl jsem je v chatě. Protoţe máme ten patentní zámek, nechce se mi bourat, za půl hodiny mi jede vlak do Mokropes zase zpátky, kdyţ sebou hodím, tak to stihnu za další půl hodiny zpátky do Prahy. V Mokropsích povídám manţelce: „Podívej, já jsem se vrátil, nechal jsem tu klíče –

dej mi něco k sváče.“ Dala mi něco k sváče, já pojedl, sednu na vlak, dojedu do Prahy a zjistím, ţe jsem tam ty klíče zase nechal. Ovšem manţelka zjistila, ţe jsem tam ty klíče nechal, pelášila na vlak, takţe příštím vlakem jela z Mokropes do Prahy, kdeţto já jsem zase dalším vlakem jel tam. Ona jela do Prahy, já do Mokropes. Jedině dík tomu, ţe jsme se na cestě potkali, tak tady sedím, jinak bysme pořád ještě

jezdili.

/OSVALD/

Přišli jsme domů pozdě z nějakého promítání a najednou cák –

teploměr rozbitý na zemi. Tak jsem se rozčilil a říkám ţeně: „Prosím tě, jak ty děti vedeš? Nejspíš si měří teplotu, potom to poloţej v koupelně, já se svlíkám, zavadím o to – teploměr rozbitej. Víš, ţe rtuť v domácnosti, to je nebezpečný.“ A jak jsem to říkal, tak mi pomalu docházelo, ţe jsem si ten teploměr vstrčil v sedm hodin při zprávách do podpaţí já sám.

/VLČEK/

Nebo jinou o té zapomnětlivosti: host sedí v lokále a říká

vrchnímu, který přiběhl zvenku:

57

„Pane vrchní, ještě tam prší?“ A ten povídá: „Kolega, prosím.“

/OSVALD/

To u nás se hrál fotbal versus pivovar, coţ je o hektolitr, to je téměř jako ve druhé lize. A teď se jako kopalo, najednou soudce hvízdl, hráč k němu přilítl a říkal: „Čo šte to píškal?“ A on povídal:

„Šurovošt.

Nedělejte ši šrandu ţ mý vady!“ Teď se tam začali strkat, od lajny se hnal místní funkcionář a křičel: „Čo je to, čo je to, proč še štrkáte?“ Soudce říkal: „Dělá ši legraci ţ mý řeči a vy taky!“

Tomu funkcionáři se říkalo Joţef Janeba, kupeč. Vţdycky zdravil: „Poklona učtivá! Kvašniče, dvačet halířů.“ A ten tam šel srovnat ty dva šišlavý kohouty.

/KALAŠ/

To mi připomnělo jednu příhodu z historických dob, kdy ještě

existovali Kocourkovští učitelé.

Taky jsme byli sportovní. Tehdy jsme si smluvili zápas v Jirnech u Klánovic. Odpoledne zápas, večer koncert. Oni tam jeli odpoledne, já jsem měl ještě nějakou zkoušku. Tak jsem přišel na tu zkoušku oblečený v pracovním, to znamená ve fraku. V prudkém létě, jen takový gumáček přes sebe, odbyl jsem si zkoušku a měl jsem odjet vlakem ve čtvrt na osm do těch Jiren. Respektive do Jiren-Klánovic. Vzal jsem si druhou třídu, abych nebudil pohoršení, protoţe zrovna jezdili lidi z práce. Bylo ujednáno, ţe tam přijedu, a odtamtud jede hned autobus do Jiren. No tak vím – Jirny-Klánovice a taky ţe se tam projíţdí listnatým lesem. Vlak zastavil – vykouknu ven, lidi vystupujou, vystoupil jsem taky. Vlak odjel, ţenu se do Klánovic, ale tam Klánovice nebyly, pouze vechtr tam byl. My jsme totiţ zastavili před Klánovicema u semaforu. Tak si říkám: semafor není daleko; ptám se: „Jak je to daleko, pane vechtr?“ On říká: „Za půl hodiny tam jste!“ Tak jsem v tom fraku klusal tím lesem, doběhl jsem udýchaný do Klánovic, ale autobus byl pryč.

Říkal jsem si: no, Jirny-Klánovice, to bude asi vedle sebe. A ptám se: „Prosím vás, kudy se jde do těch Jiren?“ – „Tadyhle po silnici.“ –

58

„Jak je to daleko?“ – „No, tak půldruhý hodinky.“ Aj aj aj! Já ve fraku, na návsi, teď jsem dostal nápad, ţe si vypůjčím kolo. Šel jsem do restaurace, hostinský se na mě podíval, vidí uprchlýho číšníka ve fraku. Tak říkal, ţe má kolo v opravě. Stojím u toho nádraţí a vidím tam desítky kol – nechávají si je tam dělníci, co dojíţdějí. Šel jsem k hlídači a povídám: „Prosím vás, nemohl byste mi půjčit kolo, tuhle je moje občanská legitimace.“ A hned jsem vytáhl nějakou korunu. „Já

mám totiţ v Jirnech koncert, tady máte taky plakát. Mohl byste mi to kolo půjčit? Podívejte se, já bych vám tady nechal zálohu.“ On pořád mlčel. Pokračoval jsem: „Prosím vás, nemohl byste mi aspoň říct, jestli mi je půjčíte, nebo ne?“ – „Počkej,“ povídá, „aţ si rozmyslím, kdo teďka nepojede!“ Chvilku přemejšlel, já byl jak na trní, aţ mi ukázal na ţlutý vzadu. Bylo aţ za těma všema kolama, já v té bílé

vestě, přes ty ostatní kola jsem je vytahoval ven. Kdyţ jsem je konečně vytáhl, šlo o to, ţe já na kole vůbec neuměl jezdit. Měl jsem totiţ jenom jednu příleţitost, a sice jako dítě školou povinné, jezdil jsem do Vodňan ke strejčkovi. To bylo za války, a bratranec měl kolo a byl na vojně, kolo bylo na půdě. To kolo jsem si směl vypůjčit, ale směl jsem jezdit jenom po dvoře. Tak jsem na něm jezdil jako na koloběţce, jen na jednom pedále. Jednou se mi podařilo vyjet s tím kolem na blízkou silnici, ujel jsem asi osm metrů

a spadl do hlubokého příkopu, kolo jsem rozsekal, narovnal jsem je o koleno, bylo do osmičky, dal jsem je na půdu a od tý doby jsem na kole nejezdil. To byla celá moje cyklistická praxe.

Aţ teď v těch Klánovicích stojím s tím kolem – ve fraku – a pořád jsem doufal, ţe ten děda odejde, ale on tam pořád stál. Tak jsem přemejšlel, jak bych ho dostal pryč. Povídal jsem: „Prosím vás, já mám široký kalhoty, potřeboval bych nějakej provázek, abych si je zavázal.“ Taky jsem si vzpomněl, ţe cyklisti měli vţdycky takovou tu klipsnu. On sáhl do kapsy, ale neodešel. Dal mi provázek. Já si pracně zavazoval nohavice, uţ se nedalo nic dělat, poloţil jsem tedy nohu na pedál, druhou se začal odráţet a mazal pryč. Kdyţ jsem byl tak daleko, ţe mě nemohl doběhnout, udělal jsem pokus a přehodil i druhou nohu. To se mi podařilo, sedl jsem si na sedlo – a teď to se mnou dělalo cikcak po silnici. Nakonec jsem to přece ušlapal, jel jsem prostředkem silnice, která byla rozjeţděná od autobusu, takţe to

59

bylo jak v Alpách. Bolelo to, moc to bolelo, musím říct. A teď jsem potkal vůz s kravama, vyhnout jsem se nemohl, raději jsem slezl, vůz obešel a pokračoval dál. Přijel jsem do vsi, kde silnice zatáčela v pravém úhlu doprava. Ale vytočit jsem to nesvedl, musel jsem slézt, obrátit kolo a znovu nasednout. Kaţdou zatáčku jsem takhle jel. Lidi se za mnou ohlíţeli, viděli ve mně prchajícího číšníka, za mnou vlál ten gumák a já šlapal ze všech sil. Aţ přijedu konečně do těch Jiren. Jel jsem to asi tři čtvrtě hodiny. To ještě bylo vidět, byl začátek léta. Kluci klidně stáli ve fracích na dvoře, pokuřovali, ani se nedivili, ţe jsem přijel na kole. Okamţitě v místě zaloţili cyklistický odbor a já

jsem se stal jeho předsedou.

/PECH/

V jednom malém městečku mě v létě ošetřil místní lékař. Přišly vánoce, já jsem psal gratulace a vzpomněl jsem si na něj. Povídám ţeně: „Jak se jmenuje ten doktor tam v tom městě, takovej ten, co měl vadu, co byl nahluchlej?“ Ona mi řekla jméno a já jsem mu napsal. Pak jsem se tam opět v létě vrátil – projíţděl jsem kolem a vidím, jak kouká z okna ordinace. Tak jsem na něho zezdola zavolal:

„Dobrý den, pane doktore!“

A zeshora se ozvalo: „P-pěkně vás ví-ví-vítám, p-pane P-pech!“

/VLČEK/

To umřela dědečkovi babička, on totiţ taky hodně nedoslejchal. Potká ho druhej a povídá:

„To je ale neštěstí, co? Paní vám umřela.“ A on povídal: „Co říkáte?“

„Povídám, vaše paní ţe je neboţkou.“

„To musíte nahlas, do ucha.“

Tak ten druhej huláká: „Povídám, paní ţe jste pochoval!“

„Jo tak, já mušel, ona umřela.“

/OSVALD/

V deníku Mladá fronta byla po válce zaměstnána spousta básníků: Kryštofek, Hořec, Fleischmann, Fikar… Jeden z nich, abych nejmenoval, prostě zrovna veršoval, vzal to přes most a

60

najednou se octl v Seminářské zahradě na záhoně. Kdyţ ho tam hlídač spatřil, křičel: „Haló, mladej, jděte mi z toho záhonu!“ Ten básník se probral ze svého veršování a povídá: „Odpusťte, já jsem básník, já tu bydlím!“ Ten hlídač na to: „To nevadí, pane Neruda, vypadnou a jdou domů!“

/JIROTKA/

Bydlel jsem kdysi v domě, kde se děly strašné věci. Většinu z nich nemůţu vyprávět, protoţe bych asi musel opustit Smíchov, nebo Prahu, ale lidé, o kterých budu vyprávět, jsou uţ mrtví, tak mi uţ

neublíţí. Vlastně to ani není tak zlé.

Prostě byli dva páni domácí, takoví starosvětští, ten náš vypadal moc hezky, byl to uţ moc starý pán, ale měl pořád ještě černé obočí, byl opálený, vypadal jako vyslouţilý anglický důstojník. A ti dva lidé se svými manţelkami se občas navštěvovali, chodili spolu v neděli na kafe na Ţofín, ale hned se zase strašlivě pohádali a nenáviděli se, říkali na sebe hrozné věci. Načeţ se opět smířili a zase šli na Ţofín a tak se to pořád opakovalo. Bylo to za války a ten náš

pan domácí si nechal udělat takový drátěný plot u zahrady, která

sousedila se zahradou toho druhého pana domácího. Rozhodl se, ţe ten plot natře. Ovšem, jak říkám, bylo to za války, nátěry nebyly, tak vzal nějaký starý lak na kočáry, nalil do toho nějaký terpentýn, ještě

tam něco přidal, udělal si takový podivný koktejl. A měl takový

bývalý štětec, uţ na něm bylo jen pár chlupů, nepoddajných a toporných, tím tu drátěnou síť natíral – a ono to prskalo. Měl uţ od toho kočárovýho laku kropenatý brýle, kdyţ to uschlo, byly to lesklé

puntíky, skutečně to vypadalo překrásně. No a ten druhý pan domácí

měl za tím plotem trsy rajských jablíček. Uţ na nich byly plody, uţ

zrály, bylo těsně před sklizní. A náš pan domácí si neuvědomil, ţe kdyţ to takhle natírá, ţe to prská přímo na ta rajská jablíčka. Tu pohromu však zjistila sousední paní domácí, které, kdyţ se rozčilila, ohromně zajímavým způsobem přeskakoval hlas, ţe to vypadalo, jako kdyţ jódluje. A začala volat na svého manţela: „Karle, pojďsem! Pojď se podívat! Rajský jablíčka!“ Karel přišel, prohlédl si to a začal dělat strašlivý rámus. Náš pan domácí, taková liška podšitá, se zpočátku toho výbuchu hněvu vyděsil a začal ho

61

odprošovat, ale dovedl tak zlomyslně odprošovat, ţe spíš toho druhého rozzuřil. Stál za tím plotem a říkal: „Pane sousede, pro všechno na světě, odpusťte mi, promiňte mi to!“ Vypadalo to velmi pokorně, ale on najednou dodal: „Já jsem nevěděl, ţe vám jde o rajský jablíčka.“ Načeţ soused vylítl a strašlivě se rozeřval: „MNĚ!?

Mně ţe jde o rajský jablíčka?“ – a začal celé ty trsy rajských jablek trhat a vyhazovat je do povětří takovým tempem, ţe ustavičně jeden letěl, druhý kulminoval, třetí padal, pořád byly aspoň dva trsy ve vzduchu. A teď náš domácí volal na jeho paní: „Milostivá, zastavte ho, zaraţte ho, vţdyť on se zbláznil!“ A ten soused stále volal: „Mně

ţe jde o rajský jablíčka?!“ – a zplanýroval tu zahradu takovým způsobem, ţe to dál nešlo. Teď jsme si říkali: To je nepřátelství, to ještě vnuci budou dědit! Kdepak, oni se příští neděli usmířili, šli zase společně na Ţofín na kafíčko. A kdyţ jsem se potom pana domácího ptal jak to, říkal mi: „To máte těţký, víte. Vzteklému psu a zlému sousedovi se vyhni.“

Vzteklému psu se můţe tedy vyhnout, ale zlému sousedovi ne!

Tak s tím zlým sousedem šli zase na Ţofín.

PROFESIONÁLOVÉ I OCHOTNÍCI

Frič • Osvald • Otčenášek Frič • Vlček Frič • Vlček • Stehlík Vlček •

Otčenášek • Vlček Osvald • Vlček

/FRIČ/

Nejklasičtějšími brebty proslula paní Baldová, proto jsme jí

říkávali Buldová. Točil jsem s ní první film, Posledního muţe, a všichni mě varovali: „Tu si neberte, ta není schopná říct kloudný

slovo.“ Já jsem odpovídal: „No, ve filmu to nebude tak zlý, připravím pro ni krátký věty, ty si bude pamatovat.“

Začínal jsem první záběr, kde měla říct: „Je tu ticho, kdyţ tu není

tatínek.“ Všechno bylo v pořádku, já povídám: „Růţenko, jak to řeknete?“ A ona odpoví: „Hezky.“ Tak klapka číslo patnáct: „To je to tito, bud, bum.“ Povídám stop! Tak jenom klid, nic se nestalo. Znovu

62

klapka šestnáct: „Totu je tuto a put pet.“ Tak jsem si řekl: teď mám celou její hlavní roli před sebou a tohle je první věta. Proto jsem jí

navrhoval: „Prosím vás, co kdybyste řekla: Kdyţ tu není tatínek.“

„Ano, ano, ano, to je výborný, dobrý.“ – „Kdyţ tu taťule tamtum.“ Prosím, tahle scéna v tom filmu nezůstala. Ovšem je zajímavý, ţe od té doby uţ nebreptla.

Její nejslavnější brebt byl ovšem v divadle, kde měla říci:

„Marceli, ještě jsi se dneska neoholil. Chodíš tady jako cikán. Anko!“ – měla zavolat. Dopadlo to tak, ţe řekla:

„Marcere, ještě jsi se dneska nehonil, chodíš taky jako cukán, Janku!“

/OSVALD/

Myslím, ţe to bylo v karlovarském divadle, tam hráli Jana Husa. A ten Zikmund nebo kdo měl vykřiknout: „Onť kacíř jest. Tak jménem Páně soudíme.“ Načeţ dotyčný herec zvolal:

„On cakíř jest!“ – lekl se a dodal: „Tak jménem káně poudíme!“

/OTČENÁŠEK/

Do smrti si budu pamatovat dva takové brebty: Herečka – bylo to ve Vodňanech u kočující společnosti – měla říct: „Pan rada nemá

pivo.“ Mělo to být na Vikárce u svatýho Víta. Ta hostinská popadla půllitr a povídá: „Rada nemá pan pivo.“ – A pak mu to pivo dala, a to bylo taky poslední v celém aktu.

Ovšem nejkrásnější to bylo v jedné operetě, nějaké francouzské

operetě, kde byl ve druhém jednání takový závěr, ţe přijde policejní

prefekt a jako všechny zatkne, i toho hrdinu, a tím se děj zauzlí. Takţe přišel a celou tu společnost zatkl a řekl:

„Neodvaţujte se odtud uprci!“

Chtěl říct: uprchnout, ale nápověda mu napovídal: utéci – tak on to spojil.

/FRIČ/

O tom, jak si kameraman Ota Heller vymyslel americkou fotografii, na kterou jsme dlouho nemohli přijít. Svého času točili Američané takové plastické záběry a marně jsme si s Lamačem

63

lámali hlavu, jak nato. Jednou jsme točili film, Dcery Eviny, a měli jsme tam takové exteriéry u jezera, a to vám bylo jako ta americká

fotografie. A já povídám Hellerovi: „Jeţíšmarjá, jaks to dělal?“ –

„Copak jsem dělal? Je to hezký, viď?“ Povídám: „No jo, ale jaks to dělal, co jsi bral za objektivy?“ On na to: „Bral jsem to normálním objektivem.“ Já povídám: „Ukaţ mi, kterým objektivem jsi to bral?“

Podal mi ho, já na něj kouknu a říkám: „Co jsi měl ke svačině?“ –

„Buřty!“ On totiţ jedl ty buřty a mastnýma rukama olepil ten objektiv, který potom zachytil ty krásný neostrosti, o nichţ jsme nevěděli, jak to ti Američani dělají. Takhle Ota Heller s buřtem v ruce objevil světovou fotografii.

/VLČEK/

Jednou Heller posílal z Berlína telegram a říká mi: „Hele, jak to ta ţenská dělá, kdyţ neumí česky?“ Já jsem říkal: „No, asi neumí.“ –

„A ţe to nesplete?“ – Ptám se: „Co nesplete?“ – „Telegram. Českej telegram pošle docela perfektně.“ Tak mu povídám: „Proč by to měla splést? Telegrafuje písmenko po písmenku.“ Říkal si jen tak pro sebe: „No ne, písmenko po písmenku – a nepřipadá ti to komický?“

/FRIČ/

To jsme točili film ve dvou verzích a Ota Heller byl kameraman. Ale vůbec nic si nepamatoval. Kdyţ měl švenkovat, tak jsem do něj musel ťuknout nebo mu dát znamení, protoţe nevěděl jak, kam a co. Tak jsem mu říkal: „Hergot, tak uţ si to jednou uvědom. Podívej se, teď mluví Fiterer a z toho Fiterera švenkuješ na Buriana. Pamatuj si tu větu, co říká Burian, a švenkneš zase na toho Fiterera.“ – „No, já to zkusím,“ řekl. Bylo to ještě v době, kdy byly kamery hlučný, místo aby byly nehlučný. Tak jedeme tu první scénu, přijde zvukový

mistr a říká: „Tady někdo mluvil.“ – „To je vyloučený, já nikoho neslyšel.“ Tak to jedeme znovu, dávám si pozor, úplný ticho, zase přijde zvukař: „Stop! Tady někdo mluví.“ Já mu povídám: „No, kristapána, tohle je uţ sekýrování!“ Jedeme to potřetí, a mě napadlo stoupnout si k Hellerovi a najednou slyším, jak si tam pod dekou říká: „Tak, teďka hezky švenkovat, uţ mám Vlastíka. Kde je Fiterer?

Teďka jsem ho poznal, honem, honem…“

64

/VLČEK/

V Lucernafilmu se točil film Svatý Václav. To bylo v protektorátě a na tehdejší poměry to byl velkofilm za spoustu peněz. Čili nastala velikánská příprava. To znamená, ţe všude v kancelářích se hromadily takové ty palcáty, drátěný košile, velký štíty a dvouruční meče, aţ tam nebylo k hnutí. To samozřejmě nebylo tenkrát ţádný skladiště, všechno se dělalo vlastními silami, takţe se procházelo takovýma uličkama, a kdyţ nějaký návštěvník vstoupil do tý provozovny, do těch kanceláří, zamořených tím svatým Václavem, viděl tady šišák, tady sedla, samé historické rekvizity – a najednou v koutě bylo asi šedesát tvrdých klobouků. Černých bouřek. Normálních bouřek. Bůhsuď z čeho. A tak šel kolem herec Saša Rašilov a jeden ten návštěvník, co měl plný oči toho svatýho Václava, se zadíval uţasle na ty bouřky a ptá se ho: „Prosím vás, Mistře, na co jsou ty bouřky?“ A ten klidně říká: „Do svatýho Václava.“ Návštěvník poděkoval, najednou se zarazil a říká:

„Pardon, na co?“ A Rašilov pronesl: „Do Boleslavi – na funus.“

/STEHLÍK/

To jsme hráli Valdštejna, za okupace, ve čtyřicátým roce. V

Třebechovicích pod Orebem s malou cestující společností, kde jsem působil jako herec a dekoratér. Báječně se nám tam vedlo, hráli jsme v hotelu U růţe, takţe pan ředitel na konci štace prohlásil:

„Odměníme se Třebechovicím, uděláme velkou inscenaci v sokolovně. Budeme hrát Valdštejna od Františka Zavřela s hostem Bedřichem Karenem z Národního divadla.“

Nás bylo dohromady tak do mariáše a ve Valdštejnovi bylo zapotřebí asi čtyřicet lidí. Takţe jsme všichni hráli všechno, já měl asi pět rolí, kromě jedné hlavní. Pozvali jsme navíc ochotníky, pozvali jsme taky jako to vojsko vládní vojáky z místní posádky. Tenkrát se jim říkalo „potrati“, poněvadţ chodili po trati, hlídajíce ji. A ti se zúčastnili zkoušek. No študovali jsme celé to drama nejmíň tři dny. Přijel Bedřich Karen, podíval se na zkoušku, pokýval hlavou,

65

byl zvyklý na tyhle šmíry, a říkal: „Přátelé, ale nejdřív musíte nacvičit aktšlus. Aktšlus je to hlavní – finis coronat opus – bez aktšlusu není tyátr, aktšlus jako v Národním divadle. Tak, tady já

rozmlouvám se svým neboţtíkem synáčkem, on jako z toho reflektoru odejde, prosím vás, a teďka aktšlus je důleţitej, nastane střelba…“ Já musel sehnat lékárníka s flintou, který měl ještě

povolení na flintu a měl dvě patrony. „Pak se začne řvát, vyrazej se dveře v komnatě, vejde důstojník,“ toho jsem hrál taky já, „a za ním vzbouřený vojsko, krok sun krok, krok sun krok… Ten vytáhne rapír… A já zařvu ‚Zrada!‘ a na to nová střelba, to znamená ta druhá

patrona, fanfáry, opona, konec.“ To jsme skutečně cvičili – nejvíc ti potratáři, hlavně to krok sun krok – celá rota jich tam byla. Večer začalo představení asi v sedm hodin, vím, ţe se to táhlo do půlnoci, ona je to dlouhá hra. S Robertem Vrchotou jsem to dekoroval, kaţdý jsme hráli těch pět rolí, všechny ty převleky, teď

změny dekorace, takţe se na poslední obraz dostalo aţ po půlnoci. Uţ jsme byli všichni utahaný. Bylo k jedný hodině, svlékl jsem se z vojína stráţnýho, přestavili jsme jeviště na komnatu, dali jsme tam loţe, pokryli je lajntuchem

a hned to začalo. On měl s tím svým synáčkem rozhovor –

najednou aktšlus, já dám panu lékárníkovi povel, ten vystřelil, začali jsme všichni řvát, pomalu otevřu dveře, abych nezbořil celou komnatu, vlítnu tam, za mnou tři potrati krok sun krok – vytáhnu rapír, Karen zařve „Zrada!“

a nic – rána nic, fanfáry nic, já nic, opona nic. Tak jdu proti Valdštejnovi, jdu proti němu s tím rapírem, ten ustupuje k svému loţi, za mnou se tlačej potrati krok sun krok, no napjatá situace. Uţ

jsem u něho, na mě se tlačej vládní vojáci, já se tlačím na Valdštejna, ten uţ byl u toho kanape, zoufalej, začínal se potit. V tom zoufalství

strhl pokrývku, teda ten lajntuch z toho kanape, a začal se bránit. Křičel na mě: „Člověče, vynechte to! Co se děje, jeţíšmarjá!

Fanfáry! Opona!“ Tak jsem poloţil rapír, vyběhnu, prorazím vládní

vojsko, vyběhnu ven a říkám: „Pane lékárníku, střílet!“ Ale u pana lékárníka stál gestapák. A prohlíţel nějaký papíry. Já povídám: „To je konec, to je konec, prosím vás, pane hasič, troubit!“ To byly ty fanfáry. Ten nasadil – uviděl gestapáka – nechytil slinu, jen

66

vyvaloval oči. Mrknu na jeviště, tam Karen s prostěradlem, obecenstvo řvalo – ohromný úspěch. On hnal to vládní vojsko z jeviště. Tak jsem skočil k oponě, tam jsme pro jistotu, aby šla opona rychle dolů, dali dva ochotníky. Ti byli zmatení – jeden za jeden provaz, druhej za druhej provaz – a teďka se o to tahali. Takţe opona se přivírala, otvírala, přivírala, otvírala. Tak jsem skočil na ten pravej provaz a s tím jedním ochotníkem jsme přetahovali toho druhýho ochotníka, aţ jsme oponu zavřeli. Obecenstvo řvalo, řičelo, dodnes se na to v Třebechovicích pamatujou.

Jenom Karen nebyl spokojený s tím úspěchem. Odhodil prostěradlo, šel do šatny, nasadil si svý zlatý brejličky pod helmu a řekl: „Kde je ředitel týhle šmíry?“ No, náš pan ředitel hrál Piccolominiho, hned přiklusal a říkal: „Tak, Mistře, co je, co je? Co se stalo?“ – „Pane řediteli, vy se ptáte, co se stalo?“ Piccolomini povídá: „No a, Mistře, vţdyť v Národním divadle při takových představeních se ledaco stává.“ To Karena hrozně urazilo, zbledl a povídá: „Tomuhle říkáte – stává?“ Ale Piccolomini se nedal, byl taky naštvaný, plná pokladna a teď mu někdo bude něco vykládat, tak odpověděl: „No, Mistře, to bylo tak, to bylo kvůli té druhé ráně. Pan lékárník vystřelil, všechno šlo dobře, najednou přiběhl za kulisy nějaký pán od gestapa, chtěl vědět, jestli má zbrojní pas, jestli má

oprávnění střílet v sokolovně, a tak neţ se dohodli…“ Karen na to odpověděl historickou větou: „Co mně je do nějakého pána od gestapa? Co se plete nějaký pán od gestapa do umění?!“ Načeţ náš

pan ředitel Balden-Piccolomini řekl druhý historický výrok:

„Pochopte, ono mu nešlo o umění, ale o tu flintu!“

/VLČEK/

Hráli jsme divadlo ve škvrňanský sokolovně a měli jsme tam takový dvě party. Ta jedna hrála operetky jako Vesele klapou naše mlýny, Na Olšanské samotě, Diblík Magda a ta druhá hrála dramata. Jenomţe ti první měli vyprodáno, my jsme mívali obsazeno tak půl sálu, i kdyţ jsme byli proti těm prvním daleko lepší umělci. Taky jsme to hráli, jako to hrával E. F. Burian, sem tam světlo, kousek hadru, štich a chraplali jsme všichni – no prostě hráli jsme Vlky, to bylo drama z francouzské revoluce, nebo Vinu od Hilberta, Druhý

67

břeh, prostě váţnější věci. Byl jsem tenkrát v dorostu, to znamená, ţe jsem byl kluk. A to jsme zrovna hráli nějakou strašidelnou věc, s vraţdou, já tam hrál spiklence, na tý tlustý dětský hubě jsem měl fousy černý jako Maďar, chodil jsem v koţeným kabátě. To uţ

tenkrát jako lotr nebo spiklenec musel mít fousy a koţený kabát. Pak se to ve filmu dělalo dlouhá léta, aby to kaţdý napřed věděl. A teď

jsem tam postřelil nějakou paní, tu postřelenou hrála sestra Lopatová. Ta patřila k hvězdám našeho souboru. V sále byla zima, bylo tam pár lidí, to špatný světlo na jevišti ještě přispívalo k takové chmurné

náladě, sestra Lopatová uţ byla postřelená a umírala, dávala do toho všechny ty kreace, které si vymyslela – uţ visela chvíli hlavou z postele, ale ještě byla ţivá, no prostě hrůza. A diváci, co seděli v sále, byli sraţení k sobě, tak se báli, ţe kdyby byly někomu vypadly zuby nebo klíče, tak se ostatní zbláznili. A do té napjaté atmosféry, do toho skuhrání herců ozval se zezadu takový veselý, jarý hlas nějakého dědečka: „Kam jste dali klíč od záchoda?“ Na tohle vám ty lidi vybuchli jako exploze, hostinský, který slyšel ten řev, myslel, ţe je konec jednání, tak rozsvítil a začal nosit pivo. Samozřejmě, ţe si objednali i ti, co seděli v hledišti, i herci, zkrátka jsme ještě ve tři hodiny ráno dokončovali třetí jednání za takový bujarý nálady, ţe lidi říkali, ţe na Silvestra nebyla nikdy taková legrace a mělo by se to opakovat.

/OTČENÁŠEK/

Stalo se to v Divadle Na slupi, kde hráli vyšehradští ochotníci. Nevím, co to bylo za hru, prostě ţenská míří na toho bídáka, který jí

asi něco ošklivýho udělal, a zastřelí ho. A tak si vzala bouchačku a bác! A jak on se kácel – byla to postava taková dost objemná – stalo se mu něco velice nepříjemného, ale velice lidského, v té chvíli na scéně zvlášť nepříjemného, protoţe to bylo slyšet. Načeţ ta ţenská

udělala něco ohromného, byla to ţenská, která měla něco v hlavě, vystihla situaci, jak on se skácel s tím zvukem, přiskočila k němu a povídá: „Ty ještě chroptíš?“ – a zasadila mu ještě jednu ránu.

/VLČEK/

68

Na venkově se stávalo, ţe tam byly ty vzájemný vztahy překříţený, třeba snoubenka toho a toho na jevišti hrála milenku jiného, líbalo se tam vţdycky kříţem přes rameno, aby se vědělo, ţe se to jenom markýruje. Ale facka se dávala, ţe byla slyšet aţ ke zvonici, to byla taková upřímná záleţitost, to se uţ nemarkýrovalo.

/OSVALD/

Hrála se jakási komedie a komedie se hrají proto, aby se lidi smáli. Ale na divadle to bývá někdy obráceně, zejména na ochotnickém. Jednou jsem viděl na Malý Straně Noc na Karlštejně. Nejdřív jsem se smál já, protoţe jsem seděl vedle sochaře, který tam šel kvůli nějaké dívce. Ta hrála jakési páţe. Tak jsme hleděli plni úcty na oponu a najednou mi někdo zaklepal na rameno a povídá:

„Mladej, sedněte si na kraj tý ţidle, ať si tam můţu dát pivo. Jinak by mi do něj kopli.“ Tak si za mě postavil pivo, já jsem seděl na kraji tý

ţidle. Vtom se objevil na scéně Karel Čtvrtý. A to uţ jsme se nesmáli jenom my, protoţe on měl takový královský řetěz s tou paclí na prsou, kdyţ v tom hledišti zahřmělo: „To je řetízek od záchoda!“

/VLČEK/

Josef Ferdinand Příhoda byl herec, který dokonce cestoval se šmírou, jezdil a hrál kdeco. Jednou přišel ke mně a říká: „Člověče, dneška pšeči nemají ti herči tu káţeň nebo tu šoustšeděnost nebo tu povinnost‘ k tomu kumštu, čo my šme tenkrát mušeli mít, kdyţ jšme táhli tu archu šmíry od obče k obči. Víš, za jakejch podmínek my jsme tenkrát existovali? Dneska, kdyţ se na to podíváš v takovým divadle armády nebo – vem si kterýkoli divadlo. Tam máš kolikrát víc herců na jevišti neţ lidí v publiku. A to tenkrát, kdyţ jsme byli u spolku čtyry lidi, to byl starej, stará, já a švagrová, ta byla v kase nebo v nápovědě, podle toho, jakej kus se dával, a taky jsme hráli Psohlavce.“ Já jsem říkal: „Moment, Pepíku, to se mi nějak nezdá –

Psohlavce ve čtyřech lidech?“ Říkal: „Jak to ve čtyrech – ve třech, protoţe já jsem měl zlomenou ruku, takţe starej mušel hrát jak Lomikara, tak Kozinu.“ Povídám: „Počkej, to není dobře moţný, uţ

jaksi technicky to nevychází, vţdyť oni se přece potkají.“ –

69

„Nepotkají, to se vzkazovalo. Mušelo se to upravit, samozřejmě.“

Divil jsem se: „Ale jak jste to mohli hrát?“ – „No, dobře jsme to hráli, prostě švagrová byla jako Kozinová, byla doma sama, přišel ten Lomikar, měl takovou tu paruku jako ty kokršpanělové, ţe jo, vlez tam, povídá, kde máte manţela? A ona říká – teď si někam odskočil, je to něco důleţitýho? – Jak se to veme – prostě bude se poráţet lípa a majestáty sou v troubě. Ona povídá: jeţíšmarjá, a on odešel. Teď to dopadlo tak…“ Zarazil jsem ho: „Počkej, počkej, Pepíku, trochu zdravýho rozumu, uvědom si, ţe přijde závěrečná

scéna, největší scéna, kdy se Lomikarovi zjeví duch Koziny, kdy prostě si pro něho přišel…“ Říkal: „No, zrovna tak: Tam seděl Lomikar doma, tam seděla švagrová – ta se zatím přehodila na jednu dvorní dámu, seděla tam jeho ţena, jako jeho ţena i ve hře, rozumíš, byli u tý hostiny a teď on se na ně podívá a povídá: Co ste, děvčata, takový zaraţený? Ony říkaly: No je taková zvláštní nálada. Chvíli s nima hovořil, pak povídá: Odpusťte mi, já si musím odběhnout, a odešel, shodil ty kokršpanělky, vzal si lajntuch a vlez tam jako Kozinův duch. Povídá: Kde máte Lomikara? To se ví, ţenský

zbledly, co prej si přejete, a on povídá, co bych si přál, jsem Kozinův duch, to je dost, ne? A povídá ještě: aţ se vrátí, schválně mu řekněte

– do roka a do dne! Lomikar se vrátil, povídá: holky, co ste takový

zděšený, byl tu někdo? Ţenské mu řekly: Byl tu Kozinův duch a povídal do roka a do dne. S Lomikarem to šmejklo a byl konec.“

TRAMPOTY S MANŢELSTVÍM

Vlček • Osvald Vlček • Jirotka • Vlček Kalina • Vlček

/VLČEK/

To se odehrálo v Hostomicích pod Brdy. Tam byli dva milenci, prostě se měli rádi, chodili spolu se svolením rodičů, všechno bylo v nejlepším pořádku. Ona byla strašně plachá a něţná a strašně

hloupoučká. A zčistajasna zjistila, ţe je v jiném stavu. Místo toho, aby nastoupila cestu, jakou jiné dívky nastupují, tak se do sebe

70

stáhla, zanevřela na toho chlapce, co jí to udělal, od toho momentu ho nechtěla ani vidět. Ten nešťastník lítal kolem domu, doprošoval se, omlouval se za to, co se stalo, ale ona s ním slovo neztratila, prostě ho neznala, neviděla. Tak ten kluk si z trucu namluvil jinou, její kamarádku, chodil s ní veřejně, provokoval, hnal to ke svatbě, myslel – kdyţ uţ, tak uţ – prostě ze zoufalství. A představte si, ţe ta holka, kdyţ uţ to opravdu na ní bylo znát, se rozhodla, ţe pojede do Prahy a ţe se utopí, skočí z mostu do Vltavy. Dojela do Prahy, ale tam ji potkala teta. Samozřejmě teta viděla na první pohled, oč jde, sebrala holku, vzala ji k sobě, holka se vyplakala a svěřila se jí se vším. A teď teta, jak byla rozumná, napsala domů, aby neměli starost, ţe holka je u ní a nějaký čas se tam zdrţí. Kdyţ přišel její čas, dovezla ji do porodnice, tam ji uloţila, jela domů připravit na to tátu. Mezitím se ovšem ten kluk oţenil, čili všechno bylo zablokovaný, nic netušil. A ten její táta, takovej statnej Krakonoš, se rozhodl, ţe holku, tu káču pitomou, zabije. Vzal sukovici a jel do Prahy s tím, ţe všechno pomorduje. S tím hrozným předsevzetím a kamennou tváří

se vedral do porodnice a vešel do pokoje, kde leţela jeho dcera, utrápená, uplakaná, něţná, s těma mateřskejma očima – a vedle ní v košíku vrnělo to malinký. On se na ně podíval, sukovice mu vypadla z ruky, šel, dal jí pusu, popadl ten košík s dítětem a řekl: „Tak hele, oblíkej se, všeho nech a pojedeme domů!“

/OSVALD/

U nás doma mi vyprávěli, co se stalo v sousední vesnici, kde se měla konat svatba na národním výboru. To je obřad, kdy předseda musí sezdat novomanţele. Jenţe ten předseda dostal na poslední

chvíli pozvánku na nějaké zasedání okresního národního výboru. Doma si říkal: To se nedá obojí stihnout, najdu Vencu – to byl jeho zástupce – a řeknu mu, ţe musí za mě zaskočit. Tak šel k tomu Vencovi, ale nezastihl ho doma, jeho manţelka byla mírně rozčilená

a říkala: „My jsme se spolu trochu nepohodli, bude v hospodě.“ Tak poslali malého Vencu do hospody, aby tam vyřídil: „Tatínek vám vzkazuje, ţe to máte sezdat za něj.“ Ten uţ měl vypito, předtím mu jeho manţelka dokázala, ţe je chytřejší neţ on, nevzpíral se a povídal: „Nedá se nic dělat, tak to sezdám.“ A šel jak byl, v

71

rozhalence, moţná i v pantoflích. Tam mu říkali: „No to je dobře, oni uţ tady čekají.“ – „Tak mi přiveďte ţenicha!“–Oni se divili: „Snad všechny, ne?“ – „Ale ne.“ Tak přivedli ţenicha, který se předtím taky někde posiloval, a Venca mu říkal: „Alois, proč se chceš ţenit?

Nedělej to! Ona se tváří, ona se dělá, víš, ale aţ ji budeš mít, uvidíš, bude chytřejší, všechno bude vědět líp. Já ti říkám – neţeň se!“

Ţenich mu odpověděl: „Venco, já ti věřím, já bych se neţenil, jenţe my spolu čekáme to čtvrtý dítě!“

/VLČEK/

Tuhle jsem přišel domů a zjistil jsem, ţe moje tři ţenský jsou na mě strašně milý. Vlastně jsou čtyři. Včetně tety. Rozhlas totiţ vysílal toho dne: Zacházejte se svým muţem jako se psem. Pouštějte ho večer ven a nedráţděte ho! To bylo od rozhlasu opravdu hezký, protoţe uţ dlouho nic v rámci rovnoprávnosti tak rozumnýho pro nás neudělal.

Kdyţ jsem se oţenil, měl jsem zpočátku pocit, několik let to trvalo, ţe jsem se oţenil špatně. Ţe jsem prostě udělal chybný krok a nevzal si tu pravou ţenskou, nebo ţe se na mě nedostala tak dobrá, jak bych chtěl – byl vám to strašně nepříjemný pocit. Vzniklo to takhle: Začal jsem stonat – znáte to. U maminky, kdyţ člověku bylo zle, najednou měla v očích starost, sáhla vám na hlavu, člověk pálil, ta matka, která vás jinak řezala na potkání za to, co provedete, nebo kdyţ jste se vraceli i za to, co jste asi provedli, najednou se jí

rozbušilo srdce a uţ jenom to, ţe člověka pohladila, nebo ţe měla starost a seděla vedle, ţe přinesla kníţku, do školy se nemuselo, leţelo se s verneovkou, to bylo kouzelný. Maminka nás měla ráda –

to byl pocit, který nikdy nezapomenu. A teď si představte, ţe po svatbě najednou jsem si uvědomil – bouchnou dveře, nikdo se mě na nic nezeptá, ţena má nějakou práci, proběhne a řekne: „Já bych se chtěla jednou v ţivotě mít takhle, jako se máš ty,“ a zase odejde. A to mi připadalo jako hrozná křivda. Ovšem trvalo to do tý doby, neţ se nám narodily děti, a neţ ta máma najednou v noci sebou trhla, ţe pláče dítě. Já jsem to vůbec nevnímal. Nebo ţe potřebuje převinout. To jsem vůbec nevěděl. Nebo se dítě rozstonalo a já najednou zahlédl ten samý pohled, co měla maminka, v očích své ţeny. A tak jsem si

72

vzpomněl, jak moje maminka zacházela s tátou. Najednou jsem si uvědomil, ţe všecko je úplně v pořádku, jenomţe se ze mne stal tatínek a přestal jsem být kluk.

/JIROTKA/

Před lety jsem se jako novomanţel setkal s jedním zkušenějším člověkem, který mi dával rady, jak si mám v manţelství počínat, a dokazoval to na případu, který se stal jemu. Prostě se oţenil a hned po svatební noci se rozjel se svou ţenou na svatební cestu. Druhý den ráno se probudili v hotelu a on zjistil, ţe má hroznou ţízeň. Měl chuť

na pivo, hned po ránu, po vydatné večeři den předtím. Zazvonil na pokojskou, pokojská přišla a on ji poprosil o pivo. Trochu uţasla, ale řekla prosím a odešla z pokoje. A teď ta novomanţelka spustila:

„Prosím tě, co si ta ţenská pomyslí, takhle ráno, sotva otevřeš oči, tak pivo, to je přeci neslýchaný, ţe se nestydíš!“ Chvilku se na ni díval, vyskočil z postele, otevřel dveře na chodbu, tam zastihl ještě tu pokojskou a volal na ni: „Haló – dvě piva!“

A tohle mi doporučoval jako návod, jak se to má dělat.

/VLČEK/

Rozkošná byla taky situace, jak jsme se s tou mou brali. Chodili jsme spolu nějaký čas, ale neřekli jsme to ani jejímu tatínkovi, ani naší mamince. Prostě to naši nevěděli, věděly to jen její tety a ty tety mě nebraly váţně jako ţenicha, jen tak, ţe s ní jako chodím, spíš jí to ještě rozmlouvaly, poněvadţ říkaly, ţe mám nějaký pichlavý oči, ţe by to nemuselo dopadnout dobře, prostě ji varovaly přede mnou –

nebyl jsem pro ně ţenich. A teď došlo k tomu, ţe jsem dostal byt. Protoţe jsem byl vystěhovaný od Němců, dostal jsem z toho titulu byt. Hned z byťáku jsem se sebral, utíkal jsem k tetám a řekl: „Teto, prosím tě, má strejček černý šaty?“ Teta se vylekala, byla vyděšená

ta teta Běta, a říkala: „Co se stalo, prokristapána?“ Já jsem říkal:

„Nic, nelekej se, jenomţe by nám šel za svědka, my se budeme s Andělkou brát.“ Tak se z toho rozplakala, ale byla šťastná, slzy jí

tekly po tváři, kdyţ viděla, ţe jsem oficiální ţenich. Měli tam v

73

kuchyni takový velký kufr, za tím kufrem narovnaný flašky – a začala mi vařit čaj. Vytáhla takovou litrovku s rumem, podle jejího mínění s rumem, jenţe to bylo maggi. Seděl jsem u stolu, byl jsem poněkud váţnější, protoţe jsem byl oficiální ţenich, teta se celá

chvěla, nalila mi čaj, chrstla do něj to maggi – a říkala: „Tak, Frantíku, na zdraví!“ A utřela si slzy. Tak jsem to ochutnal, to se ví, valný to nebylo, a ona se za chvíli zeptala: „Proč nepijete?“ Tak jsem říkal, ţe nejsem zvyklý. Ona říkala: „Ale jděte, jako muţskej ţe byste nebyl zvyklej na rum?“ Já jsem jí povídal: „To jo, ale maggi s čajem piju poprvé.“ Teď ona mi to chtěla brát, ale já jsem zase říkal: „No, počkejte, kdyţ je to u vás zvykem, já si snad zvyknu taky, já se přizpůsobím!“ Tak takhle jsem se dostal do rodiny – přes maggi.

/KALINA/

Rozvádělo se manţelství z naprosto jasného důvodu. Jemu bylo padesát devět let a jí bylo čtyřiadvacet. Rozváděli se po pěti letech, protoţe ona čekala dítě se svým milencem. Přišlo první rozvodové

řízení, kam ho předvolali, a on tam povídá: „Podívejte se, pánové, já

nedám souhlas k rozvodu. Chápu, jsou mladí, ale – prostě to nejde. Já jsem se ţenil před pěti lety, za rok jdu do penze. O mě se nemá

kdo starat, musíte pochopit, ţe jsem se ţenil s nějakým úmyslem. Přece není moţný nechat starýho člověka o samotě – já nedám souhlas k rozvodu, to, ţe spolu chodějí, je mi jedno. Prosím vás pěkně, musí se někdo o mě starat!“ Tak to odročili, bylo druhý, bylo třetí stání a oni nevěděli, co s tím. On pořád tvrdil, ţe nedá souhlas k rozvodu. Aţ toho obhájce najednou osvítil duch svatý a povídá: „A kdyby si vás mladí vzali k sobě, dal byste souhlas k rozvodu?“ On povídal: „Samozřejmě!“ Dal tedy souhlas k rozvodu, a kdyţ u toho soudu zjišťovali asi po roce, jak to dopadlo, dověděli se, ţe je to nesmírně šťastný manţelství. On jim dělal dědečka, vozil dítě na procházky, zatímco oba byli v zaměstnání, on jim vařil, staral se o domácnost. A tak spolu šťastně hospodařili.

/VLČEK/

Vybavila se mi vzpomínka, jak se ţenil můj bratr. Měl veselku v Horaţďovicích, za svědka jsem mu byl já a reţisér Wassermann, byli

74

jsme sami čtyři v kostele, kromě kněze a kostelníka. Kostelník byl nastydlý, pořád smrkal a kašlal, ten kněz vypadal tak, ţe se mu víc líbí bratr neţ nevěsta. Brácha měl zimník a vzadu mu lezl ven šátek z umělýho hedvábí, co pořád je někde za ušima, nevěsta měla u takovýho serţovýho kostýmu špatně vsazený rukávy, které ji táhly dozadu. Sledoval jsem je zpovzdáli a viděl jsem toho kněze, jak drţí

bratra za ruku a říká mu: „Muţ budiţ jako ten dub a ţena budiţ jako to víno, které se k tomu dubu pne“ – a teď se zas kostelník vysmrkal

– prostě obřad to nebyl moc důstojný. Myslel jsem si, ţe aspoň u fotografa skončíme. Jenomţe fotograf měl takový různý fígle. Prostě

buď se mu zdál malý ţenich, nebo příliš dlouhá nevěsta, tak aby to vyrovnal, měl takový podstavce, kterýma je podkládal. Pořád dával toho ţenicha trochu blíţ a nevěstu dál – a tak je vyrovnával. Teď

jsme byli jako skupinka a já – ať dělal, co dělal –jsem mu zabíral moc místa. Tři čtvrti obrazu jsem zabíral! A ještě byl problém v tom, ţe nevěsta byla malá, tak stála na tom podstavci nahoře. V tom kraji je zvykem, kdyţ se nevěsta musí vdávat, ţe drţí kytku na břiše. Protoţe švagrová se vdávat nemusela, drţela kytku nahoře, aby to kaţdý viděl. Ovšem jak stála nad tím ţenichem, vypadalo to, jako ţe ho tou kytkou chce vzít po hlavě. Tak jsem na to fotografa upozornil, ale ten byl poněkud nervózní z toho, jak nás nemohl srovnat a ţe jsem se mu nevešel do obrazu, tak mi povídal: „Kdybyste byl tak laskav a řekl mi, kdyţ tomu tak rozumíte, jak si to představujete?“ Já

jsem říkal: „Asi by nebylo špatný, kdybych si s tím druhým svědkem lehl na zem, nevěsta se ţenichem by si klekli a mezi ně dáte tabulku s letopočtem!“ – „Kde jste to viděl?“ – Řekl jsem: „Na vojně, bylo to na kufrech a byl to krásnej snímek.“ Načeţ on zahodil ten černej hadr, odešel a vzkázal nám po nějakým klukovi, ţe nás fotografovat nebude.

HRÁTKY S DĚTMI

75

Jirotka • Otčenášek • Kalaš Osvald • Kalaš Jirotka • Vlček • Jirotka Osvald • Vlček • Jirotka • Vlček Osvald • Frič Jirotka • Osvald •

Kalina Osvald • Jirotka

/JIROTKA/

Mám vnučku, je jí půldruhého roku. Ještě vlastně nemluví, a pokud mluví, jsou to takové indiánské výrazy, kterým rozumíme jen my. Přesto si dovede říct, kdyţ něco chce. Například umí říct, aby se pustilo rádio, řekne tralala a ukazuje na rádio nebo podobně. A tuhle se mi zdálo, ţe za mnou přišla a s takovým důtklivým výrazem na mě hleděla a kroutila hlavičkou, jak jsem ji ještě nikdy neviděl, a dělala uauaua, A pak mě vzala za ruku, odtáhla mě do pokoje a ukazovala na magnetofon. Kdyţ jsem ho pustil, byly tam písničky nazpívané anglicky. Hned jsem si uvědomil, ţe ona prostě imitovala to uauauaua – tu angličtinu.

/OTČENÁŠEK/

To mně se stala takováhle věc. Nějak jsem se octl ve škole, měl jsem tam známého řídícího učitele. Byly tam nějaké děti, ale neučilo se, hrálo se na housle. Taky jsem hrával na housle, ovšem dost bídně, prostě jsem to trýznil, asi rok jsem se učil kdysi v mládí. Teď jsem ty housle vzal, sedl jsem si na stupínek a začal na ty housle dojemně

kvílet. Naproti mně si sedl takový chlapeček a pozoroval mě, jak hraju, najednou se začal strašně křenit, špulil ústa a dělal grimasy, aţ

jsem si uvědomil, ţe ty grimasy vlastně dělám já a ten kluk, jak se na mě kouká, tak je dělá po mně. Od té doby radši nehraju.

/KALAŠ/

Mám jednu známou, která má na starosti takový ty čtyřletý

caparty, co se voděj za ručičku. A teď měli jít na Hradčany. Jenţe se přihnaly mraky a ona jim řekla: „No, dneska tam nepůjdeme, jsou mraky, bude asi pršet.“ Najednou slyší za sebou, jak jeden kluk říká:

„To jsou hloupý mraky, já kdybych měl hůl, tak bych do toho mraku praštil.“ A ten druhej mu říká: „Ty hloupej, a vypad by ti pámbů!“

76

/OSVALD/

Naše Bára, ta kdyţ byla malinká, přišla k mámě a říkala: „Mami, proč si Andulka medí?“ Ta se jí zeptala: „Kdes to vzala?“ – „No přece – Andulko, mé dítě.“

/KALAŠ/

Jak račte vidět, nosím šle. A byl jsem u jedněch známých na venkově a tam měli čtyřletou holčičku. Ta přišla a říkala: „Tadyhle je strejda Jula,“ a přitom se na mě koukala nahoru, tak si mě měřila, potom mě oběhla a zeptala se: „A kde máš ruksak?“

/JIROTKA/

Nám se jednou stalo tohle: jedna naše známá musela narychlo do nemocnice, a tak nás poprosila, jestli bychom si její dvouleté dítě po dobu jejího pobytu v nemocnici nevzali k sobě. Otec toho dítěte byl prostě takový, ţe by to dvouleté dítě spíš muselo dohlídnout na něj neţ obráceně, a tak se nedalo nic dělat a toho chlapečka jsme vzali k nám.

Byl u nás asi tři týdny. Kdyţ se ta naše známá vrátila z nemocnice, telefonovala, ţe uţ je doma, ţe nám děkuje, ţe jsme se o toho hocha postarali a ţe otec si pro to dítě jede. Tak jsem jí říkal:

„Prosím tě, dej mi ho k telefonu, já mu to musím pořádně vysvětlit, aby to našel.“ Tak jsem mu zevrubně a názorně vysvětlil: „Podívej se, jede k nám osmnáctka, směr Smíchov-Radlice, je to předposlední

stanice, je tam restaurace U svaté Anny, odtamtud vybíhá stará

hřbitovní silnice, není to dál neţ sto metrů od elektriky, kdybys šel dál, tak to uţ jdeš špatně, to se vrať – a je to číslo osm.“ Prostě jsem mu to všechno pečlivě vysvětlil. Tak on ţe si pro chlapce jede. Čekali jsme hodinu, dvě, tři – já jsem říkal, jak je to moţný, ţe tu ještě není. Najednou se ozval telefon, tam naprosto zoufalej hlas:

„Prosím tě, přijď si pro mě, já nevím, kde jsem!“

/VLČEK/

Někdy vykvete poezie uţ v malých dětech. Viděl jsem to na svých holkách. Kdyţ byly maličký, měly strašně rády pohádky. Ovšem chtěly pohádky z konkrétního ţivota, o věcech, které jsou

77

kolem nás, a odmítaly jakékoli pohádky z kníţek. Pochopitelně, kdyţ

jsme si večer při černé hodince vyprávěli, za chviličku mi došla fantazie. To jsme si potom hráli tím způsobem, ţe jsem ukázal na jednu z nich, a ta musela pokračovat. To vneslo do našeho vyprávění

nový prvek. Přitom jsem pozoroval, ţe ta starší byla naprosto konkrétní, precizní, s takovým, řekl bych, skoro muţským mozkem, logickým, kdeţto ta mladší si pohrávala s fantazií jako s duhovou bublinou. Vymysleli jsme si takový výlet, kterým jsme vţdycky tu černou hodinku začínali. Mám ve své pracovně obrázek, na něm je zasněţená krajina, vzadu vyčuhuje vesnička. Tak jsme se tedy udělali docela malincí, hopsli jsme z toho rámu rovnou do sněhu a chodili do tý vesničky za kopcem. Tam jsme měli spoustu přátel, tam jsme poznali paní Skálovou, pana Martínka a Pepíka Kondrů, tam jsme měli prostě své známé – a věděli jsme, jaký je kde pes, znali jsme historie všech rodin a chodili jsme k nim na návštěvy. Jednou jsme tam byli – bylo to kolem Dušiček – na hřbitově, rozsvěcovali jsme světýlka na hrobech, které byly úplně opuštěné, udělali jsme si takovou odpolední vycházku. Asi tři neděle jsme si o tom vyprávěli. A já jsem ukázal na tu mladší, který bylo asi tři a půl roku, a říkal jsem jí, aby pokračovala. A ona mi povídá, ţe šla písnička z lesa a zpívala si. Já jsem říkal: „A jakou si zpívala? Veselou?“ Ona povídá:

„Ne. Zpívala si smutnou, protoţe to byla smutná písnička.“ A já jsem se zeptal: „A proč byla smutná?“ Říkala: „No, protoţe byla na hřbitově a viděla tam smutnej hrob.“ Oponoval jsem jí: „Tak počkej

– kaţdej hrob je smutnej!“ A ona se nedala: „Ó ne, není. Kdyţ umře malá holčička a rodiče nemají ţádnou, je to smutnej hrob. Ale kdyţ

umře dědeček a všechno ho bolí a říká, ţe by se uţ rád sešel s babičkou, uţ vás mám po krk, tak to je veselej hrob.“ Ta starší na ni koukala těma kulatýma, dokořán otevřenýma očima – a ta malá

pokračovala: o paní, která tolik plakala, aţ jí oči utonuly v slzách. Já

jsem říkal: „A proč je neměla zavřený?“ Ona mi odpověděla: „Měla je zavřený v chlívku, ale tak tam vyváděly a řvaly, ţe šly okolo korálky a nejmenší z nich vzadu povídá: Kdo to tady řve? Otevřel chlívek, oči vypadly a utopily se.“ Ta starší se na ni dívala, pak se obrátila ke mně a řekla: „Táto, neměli bysme s ní jít k doktorovi, kdyţ tak kecá?“

78

/JIROTKA/

Ivo Fischer má dvojčata, dvě malý holky, který jsou si tak podobný, ţe kdyţ se trochu setmí, máma je nerozezná. A jedna z nich, Hanička, tuhle přišla za tátou a povídá: „Tati, co je to uměnec?“

A on říkal: „No, snad umělec? To je, Haničko, takovej člověk, kterej něco umí líp neţ ti druzí, třeba umí líp malovat nebo zpívat nebo na něco hrát.“ A ona říkala: „Nebo polejvat, viď?“ A on říkal: „Proč

polejvat?“ – „No, jak mi babička četla tu pohádku, ţe princeznu polil uměnec.“

/OSVALD/

Kdyţ byly naše Bára a Gába malý, tak nějak v neděli dopoledne zlobily a ţena mi říkala: „Prosím tě, zabav je nějak, pořád se mi tu pletou.“ Tak jsem je vzal k oknu, a poněvadţ jsem nevěděl, jak je zabavit, povídal jsem jim: „Podívejte, jak tam ty vlaštovičky lítají.“

Ta větší říkala: „Je to krása, jak vysoko lítají.“ A ta malá koukala a povídá: „Ploč?“ A já jsem říkal: „Víš, chytají tam mouchy!“ A ta velká říkala: „Proč tak vysoko, tati?“ Tak já jí odborně říkám, ţe prostě ten pták, kdyţ ty mouchy tam letěj nahoře, podle toho pozná, ţe bude hezké počasí, a kdyţ jsou mouchy dole, tak ţe prší. A ta malá na to koukala a říkala: „Nic nechytají, nic nevidím.“

/VLČEK/

Bydleli jsme v Plzni ve Škvrňanech, naproti nám bydleli nějaký

Martínkovi, měli asi deset dětí. Kdyţ jsme lítali po ulici a hráli fotbal, tak ten jejich Ferda vţdycky jedno nebo dvě nosil. Zvlášť se pamatuju na holčičku, jmenovala se Mařena, byla v povijaně, a ten Ferda ji buď věšel, jak byla omotaná tím povijanem – to byla peřina, do který se zamotala ta vánočka hezky fest, aby dítě mělo rovný

noţičky – a měl ji pověšenou za ten povijan takhle na plotě za plaňku. Nebo nám dělala bránu. Zuli jsme si boty, protoţe jsme hrávali buďto bosí proti bosým, nebo obutý proti obutým, na jedný

straně byly zutý boty, na druhý straně byla ta Mařena. Nejhorší bylo, ţe ta Mařena strašně řvala, brečela, ale naschvál, ze vzteku, ţe jsme ji nechovali. Aţ ten Ferda přišel na to, jak ji utiší. Vţdycky jí plivl do očí, takţe ona je musela mít zavřený, a jakmile zavřela oči, usnula

79

jako spací panna. Já vím, ţe to není správný ani hygienický, ale nevěřili byste, jak má ta holka krásný oči. Není to dlouho, co jsem ji viděl.

/JIROTKA/

Zrovna dneska mi jedna známá povídala, jak jejich holčička, která teprv nedávno začala mluvit, oslovila mouchu. Říkala:

„Moucho, kde se tady bereš? Neber se tady!“

/VLČEK/

Kaţdému, kdo má děti tak okolo tří let, se někdy stane, ţe dítě

přijde zvenku a přinese si nějaký nezvyklý slovo. Nevím, kde děti berou ten instinkt, nic jinýho to asi není, protoţe to slovo je nepatřičný, neomletý, nepouţívaný, prostě je najednou zaujme a teď

hledají příleţitost, jak by to slovo před rodinou uplatnily. Naše Melita byla asi tříletá, přišla domů a vypadala skoro jako slepička, kdy má snést první vajíčko, chodila, koukala a při první

příleţitosti, kdy se na ni matka osopila, aby se přezouvala, došlo k takovýmu malýmu konfliktu, ţe řekla mamince: „Káčo!“ Teď

nastalo hrůzný ticho. Pak jsme se na toho drobečka vyřítili oba. Říkali jsme jí: „Ty dítě nešťastný, cos to mamince řekla, takový

slovo, to se říká mamince?“ Teď si uvědomila za prvé: ţe je zle, ale to ji tak nevyděsilo; za druhý: ţe je konec s tím slovem, protoţe ho vystřelila jak rachejtli a uţ jí zbyla jen vzpomínka na tu šupu, co to udělalo, a to znamenalo, ţe uţ ho nikdy neuplatní. Kdyţ jsme jí řekli:

„Kleknout a mamince se omluvit, odprosit maminku!“, ochotně si klekla, ale oči jí blýskaly, kdyţ začala maminku odprošovat:

„Maminko, prosím tě, odpusť mi, ţe jsem ti řekla káčo, ty nejsi ţádná káča, protoţe ţádná maminka není káča, káča je ošklivý slovo, já uţ ti nikdy, maminko, neřeknu káča, protoţe káča se vůbec nesmí

říkat!“

Tím si odreagovala to slovo, které si takhle přinesla domů a uplatnila je do poslední mrtě.

80

/OSVALD/

Poslouchám dítko, jak se učí pionýrskou báseň, takovou tu, jako ţe přebudujeme svět. A byl tam zjevně nějaký verš:… a studené

vody neleknem se nikdy! Tak poslouchám a dítko říká: „… a studené

vodky neleknem se nikdy!“ Já povídám: „Co to říkáš, to v tý

básničce není!“ A dítko povídá: „A studené vody neloknem si nikdy!“ Inu, dcera svého otce!

/FRIČ/

Dirigent Pařík měl, jak jistě víte, nesmírně talentovaného syna. Hrál na klavír, uţ v osmi letech mu opravoval partitury – prostě kluk se nehnul od klavíru. Nevěděli si s ním rady, protoţe nechodil mezi kluky a nehrál si s nimi, neměl ţádný pohyb, tak jim doktor poradil, aby mu koupili takové to kolo–byl to jen stojánek bez kola a šlapátka – aby ten kluk aspoň hodinu šlapal na tom kole a měl prostě

nějaký pohyb. Takţe musel povinně hodinu denně šlapat. Jednou také šlapal a najednou přestal. A Pařík se ptá: „Proč nešlapeš?“ A chlapec povídal: „Jedu z vršku a brzdím.“

/JIROTKA/

Mám vnučku Barboru, říkáme jí Bára. A babička Báře slíbila, ţe aţ vyroste, dostane kolo. Bára to akceptovala a napevno s tím počítá. Nedávno si dcera vzala doma takovou letní halenku bez rukávů a Bára s jistým úţasem konstatovala, ţe máma má v podpaţdí

chloupky. Pak se přesvědčila, ţe ona sama je nemá, a dcera jí říkala:

„No, víš, aţ vyrosteš, aţ budeš velká, budeš mít ty chloupky taky.“ A Bára vykřikla: „Chloupky ne, kolo!“

/OSVALD/

Ještě jsem si vzpomněl na synovce Jarouška. Jako kaţdý kluk občas něco provedl. Jenţe dětičky jsou bystrý. Tatínek říkal: „Pojď

sem!“ A chlapeček odpověděl: „Já nevím, tati, já vidím, ţe se mě

chystáš trestat, to by nejdřív chtělo, abych ti vysvětlil, o co šlo.“

Tatínek říkal: „Pojď sem, nechci nic vysvětlovat, všechno je mi jasný, sundej kalhoty!“ Chlapec se bránil: „No, tati, já nevím, jestli u mě surovostí něco docílíš. To je prostě divnej postup!“ Otec říkal:

81

„Nekecej, nekecej, ohni se přes koleno!“ Ten hoch se ohnul přes jeho koleno, ale ustavičně mluvil. Říkal: „To teda nevím, asi bys mi to měl nejdřív vysvětlit, neţ uhodíš.“ Vtom dopadla rána a kluk začal ječet jako siréna. No, a otec mu říkal: „To je divný, ty pořád mluvíš, ničeho se nebojíš, pořád něco vysvětluješ – a najednou, jak to pleskne, začneš ječet.“ A chlapec říkal: „To pak uţ nemá cenu mluvit, ale musí to slyšet dědeček a babička.“

/KALINA/

Byl s námi na letním táboře takový slušně vychovaný kluk, jmenoval se Březina. Šel jsem s kamarádem a tenhle kluk stál u vody

– byl pochopitelně mladší neţ my, asi o tři roky. A Láďa Novák mu povídá: „Jak se jmenuješ?“ – „Březina.“ A vtom Láďu napadl ten nejblbější vtip, jaký ho mohl napadnout. Povídá: „Březina? To jsi březí, nebo co?“ On byl totiţ tlustej. Ten chlapec povídá: „Jak to březí?“ – „Vţdyť máš břicho jak cejchu!“ A on se ptá: „Jak to březí?

Co to je?“ No, řekli jsme, ţe je těhotnej. A šli jsme od něho a netušili, ţe ten kluk proţije bezesnou noc u vody. Měli jsme tam vedoucího tábora, byl to doktor Kamil Groh, moudrý filozof, estét, univerzitní knihovník, který byl dost potěšen, kdyţ za ním přicházeli mladí hoši se svými problémy. Chodil v bílých šatech, rozprávěl s dětmi o tom, co je to pravda a mravnost. A tak ráno za ním přišel ten nevyspalej Březina. Náš vedoucí se ho zeptal: „Tak hochu, co máš na srdci?“ A on mu povídá: „Kamile, já ti to ani nemůţu říct.“ On říká:

„Řekni mi všechno, já to pochopím.“ Kluk povídá: „Kamile, já jsem těhotnej!“ Kamil vyletěl, hned šel za námi rovnou a najisto – i kdyţ

nás na táboře byla nejmíň stovka!

/OSVALD/

K tomu se váţe příběh jednoho hocha, říkejme mu Jaroušek, který se uţ chystal k maturitě, a tatínek pokládal za nutné vysvětlit mu věci, co se na tomto světě dějí. Tak po menší přípravě, pro tatínky je to obvykle moment, kdy je jim ouzko, mu řekl: „Pojď sem, Jarouši!“ – „Já ale pospíchám!“ – „Sedni si, je to důleţité!“ – „Já si musím ještě opsat úkol!“ – „To si opíšeš potom, sedni si! Tak

82

podívej, Jarouši, přišel okamţik, kdy ti musím něco říct.“ A Jaroušek na to: „Nemusíš!“ A otec: „Syčáku, ven, to jsem si o tobě nemyslel!“

/JIROTKA/

Ivo Fischer má báječného kluka Honzu a ta historka je z doby, kdy bylo Honzovi půldruhého roku. Jednou mu doma půjčili nějakou knihu uměleckých reprodukcí, aby si v tom listoval a dal pokoj. A on si tam našel obrázek, reprodukci nějakého starého obrazu – ukládání

Krista do hrobu. Tam v popředí leţel ten nahý Kristus, jenom s rouškou kolem beder, a za ním díra do skály. A teď dítě, které se nikdy nesetkalo se smrtí… Tak si Honzík prohlíţí ten obrázek a rodiče si všimli, ţe si tiše něco povídá. Šli nenápadně blíţ. Honza si ukazuje na postavy na tom obrázku a říká:

„Paní – pláče. Paní – taky pláče. Pán – pláče. Boţe, boţe, hrůza, budou pána koupat!“

MISTŘI S VELKÝM M

Otčenášek • Osvald • Otčenášek

Pech • Vlček Otčenášek • Vlček • Otčenášek Vlček • Otčenášek

/OTČENÁŠEK/

Sochař Jan Lauda se jednou rozhodl, ţe udělá na umprum přednášku o klasické sochařině. Oznámil to ţákům a dal přinést veškeré sádry klasických sochařů, veškeré odlitky do jedné místnosti, a tam se to všechno vystavilo jak na střelnici. Načeţ se sešli ţáci, posadili se, přišel profesor a posadil se mezi ně. Teď bylo ticho. To ticho trvalo pět minut, deset minut, za čtvrt hodiny povídá pan profesor: „To čumíte, mamlasové, ţe jo?“ A tím to skončilo. Můţu říct zodpovědně, ţe posluchači ho nesmírně milovali. A právem. Ještě bych o Laudovi řekl, ţe za války museli všichni profesoři na umprum dělat zkoušku z němčiny. Budiţ popravdě řečeno, ţe se ta zkouška skládala z těch nejprimitivnějších otázek a znalostí. Nicméně Lauda, ten neuměl lautr nic. Snad něco málo si ale

83

pamatoval. Kdyţ se ho zkoušející zeptal, jak se řekne německy dítě, tak si kupodivu vzpomněl a povídá: „Der Kind.“ A někdo zezadu mu napovídá: „Das!“ Načeţ Lauda klidně prohlásil: „Der Kinďas.“

/OSVALD/

Kdyţ vyšel Lauda z místnosti ven, všichni chtěli vědět: „Tak, co se tě ptali?“ – „Hošíku, roztrhl jsem je. Wie heissen sie, Lauda?

Vorname! Říkám Hanes. No, roztrhl jsem ho, hošíku!“ Chvíli tam seděli a Lauda říkal: „Ty, co je to schrecklich? On mi to pořád říkal!“

/OTČENÁŠEK/

Pojišťovna v něm viděla úhlavního nepřítele, protoţe těch havárek měl nekončenou řadu. Kupodivu nikdy se nic zvláštního nestalo, jenomţe to vţdycky stálo nějaký peníze, ovšem pojišťovnu, ne jeho. A on se po kaţdé takové havárii uměl náramně uklidňovat. Jednou mi říkal: „Jarouši, podívej se, já tedy moc řídit neumím, ale jedno vím – proto se mi nemůţe nic stát. Člověče, já vím, ţe se má

jezdit vpravo, to je hotový.“ A jezdil vţdycky v prostředku. Ještě k té němčině. To u nás na financích jeden známý dělal zkoušku, a kdyţ se ho ptali „Wo sind Sie geboren?“, mlčel. „Wo, sind Sie geboren?“ A zezadu mu někdo napovídá: „Kde ses narodil?“

On se otočí dozadu a říká: „V Plzni!“

/PECH/

O Vojtovi se vypráví, ţe se ho u tý zkoušky zeptali: „Herr Vojta, sprechen Sie deutsch?“ A Vojta říkal: „Co to povídal?“ – „Jestli umíš

německy!“ – „Jo, jo, perfekt!“

/VLČEK/

Tak si vzpomínám na jednu historku s Vojtou. Jak měl toho bratra, co zápasil s medvědem z cirkusu. Ten brácha, to je odlitek Vojty, přesně takovej, jenţe byl nějakým úředníkem někde v Budějovicích. Jednou tam přijel cirkus. Ten Vojta byl taková vazba, tak se rozhodl, ţe půjde zápasit s medvědem. Byla vypsána cena

84

padesát korun, znáte to všichni, jak to je. Ten medvěd má takový

kšandičky, nahoře přivázaný na kladku, a kdyţ jako hrozí nebezpečí, ţe by s ním nějakej řezník nebo někdo šmejkl, tak ho povytáhnou a nohy mu takhle plandají nad těma pilinama. Ale Vojta ho buď

lechtal, nebo s ním něco provedl, ten medvěd se rozzuřil, popadl Vojtu, zmáčkl ho a zlomil mu čtyři ţebra. Ovšem Vojta ho ještě před tím dostal na zem, praštil s ním, a tak museli vyplatit těch padesát korun. A teď náš Vojta z Prahy jel navštívit svého bratra do budějovický nemocnice, kde leţel, bílej jako lajntuch, v sádře, s přeraţenýma ţebrama. Tak k němu přišel a zlobil se. Říkal: „Já se ti divím, jak se můţeš takhle sníţit, bratra máš na Národním divadle, měl bys mít aspoň trochu odpovědnosti k rodině. A ty si jdeš do cirkusu, do toho šmíráckýho cirkusu zápasit s medvědem!“ Ten brácha tam leţel sklíčenej, ale najednou mu svitlo v očích a povídal:

„Dobře, ale těch padesát korun jsem dal na sokolovnu!“

/OTČENÁŠEK/

Malíř Josef Broţ, kdyţ začínal, ţil někde na Moravě. Bylo to po první válce a on se octl v situaci, o níţ by se dalo říct, ţe byl na huntě. Neměl zkrátka ani na večeři. Ale protoţe je to člověk s obrovskou fantazií a nikdy neztrácí smysl pro realitu, přišel na geniální nápad. Ţil v takovým malým městě a potřeboval nutně

prodat obraz. Obrazů měl dost, ale v tom místě nebyl nikdo, kdo by se o ně zajímal, kromě jednoho člověka a to byl poštmistr. Ten byl jeho jedinou nadějí. Ovšem ten poštmistr uţ měl byt nabitej obrazama. Tak si náš Josef Broţ vymyslel geniální věc. Někde se dověděl, ţe existuje jakási metoda, kterou pouţívají indičtí fakíři, jmenuje se jóga. Umínil si tedy, ţe si musí tu jógu osvojit a její

pomocí přimět poštmistra, aby si koupil další obraz. Sice nám potom o tom vědecky vykládal, ale řeknu jenom prostince, ţe to se chodí do lesa, musí se nějak rytmicky dýchat, nějak na doby. Načeţ potom se jde domů, samozřejmě se nejí a nepije, takhle se sepnou ruce, prsty se krásně zatnou do sebe – a teď se sedí, sedí a kouká se buď na špičky bot, nebo na ty ruce, to uţ jsem zapomněl.

Měl tedy zaťatý ruce a koukal se z okna na poštu, kde bydlel poštmistr, a něco si říkal. Nějaký silokřivky mu běhaly po těle, teď

85

nejedl, samozřejmě nepil, seděl a pořád pozoroval poštu. Jenom myslel na to, jak ten poštmistr přijde a koupí si obraz. A kdyţ uţ to trvalo tři dny a jeho tělo uţ bylo téměř na umření, najednou viděl z okna, jak poštmistr vykročil z pošty. Nastal ten dramatický moment, proto ještě víc sevřel prsty, který uţ měl beztak celý modrý, a zíral na poštmistra. Poštmistr se dal vlevo, udělal asi osm kroků, začal zpomalovat, otočil se směrem, kde bydlel Broţ, v očích měl jakousi mlhu a kráčel rozváţným krokem rovnou k Broţovi. Zaklepal a vešel dovnitř, bez okolků pravil: „Broţi, máte tu nějakej obraz?“ Načeţ

Broţ pokynul hlavou nepouštěje ty prsty, protoţe se obával, aby to nepřestalo účinkovat, pokynul hlavou, kolem světnice měl rozestavěný obrazy. Načeţ pan poštmistr šel přímo k jednomu a řekl:

„Tenhle si vezmu!“ V tu chvíli chtěl Broţ uvolnit prsty, ale poštmistr řekl: „Ještě, prosím vás, pojďte k nám, aby s tím moje taky souhlasila.“ Broţ zaťal ty prsty ještě víc a teď vzal obraz do podpaţdí, přidrţoval ho loktem, protoţe prsty měl zaťatý a nemohl je dát od sebe. Vzal obraz a kráčel za poštmistrem, který uţ

nepromluvil. Přišli na poštu a poštmistr říká ţeně: „Podívej se, rozhodl jsem se, ţe koupím od pana Broţe obraz.“ Načeţ

poštmistrová spustila hrozný povyk, začala naříkat, ţe těch krámů

mají plný byt, nemají to uţ kam dát, ţe je to nesmysl. A Josef na ni s těma zaťatýma rukama zíral, vrhl fluidum na paní poštmistrovou, ale ukázalo se, ţe ten systém má mezery, ţe to zkrátka na paní

poštmistrovou neúčinkuje. Takţe poštmistr, který byl ještě v transu, se naklonil k Broţovi a říkal mu: „Jděte na zahradu, přijdu za vámi.“

Broţ vyběhl na zahradu, poštmistr jako somnambul tam přišel za ním a povídá mu: „Tady máte dvě stovky, utečte zadem.“

Načeţ Broţ konečně ty prsty oderval od sebe, popadl dvě stovky, ale neutíkal, jeho tělo bylo ve stavu, ţe utíkat nemohl, vyšoural se zadem ven a před jeho duševním zrakem – nelţu vám – uţ se tenkrát objevil nový ekonomický model na příštích čtrnáct dní. A ještě si k tomu přivydělal deset korun, kdyţ nějaký vdově

přimaloval fousy na fotografii. Protoţe ta vdova si ho zavolala a říkala mu: „Pane Broţ, podívejte, vy jste umělec, mně můj padl za první války, mám jeho fotografii, jak vidíte, tady nad postelí, ale to není on, ta fotografie uţ je starší a on dva roky, neţ narukoval na tu

86

nešťastnou vojnu, nosil fousy, a já si na něj bez těch fousů pořád nemůţu zvyknout. Prosím vás, jste umělec, podívejte se, kdybyste mu tam ty fousy udělal, já bych vám za to dala deset korun.“

Tak sundali sklo z tý fotografie, ta byla v oválu, zvětšenina, a Josef přišel na geniální nápad. Vzal uhel a na té fotografii si chtěl ověřit, jak by mu ty fousy padly. Začal mu pod nosem dělat takový

čmouţky, pořád přidával, a ona říkala: „Tak, tak, níţ – níţ, sem –

sem, tak – tak! A teď, prosím vás, zahnout ty špičky trochu nahoru.“

Tak je pěkně zahnul do špičky. A ona říkala: „Přesně, tak to je ono.“

Ještě udělal tu druhou stranu, a kdyţ to bylo v úhlu provedeno, paní

vdova byla spokojená a dala mu pětku.

/VLČEK/

Ještě tam byl jeden moment s těma fousama. Kdyţ je dokončil, ona se na ně dívala a nezdály se jí. Vtom vešel pes a zavrtěl ocasem, a ona říkala: „Poznal ho!“

/OTČENÁŠEK/

Asi před dvaceti lety jsem byl předsedou sportovního klubu Vyšehrad. Měli jsme tam vynikajícího brankáře Jiřího Studničku, hodnýho člověka, patřil mu fotografický závod Na poříčí. Měl tam své agenty, co jezdili po venkově, aby si venkovský lidi nechali zvětšovat a kolorovat fotografie. Takţe měl hodně práce, byl to zřejmě výnosný obchod. Měl na to svýho člověka, kterej to koloroval. Jednou ke mně přijde a povídá mi: „Prosím tě, já mám ty kolorovaný fotografie termínovaný a ten chlap, co to koloruje, onemocněl. Nemohl bys mi, jako malíř, trošku píchnout?“ Já jsem povídal: „No, Jirko, je to hrozný, ale pro tebe to udělám.“ Přijdu tam do té jeho dílny, a teď mi povídal: „Heleď, takhle on to nějak dělá.“

Kdyţ jsem to viděl, docela jsem zkoprněl, poněvadţ ten chlap těm lidem dělal karmínový tváře a takový svítivý oči, samej ultramarín, prostě hrozný. Tak mu říkám: „No, Jirko, tohle je úplně sprostý. Já ti to udělám, aby to bylo hezký.“ A dal jsem si záleţet a těma anilínkama jsem ty venkovský lidi krásně vyšolíchal, ţe vypadali pěkně, přiměřeně. On na to koukal a říkal: „Upínej krach, úplnej krach!“ Málem by byl se mnou přišel na buben. Všichni mu to

87

vraceli, tohle nechtěli. Chtěli mít červené tváře a modré oči –

zkrátka, v tomhle jsem neuspěl. A jemu jsem nepomohl.

/VLČEK/

Tenkrát ještě nebylo kolorování, pouţívala se jiná technika. To se nalepila fotografie, obvykle kabinetka, prostě jenom do pasu, k tomu se barvama přimalovala postava a všechno kolem. Měli jsme strejdu, který byl v husarský uniformě, ale ten malíř, který to dělal, neuměl nohy. Bylo vidět, ţe se o ně pokouší pomocí těch barev, uţ jich tam byl notný nános, ale nakonec, kdyţ se mu to nedařilo, postavil ho do rákosí. Takţe strejda kouká z rybníka z rozkvetlýho rákosí a teta to má dodnes jako velkou památku.

Vzpomněl jsem si ještě na malíře Ronka. Ten chodil do Rokoka, byl to ten malíř, co maloval lokomotivy. Bylo to ve válce, objednávek neměl moc, těţký ţivobytí. Jednou tam přišel řezník a objednal si od něj obrázek. Samozřejmě lokomotivu. Ovšem ten řezník měl jedno speciální přání: byl to nimrod, a ţe k tomu chce taky srnky. Teď ten Ronek se pochopitelně nutil, protoţe to bylo za aprovizaci, a nakonec to vyřešil tak, ţe udělal takovou venkovskou trať, asi jako někde na Sázavě, v ohybu, na druhý straně vysokej pešunk, vpředu byl niţší pešunk, pár smrčků, ta lokomotiva se do toho hnala s tím kouřem a na pešunku stály srnky. Nebyla tam vechtrovna, ale ty dvě srnky tam stály a zíraly. Měly hezký černý

čumáky, všechno bylo hezký, jenţe nohy neměly jaksi v pořádku. Ten řezník tomu rozuměl, byl přece nimrod, ale chudák Ronek nikdy srny nemaloval. A tak řezník prostě Ronkovi obraz vrátil, ţe mu dá

ten smluvený doplatek, aţ to spraví. Srnky měly ty noţičky takový

jako trochu vykloubený, jinak pěkný, tenký, jako srnky mívají, jenomţe jim nějak špatně rostly. Tak ten Ronek se mořil a představte si, ţe to kouzelně spravil. Pustil pod ty srnky páru z tý lokomotivy, jako ţe ta lokomotiva vypouští do strany páru – a srnky z toho koukaly podobně, jako ten strejček z rákosí, klidně, vůbec se nevyplašily, byly v tu ránu tak zkrotlý, ţe to ten řezník vzal a doplatil. Takţe to u něho dodnes visí.

/OTČENÁŠEK/

88

Jednou jsme jeli malovat do Povltaví. Celá parta nás byla, byla to doba, kdy vlastnit automobil bylo vzácný. Ovšem František Nehudek měl automobil, pokud se to tak dalo nazvat. Měl takovou starou archu v naprostým rozkladu, ţe byl skutečně zázrak, kdyţ se to dalo do pohybu. Navíc měl nádhernýho psa, jmenoval se Andy, byl to jeden z nejkrásnějších psů, jaké jsem v ţivotě viděl, byl to boxer, skutečně skvělý exemplář své rasy. Jednou jsme si řekli, ţe zas pojedeme do Prahy, tak jsme to vzali přes Dobříš na Prahu v tom pekelným voze, já seděl vedle Františka vpředu, vzadu seděl malíř

Kadeřábek, vedle něj Andy. Andy by] v podstatě dobrák, psi na něj strašně doráţeli, ale on se cítil tak silnej, měl takovou povahu, ţe se s nima nezahodil. Nebral je na vědomí. A kdyţ jsme jeli přes nějakou vesnici, začalo to být peklo. Jak jsme jeli tak dvacítkou, řítili se tou vesnicí, škubalo a pohazovalo to s námi a teď se odevšad vyřítili psi a strašně na nás doráţeli, aţ to uţ bylo i na Andyho moc. Takovým leopardím skokem vyskočil z vozu na ty psy a strašlivým způsobem je začal pohlavkovat. On je nekousal, on je předníma nohama pohlavkoval, třeba tři zaroloval takhle dohromady, čutal je před sebou – a zase další, pořád se váleli v prachu, byl to obrovský silák. Ohromná podívaná. A ti psi vyli hrůzou, pokud se vůbec vzpamatovali, někteří byli v bezvědomí, nebo se rozprchli. Tak jsme Andyho naloţili do auta a podařilo se nám to rozjet, jedeme několik kilometrů a najednou Kadeřábek zařve: „Pozor, něco hoří!“ A skutečně, pod ním vycházel dým, nevím odkud. Prostě auto začalo hořet! Tak jsme se na to vrhli, hasili to hadrem, František otevřel vpředu kapotu, všecko se to nějak těma hadrama udusilo. Teď teprve jsem viděl ten stroj! To bylo fantastický! Provázkama svázaný

jednotlivý součástky a takový všelijaký gumičky od zavařenin – bylo to monstrum, pro člověka, který tomu rozumí, to muselo být otřesný. Zase jsme jeli několik dalších kilometrů, najednou nás zastavila policejní hlídka. A teď – pane řidiči, podívejte se, tady tohle a tady tohle – a začali vypočítávat, jaký ten stroj má vady. František se snaţil bojovat, my jsme to chtěli nějak zaţehnat, ale kdepak, nedali si říct a začali mu vyhroţovat jako majiteli toho vehiklu. Ale vzápětí

dostali takovou šupu, která s nimi docela zamávala.

89

Zjistili fantastickou věc. Jeden z nich se podíval na číslo, co je vzadu u auťáku, hrábl tam a vyndal bramboru, protoţe František měl to číslo podloţený bramborou, aby to vůbec drţelo. A jak ten policajt bramboru vyndal, to číslo šlo otočit jako korouhvička. Tím jsme de facto vyhráli, protoţe se uţ vůbec nezmohli na nic, jenom jeden začal brumlat: „Koukejte, tohle uţ není na ţádný pokuty, vás tak odvíst za stodolu a tam vás zastřelit. Na tohle nejsou ţádný paragrafy.“ A my jsme vyuţili situaci, nasedli jsme a upalovali šílenou rychlostí pryč –

a dojeli jsme šťastně domů.

VYNÁLEZCI A PODIVÍNI

Otčenášek • Vlček • Jirotka Vlček • Otčenášek • Vlček Kalaš • Vlček

/OTČENÁŠEK/

Znal jsem jednoho sochaře, co měl hausbót u Císařský louky. Ten vám pořád něco vymýšlel a zdokonaloval. Dělal spousty pokusů. Byl to prostě koumák. Tak třeba přišel na to, ţe kdyţ je na tý lodi – to bylo v době, kdy byly ještě potravinový lístky – ţe existuje zákon asi z roku 1866 nebo tak nějak, za Rakouska, který nebyl zrušen, a v tom zákoně ţe stojí psáno, ţe na osoby ubytované v přístavech nebo na lodích se nevztahujou zákony a nařízení, co platí na pevnině. Takţe se obrátil na národní výbor, ţe si nepřeje, aby mu dávali potravinový

lístky, protoţe je ubytován na lodi, ale ţe na druhý straně si nepřeje, aby se od něho vybírali daně a jinak ho obtěţovali. Aby ho jaksi povaţovali za člověka, který ţije v takovým státě pro sebe, za osobu ubytovanou na lodi, a odvolával se na paragraf ten a ten toho zákona z roku 1866.

Jednou jsme ho navštívili na tý lodi s malířem Josefem Broţem a tam jsme zjistili, ţe vltavský dno, pokud vám to není známo, vypadá

dost otřesně, zejména tam ve smíchovským přístavu mezi Císařskou loukou a smíchovským břehem. Tam, kdyţ prostě hrábnete takovým tím šoufkem nebo lopatou, není nijak hluboko, jsou tam milióny malých černých šneků. A Toník přišel na to, ţe pomocí těch šneků se

90

dá vykrmit prase, takţe vykrmil obrovský prase těmi šneky, kterých tam je, ţe by se to mohlo dolovat, tam by mohl být obrovský

prasečinec. Jenţe to maso z těch prasat chutnalo po těch šnecích a my jsme to samozřejmě nevěděli. Aby nás uctil, povídá: „Mám taky kousek sekaný.“ Dal nám takovou sekanou, ale uţ pohled na ni byl otřesný, byla taková tmavá, spíš to vypadalo jako ţelé, nemělo to v sobě takový ty kousky, bylo to vcelku a celý černý. Nechtěli jsme se ho dotknout, tak jsme si to posolili, k tomu vínu jsme to jaksi jedli, načeţ on nám začal vyprávět, ţe krmí to prase těma šnekama, a nám bylo hned jasný, jak je to s tou sekanou.

Taky vynašel prostředek na omládnutí. Říkal tomu zářitník podbederní. Takový kulatý polštář to byl. Sám o tom jednou vyprávěl, jak k tomu došlo:

„Byl jsem U tygra, dal jsem si tam o pár piv víc neţ jindy a potom doma jsem nad sebou trochu ztrácel kontrolu. Chtěl jsem si rozloţit takovou tu skládací postel, ale vlastně jsem ji nerozloţil. Vznikla z toho jenom taková stříška. Čekal jsem, ţe mě v noci jako obvykle probudí pivo – taky ţe mě probudilo, tak vstanu a říkám si, něco tady nehraje. Mělo by mi být špatně, měla by se mi motat hlava, ale je mi krásně, volně se mi dýchá, cítím se dobře na světě. Kouknu na tu špatně rozloţenou postel a napadlo mě: To bude asi tím! Tak jsem tu postel nechal, jak byla, znovu jsem si lehl takhle trochu hlavou dolů – a ráno vám vstanu, jako kdyţ se vrátím z dovolený. Nejspíš to bylo tím, ţe jak ta hlava klesne dolů, uvolní se hrudník, plíce se roztáhnou, okysličí se vám krev. Hned mě napadlo, ţe by se to dalo vyuţít.

Šel jsem k Tygrovi a povídám, ţe bych potřeboval nějaký

penzisty na pokusy, jak omládnout. Přihlásila se nějaká Mařka, tak jsem jí řekl, aby si vzala obyčejnou deku, srolovala ji do takovýho buřta, dala si to pod kříţ, aby leţela hlavou dolů. A toho buřta jsem potom nazval zářitník podbederní. Vyzkoušelo to spousta penzistů z celý Prahy a u všech to mělo báječný výsledky.“

/VLČEK/

Jeden můj známý měl sochařský ateliér. A jak víte, bývá to příšerná haluzna, tohle bylo dokonce někde v zahradě, zasklený a

91

kovový, vůbec se to nedalo vytopit, proháněl se tam vítr a mráz. Ke všemu mu tam přivezli takový velikánský balvany, z kterých měl něco udělat pro státní hřebčinec. Měl v tom ateliéru sloţený ty balvany, jiskřily mrazem a čišela z nich zima. Tak se zařídil jako kaţdý jiný člověk – a Češi jsou zvlášť přizpůsobiví – vybudoval z lajsniček takovou jako telefonní budku, polepil ji papírem, jednu stranu zasklil, a v tom kreslil. Tam měl sotva prostor na kreslení těch návrhů a na kanape, na kterým spal. Udělal si z obručí něco podobnýho, jako byly ty prérijní vozy. To polepil papírem a soukal se do toho jako píďalka, vpředu to mělo roletku, do který vystřihl díru, a tam si stavěl na štokrdli teplomet. A tou dírkou ten teplomet na něj sálal, takţe to jako vydrţel. Ovšem během času navázal známost, která byla čím dál váţnější. Jenţe ta mu odmítala lézt do toho budníčku, i kdyţ to o něco rozšířil, protoţe, jak se otočila, prokopla papír a byly věčný maléry. Tak koupil obrovskou skříň, tu skříň poloţil v ateliéru naplocho na zem a udělal v ní dvě lůţka. Otvíralo se to jako hrobka. A tam chodili spát. Aţ to zanechalo nějaký stopy v její nervový soustavě, protoţe jak se denně zavírala do tý almary, připadala si, jako kdyţ denně umírá. Tak se s ním zase rozešla, on je tam zase sám a spí v tom budníku na tom kanapi.

/JIROTKA/

Před lety jsem byl jako novinář poslán do jednoho kachlového domu na Ţiţkově, kde měli záznamy o úrazech. Šel jsem tam jako redaktor zjišťovat, jestli lidé nehlásí jako pracovní úraz něco, co pracovní úraz není. Našel jsem tam celkem zajímavé materiály, třeba jak lakomý sedlák měl hrušku a na hrušky mu chodili kluci, tak to obehnal drátěným pletivem a pustil do toho elektrický proud – a šel si sáhnout, jestli to dává pořádnou šupu. A ono ho to zabilo. Jeho ţena to hlásila jako úraz v práci.

Nebo tam byl groteskní případ, kdy někdo měl na pravé ruce přeraţený tři prsty, pracovní úraz, a kdyţ to vyšetřovali, zjistilo se, ţe si ty prsty přerazil o stolní desku, kdyţ v hospodě zabíjel trumfovou sedmu. Byly tam celé série, co se komu stalo třeba u muziky, a ţe to hlásil jako pracovní úraz. No, a tam jsem našel a tenkrát jsem to poslal do novin, uţ je to snad dvanáct nebo patnáct let, tenhle případ.

92

Jakýsi muţ se zranil, kdyţ si opravoval střechu rodinného domku. A v tom dotazníku vyplnil – je tam rubrika, jak k tomu úrazu došlo –

ţe potřeboval dostat staré tašky ze střechy dolů, měl betonový dvorek a nechtěl to na ten dvorek házet, ţe by se to rozbíjelo, tak si vymyslel pekelný stroj. Měl tam vikýř, z toho vikýře trčel trám a na tom byla kladka, přes ni lano. Vzal takový dvouuchý dţber a postavil ho těsně

k okapu, aby byl mírně šikmo, ta ucha přivázal k tomu lanu, které

vedlo přes kladku – a jak sundaval ty starý tašky, tak to opatrně

vkládal do toho dţberu, aţ byl plný. Potom sešel dolů na dvůr, zatáhl za to lano, dţber se sunul z tý střechy, chtěl ho tedy na ten dvorek spustit. Jenomţe v tom okamţiku se ukázalo, ţe dţber s těma taškama je těţší neţ on. A protoţe to nepustil, dţber letěl dolů a on letěl nahoru. Kdyţ ten dţber potkal, přerazilo mu to klíční kost. Vylítl nahoru, bouchl se hlavou o tu kladku nebo o ten trám, dţber s hroznou ranou dopadl na betonovej dvorek, vypadlo mu dno, takţe zbytek dţberu letěl zase nahoru a on letěl dolů. Kdyţ ho to potkalo, tak ho to praštilo do sanice, on spadl na dvorek, zlomil si nohu, tam pustil ten provaz a zbytek dţberu mu spadl na hlavu.

/VLČEK/

Za války jsme měli jednoho známýho, jmenoval se Hořice, měl lahůdkářství tam, co je Báňská a hutní. Byl to náš přítel a jezdíval do Novýho Knína. To byla taková jako filmařská vesnička, kde jim nechali vţdycky nějakou aprovizaci. Prostě nás jako poděloval a pořádal vepřový hody. Měl tatru a v ní měl udělanou takovou skrýš, vzadu dole pod kufrem měl ještě zvláštní kufr, měl to tak vymyšlený, ţe tam šlo sloţit osmdesátikilový prase. Jednou se tam vypravil, jel tam s Hemmrem, to byl herec z Burianova divadla, co hrával vţdycky milovníky. Vraceli se ráno, v kufru sloţený to prase, a tomu Hořicovi bylo líto nechat tam droby, protoţe věděl, jak dobrý by z toho byly jitrnice, tak je prostě dal do kýblu – játra tam byly, droby, všechny vnitřnosti, mozeček – a dal to tomu Hemmrovi, který seděl vzadu, takhle mezi kolena a přikryl to dekou.

A teď se blíţili asi ve tři hodiny ráno po zbraslavský silnici a ve Velký Chuchli, kdyţ uţ jako přijíţděli k akcízu, najednou proti nim červený světlo – hospodářská kontrola. Němečtí vojáci tam byli,

93

motorka, kolem chumel, stály tam před nimi asi tři vozy. Ten Hemmer zesinal, začal se třást, protoţe oba věděli, ţe za to jsou tři roky kriminálu a kdovíco všechno. Ten Hořice se ohlédl, sáhl do toho kýblu, kde byl ten mozeček a krev, rozmazal to Hemmrovi po obličeji, spustil okýnko, vyjel před ně, proti nim vyběhl voják s baterkou – a on jim řekl jen dvě slova: „Malér, Krankenhaus!“ Voják posvítil do toho vozu, a kdyţ viděl zesinalého Hemmera, jak mu teče mozeček a krev z vlasů, povídal: „Frei!“ A oni vyjeli z řady a prostě

ve tři hodiny ráno skončili u Hořiců za stolem. Ale ten Hemmer se ještě celý odpoledne klepal.

/OTČENÁŠEK/

U Mánesu stojí věţ. Ta věţ byla prvně podrobena generálce. Po sto letech se tam našla taková kovová skříňka, jejíţ obsah byl velice dojemný. Otevřeli to v Mánesu, podrobili rozboru v přítomnosti odborníků z muzea. Jednak tam byly fotografie všech lidí, kteří tu věţ opravovali, mistra, dělníků i těch dvou učedníků, k tomu byl přiloţený švabachem psaný dopis, ţe pozdravujou všechny, kdo v příštích dobách budou zase věţ opravovat, a taková pěkná psaní. Byli tam všichni podepsaný i s adresama, co a jak bylo toho dne, kdy tu skříňku uzavírali. K tomu přiloţili všechny praţský noviny z toho dne, české i německé, co v tehdejší době vycházely. Byla to taková

milá lidská záleţitost. Jenomţe nás, muţe, všecko uţ byli takoví

starší hoši, upoutaly inzeráty v jedněch novinách, kde stálo – oproti tomu, na co jsme byli zvyklí, kdy se inzeráty obracely spíš k dámám

– dámy, nehleďte na svět černě, poradí vám Stázi Adamírová – tak tam byla taková krásná věc. Stálo tam: Následky hýření v mládí

odstraní jedině peruánské kapky. – A ţe jsou k dostání u nějakýho Rosenbauma, drogisty v Dlouhé třídě. Samozřejmě jsme to přečetli a celá řada z nás tam hned běţela. Jestli ten závod náhodou ještě

neexistuje. Jenţe nic takového uţ prostě není – tady se pokrok zastavil.

/VLČEK/

94

Nevyprávěl jsem vám ještě tu historku o těch lidech z Vršovic, jak si ze šetrnosti nakládali borůvky do lahví od sodovek, protoţe neměli dost cukru, nebo ten cukr šetřili?

Prostě dva manţelé, bezdětní, v letech kolem padesátky, nasbírali spousty borůvek. Byli na nich někde u Tábora, tak jak se jezdí s těma plechovkama od marmelády. A všechno naloţili do těch flašek od sodovek, zašpuntovali a nechali to tak. Teď on byl přes den v kanceláři a večer přišel domů. Ona chtěla dělat borůvkový knedlíky, jenţe ji našel, jak sedí a pláče, a celou malbu – nedávno malovali –

měli zničenou. Seděla tam politá těma borůvkama a on samozřejmě

jako chlap říkal: „Protoţe jsi nezodpovědný člověk, jsi přeci ţenská, tak to vemu do ruky a vidím – podívej se.“ Vzal tu jednu flašku a ona říkala: „Dej pozor, Láďo!“ A on říkal: „To přece vím – jakýpak pozor…“ Pomalounku ji otevřel, ta flaška zasykla, on to hned znovu přivřel. Říkal: „Ten tlak, kterej tam je, musí prostě pomalounku uniknout.“ Jenţe znovu to zasyklo a on to znovu zavřel, ale ta flaška se mu v rukou vzpříčila a vylítlo to! Všechno kolem – bílý peřiny, výbava, co tam bylo – všude borůvky! Potkal jsem ho, kdyţ nesl v síťovce těch dvanáct flašek, šel s tím po špičkách na skládku a tam to vyhodil. Nesl to, jako kdyţ pyrotechnik nese časovanou bombu.

/KALAŠ/

Na Náchodským zámku byl průvodce Němec, takový ten kastelán, co tam provádí návštěvníky. Bylo to asi ve čtyřiačtyřicátém roce, kdy uţ se to chýlilo ke katastrofě. Proto kdyţ přišli turisti, začal o sobě říkat: „Jak vidíte tady ten aufzeichen, já nejsem Němec, to nosím proto, ţe to má náš kníţepán moc rád. Ale já nejsem Němec, já mám ţena, to je velká Češka, velká sokolovna. Tak jak tady vidíte ten burg, to dčív nebylo jak teď, dčív to byl takovej ten lapkaburg. Tady ţili ty rajbrn, tady ţrali a chodofali a kdyţ jim došly penýzky, tak slezli dolů do tal, tam rabovali a mordovali, aby zas měli penýzky, potom vylezli na ten burg a tak to delali aţ do sedmnáctýho jahrhundertu. To ţil tady na hradě ten gráf von Piccolomini. To byl velkej pán, císař pán ho měl moc rád. On ţil v ten čas, jako ţil ten váš českej kníţe, ten von Valdštejn, jak ţil v tom Eger, jak vy ţíkáte Cheb, ne? Ale to byl kór moc velkej pán a císař pán ho vůbec neměl

95

rád. A von ţíkal tomu Piccolomini, aby udělal tomu von Valdštejn pích. Tak von ten pích udelal a za to dostal gratis tenhle burg. No, kdyby mně někdo nabídl burg, abych udelal na někoho pích, tak ten pích taky udelám. No? No tak, jak vidýte na ten obrázek tady, tak to je ten Piccolomini, kdyţ byl zwanzig Jahr. To eště nebyl tak vyţranej jako na ten obrázek vedle, to uţ váţil sto šest kilo a třicet deka. V

těch nóbl familiích psali kaţdý deko do kroniky. A ten třetí obrázek, jak vidýte, to byl ten bratříček od něho, to byl generál. Tamten na obraze, to byl jeho druhej bratříček, to byl erzbischof. To měli v těch rodinách tak udělaný, ţe ten mordoval a ten prej ho hned ţehnal. A naproti na zeď, jak vidýte, to je známá gräfin Zahaňská, taky o ní

píše vaše schriftstellerin Němcová v tom jejím Babičku. To byly ty zeity, ty byly jiný, taky ty kriegy se jinak delaly. To nebylo jako teď

samej alarm. Dřív to všecko zalezlo, a ty, co ten krieg delali, ty se sešli někde na feldu, udelali si pukrle, udelali pif paf, jeden ţe vychral, druhej ţe prochral, a bylo po kriegu, ne? A teď je to samej alarm, ne? Já s tým mám velký švírigkeity. Tady na hrade je Verwalter, Nemec, to víte. Von Hannover je. Ten říká, ţe kdyţ je alarm, ţe má bejt za pět minut in dem Keller. Teď já mám zavřít tři sta padesát oken. Já povídám – pan Verwalter, dejte mi na to šedesát maníků, my tam za půldruhý hodiny přídem. Tak tím by byl ten besichtigung skončenej, ostatní cimry jsou zašperovaný, tam teďka gruntujeme. Já to tady dělám gratis, všecko to dělám z lásky k tomu burgu, tak kdybyste dali po pětikorunách na pivíčko!“ A ten kastelán tam opravdu byl, nic není vymyšleno.

/VLČEK/

Tuhle historku vyprávěl můj dědeček. Bylo to za první světový

války a tenkrát nebylo pivo. Vařil se místo piva pivolín. Hostinský

dostával jenom sud piva a řekněme čtyři sudy pivolínu. Můj dědeček chodil do hospody se všema synama a zetěma, oni museli pít pivolín, dědeček tam popíjel pivo. A tak vyprávěl tu historku z křimickýho pivovaru.

Křimice jsou u Plzně, jsou proslulý hlavně křimickým zelím. Tam byl malý pivovárek. A strhli tam špejchar, vlastně střechu starýho špejcharu, která byla ještě došková. A kníţe pán, jemuţ to

96

patřilo, povídal sládkovi: „Poslechněte, sládku, vţdyť my to pivo vaříme z takovejch všelijakejch věcí, vaříme je z pejru, z kříţal, ze všeho moţnýho. Došky jsou přece ječná sláma, to má k pivu poměrně blízko. Z toho by se pivo dalo uvařit.“ A sládek říkal proč

ne, ţe to zkusí. Ovšem kníţe si vymínil: „Ale, sládku, neţ to půjde ven, musím tu várku ochutnat.“ Tak skutečně pivo navařili, a kdyţ se vyleţelo, sládek přinesl první načepovanou sklenici kníţeti pánu. Kníţe pán vezme půllitr, takhle se podívá proti světlu a povídá:

„Barvu má nádhernou, ještě jak to chutná?“ Napil se, postavil půllitr a vrazil sládkovi facku. Ten neřekl ani slovo, napil se taky, podíval se proti světlu a říkal: „No, krásně vypadá.“ Napil se znovu, tu facku kníţeti vrátil a říkal: „Hergot, jasnosti, to je pivo! Jen jsme si lízli, uţ

jsme namazaní!“

RYBÁŘSKÁ NÁRUŢIVOST

Otčenášek • Frič • Vlček Otčenášek • Vlček • Osvald Otčenášek

/OTČENÁŠEK/

U nás na osadě pod Hladkou skálou byl jeden důchodce, jmenoval se Zajíček, byl to dřív ouřada, takový akurátní pán. Rybařinu provozoval nejen s obrovskou vášní, ale taky dodrţoval všecky rybářský předpisy a nařízení, byl to po všech stránkách vzorný rybář. Například si přesně vyměřil, kam smí s loďkou zajet, aby nepřekročil polovinu řeky. Teď navíc je v těch předpisech, ţe kdyţ rybář vytáhne rybu, musí ji hned na místě zváţit, proto má s sebou nosit mincíř nebo co – prostě zváţit, změřit a zapsat do rybářský kníţky, kde uţ musí mít zapsáno, ţe ráno šel v šest na ryby, a pořád tam připisovat, co se za ten den událo. No, většinou tam není

nic, protoţe se toho moc neděje, ale tenhleten Zajíček byl skutečně

tak vzorný, ţe kdyţ se opravdu stalo, ţe chytil nějakou tu rybu, tak ji zváţil, změřil a zapsal. Byl to tedy po všech stránkách vzorný člověk. A zrovna jeho potkal takovej malér. Stalo se to tak: Na břehu chytal nějaký mládenec na dva pruty. Vtom se objevil porybný. Porybní

97

jsou – ostatně jako všichni lidé – různí. Ti, co se s nima dá mluvit, a ti, co se s nima mluvit nedá. Tak tenhle patřil do tý druhý kategorie lidí, které nezajímají ţádné legrácky, všecko musí být v pořádku, nepřipouštějí se ţádné řeči. A jak zjistí nějakej malér, hned zabaví

rybářský lístek. Ten kluk, kdyţ viděl, ţe porybný přichází, zkrátka od těch prutů utekl. Porybný skočil k těm prutům, oči mu zářily radostí, ţe přistihl někoho, kdo není u prutů, poněvadţ podle předpisu tam rybář musí být, nesmí se vzdálit, leda za nějakým vyloţeně nutným úkonem. Tak u těch prutů stál a čekal, aţ přijde ten rybář. Kdyţ

nešel, nějaká paní zřejmě v dobrém úmyslu chtěla toho kluka zachránit a řekla, ţe jsou támhle pana Zajíčka, ţe si jen odskočil do chaty a zase přijde. Myslela si, ţe ten porybný je nějaký dobrák, coţ

on nebyl. Chtěl, aby poslali pro pana Zajíčka. A tak přivedli pana Zajíčka, který nic zlýho netušil, byl to dobrák – a ten, co ho přiváděl, ho po cestě informoval, ţe tam byl nějakej kluk, aby to tedy vzal na sebe, aby ten kluk nepřišel o pruty. Tak pan Zajíček – asi se v něm v tý chvíli odehrávalo strašný drama – přikývl tomu porybnýmu, ţe to jsou jeho pruty. Porybný říkal: „Tak dobře, řekněme, ţe to jsou vaše pruty, prosím. Vy máte chatu tady dvacet kroků od vody, prosím. Tak za prvé: jednak máte bejt u těch prutů, to je první přestupek, ţe ano? Teď za druhý…“ Pan Zajíček se mu pořád snaţil vysvětlit: „Ale pane porybný, já přece…“ Ten ale pokračoval: „Tak za druhý: ty pruty jsou od sebe ve vzdálenosti, která odporuje rybářskému řádu. Teď, prosím vás, vyndejte ten jeden prut z vody.“ Tak on jej vytáhl, sám nevěděl, co tam je. Porybný povídal: „Tak prosím, to máte za třetí. Chytáte na trojháček a ještě k tomu na višni, coţ je zakázáno. Vyndejte, prosím, ještě ten druhej prut!“ A na tom druhém prutu byla nalíčená rybička, větší neţ dovolujou předpisy. Porybný řekl: „Tak prosím, to máte za čtvrtý. Chytáte tady na skaláka, ačkoli se smí

chytat jen na řízky a podobnou havěť. Tak to máte porušený čtyři předpisy.“

V tu chvíli byl ten pan Zajíček blízek zhroucení, kdyţ si uvědomil svou vlastní přesnost ve všem a teď najednou se na něj hrnuly ty přestupky jeden za druhým, prostě uţ to nemohl vydrţet a povídal: „Podívejte se, nezlobte se na mě, ale to nejsou moje pruty!“

A porybný řekl: „Tak to máme za pátý. To je nejhorší přečin vůbec,

98

protoţe jste se dopustil klamání úřadů! Tak mi odevzdejte váš

rybářskej lístek.“ Načeţ panu Zajíčkovi nezbylo nic jiného, neţ tomu byrokratovi lístek dát. Porybný se vzdaloval po břehu, pan Zajíček za ním smutně hleděl a určitě mu muselo být do pláče. Kdyţ jsme se večer sešli a seděli na břehu, pan Zajíček byl docela trop. Pořád něco vymýšlel, chtěl něco ďábelského proti tomu udělat, nějak se vzbouřit, protoţe se ho strašně dotklo, ţe on, vzorný rybář – se teď ocitl v takové situaci. Tak mi povídá: „Poslechněte, pane Otčenášek, já vám něco řeknu, od týdle chvíle nezapíšu ani jeden úlovek do toho rybářskýho lístku.“ Ta jeho hrozba byla víceméně platonická, protoţe mezi náma řečeno, nebylo co ani do čeho zapisovat!

/FRIČ/

Kdyţ uţ jsme u toho rybaření, tak jednu historku ze Zbraslavi. Na Malé řece byly rybářské závody. Byli jsme tam s naším maskérem Kubíkem, to je vášnivý rybář, a ten tam závodil. To se asi čtyřicet rybářů posadí na břehu a kaţdý sedí u svého prutu. Kubík si tam dal svůj prut na kapra a chytal v takovým potůčku okouny. A teď asi za půl hodiny koukám: jeden rybář zasekne, další rybář zasekne, naproti

– zasekne – tak si povídám: Hergot, to to bere! A teď zasekávali jeden za druhým, aţ se najednou přišlo na to, ţe Kubíkovi zabral kapr, který objíţděl Malou řeku, roztáčel tu šňůru a zamotal všechny udice. Takţe ti rybáři byli svázaný dohromady, muselo se loďkou mezi ně a rozvazovat všechny háčky. A teď ostatní chlapi chtěli vědět: kdo to byl? Prostě byl to pětikilovej kapr a Kubík se pochopitelně nehlásil.

/VLČEK/

Pepík Příhoda zase jednou říkal: „Člověče, podívej se, ta historie s tím sumcem, co byl na soutoku Sázavy s Vltavou. To byl legendární sumec. Tam ho zasekl nějakej chlap, byl tam se ţenou a s dítětem, měl ho na imitaci pětatřicítce. Teď kdyţ se to vyvalilo, ten dvoumetrovej černozelenej hřbet, rozumíš, tak ta paní omdlela, on zahodil prut a nechal toho. Prostě utekli od vody. Pak nám to rybáři líčili, co ti mám vyprávět, ten ti se kaţdýmu urval! Aţ přijel nějakej chlap z Liberce, ten si na to vzal ploutve, měl takovou harpunu, byl

99

uţ s tím někde na Jadranu, měl to vyzkoušený, zasekl ho, ale netahal ho ven, nechal to podrţet hostinskýmu, po tom vlasci ti jel s těma ploutvema, ten vlasec drnčel, byl to šponunk, a kdyţ uţ nasahal to slizký tělo, vrazil do něj tu harpunu a hurá pryč! Potom to přivázali za traktor a vytáhli ven. Bylo to dvoumetrový, vikslajvantový

kanape, co tam hodili trempové z toho soutoku nahoře, psalo se o tom v Rybářský ročence, byl to největší úlovek roku, poněvadţ v tom kanapi bylo za šest set korun cajků, takový blinkry, trojháčky a podobně – on na tom prostě zbohatl.“

/OTČENÁŠEK/

Věřte mi nebo ne, ale bylo to přesně tak, poněvadţ jsem očitý

svědek. Mám chajdu v Mokropsích a v jednu krásnou neděli, kdy je tam půl Prahy a všecko se jde koupat – jeden rybář tam u Kazína napálil, jak říkaj rybáři, napálil rybu a všechno ukazovalo, ţe se tam odehraje veliká senzace. Představte si, ţe tu rybu zasekl v deset hodin dopoledne, ve dvanáct ho ta ryba přitáhla akorát ten kilometr k nám i s loďkou, on pořád s loďkou plul za tou rybou, vzal si na pomoc kamaráda, ten tam přijel s jinou loďkou, chvíli mu drţel prut, chvíli zase vesloval, ale nemohli tu rybu udrţet. Nikdo ji neviděl, jenom prut se pořád ohýbal. Kdo zná, co to je neděle v Mokropsích, tak si umí představit, ţe ve dvě hodiny odpoledne uţ tam byly stovky lidí na obou březích, teď se uzavíraly fantastický sázky a čekalo se něco jako Lochness nebo něco takovýho, co svět ještě neviděl. A největší atrakcí vůbec bylo to, ţe ve tři hodiny odpoledne, kdyţ

mezitím přivezla manţelka tomu rybářovi na loďku oběd, ten se naobědval, a ryba ještě tahala a tahala – a pořád nic. Fotbalisti, co mají hřiště těsně u vody, u řeky, hráli tady fotbalový zápas, který byl skutečně bizarní, poněvadţ všichni koukali pořád na řeku, ten míč

mezi nima jen tak poletoval, občas ho někdo beznadějně někam kopl, rozhodčí se pořád ohlíţel, co se děje na řece – a kdyţ uţ to vrcholilo, kdyţ bylo vidět, ţe se něco musí stát, soudce to odpískal, přerušil zápas a všichni hráči i se soudcem se odebrali na břeh řeky a přihlíţeli zápasu daleko zajímavějšímu, kde zápasil rybář s nějakou mořskou obludou. Sázky mezi lidma byly ohromný. Ovšem rozuzlení bylo takový dost šoufl.

100

Konečně se tomu rybáři podařilo s tou loďkou dostat ke břehu, ta ryba uţ toho asi taky měla dost, najednou jsem viděl, jak se to napíná, jak se to zvedá – a teď by bylo slyšet spadnout škatulku od sirek, prostě tichoučko, sta lidí zíralo k hladině, kde se začala čeřit voda – a on vytáhl – nelţu vám – no, byla to taková parma, ať měla dvě a půl kila!

Ten rybář v tom byl nevinně. Bylo mi ho strašně líto, za tu ostudičku nemohl, ale to se stane. On totiţ tu parmu nezasekl za hubu, nýbrţ za hřbetní ploutev. A kdo ví, co je parma, tak parma má

na hřbetě ploutev, která má v sobě takzvanou pilku, co dokáţe přeřezat kapradiny a všechno moţný, do tý kosti se zasekla udice, takţe tu parmu to vůbec nebolelo. Navíc parma je známá jako naše nejsilnější ryba, takţe ta dvouapůlkilová parma utáhne rybáře i s loďkou, a tak s ním cloumala od deseti hodin do půl čtvrtý

odpoledne. A teď, to víte, to haló, kdyţ ji vytáhl, protoţe to si lidi neuvědomí, ţe on ji měl za tu ploutev, aţ dodatečně se všechno vysvětlilo. A jak ujíţděl tím špalírem na březích, to víte, ţe mu ty lidi na břehu dávali zabrat – ale mně ho bylo strašně líto. Já jsem si tehdy ovšem nevzpomněl, ţe uţ staří Čechové říkali, ţe malé ryby jsou také ryby.

/VLČEK/

Jednou mi Pepík Příhoda vyprávěl:

„To ti nějakej Herclík zasekl na Mejzlíkárně dětskej kočárek, rozumíš. Tam je hloubka těch jedenáct metrů pod tou plovárnou, tak šplouch – kočárek tam sjel z parníku, oni kvůli tomu nezastavili, poněvadţ v něm nebylo dítě, to drţela matka v náruči. Tak ten kočárek zůstal ve vodě a tenhle Herclík ho tam zasekl. Kočárek s otevřenou boudou, voda se v něm točila, dělalo to rumry, vyvalilo se z toho bahno – a tak měl dojem, ţe chytil metrákovýho sumce. Byl to důchodce, měl slabý nervy, tak povídal: Podrţte mi to, já skočím domů pro revolver. Jenomţe Mejstřík věděl, co to můţe bejt, tak poslal dolů kluka a odepnuli to od toho kočáru. Měli připravenej koňskej jazyk na guláš, tak zasekli ten koňskej jazyk a protáhli to pod plovárnou na druhou stranu za kabiny. Zatím ten Herclík se vrátil s revolverem, oni mu cukali s tím jazykem na druhý straně,

101

prut ohnutej, aţ byl z toho celej pryč a zpocenej. A Mejstřík povídá: Pane Herclík, aby vás netrefil šlak, střelte do vody, třeba to tu rybu zblbne. Tak on střelil takhle šikmo do vody, oni to povolili, revolver mu spadl do vody – a teď vytáhl ten jazyk. On ti se rozplakal a říkal: To musel bejt dvoumetrákovej sumec, podle toho jazyka! Potom si to dal preparovat, ale ono se mu to začalo kazit, protoţe mu vypili ten líh a dali mu tam slanou vodu, takţe ten jazyk nevydrţel.“

/OSVALD/

Dneska se při kaţdé příleţitosti pouţívá termín recese. U nás doma byla parta penzistů, kteří neměli co dělat, vymýšleli různý

taškařice, ale neříkali si recesisti, nýbrţ kydalové. Měli svůj stůl v hospodě, měli tam takovej zvonek a kdyţ někdo kydal, to znamená, kdyţ moc lhal, tak se na ten zvonek zvonilo. A tihle chlapi neustále vymýšleli, komu něco provést. Jako malý chlapec jsem si to vykračoval ke Svatýmu Jánu a teď vidím, ţe ti kydalové jsou schovaný za kapličkou. Tak jsem se šel podívat, co mají za lubem. Tam měl na břehu postavenou takovou budku jistý pan Slavík. My jsme si ho jako kluci nesmírně váţili, protoţe se o něm vědělo, ţe neměl srdce nalevo ani napravo, nýbrţ uprostřed. Tak jsem na toho pana Slavíka koukal, on malinko dřímal nad prutem, najednou se probudil, pomalounku vzal ten prut, začal ty rybářský cviky, chvíli mu to táhlo, on povoloval a zase přitahoval, dělalo to v tom proudu ohromnej cirkus – a kdyţ to uţ dostával ke břehu, zatáhl a na tom háčku visela puklice. Nevíte, co taková puklice v tom proudu dělá. Byla zachycená za ucho. Načeţ ten Slavík tu puklici vzal, hodil ji do vody – a mně dal facku. Ti kydalové se na to za tou boudou koukali. Příště, to jsem byl v baţantnici, tam leţel jiný rybář, spal a měl nad sebou deštník. Aby nedostal úpal. Jeden z těch kydalů se k němu připlíţil, ten deštník mu vzal, zavřel, ostatní vytáhli vlasec, na vlasec upevnili deštník a vrátili to do vody. Ten rybář udělal to samý, co předtím pan Slavík. Zase povoloval, vytahoval, nakonec ten deštník vytáhl, utrhl to, otočil se a povídá: „Já vím, ţe jste to udělali vy, pacholci!“ – a hodil deštník zpátky do řeky.

102

/OTČENÁŠEK/

Všichni asi znáte Františka Vavrušku, zaslouţilýho novináře a dobrýho kamaráda. Teď je v důchodu a je tam u nás na Berounce, my jsme na pravým břehu, přímo přes řeku, tam je slavná osada Montáků. A František má tolik báječnejch vlastností, ţe je v té osadě

obávaným a současně milovaným šerifem, kdeţto já v naší osadě

jsem pouhým jednatelem. On je jaksi sluţebně vejš. A František i já

jsme oba zuřiví rybáři. Sedávali jsme celý léta proti sobě, já u našeho břehu na loďce, on na druhým břehu. Tak jsme si říkali, ţe chodíme na ryby – jinak jsme si přes tu řeku, která není tak široká, navíc povídali. František mluvil nádherným basem, takţe to museli slyšet daleko, aţ v sousední osadě. Fakt je, ţe kdyţ on ve svý osadě hraje mariáš, tak já jsem přesně informovanej, jak mu padá karta. To taky patří k tomu šerifství, ten jeho hlas. A teď nevím, co mě to napadlo, přestoţe ho mám rád, provedl jsem mu takovou lumpárnu. Zkrátka, přijel za mnou Honza Černý. Ten jako rybář můţe tedy něco říkat o rybaření, poněvadţ má chalupu na přehradě, kterou já moc rád nemám, ale ryby tam jsou. Na tý přehradě on chytá. Přijel k nám a přivezl nám dva kapry, poněvadţ uţ nevěděl, co s nimi. Jeden měl sedm kilo. Bylo to v létě, ráno je chytil a po poledni uţ byl u nás. Tak jsme se ţenou a dětmi pozvali ještě půl osady, prostě byly rybí

hody. A přišli jsme na ten nápad. Já jsem řekl: „Poslechněte, měli bysme tomu Frantovi něco provést.“ Kdyţ jsme oškrábali toho sedmikilovýho kapra, to byly šupiny, jestli pamatujete, jako byly před válkou pětikoruny, přesně tak velký šupiny měl ten kapr. Tak jsme je pěkně sesbírali, sedli na loďku, jeli do toho jeho nádhernýho úplavu a tam jsme ty šupiny jako pohodili, jako ţe někdo toho kapra vytáhl a na místě oškrábal.

Nevím, jestli jsem udělal dobře, ale stalo se. A přišel navečer, já

jako jízlivec jsem se uţ těšil, co ten Franta bude vyvádět. Uţ se chystám k loďce a zdálky slyším, jak tam někdo hlaholí. Přijedu na svoje místo proti němu a povídám: „Nazdar, Františku!“ A on říká:

„Nazdar! Tak Jaroušku, já ti něco řeknu, to je přece taková lumpárna, člověče, pojď sem, odvaţ loďku, já ti něco ukáţu. Já to tady krmím, člověče, těch brambor, co já sem dám, já nevidím rybu – a tady musel přijít nějakej takovej rybářskej diletant a za poledne tady

103

musel vypálit kapra – no nelţu ti, ten musel mít takovejch sedum kilo!“ Já povídám: „Neříkej, Františku, to není moţný; to se tam jdu podívat.“ A teď jako Jidáš jsem se díval na ty šupiny a zdrcenej říkám: „No, Františku, tohle ti neměl dělat, protoţe to musel bejt kus.“ A on říkal: „Představ si, ţe mě ještě ten rošťák připravil o oběd. Člověče, já ti zrovna beru lţíci do ruky, sedím na verandě, vtom přijde můj soused, ten to první objevil, a povídá mi: Františku, heleď, tam ti někdo na tvým místě vypálil velikýho kapra. Teď mi to líčil –

ty šupiny, víš, tak já praštil se lţící, šel jsem a teď to vidím – no, ještě

jsou tady ty šupiny! A taky mě napadá jedna moţnost, jestli si ten můj soused, víš, třeba ty šupiny neschoval od vánoc a teď mi je sem jako předhodil.“ Já povídám: „No, to zase ne, Františku, to jsou čerstvý šupiny, od vánoc by šupiny vypadaly jinak.“ A zkrátka takhle jsme se s Františkem dohadovali.

Dlouho se to tajilo, aţ jednou jsem přece jenom neodolal, byli jsme spolu na pivě nebo kde, tam jsem mu to prozradil. Snad jsem to opravdu asi neměl dělat, protoţe z toho byl strašně nešťastný, na dlouhou dobu to nádherný místo opustil, takţe jak jsme na sebe dřív koukali, teď já koukám jen do prázdna. Strašně byl na to místo rozzlobenej a dokonce se stala hrozná věc, představte si, ţe to místo uţ neexistuje, vloni půl tý Hladký skály se utrhlo a celý ten úplav to zasypalo. Takţe dneska je tam jen ohromná hromada balvanů.

ŢERTY STRANOU

Vlček • Kalina • Vlček Otčenášek • Kalina • Vlček Otčenášek • Vlček

/VLČEK/

Kdyţ přijdete mezi lidi na venkově a nějaký čas s nimi ţijete, vniknete pod povrch těch zdánlivě nesrozumitelných věcí – a někdy se vám zdá, ţe ti lidé jsou jasnovidci nebo čtou myšlenky. Ovšem to vzniká z toho, ţe ţijou v prostředí, kde všechno znají. Tak jako zajíc, který jde z lesa na pastvu, jde tím svým vekslem a kdyţ mu do toho

104

ţlábku, kterým chodí, dáte jedno dřevo, ten zajíc je překousne, protoţe mu tam vadí.

Všechno okolo zná, proto chodí stejnou cestou, aby ho nic nepřekvapilo. Ve stejné situaci jsou ti venkovani – jakmile tam přijde cizí prvek nebo ţivel, někdo z města, okamţitě si ho do toho obrazu zařadí a brzy o něm vědí všechno. Kdeţto člověk, který tam přijede, má takovou změť dojmů a pocitů, ţe se v tom těţko můţe orientovat. Tohle jsem si ověřil na několika věcech. Třeba tam byl starý cestář, s kterým jsme kamarádili, sedávali jsme na návsi, na takovým vyhřátým kameni, kdyţ se zešeřilo, uţ jen někde rachotily ty vozejky, na kterých vezli poslední krmení, něţ se najednou úplně

setmělo, přes celou náves jsme viděli jen dvě rozsvícený okna šenku. Teď bylo slyšet, jak někdo jede na kole, na takovým venkovským kole, bez světla, blatníky chrastily, okolo tý hospody to udělalo ft-ftft a projel chlap, za ním vlály šosy, ale nebylo nic vidět, jen tu černou siluetu, jak přeletěla kolem prvního, druhýho okna. A ten cestář říká:

„Tak oni tý Bláhouc holce tu jalovici dali.“ To vám bylo, jako kdyţ

to pronese zjevení. Jako kdyţ to řekne někdo z neznáma. Já říkám:

„Který Bláhovic?“ On povídá: „Tý slivounský.“

Ukázalo se, ţe věděl přesně, oč jde. Na tom kole jel řezník, on věděl, ţe si tam plácli, ţe je ruka v rukávě, ţe bude veselka, ţe holka dostane jalovici, o kterou se přeli. A věděl to všechno uţ podle toho, ţe ten řezník přejel takhle okolo těch oken. Vypadá to jako čarování, ovšem, kdyţ jsem později pátral po tom příběhu, odkud se vzal, dověděl jsem se, ţe uţ ráno cestář pásl u Brodu krávy. Viděl řezníka v černých šatech, bez rákosky, čili nešel nakupovat, jel na kole, neměl s sebou psa, nešel tedy shánět nějakej dobytek, a taky věděl, ţe v těch Slivonicích má nevěstu. Věděl, ţe se o tu jalovici dohadovali, jestli mu ji přidají k věnu, nebo nepřidají, a ţe ten řezník na tom trval. Věděl, ţe kdyby mu tu jalovici nepřidali, ten řezník by odjel uţ odpoledne, čili ţe by se tam nezdrţel. Ovšem, kdyţ si plácli a tu svatbu jako uzavřeli, tak se řezník zdrţel aţ po dojení, aby si ještě s nevěstou o něčem popovídali, proto jel domů v těch deset hodin večer a tomu cestáři stačilo vidět tu siluetu před hospodou a zapadl mu poslední kamínek do obrazu. Věděl všechno. To jsou neuvěřitelný věci, kdyţ tam tak přijdete zčistajasna.

105

Přijeli jsme tam s Pepíkem Neubertem, maminka neměla ještě

vařeno, tak říkala: „Skočte si do hospody na jedno pivo! Já to zatím dovařím, abyste mi tady neočumovali kolem plotny.“ Tak jsme zašli do hospody a přijde tam stará Švehlová. V té době jí bylo asi osmdesát, ţenská, hlavu permanentně ovázanou takovou teplou šálou, protoţe trpěla na průvan, jde si s bandaskou k tomu šenkýři pro pivo, ani se na nás pořádně nepodívá a začne vám strašnou lamentaci: „Panenkomarjá vambeřická, to je hrůza, dyť my přijdeme úplně vniveč, dyť to není moţný, to není k vydrţení, to uţ není

moţný! Jakpak to můţeme dát, takovejch brambor, dyť se neurodilo, a jakpak ten dobytek, jak to vyţivíme?“ Nechal jsem ji hovořit, Pepík na to koukal jako divej, měl dojem, ţe je snad bláznivá. Já povídám:

„Není bláznivá, to bude mít nějakej důvod, já to zjistím.“ Jdu za maminkou a ptám se: „Mami, poslechni, co je tady s bramborama?“

Maminka říká: „Ale, hochu, tady byl šupec – oni neodevzdali brambory a z okresu přišel přípis, ţe musí dodat tři vagóny brambor. A kdyţ nedodají, ţe se budou dělat prohlídky, ţe půjdou do bytů a do sklepů a tak…“

Ta stará Švehlová vlezla do hospody, viděla dva chlapy s aktovkama, a protoţe se ta fáma s těma bramborama uţ roznesla, myslela si, ţe to je ta komise kvůli bramborám – a neţ jsme to stačili zaregistrovat, začala preventivně naříkat, kam jako přijdou a ţe uţ to není k vydrţení.

/KALINA/

Povím vám jednu historku z války. Otec jezdíval na Moravu a odtamtud přiváţel proviant. Jednou taky přijel a povídá, ţe poznal ohromný lidi na nějaký vesnici na jiţní Moravě. Takové dvě selky v jednom stavení, ţe jsou hrozně hodný, daly mu všechno, a ţe přijedou do Prahy a budou u nás spát. Tak jsme se jednou celá rodina vypravili na nádraţí – to bylo někdy v jednačtyřicátém nebo dvaačtyřicátém roce, z vlaku vystoupily dvě selky v takových těch národních krojích. To byla úplná provokace! Odvedli jsme je domů, tam jsme je pohostili, pak u nás přespaly, maminka udělala bábovku a seděli jsme s nima u snídaně, kdyţ najednou někdo zazvoní. Běţím do předsíně, otevřu dveře a úplně jsem zkameněl. Tam stál vysoký

106

štíhlý esesák v černý uniformě, s totenkopfem na hlavě, a povídá: „Je tu Mařka?“ Nebyl jsem schopen odpovědět. Jednak mluvil česky, jednak to byl esesák, byla sobota dopoledne, nikoho jsme nečekali. A byla válka. Vtom se otevřou dveře od pokoje, vyběhne ta mladá selka a povídá: „Servus, Joţko, pojď dál, jsme u snídaně.“

A teď k nám do toho bytu na Ţiţkově prostě vešel černý esesák, sedl si a snídal s námi. My jsme tam seděli a všechno nám běţelo hlavou. Potom vzali zavazadla a odešli. Celá rodina zůstala stát u okna a koukáme, jak jdou po ulici. Dvě selky, v takových těch bohatých krojích, a mezi nimi, jak rozhledna, ten černý esesák. Do toho ticha povídá otec: „Říkal jsem, ţe Hitler je vůl, nebo vůdce je vůl?“

/VLČEK/

Maminka Jardy Mottla měla hospodu. Uţ nevím, jestli to byl jeho tatínek nebo jeho druhý tatínek, tedy manţel tý maminky, kterýmu se tohle stalo. Bylo to v první světový válce a někde sehnali sádlo, to byla tehdy velká vzácnost, vyškvařili ten hospodskej velikánskej hrnec sádla, a protoţe bylo teplý, dali ho do komory na zem, aby zchladlo. A aby do něj nic nenapadalo, dali přes to čistý ubrus ze stolu, protoţe tak velká poklice nebyla. Měli tam takovýho černýho hubenýho psa, takovýho oříška, strašně přítulný zvíře, bastard, který

byl v tý hospodě a zapomněli ho v lokále, kdyţ zavírali. Ráno přišel tatínek a zjistil, ţe ten pes vlezl do komory, těma předníma prackama prošlápl ten ubrus, vyčachtal se v tom hrnci stydnoucího sádla, byl olepenej jako sněţnej pes, sádlo bylo po celým kvelbu, no zkrátka, ten pes se strašlivě provinil. Navíc mu bylo z toho všeho špatně. Tatínek na něj zanevřel a prohlásil: „Toho psa musíte utratit!“

Přikázal to vrchnímu – Karlovi. A teď ti dva po uzavření hospody, ten vrchní Karel a ten provinilej pes, odsouzenej, zůstali v lokále. Ten vrchní byl trochu naměkko, připravil si nohu od ţidle, ulomenou, dal si ještě štamprli, mezitím se ten pes okolo něho ometal, noha z tý ţidle přitom spadla ze stolu, pes ji aportoval, přinesl mu ji a potom panáčkoval, ţe si s ním nikdo nechce hrát. A ten vrchní byl čím dál dojatější, dal si novou štamprli, potom viděl, ţe toho psa nemůţe uhodit, dal mu šátek přes oči, ale ten pes si

107

myslel, ţe si s ním chce hrát, tak si s tím šátkem vesele pohazoval. Nakonec mu vrchní dal kostku cukru na nos, ten pes to vţdycky jako drţel, neţ mu řekne: Chňapni, potom se otočil a takhle jako mírně

toho psa uhodil. Vzal ho jenom přes ucho, pes začal kňučet a prosit. Tak ten vrchní šel nahoru uříznout tomu psovi kus salámu. Teď

tatínek, který klidně leţel v posteli, najednou dostal strašnou ránu tou holí, nad ním stál ten vrchní s nohou od ţidle v ruce a říkal: „Vy lumpe, jestli tomu psovi zkřivíte vlas, tak vám tu palici urazím!“

/OTČENÁŠEK/

Říká se o lidech, co jedí psy, ţe to ti psi poznají a potom je koušou. Řeknu vám, je to svatá pravda, sám jsem toho očitý svědek. Mám přítele, který je profesí muzikant, ale přitom je i fanda do malování. Tak trošku můj ţák. A nadaný. A jednou jsme malovali –

tadyhle kolem Mokropes – on má motorku, a tak jsme jezdili na motocyklu. A mně bylo pořád divný, ať přijedeme do kterékoli vesnice, ţe se na něj vrhají psi, a na mě ne. Myslel jsem, ţe to bude tím, ţe řídil ten motocykl. Ale zřejmě to tím nebylo, jak se později ukázalo. Kdyţ jsme se nechali převézt v Černošicích přes Berounku, i s tím motocyklem, a vyjeli jsme takhle na to plató před přívozem, stál tam opodál takovej ratlík, ten, co se pořád třese. Teď se rozběhl, jako kdyţ ho odpálí, rovnou k tomu Pecháčkovi a zničehonic ho rafnul rovnou do lejtka, třebaţe ten ho vůbec neohroţoval. Já jsem povídal: „No, Pecháčku, to přece není moţný, vy musíte mít pro ty psy nějaký zvláštní kouzlo, nebo máte nějakou sladkou krev či co.“

A on mi vyprávěl tu historii.

On hrál v divadle v Karlině na pozoun, a tam byla taková

kantýna, kde jim nějakej dědek vařil báječnej guláš. Říkal, ţe takovej guláš nikde není v Praze k dostání. Všichni tam na něj chodili, tak dlouho tam chodili, aţ toho dědka jednou zavřeli. Prostě si pro něj přišli a zmáčkli ho. Coţ oni nevěděli a druhej den zase přišli na guláš, tedy guláš byl, ale dělala ho jeho bába, a byl to takovej obyčejnej guláš, takovej hospodskej. Tak jí říkali: „Matko, víte, to není ten guláš, co vaří váš starej!“ A ona odpověděla: „No jo, ale kde já mám ty psy brát?“

108

Takţe to je důkaz, ţe to takhle je.

/VLČEK/

Vzpomněl jsem si na jednu historku, kterou proţil se psem muzikant Jarda Jankovec, známý skladatel a dirigent. A ten Jarda Jankovec byl opravdu jako velký dítě, pocházel ze Šumavy, z Bavorova, kde jeho tatínek byl regenschori a řídící učitel. Měl takový

hezký jihočeský oči a miloval pejsky. Obstaral si psa, jednoho z těch vzácných erdelteriérů, jak se jmenoval, uţ nevím, byl ocelově

šedivej, po obou stranách úplně stejnej, takţe byste nepoznali, kde je zadek, kde předek, chlupy aţ na zem, jako ten sněţnej tur, úplná

rarita. Ovšem hrozný bylo jet s ním v auťáku, protoţe tam bylo tolik chlupů, ţe kdyby vám upadl klobouk na zem, museli byste ho zahodit, protoţe se to nedalo vyčistit. A byla to fena. Od týhle rasy měl psa jeden plukovník od justiční sluţby, strašně přísnej pán, uţ ve výsluţbě. Chodil do vinárny U pantáty a Jankovec se zajímal, jestli by z toho byla štěňata a jak by vypadala. Tak s ním začal vyjednávat. Ovšem vrátil se roztrpčený a povídal mi: „Představ si, ţe ten vydřiduch chtěl dva tisíce korun za to, ţe se jeho pes s mojí fenou tento… A navíc ještě ţádal dvě štěňata, který se mu budou líbit, dovedeš si to představit? To přeci ani ve starém Římě ty kurtizány nemohly chtít takový peníze!“ Byl roztrpčený na nejvyšší míru. Ovšem nebyl by to Jihočech, kdyby nepřišel na chytrý řešení. Chodili jsme do vinárny U pantáty, celá naše parta, i ten plukovník justiční sluţby – a Jankovec tam tu fenu vţdycky propašoval. A skutečně se jednou ti dva psi dohodli mezi sebou bez těch dvou tisíc a Jankovcova fena byla březí. Jenţe ten plukovník od justiční sluţby se o tom dověděl a povaţoval to za podvod, za porušení úmluvy, ke který vůbec nedošlo, a Jankovce ţaloval. Tak jsme se octli u soudu, celá ta parta z vinárny, před malým ustaraným soudcem a musím uznat, ţe ten plukovník to měl báječně vymyšlený. To vám byla ţaloba aspoň na deset let. Kdyţ přečetli, o co se jednalo, co stojí ten pes, jaký jsou mezinárodní uzance, jaký jsou chovatelský uzance, co je zvyklost, co se má, co nemá, tak ten Jankovec tam seděl bledý

jako Kozina. Uţ se viděl, jak to všechno prohrál, ţe půjde do kriminálu, i ten soudce byl z toho nešťastný, protoţe výslechy se

109

kříţily a popíraly, lhalo se, aţ to nebylo hezký. Najednou ten soudce dostal nápad, bylo mu to vidět na očích. Povstal a řekl: „Kde se, prosím, celá ta věc odehrála?“ A my jsme říkali: „Ve vinárně U

pantáty.“ Teď si soudce dal na hlavu ten kvadrátek a vynesl rozsudek:

„Jménem republiky se odsuzujete k pokutě padesáti korun, protoţe psi do restaurace nesmějí! A ať uţ jste všichni venku!“

/KALINA/

Leţel jsem v nemocnici v takovým velkým pokoji, kde nás bylo asi pětadvacet, takový sál jak tělocvična s okny do zahrady. Jednoho dne tam přivezli dědu Horáčka z Náchoda, kterej byl na návštěvě u dcery, a ačkoli upadl, naštěstí si nic nezlomil. Bylo mu osmdesát devět let. Ale stařík to byl ohromně čilej. Zajímavý na něm bylo, ţe šel do penze uţ v roce 1934. Od těch dob si uţíval. Všechno si výtečně pamatoval do toho roku 1934, ale od roku 1934 si všechno samozřejmě pletl. Byl velice povídavý a brzy jsme se spřátelili. Třeba ke mně přišel a povídá: „Podívejte se, já si uţ prostě ty jména nemůţu pamatovat, ale vy mně připomínáte listonoše z Náchoda, já

vám budu říkat pane Fiala.“ A panu Bednářovi, který mu zase připomínal lékárníka, říkal pane Honzík, takţe v tom pokoji vzniknul takový blázinec, ţe nikdo nevěděl, jak se kdo jmenuje. Prostě kaţdý

uţ měl jiný jméno. A ten děda Horáček měl tři dcery, ale ţádná si ho nemohla vzít k sobě, protoţe měly své rodiny a neměly na to podmínky. Takţe doktoři říkali: Kdyţ toho dědu Horáčka propustíme do toho Náchoda, kde je sám, tak ho tam asi dají do nějakýho ústavu. I sám Horáček z toho byl strašně smutnej a strašně se toho bál. Aţ

jednou odpoledne, bylo to ve dvě hodiny, kdy je v nemocnici takový

to ticho, kdy bzučej jen mouchy – objevil se ve dveřích děda Horáček, drţel v ruce dopis, běţel ke mně a křičel na celý pokoj:

„Pane Fiala, pane Fiala, je to dobrý, mám kam jít! Vnučka Liběna z Prostějova mi píše, ţe můţu u ní bydlet, ona jde letos v červnu do penze!“

110

/VLČEK/

Máme tetu, které říkáme teta Dečka, protoţe zboţňuje výzdobu bytu, dělá na všechno dečky, oponky a takový věci. Rozkošným způsobem vyzdobila dokonce borovou kytici ve váze, kdyţ na ni přimontovala bílý papírový květy a nechala je na tom kvést. A teď si představte, strejda instalatér pořídil tetě plynový kamna, ovšem na propan-butan a nekoupil k tomu, moţná s tím byl nějaký problém, malou normální bombu, ale obstaral velkou silnou bombu, která je velká skoro jako já. A teď tohle černý, vypadá to, jako kdyţ to přivlečete z Kolbenky, stálo v tom odečkovaným bytě. Dečka byla i na plynovým sporáku, kdyţ nebyl v pouţívání. Na stěně visely takový kachny, co táhnou za sebou, opona byla i na rádiu, taková

zatahovací, na okně zelená plyšová kazeta s červenejma jahodama na šití a na stole takový dečky z korálků, menší na velký dečce, ty byly pod hrnky. A vedle toho ta strašlivá černá bomba s tím uzávěrem nahoře, s tou velkou šestihrannou matkou. A teď si představte, ţe tam přijdu asi za týden a ve dveřích se zarazím – vedle kamen stál ministrant. Teta vyhrabala z výbavy krajkovou spodničku, takovou štikovanou, tu oblíkla na tu bombu, dala navrch noční kabátek, aby ji přizpůsobila tomu kvartýru.

/OTČENÁŠEK/

Kdyţ se měla narodit naše Jituška, bylo to v roce 1939, měli jsme zamluvený místo v porodnici u Apolináře. Teď ovšem nastala taková

situace, ţe přišli Němci, obsadili všechny nemocnice, u bran stáli vojáci s kulometama. Navíc se říkalo, ţe jsou tam německý lékaři, ţe dávají dětem nějaký injekce na zblbnutí – no zkrátka byli jsme tak vyděšení, ţe jsme si řekli: Do tý porodnice nepůjdeš, seţeneme nějakou porodní babičku. To uţ byla taková instituce na vymření, ale přesto jsme vypátrali v Nuslích nějakou paní Voráčkovou, která byla zkušenou porodní asistentkou. Tak jsme si ji zamluvili a všecko se zdálo v pořádku – zkrátka ţe se to odehraje doma. My jsme měli malinkej byt, pokoj s kuchyní, a teď to přišlo. Letěl jsem pro tu paní

Voráčkovou, byl večer – přišla, a kdyţ to jako mělo začít, pořád nic. Chodil jsem po pokoji jako lev v kleci, manţelka s tou paní

Voráčkovou byla v kuchyni. Uţ se to táhlo hodiny, bylo to utrpení

111

pro všechny, nakonec přišla paní Voráčková za mnou do pokoje a povídá: „Prosím vás, nedá se nic dělat, musí přijít lékař!“ A dala mi adresu nějakého doktora na Vinohradech. Představte si, ţe bylo zatemnění, tma, asi dvě hodiny v noci, a já šel na ty Vinohrady, pěšky samozřejmě, tam jsem to s hrůzou v tý tmě našel. Pan doktor mi přišel otevřít, takovej vyděšenej človíček, moţná si myslel, ţe ho jdou zatknout. A teď jsem viděl, ţe byl nejenom vyděšenej, lítal tam v podvlíkačkách, ale ta jeho ordinace se vůbec nepodobala ordinaci lékaře, byl to takový ten doktor, co dával jenom razítka, a tak mu říkám: pane doktore, prosím vás, posílá mě paní Voráčková, ţe máte jít honem k porodu. On se úplně vyděsil: „Prokristapána, třicet let jsem nebyl u porodu, kde já to všechno mám – vţdyť to snad ani nenajdu!“ Začal se hrabat v šuplatech, vytahovat různé kleště a noţe, situace to byla zvláštní, obvykle doktor utěšuje pacienta, ţe všechno dobře dopadne – tady to bylo obráceně. Poklepal jsem panu doktorovi na rameno a říkal jsem: „Pane doktore, nebojte se, vy uţ to dáte nějak dohromady.“ Pan doktor tedy našel nějaký ty fidlátka, dal si je do aktovky a uháněli jsme na Vyšehrad. A věřte tomu nebo ne, ostatně důkazem je moje dcera Jitka, to dítě se narodilo – tomu doktorovi se to zkrátka povedlo a já jsem neviděl šťastnějšího člověka. Bylo to snad jeho ţivotní dílo – byl tak šťastnej, zůstal tam příští den aţ do večera a sám se tomu strašně divil, ţe se mu všecko tak povedlo.

/VLČEK/

Měli jsme strašně hodnýho dědečka, který si potrpěl na takový ty tradice, jako jsou vánoce a podobně. To vţdycky zlatil ořechy a dbal na to, aby byl klid a mír. Zatímco my, byli jsme dva kluci, brácha a já, a při těch vánocích byla spousta úkolů, matka chtěla, abysme jí

pomáhali, brácha smaţil ryby, oţdiboval je, já jsem drţel plech na štrúdl. To byl totiţ celý obřad. Matka pochopitelně dělala taţenej štrúdl, tam se musel dát oříšek sádla, trošku studený vody, těsto se dalo odpočinout pod kastrol, sušila se smaţená strouhanka, aby se těsto táhlo jako plena. Potom maminka tam nasypala jablka, mandle, hrozinky, pokropila to máslem a skořicí – zkrátka, sliny se sbíhaly. A jak to měla na stole, musel jsem drţet plech přitisknutej k tomu stolu,

112

na stole to dávat na plech nešlo, protoţe by se ten štrúdl potrhal. Maminka opatrně servítkem štrúdl rolovala a já koukal na bráchu, jak oţdibuje ty ryby, kdyţ se mamince ten štrúdl začal trhat. Tak si s ním pospíšila a plácla ho na plech, kde uţ jeden štrúdl byl – a mně to všechno spadlo na zem. Pochopitelně jsem vylítl, uskočil jsem, matka šla po mně a dědeček povídal: „Nemlať ho, dyť je podlaha jako sklo, to se sebere, dá se to do kastrolu a bude zemlbába.“ A tohle má hezký dozvuky – ten štrúdl byl dědečkovi osudný!

Jednoho Štědrýho dne děda totiţ dostal paradentózu nebo něco takovýho, zkrátka všechny zuby se mu najednou začaly viklat, a on měl ze všeho nejraději patku od toho štrúdlu, ta bejvá taková

kliţkovatá – dědeček se do ní zakousl a najednou vytřeštil oči, tu patku vrátil – ta patka byla zubatá z obou stran.

Zkrátka takhle o ně přišel! Samozřejmě jsme ho vzali k doktorovi a zuby jsme mu nechali udělat. Děda s nima byl celkem spokojenej, ovšem jednou četl noviny a tam byla nějaká obec Pchery – něco se tam stalo. Sráţka nebo co já vím. Dědeček nad tím zavrtěl hlavou a říkal: „Koukejte, Pche…“ – a ty zuby mu vypadly. On totiţ nemohl říct Pchery. Všecko moţný mohl volně říkat, ale jakmile řekl Pche –

tak mu to fouklo za to patro a zuby mu vypadly. Jenţe dědek to byl tvrdohlavá, zkoušel to říkat, ačkoli v ţivotě Pchery neslyšel, nezáleţelo mu na nich. Potom uţ to říkal do tvrďáku, aby ty zuby nemusel sbírat. Zkrátka se takhle trénoval, ale nic nenatrénoval. Zjistil ještě, a to bylo tragičtější druhou věc. To nám chytil stromek, od stromku záclony a teta, takţe byl poněkud zmatek. Dědeček větral, otevřel okno, venku padal sníh prostě vánoční nálada jako od Lady, ty vločky tichounce padaly, v tom průvanu zavála jedna ta vločka dědečkovi do nosu a on kýchl. V tu ránu mu zuby vypadly, venku bylo asi třicet centimetrů sněhu, ty zuby do něj zapadly, a neţ

jsme seběhli dolů, bylo všude bílo a zuby pryč. Teď jsme v tom sněhu běhali jako jezevčíci a teta Anna, ta byla zvlášť energická a dovedla to organizovat, říkala: „Nehamstejte mi v tom, rozšlapete je, to se odhrábne, jděte pryč!“

Vzala lopatku a udělala takovou velkou hromadu, tu jsme odnosili do prádelny do kotle a tam ji vyvařovali – a skutečně to tetě

vyšlo, zuby se našly. Dědeček si je nasadil a teď se smál, prostě od

113

ucha k uchu se smál, a táta povídá: „Takhle se mi to líbí, zvesela!“ A dědeček říkal: „Jakýpak ţvešela, to patro se mi zkroutilo – a ty ţuby mi leţou ven!“

NÁMĚTY PRO FILM I DIVADLO

Vlček • Otčenášek • Kalina Vlček • Osvald

/VLČEK/

U filmu se objevila řada přírodních talentů, kteří nám posílali náměty. A přímo klasická byla jedna paní, která – bylo to ještě v dřevních dobách českého filmu – poslala námět na veselohru s Vlastou Burianem, jmenovalo se to Robinson. Vlasta Burian měl hrát toho Robinsona – a teď tam bylo, ţe jako ztroskotá, ale jakmile se zachrání, udělá na písčitým pobřeţí některý ze svých špásů. Potom ţe najde jeskyni, kde předvede další skeč, coţ bude velká legrace, potom se seznámí s Pátkem a bude z toho švanda, ţe by se nikdo nemohl udrţet smíchy. Kdyţ jí dávali na srozuměnou, ţe to nemůţou potřebovat, zavolali jí a říkali: „Paní, prosím vás, vy jste z toho něco ztratila. Tam jste totiţ vůbec nenapsala, co udělá za špás, proč to bude velká legrace, z čeho bude ta legrace, ţe se smíchy nikdo neudrţí.“ A ona říkala: „To já přeci nemůţu psát, to nechám na panu Burianovi, ten se v tom vyzná nejlíp.“

A kouzelný byl jeden spisovatel, byl to sice řeznický pomocník, a ten začal psát takový oslavný hradní historie. Bylo to v době, kdy se hrály divadelní hry jako Bílý lev a podobně, a tenhleten řeznickej pomocník napsal divadelní hru, která znázorňovala osvobození

republiky. A popsal ji docela stručně. Byla to všehovšudy jedna

114

stránka – jak prostý kovářský synek nasedne na bílého koně a jede osvobodit republiku, jak projíţdí kolem Tábora, kolem různých památných míst a zároveň přitom stárne. V závorce bylo: coţ bych hrál já v různých proměnách! Aţ mine Blaník, kde se k němu přidají

blaničtí rytíři, a dojede na hrad, kde usedne na trůn českých králů – a tím je republika osvobozená.

/OTČENÁŠEK/

Náš přítel Zdeněk Jirotka uspořádal v rozhlase anketu s názvem: Co s volným časem? nebo Co děláte ve volném čase? Tak nějak. Načeţ dostal ohromnej balík dopisů, ţe většinou lidé ve volném čase buď malují, sochaří, nebo dělají podobné věci. Tak mi to dal k přezkoumání, poněvadţ tam byly i dotazy, jak se maluje olejem a jak se maluje takhle, zda můţou pouţívat to nebo tohle, jak se dělá šeps a tak – abych těm posluchačům jako odpověděl. Ovšem někteří to brali smrtelně váţně. Byl tam jeden kouzelnej děda, kterej psal:

„Pane Jirotka, prosím vás, co nás zlobíte? Prosím vás, co to je ten volnej čas? Moje bába vstává ráno ve tři, vrátí se ve čtyři odpoledne, celý den je u krav, pak zase jdu já a jsem tam celou noc – prosím vás, co je to ten volnej čas, je to v noci, nebo ve dne?“

Prostě si naříkal, ţe vlastně ţádný volný čas nemají. Druhý

ovšem napsal – a to není legrace – nádhernou divadelní hru, která

měla senzační námět: farář má neteř, která je zamilovaná do studenta a chodí s ním, a tomu faráři pořád říkají, jak to vlastně je, a ţe to není

jen tak, jak on káţe – a on je vyţene. Na konci prvního jednání

řekne: „Marš ven, a oba! Víckrát mi sem nechoďte!“ A druhý

jednání, to uţ toho faráře tím svým elánem rozeberou tak, ţe přistoupí na všechno, aţ docílí svolání církevního světovýho koncilu, jemuţ předsedá papeţ. A ten papeţ pronese kouzelnou řeč, prostě

rozsápe veškerou církevní moc, sám všechno poloţí na lopatky a kardinálové jsou tak nadšení, ţe provolávají: „Zdrávstvuj, Jene!“ Ta hra byla navíc celá napsaná červeným inkoustem. Končilo to tím, ţe papeţ sloţí všechny znaky své hodnosti a nechá si akorát tiáru, chodí

s ní po ulicích mezi lidma, má v ní čokoládové bonbóny a rozdává je dětem.

115

A ještě tam byla jedna krásná hra, tu napsal nějakej Jarda Vala z Vyšehradu, ten mi ji dal napřed přečíst a já jsem mu řekl: „Jaroušku, tu tam klidně pošli, to je výborná věc! Teda ve volným čase nemůţeš

dělat nic lepšího, to je znamenitý!“ Ta hra měla ještě senzačnější

námět neţ předešlá. Nevídaný. Bohatý sedlák nechce dát svou dceru chudýmu Franckovi z pastoušky – a teď to opravdu pěkně rozvíjel. Vzpomínám si, na konci druhýho aktu – taky jména tam byly neobvyklý – on se jmenoval Jeník, ona Mařenka – stáli tedy na jevišti, drţeli se za ruce a naříkali si na svůj nešťastnej osud – načeţ

je tam napsáno: Jeník se ohlédne za kulisy a praví: „Mařenko, mně se zdá, ţe u vás hoří!“ A odchází. To je taky rozuzlení celé hry – ten sedlák zchudl, vyhořel, a pak dal tu Mařenku tomu Jeníkovi.

/KALINA/

Po válce jsem v Orbisu vydával hry pro děti a mládeţ. Jednou mi poslal jeden příslušník SNB svou divadelní hru pro děti, která měla tři sta šestnáct stránek, coţ by znamenalo, ţe by děti musely být celý

den v divadle aţ do noci. Hrdinou té hry byl král Ječmínek a předseda JZD, vystupovali tam traktoristi s kombajnem, dobývali hrad a bylo to takový strašně současný. Napsal jsem mu dopis, ţe je to příliš dlouhé a ţe to ani jinak není moţný. Přišel za mnou do redakce jednou ráno – byl to velice akurátní pán, a povídá:

„Podívejte se, já vím, vy to nechcete vydávat, protoţe tady vydáváte takový ideově pochybný věci.“ Tak jsem se ho zeptal: „Co například?“ On říkal: „Tadyhle jsem si vzal jednu, jste tam podepsanej jako odpovědnej redaktor.“ Byla to Boţena Němcová –

Zlatovláska, zdramatizovaná Josefem Kainarem. A on povídal:

„Podívejte se, tady to končí – Jeník si bere princeznu. Copak je to moţný?“ Já jsem říkal: „A co vám na tom vadí?“ On povídá:

„Prosím vás, to vůbec není moţný. Vţdyť tam není naznačenej přechod k lidový demokracii.“

/VLČEK/

Za první republiky vycházely v časopisech jako Hvězda, Praţanka, romány na pokračování, které měly obrovský úspěch. A představte si, ţe vyšel román Sexta vdává Isabelu. Byl jsem tehdy

116

začínající filmař pod patronací reţiséra Wassermanna. Měli jsme tenkrát FAMU v kavárně U Karla IV., kde se to tak řadilo, jako to bývalo na starých uměleckých školách, prostě byli učedníci nebo tovaryši toho uměleckýho řemesla. A kdo se neuţivil, tak odešel, šel dělat něco, co ho uţivilo. A kdyţ se začal ţivit, tak u toho zůstal. A tak mě reţisér Wassermann jako nejmladšího poslal za autorem románu Sexta vdává Isabelu, abych šel vysondovat půdu, za jakých okolností by se to dalo zfilmovat. Děj románu byl asi takový: Sexta byla dívčí třída kdesi na lyceu, Isabela byla profesorka matiky, strašně zlá a přísná, začínající stará panna. Isabela se jmenovala proto, ţe byla podobná Isabele Kastilské – a ty holky se bály, ţe neudělají maturu s touhle sekernicí, proto se rozhodly, ţe jí namluví

ţenicha, aby ji zlidštily. A protoţe měly švarného tělocvikáře, prostě

to zaonačily tak, aby se ta Isabela zamilovala a zlidštěla a ony mohly jít k matuře za normálních okolností. Podvrhly jim oběma milostné

dopisy. Tak nějak to zhruba bylo.

Přišel jsem do rodiny toho pána, který to napsal, a zjistil jsem, ţe je to školní inspektor, psal pod pseudonymem a byl to strašně

akurátní pán. Měl knihovnu, kde měl všechny rukopisy svázaný v národních pentlích, bylo to připravený do muzea, ţe se to tam takhle celý uloţí. Začali jsme spolu mluvit, on mi říkal zásadně „mladý

muţi“ – jakoby s odstupem. Brzy jsem zjistil, ţe má jednu bolest: hráli mu jednu z těch věcí v divadle – a teď mi líčil, co a jak se stalo. Přesunuli mu začátek někam doprostředka, něco změnili a předělali. Přišel se svou manţelkou na generální zkoušku. Seděli na galerii. A teď mi říká: „Představte si, moje ţena mi řekla: Martine, pojď pryč, oni hrají něco jiného. A byla to moje hra!“ Proto mi říkal: „Mladý

muţi, neţ začneme spolu jednat, rád bych věděl, do jaké míry můţete ve filmu měnit původní autorské záměry?“ Věděl jsem, ţe se spolu můţeme těţko domluvit, tak jsem mu povídal: „To myslíte, Mistře, jako nejzazší mez?“ On povídal: „Ano, rád bych slyšel, kam aţ

můţete jít?“ Já říkal: „Mistře, to konečný by bylo, ţe by Isabela nebyla profesorkou matematiky, ţe by to byla závodní klisna, Sexta by byl trenér závodních koní a najde jí ţenicha.“ A on říkal:

„Dovolte, proč?“ Já jsem mu odpověděl: „Totiţ takhle: Ona ta Isabela patří chudé dívce, která vlastní stáj, je to její poslední majetek

117

po rodičích, Sexta je starý věrný rodinný trenér, a protoţe chce obnovit chov koní, v noci ji tajně zasnoubí s hřebcem, poněvadţ

nemají peníze na připuštění, udělají to tak…“ A on řekl: „Ven!“

Načeţ jsem tamodtud odešel. A proto se román Sexta vdává Isabelu nikdy nefilmoval.

/OSVALD/

Jednou mi jakýsi autor poslal záhadný filmový námět. Ten námět se nepřetrţitě vracel na Barrandov zpátky. Kdyţ mu to nehodlali v jednom roce točit, autor se okamţitě obrátil někam nahoru. Na předsednictvo vlády, do prezidentské kanceláře, neustále si stěţoval. A námět byl takový:

Byly to dějiny českého národa na pochodu. To šel průvod, od začátku aţ do konce šel průvod, začínal za Rakouska-Uherska, v čele, jak tam bylo napsáno, šly ofrakované rakousko-uherské

černoţluté stvůry a třímaly prapor. A teď dopochodovaly k 28. říjnu, načeţ se dopředu protlačili buditelé, od těch černoţlutých stvůr převzali vlajky, kráčeli a vedli průvod. Teď tam bylo kompletně

všechno okolo roku 1921. To se zase protlačili do čela průvodu muţi v dělnických halenách, tahali se s nima o ty prapory, aţ posléze zvítězily opět černoţluté stvůry, tentokrát s červenobílými karafiáty. A ten průvod kráčel dál, šlo se přes celou republiku. Aţ přišla okupace, zas převzali prapor nacisti, od těch, co ho nesli před tím, furt se šlo a furt se šlo, pak přišla Květnová revoluce, znovu se drali dopředu reakcionáři, pak přišel Vítězný únor, znovu prapor změnil majitele. A končilo to tím, ţe vpochodovali do toho údolí mezi Hradem a Petřínem, tam se rozprostřel ten národ, patrně pod Strahovským klášterem, tam uţ byli všichni šťastní. A celý to končilo, ţe tam bylo napsáno, jak na ně dopadají poslední

červenomodrobílé paprsky zapadajícího slunce.

118

TŘETÍ ČÁST

SEDMILHÁŘSKÉ ETUDY

Zdeněk JIROTKA

Rada • Poráţka u Kolína • Mařenka Paní Hakenová • Jak tatínek poslouchal koledy O kanárkovi • Nezaslouţená pověst Čtyřicet pět minut rovná se čtyři hodiny To je potom těţké dělat noviny • Kantor Ze školy • Balkón, šavle a růţe

František VLČEK

Příhody Josefa Ferdinanda Příhody Mobilizace • Čínský restaurant •

Rybářova tajemství • Tajemství Čeňka Kropáčka • Tremp Áda • Léta učednická • Ada vynálezce

Ivan OSVALD

Po babičce moc řečí • Dědeček a dědek Po předcích potomci Ve stínu pípy • Parta je parta • Nahoru dolů

Vladimír KALINA

Svatba s Ramónou Makarenkovské problémy I. • Makarenkovské

problémy II. O rybách, rybářích a kohoutovi Prázdninová anabaze

• O filozofii slunce • Meloun Na řece starého Ryby • Povzdech ţivé

historie • Starosti profesionála O sluţební cestě, která nikdy neskončila O bizarnosti ţenské logiky Jak se rodí kamarádi • Jak se reţírují černí kocouři Vůně jara O nejdelším skoku pana profesora V. V. Štecha O lsti a velrybě Jak nás bylo na Štědrý večer plno kolem stolu Operace se šunkou • Sroubek • Rozvodový hrnec Osudy a inzerát

Jaroslav OTČENÁŠEK

119

Na začátek • Náš pan řídící J. B. Sucharda Náš pan katecheta Alois Tylínek Spolek plavců a rybářů Vltavan • Flašinet Rybářská historie pro silné nervy Pan František Jeníček • Ztratila se Kačenka

•Automobilová Pan doktor Velebil • Malířská

ZDENĚK JIROTKA

/RADA/

Kdysi jsem slouţil na vojně, na východním Slovensku. Měli jsme jednou takové dost velké několikadenní cvičení a byli na ně povoláni záloţníci. Připadali mi jako takoví uţ postarší tatíci a strejci, to víte, bylo mi tehdy asi dvaadvacet let a jim uţ začínaly řídnout vlasy a v civilu tloustli.

Ale abych se dostal k té historce. Bylo to v lese, v noci, pršelo a dříví nechtělo hořet. Unavení vojáci seděli kolem ohňů, měli přes sebe přehozeny stanové dílce a nadávali, ţe ohníčky víc kouří, neţ

hřejí. A přišel tam generál. Měl plášť do deště a přílbu, takţe mu nebyly vidět distinkce. Jeden z těch promoklých záloţníků viděl taky staršího člověka, a tak si myslil, ţe je to jeden z nich, a povídal mu:

„Nemáš cigaretu?“

„Mám,“ řekl generál. Sáhl pod plášť, vyndal pouzdro a nabídl mu. Záloţník si vzal, dvěma prsty se tak leţérně dotkl čepice a řekl:

„Tak ti děkuju.“

No, a generál odcházel. Jenomţe to všechno viděl a slyšel nějaký

rotmistr, ten leknutím docela zdřevěněl a pak se vrhl na záloţníka a povídá:

„Člověče, zbláznil jste se? Co mu tykáte, vţdyť je to velitel divize, generál ten a ten!“

Tak ten voják se dodatečně lekl taky, předběhl odcházejícího generála, postavil se do vzorného pozoru, předpisově se hlásil a dodal:

„Pane generále, promiňte, ţe jsem si řekl o cigaretu, a hlavně

odpusťte, ţe jsem vám tykal.“

Generál se usmál a povídá:

120

„Nic se nestalo, kamaráde, ale dám vám jednu radu: nezkoušejte to na poručíkovi.“

/PORÁŢKA U KOLÍNA/

Snad by bylo nejlepší, kdybych se aspoň v prvních větách tohoto malého portrétu uchýlil k slovníku sportovních fanoušků. V tom případě bych mohl říci, ţe mě ta vesnická babička potřela rozdílem třídy. Ţe mě rozdrtila. Ţe mě přímo deklasovala. Ţe… prostě to řekněte, jak chcete, ale byla to poráţka tak strašná, ţe jsem se z ní uţ

nikdy nevzpamatoval.

Já nejsem ţádná těţká váha, ale třebaţe na to nevypadám, něco vydrţím. A právě proto byla pro mé sebevědomí tak těţká ona chvíle, kdy jsem v malé vesnici poblíţ Kolína v souvislosti s tou babkou nalezl své Thermopyly. Nebo Waterloo, nebo Bílou horu, či jak je vám libo.

Byl jsem tam na ţňové brigádě a mlátili jsme ječmen. Mlátička burácela, oblaka prachu z ječmene sedala do očí a na zpocenou kůţi a protivně štípala, na teploměru bylo čtyřicet stupňů ve stínu a dokořán otevřenými vraty vjíţděly na druţstevní dvůr stále nové a nové fůry obilí. V tempu, které se nám, brigádníkům, zdálo pekelné, jela mlátička uţ třetí den a já – proč bych to zapíral – jsem měl příjemný pocit plynoucí z toho, ţe tempu stačím, ţe to na mém úseku práce nevázne. Mým úkolem bylo dopravovat plné pytle ječmene kousek přes dvůr na mlat stodoly. Tam jsem je stavěl do pěkně

vyřízených řad, aby se to dobře počítalo, a vracel jsem se k mlátičce pro další. Vzpomínal jsem přitom, jak jsem kdysi na stavbě nosil pytle s cementem, a říkal jsem si, ţe bych to ještě dokázal. Ale právě třetího dne jim někdo z pracovní čety nepřišel nebo snad musel dělat něco jiného, já nevím, prostě: přišli ke mně, dali mi vidle a poţádali mě, abych šel na fůru podávat snopy k mlátičce. Tak jsem šel a podával.

Já vím, ţe se takových výrazů nemá pouţívat, ale můj smysl pro pravdivé a přesné vylíčení věci mi nedovolí hledat výraz mírnější, a proto to řeknu: dělal jsem to tak blbě, ţe tamější lidé strnuli úţasem. Píchal jsem do snopů, jako kdybych vraţdil vepře, podával jsem je přes hlavu obloukem zbytečně vysokým a nemaje tušení, ţe uloţení

121

snopů na fůře má systém a řád, často jsem s křečovitě stisknutými zuby rval z fůry snop, na němţ jsem stál. Asi za půl hodiny jsem byl naprosto vyčerpán a vzdal jsem se. Bylo mi strašně. Já nevím, jestli znáte pocit běţce, který přepjal své síly: projevuje se to mlhou v očích, studeným potem, ostrou bolestí v plicích a prvními náznaky ţaludečních křečí. Bál jsem se, ţe z té další fůry spadnu a poprosil jsem, aby mě vystřídali. Vrátil jsem se k pytlům a nikdy těm venkovským lidem nezapomenu, s jakým taktem a pochopením přijali mou kapitulaci.

A teď bych byl aspoň pro částečnou záchranu svého sebevědomí

potřeboval, aby byl na mé místo na fůře nastoupil ramenatý

venkovský chasník, mladší neţ já, chlapík, který by, jak se říká, mohl skály lámat. Ale to uţ se na novou fůru drápala babka, taková útlá a drobná, a já jsem se na ni díval s velkou nedůvěrou. Mlátička nedočkavě řvala a to drobné stvořeníčko se dalo do toho. Pokaţdé, kdyţ jsem se vracel ze stodoly pro další pytel, pokukoval jsem, jak to dělá, a hlavně, jak dlouho to dělat vydrţí.

Tak tedy: jak to dělala? Docela jednoduše. Napíchla snop, podala ho k mlátičce, potom druhý, třetí, padesátý a tak dál. A jak dlouho to vydrţela: do posledního snopu. V ohlušujícím řevu mlátičky, v oblacích ječmenného prachu, v plném slunci, kdyţ ve stínu bylo čtyřicet, fůru za fůrou, hodinu za hodinou, bez viditelné známky únavy.

Řekl bych ještě, ţe přitom ustavičně mlela pantem a pomluvila celou vesnici. Ale tak to říct nemohu a povím to jinak: hláskem, který jakýmsi podivuhodným akustickým zázrakem přehlušoval burácení mlátičky, podávala v nepřetrţité práci všem, kdo chtěli naslouchat, plynulé a podrobné informace o tom, která s kterým chodí, jestli je to váţná známost, nebo jen tak, kdo pije víc, neţ by měl, a co ona o tom soudí, kde čekají rodinu, bude-li to kluk, nebo holka, kdo je pořádný člověk a dobrý hospodář a kdo je lump. Řečnický výkon to byl podivuhodný, ale její pracovní výkon byl pro mě – po tom, co jsem sám zkusil – přímo fantastický a já jsem měl chuť se té babičce hluboce poklonit.

/MAŘENKA/

122

Jmenovala se Marie, ale říkali jí Mařenko, třebaţe uţ měla dceru skoro tak velkou, jako byla sama. Měli ji rádi a nikdo si nedovedl redakci bez ní představit. Nosila rukopisy do sazárny, přinášela korektury, uměla uvařit dobrou kávu, znala zpaměti adresy a telefonní čísla spolupracovníků listu a dělala ještě tisíc drobných věcí, jejichţ důleţitost se projeví teprve tehdy, kdyţ nejsou udělány. Byla prostá, dobrosrdečná a občas trochu hubatá. Kdyţ se dopálila, nabyla její tvář tak dětsky trucovitého výrazu, ţe se její

okolí neubránilo úsměvu. A právě dík této okolnosti Mařenka vycházela ze všech střetnutí jako vítěz, jemuţ soupeř s úsměvem a bezmocným pokrčením ramen vyklidil pole.

Jen jednou se stalo, ţe prohrála.

V tiskárně se tehdy opozdili se sazbou a to Mařenka neměla ráda. Pořádně jim všem vynadala, popadla korektury a pádila do redakce. A kdo ji znal, pochopil, ţe při takovém závodu s časem se nemohla a nehodlala zdrţovat registrováním takových maličkostí, jako jsou signální světla na křiţovatkách ulic. Tak se stalo, ţe těsně před budovou redakce přeběhla ulici na červenou a neuposlechla výzvy stráţníka, aby se zastavila a vrátila.

„Nemám čas,“ odsekla mu přes rameno a spěchala dál.

„Stůjte!“ řekl energičtěji stráţce pořádku.

„Nemůţu,“ zavolala dopáleně Mařenka, vědoma si svého důleţitého poslání, a kvapně vběhla do budovy redakce. Lidé se smáli a dopravního stráţníka to dopálilo. Vytáhl pokutový blok a odhodlán ukázat té neukázněné osobě, zač je toho loket, vstoupil rovněţ do budovy. Neukázněná osoba mu ujela výtahem a on vzal útokem schody, takţe do redakce vpadli téměř

současně.

Boj byl krátký a slzy, k nimţ se Mařenka ve vzteku a lítosti uchýlila, nepomohly. Zaplatila pokutu a stráţník odešel. Chvíli bylo v redakci rozpačité ticho, rušené jen Mařenčiným vzlykáním. A pak se rozhodl jeden z redaktorů, ţe Mařence domluví.

„Mařenko,“ povídá rozšafně, „co to provádíš? Copak jsi malé

dítě? Vţdyť tě mohlo něco přejet. A co tě to napadlo tomu stráţníkovi utíkat? On je v právu. Proto tam stojí. A kdyţ ti řekne, abys zůstala stát, tak ho musíš poslechnout.“

123

Mařenka chvíli zamračeně přemýšlela a pak v doznívajícím vzlykání řekla: „Já jsem stejně věděla, ţe nestřeli.“

/PANÍ HAKENOVÁ/

Paní Hakenová měla maličký pekařský krámek ve venkovském městě. Ţila v míru s celým světem a milovala své tři syny, třebaţe to nedávala příliš najevo. Všichni tři hráli fotbal za místní klub a kaţdou neděli se vraceli k mamince, pokryti šrámy a slávou. Paní Hakenová snad jakţiva fotbalový zápas neviděla, ale rostoucí popularita synů hřála její mateřské srdce. V neděli sedávala na sluníčku před svým zavřeným krámkem a předstírala, ţe si čte ve starém kalendáři. Ve skutečnosti čekala na první diváky vracející se z hřiště. Ti jí přinášeli první zprávy o tom, jak znamenitě to její hoši zase hráli, a kdyţ se pak ti její klackové, vysprchovaní a rozehřátí, přihnali a hulákali něco jako: „Čtyři – nula, maminko!“ řekla paní

Hakenová stručně: „Vím!“

„Naše maminka ví všechno,“ povykovali synové a pokoušeli se ji obejmout všichni tři najednou.

„I jděte, bando,“ bránila se paní Hakenová. „Na vás jsem zrovna čekala!“

Tak plynul čas a jednou musela paní Hakenová vyslechnout zprávu špatnou a neradostnou.

K její ţidličce na výsluní se přihnal nějaký výrostek a zvěstoval:

„Paní Hakenová, nelekejte se, ale vašemu Jardovi přerazili nohu. On zrovna střílel na branku, bek mu zašlápl míč a… tak… Jardu odvezli do nemocnice.“

Paní Hakenová pokývala hlavou, chvíli mlčela a potom pronesla větu, která ji proslavila po celém kraji: „A dal gól?“

/JAK TATÍNEK POSLOUCHAL KOLEDY/

V době – o níţ mluvím – bylo tatínkovi asi šedesát let. Byl to mohutný starý pán a neměl rád nic, co souviselo s náboţenstvím, kostelem nebo církví. Dalo by se říci, ţe to byl husita, který nechtěl církev napravovat. Nechtěl ji vůbec.

Já jsem v té době chodil na stavební průmyslovku v Hradci Králové a bydlel jsem ve studentském podnájmu. Tatínek za mnou

124

občas jezdil a při takových příleţitostech bydlel v rodině svého bratra Jana. Tak taky jednou přijel na vánoce. Strávili jsme u strýčka Jendy příjemný Štědrý večer a po večeři se šlo k dědečkovi Pochobradskému. Šli jsme všichni, aţ na tatínka. Necítil se zcela zdráv a rozhodl se, ţe uţ půjde na lůţko.

A teď se musím zmínit o dědečkovi Pochobradském. Nebyl to doslova můj dědeček, protoţe – pokud vím – nikdo nemá tři dědečky, ale takovými maličkostmi se starý pán nehodlal zabývat. Vládl rodu a chtěl, aby nás bylo co nejvíc. Za příslušníky rodinného klanu povaţoval nejen manţely svých dcer, ale také všechny sourozence svých zeťů, jejich ţeny a děti, a tak se stalo, ţe to byl asi tak pro desetinu všech obyvatel Hradce Králové „dědeček Pochobradský“. A ve všech těchto rodinách se ujal zvyk, ţe po štědrovečerním kapru se šlo k dědečkovi Pochobradskému. Jak to v nevelkém domku Na Okrouhlíku vypadalo, dovedete si představit. Zástupy ţen, tet, švagrových, sestřenic, dcer a vnuček vařily čaj v padesátilitrovém hrnci a dědeček se doţadoval, aby se uţ začaly hrát filky. Rozdal vybraným účastníkům staré rakouské šestáky z plechové krabičky od doutníků a o ty se pak hrálo. Ale já jsem měl vţdycky trochu strach, ţe se hraje o ţivot. O dědečkův ţivot. Starý

pán váţil asi tak sto dvacet kilogramů, měl nebezpečně vysoký tlak a nesměl se rozčilovat. Ale kdyţ spoluhráči dělali chyby, dědeček se velmi zlobil, rudl a strašidlo mrtvice se vznášelo ve vzduchu. Kdyţ

spoluhráči chyby nedělali, dědeček prohrával, velmi se zlobil, rudl a strašidlo mrtvice se vznášelo ve vzduchu. Nikdy předtím a nikdy potom jsem tak nebezpečné karetní partie nehrál.

Ale toho roku se nic špatného nestalo a asi tak o půlnoci se rodinný dav v klidu rozešel. Já jsem šel do svého studentského bytu a o tom, co se dělo dál, jsem se dověděl aţ příštího dne. Strýc, teta a sestřenice Olga se vraceli domů a hodlali se chovat co nejtišeji, aby nevzbudili tatínka. Ale uţ při vstupu do domu zjistili, ţe se celá solidní stavba chvěje v základech. Kdesi strašlivě

burácely varhany a do toho řval, ječel a duněl smíšený pěvecký sbor. Strýček Jenda později tvrdil, ţe to byla zvuková bouře, při níţ by se rozsypala katedrála, a byl hrdý na to, ţe to jeho dům – aţ na několik prasklých obkládaček v koupelně – vydrţel.

125

Na schodišti bylo několik znepokojených nájemníků, přesvědčených, ţe se tatínkovi něco stalo, protoţe v té zvukové

katastrofě by přece nikdo nemohl spát. Tatínek opravdu nespal. Seděl u stolu, měl strašlivě rozcuchané vlasy a zdivočelý pohled v očích. Rozţhavený rozhlasový přijímač řval něco o betlémské krajině a zoufalý tatínek to všechno přehlušil svým burácivým basem:

„Zastavte to, nebo to rozbiju!“

Teta Otila – můţe mi to všechno dosvědčit – vypnula přijímač a utekla z místnosti, protoţe dostala záchvat smíchu. Strýček Jenda statečně setrval a dal si všechno vysvětlit. Po našem odchodu se tatínek chystal ke spánku a přitom zjistil, ţe jsme nevypnuli rádio. Nebylo mu zcela jasné, jak se to dělá, a taky se trochu bál, aby přístroj nepoškodil. Otočil knoflíkem a rádio zařvalo tak, ţe se tatínek lekl a uskočil. Potom uţ se na to bál sáhnout a několik hodin musel poslouchat běsnící zprávy o tom, ţe se narodil Kristus Pán. Strýček Jan se ho zeptal, proč jednoduše nevytáhl šňůru ze zásuvky a nepřerušil tak přívod elektrického proudu. Tatínka zřejmě

mrzelo, ţe ho to nenapadlo, a řekl něco latinsky. Co to bylo, nemám tušení! Tatínek nikdy latinsky neuměl.

/O KANÁRKOVI/

Já jsem kdysi – jako student – bydlel v Hradci Králové u paní

Gabrielové. To byla taková drobná, milá stařenka se stříbrnými vlásky, čisťounká a úhledná, a ráda se smála. Měla dceru, slečnu Marii, která s ní ţila, a kanárka, kterému říkali Ţuţík. Paní Gabrielová pronajímala pokoj studentům, bydleli jsme tam tři a paní Gabrielová nám taky vařila. Vařila výborně a nevím, jak to dokázala z těch směšných částek, které jsme jí platili. Ale já chci vyprávět o kanárkovi. Ţuţík si mě, z neznámého důvodu a bez mého přičinění, oblíbil. Paní Gabrielová ho občas, kdyţ byla zavřená okna, pouštívala z klece a kanárek přiletěl a sedl si mi na temeno hlavy. Všichni uţasli a já – pochopitelně – taky. A tak jsem jedl s kanárem na hlavě, ale moc jsem hlavou nehýbal, aby neuletěl. Kdyţ uţ to trvalo delší dobu, sklonil jsem se nad talířem, ale Ţuţík neuletěl; zatřepetal křidélky, aby neztratil rovnováhu, ale nehnul se. Tak jsem si na hlavu sáhl, vzal jsem kanára do dlaně a

126

zahodil jsem ho do vzduchu, jako ţe uţ nechci. On jásavě zacvrlikal, obletěl dvakrát kuchyni a sedl si mi do vlasů zas. Já jsem ho chytl druhou rukou a zase jsem ho zahodil, on zase přiletěl a tak jsme si k úţasu všech hráli. Od té doby jsem si s ním mohl dělat, co jsem chtěl. V pátek jsme vţdycky měli k obědu buchty a ty jsme jedli doslova spolu. Seděl na buchtě, kterou jsem drţel v ruce, zobal, a já jsem ho vţdycky čelem odtlačil, aby mi dal taky kousnout. Dával jsem si ho do kapsy nebo jsem ho jemně válel po ubrusu, tak jako kdyţ se válejí

šišky, a on při tom tak jásavě křičel, ţe bylo patrno, ţe se mu to líbí. Dcera paní Gabrielové, slečna Marie, začala trošičku ţárlit – a právem. Říkala: to je zvláštní, já mu tolik let čistím klec a sháním mrkvičku, oříšky a všechny ty dobroty, které kanárci rádi, a ode mě

se nedá chytit, a vy si s ním můţete dělat takovýhle cirkus, to je nevděčnost. A dost ji to mrzelo.

Jednou jsem se vrátil ze školy a našel jsem obě dámy uplakané a zoufalé. Ţuţík jim ulétl. Nezavřely dveře do pokoje, tam bylo otevřené okno a kanár uletěl. Přes ulici, proti oknu, byly Ţiţkovy sady, to je takový pěkný park v Hradci Králové, dost rozlehlý, takţe hledat tam kanárka není jen tak. Mimo to, kdyţ jsem se vrátil domů, byl uţ Ţuţík pryč asi dvě hodiny. Paní Gabrielová a její dcera se ho snaţily přilákat tím, ţe na otevřené okno postavily klec s různými pochoutkami a otevřenými dvířky, ale bylo to marné. A tak uţ měly jedinou naději, ţe bych ho mohl přilákat já.

Nerad jsem viděl jejich slzy, a tak jsem trochu ukvapeně

prohlásil, ţe – samozřejmě – kanárka najdu a přinesu, to je přece maličkost, ţe ano?

Šel jsem do parku a hlavou mi táhly myšlenky na to, co jsem o podobných případech slyšel nebo četl: ţe kanárek, který vyletí

oknem, ztrácí orientaci a netrefí uţ zpátky; ţe ostatní ptáci začnou na nezvyklého druha útočit, a byl jsem si téměř jist, ţe Ţuţík by se neuměl – třeba s vrabcem – prát; myslel jsem i na to, ţe moţná

poprvé, a taky naposled, v ţivotě uviděl zblízka kočku. Já vám nikdy nezapomenu na to, jak jsem chodil parkem, pískal jsem takovou triolu, kterou jsem Ţuţíka vţdycky lákal, a jak zoufale jsem si přál, abych ho našel. Představoval jsem si svůj vítězný návrat domů a předstíranou leţérnost, s níţ bych odmítal obdiv nad tím, ţe

127

se mi to povedlo, radost staré paní i slečny Marie. S tím vším jsou pro mě ty sady spojeny do dneška.

Jenţe naděje se menšila a rozplývala, chodil jsem tam marně uţ

asi hodinu, ale nechtěl jsem se vzdát a vrátit se domů. Nevěděl jsem, co mám dělat. A najednou jsem koutkem oka zahlédl takovou ţlutou šmouhu a uţ jsem měl Ţuţíka na hlavě.

Kdyby to bylo doma, v klidu, byl bych si pro něj klidně sáhl, ale takhle jsem myslel na to, ţe je třeba k smrti vyděšený a nechtěl jsem riskovat, aby mi třeba zase uletěl. Tak jsem si ho nechal na hlavě a šel jsem domů. Totiţ, já říkám šel, ale to byste museli vidět. Šoural jsem se, jako kdybych měl na hlavě sklenici s vodou, a myslím, ţe jsem vypadal jako člověk raněný mrtvicí, bál jsem se hnout hlavou, a kdyţ jsem z okna bytu zaslechl tlumený jásavý pokřik, ani jsem se nepodíval. Dorazil jsem domů jako toporný panák, ale přinesl jsem Ţuţíka.

Na začátku příběhu byla zmínka o tom, ţe stará paní Gabrielová

znamenitě vařila. Vţdycky dobře vařila. Ale jakou mi tenkrát udělala večeři, to se vymyká všem představám.

/NEZASLOUŢENÁ POVĚST/

Já nevím, jestli se vám někdy stalo, ţe řada náhod vám vytvořila pověst, kterou jste si vůbec nezaslouţili. Mně se to několikrát stalo. Asi tak v roce 1935, kdyţ jsem slouţil v Olomouci, měl jsem pověst velmi nebezpečného lyţaře. Přesněji řečeno, moji přátelé tvrdili, ţe je nebezpečné se mnou jezdit lyţovat. Já jsem tehdy jezdil na hory kaţdou neděli a v důstojnické jídelně se vţdycky našel někdo, kdo jel se mnou. A takovou zvláštní náhodou se několikrát za sebou stalo, ţe můj partner – ať to byl kdokoli – se vrátil ve stavu více či méně

invalidním. Buďto si vykloubil rameno, nebo se v obličeji pořezal o takový ten ledový škraloup na sněhu, já nevím, jestli jste to někdy viděli, ale to vypadáte, jako kdybyste obličejem vyrazili výkladní

skříň. Jindy to zase bylo naraţené koleno a podobně.

Já bych dnes mohl tvrdit, ţe jsem s oblibou vyhledával nebezpečné terény, ale to vůbec není pravda, já jsem byl vţdycky spíš lyţař-turista neţ nějaký riskující sjezdař, ale bylo těţké to někomu – kdo u toho nebyl – vysvětlovat, statistika mých zraněných

128

partnerů se dala těţko popřít. A pak jednou se mnou jel poručík Mareda. Ostatní mu sice říkali, ţe je to pokus o sebevraţdu, a naváděli ho, aby napsal domů dopis na rozloučenou, ale Mareda se smál a jel. Já jsem věděl, ţe předtím, neţ byl přeloţen do Olomouce, slouţil u horského útvaru a tam byl tvrdý lyţařský výcvik. Doufal jsem, ţe zrovna on mi pomůţe přetrhnout řetěz neblahých náhod. Jenţe on přetrhl vázání, kdyţ vletěl do nějaké kleče, a měl tak ošklivý pád, ţe si udělal bolestivý výron v kotníku, koleně i kyčli. Na sestup do údolí nikdy nezapomenu a Mareda patrně teprve ne. Pro něho to musela být kalvárie. K autobusu jsme přišli s více neţ

hodinovým zpoţděním a dostali jsme strašně vynadáno, ţe prý kdyţ

neumíme jezdit, měli jsme si dát lyţe na rameno a jít po silnici. Jeli jsme do Olomouce a já si představoval, jaký z toho bude poprask, aţ Mareda ráno nepřijde do sluţby a já budu muset vysvětlovat, co se stalo. Ale dopadlo to ještě hůř. Kluci z důstojnické

jídelny udělali něco, co nikdy nedělali: přišli nám k autobusu naproti. Major Kuchta jim dokonce radil, aby s sebou vzali dva saniťáky a nosítka.

Kdyţ jsem na náměstí v Olomouci vystoupil z autobusu, viděl jsem houf nesmyslně veselých oficírů, kteří na mne volali: „Kde máš

Maredu?!“ Řekl jsem otráveně: „Uţ jde,“ a šel jsem sundávat lyţe ze střechy. Kdyţ se pak Mareda, podporován dvěma muţi, objevil ve dveřích autobusu, spustili ti uličníci takový řev, ţe se sbíhali lidé z celého náměstí.

Tak jsem se dal přeloţit do Brna.

/45 MINUT = 4 HODINY/

Měl jsem kdysi chalupu v Krkonoších na Klínové louce, 1326

metrů vysoko. Jednou o vánocích jsem tam jel se svým bratrem Jiřím, s malířem doktorem Milanem Kratochvílem a jeho paní a se svou dcerkou Haničkou, které tenkrát bylo sedm nebo osm let. Den předtím dostala pod stromeček své první lyţe, tak jsme je museli vyzkoušet. Jeli jsme z Prahy autokarem, který měl být ve Špindlerově Mlýně asi v jednu hodinu odpoledne, a to znamenalo, ţe se pohodlně dostaneme na Klínovky ještě za světla.

129

Jenţe ten autokar měl nějakou poruchu a dojeli jsme do Špindlerova Mlýna aţ večer, za naprosté tmy. Mimoto Horská sluţba místním rozhlasem varovala před výstupem na hřebeny, protoţe je tam vichřice a mlha. Takových varování má kaţdý rozumný lyţař

uposlechnout, proto jsme si hledali nocleh ve Špindlerově Mlýně. Já

nevím, kolik lidí se můţe v tomto zimním středisku ubytovat, ale zjistili jsme, ţe uţ je jich tam čtyřikrát tolik. Najít tam sebeskromnější nocleh bylo prostě vyloučeno. A tak jsme byli naprosto bezradní a velmi nás lákala představa naší prostorné

chalupy, vzdálené jen čtyřicet pět minut od lanovky Na pláni, lesem, kde jsem znal kaţdý kámen. A nakonec jsme přece jenom jeli nahoru.

Tedy, vichřice nahoře nebyla, ale byla tma a neproniknutelná

mlha, a my jsme si připadali jako skupina slepých lidí v lese. Mimoto tam vichřice zřejmě řádila předtím a velmi změnila figuraci terénu. To byste nevěřili, jak to mate, kdyţ v naprosté tmě zjistíte, ţe –

obrazně řečeno – od Muzea na Můstek lezete do příkrého kopce a na Petřín jedete odněkud shora. Tak jsme šli velice pomalu a nikdo z nás neměl představu, jak dlouho nám to bude trvat. Haničce nové

lyţe spíš překáţely, neţ aby jí pomáhaly zdolávat cestu, tak jsem jí je odepnul v naději, ţe ji vichrem ušlehaný sníh unese. Unesl ji vţdycky asi tak pět nebo šest kroků, pak zapadla, musel jsem ji vyprošťovat. Nejdřív jí to bylo k smíchu, asi za dvě hodiny říkala, ţe uţ nemůţe. Tak jsem řekl ostatním: „Podívejte se, takhle to nemá

smysl. Tady jsou klíče od chalupy. Jiří ví, kde to je, jeďte napřed, zatopte tam, abych s tím dítětem přišel do tepla, a zbude-li vám čas, jeďte nám potom naproti. Nic se neděje, já půjdu s Haničkou tak pomalu, jak jí to bude vyhovovat.“

Tak jsme zůstali s Haničkou sami, zdolávali jsme tu cestu metr po metru, uţ jsem se těšil, jak přijdeme do chaloupky a jak tam bude teplo. Sám uţ jsem toho měl taky dost, protoţe jsem měl pekelně

těţký batoh, plný prádla a konzerv, protoţe jsme tam chtěli zůstat několik dní. Uplynula další hodina a Hanička mi řekla, ţe uţ dál nemůţe. Tak jsem zahodil batoh a vzal jsem ji na záda. Já nevím, jestli jste někdy jeli na lyţích s dítětem na zádech, ale ujišťuji vás, ţe je to disciplína dost obtíţná, zvlášť kdyţ nevidíte. Za další hodinu

130

jsem si řekl: „Tak, jestli jsem tam, kde si myslím, ţe jsem, zahnu ostře doprava, projedu asi padesát metrů lesem a musím vyjet na Klínovou louku.“ Udělal jsem to, a z toho, ţe jsem přestal vráţet do stromů, jsem usoudil, ţe jsem opravdu z lesa venku, a krátce na to jsem zaslechl hlasy Jiřího a Milana. Výborně, řekl jsem si, hoši nám jdou naproti a paní Zuzička zatím vaří čaj. Jenţe paní Zuzička byla s nimi a byli všichni dost zneklidněni, protoţe chalupu nenašli. To byla pro mě dost nepříjemná situace, protoţe ze zachraňovaného jsem se měl stát zachráncem ve chvíli, kdy jsem měl radost, ţe to utrpení končí.

Řekl jsem jim: „Podívejte se, já si myslím, ţe jsme na Klínové

louce. Tady pod námi by měl být celý řetěz chalup. Uděláme takovou rojnici, abychom se navzájem slyšeli, a musíme na některou z těch chalup narazit.“ Tak jsme tedy jeli, já s Haničkou na zádech. Pak jsem zase upadl, a kdyţ jsem vstával, povídá Hanička takovým ospalým hláskem: „Tohle vidíme z okna.“ Byl tam takový pomníček s kovaným kříţem, trčel toho ze sněhu jenom kousíček, ale opravdu jsme podle toho našli naši chalupu. Přesněji řečeno, střechu naší

chalupy. Ke dveřím jsme museli ve sněhu udělat studnu. Od té doby taky vím, proč se u horských chalup otvírají dveře dovnitř a ne ven. Pak uţ bylo všechno hezké a já jsem příští ráno jel pro zahozený

batoh. Mlha beze zbytku zmizela, sníh jiskřil a nebe bylo modré jako v Itálii. Za dvacet minut jsem byl zpátky i s batohem a v záři sluníčka se celé to včerejší bloudění zdálo neuvěřitelné.

/TO JE POTOM TĚŢKÉ DĚLAT NOVINY/

Kdyţ před lety odešel z Lidových novin Ladislav Khás, byl mi svěřen oblíbený a uţ léta vycházející sloupek „Praţský film“. Byly to krátké historky o známých lidech, hercích, malířích, básnících a podobně. V redakční hantýrce se tomu říkalo „dělat to na figury“. Takţe historky vţdycky začínaly tím, ţe Jaroslav Seifert přišel, Vítězslav Nezval potkal, nebo Jan Werich jel na ryby a stalo se mu tohle.

Já jsem to ze začátku dělal s elánem, ale byly i týdny, kdy jsem nevěděl, co tam mám dát, a sazárna čekala. Bylo to k zoufání. Musel jsem si některé příhody vymyslet, nebo jsem upravil něco, co jsem

131

kdysi slyšel a dosadil jsem do toho jméno kumštýře, o němţ jsem věděl, ţe má smysl pro humor a ţe mě nebude nutit, abych to podle §

19 tiskového zákona odvolal.

A tak jsem si jednou v takové časové tísni vzpomněl na historku, která se mi líbila a byla pro „Praţský film“ jako stvořená. Nevěděl jsem uţ, kde jsem ji slyšel a kdo mi ji vyprávěl a tak jsem ji tam dal. Vyprávělo se v ní o sochaři, který chodil do malostranské hospůdky mezi řemeslníky a drobné ţivnostníky a se všemi se znal, protoţe tam chodil uţ léta. Jednou si k jeho stolu přisedl mistr řeznický, který

tam byl taky denním hostem. Měl uţ něco vypito a dostal se do takové rozcitlivělé nálady. Objal sochaře kolem ramen a povídal:

„Mistře, aţ umřu, tak mi musíte udělat pomník. Víte, já si to představuju tak: jednoduchý kvádr z leštěné švédské ţuly, ţádné

ozdoby, ale zlatým písmem tam bude napsáno, ţe tam leţí Václav Vodička, řezník a poctivej chlap.“

„Tak to nemůţu,“ povídal ten sochař. „To nejde. To by si lidi mysleli, ţe tam leţej dva.“

Tak já jsem tuhle historku přišil na tělo svému kamarádovi Janu Kavanovi, o němţ jsem byl přesvědčen, ţe mi za to neublíţí. Asi o dva dny později byl do redakce doručen dopis:

„Váţený pane, v těchţe novinách, v téţe rubrice, před 24 lety byla tato historka otištěna o sochaři Hergeselovi. Nedělejte z Honzy Kavana plagiátora!“

/KANTOR/

Kdysi jsem se seznámil se starým pánem, který chodil do školy za starého Rakouska-Uherska, někdy na konci minulého století. Seděli jsme na lavičce v parku a on mi leccos vyprávěl. A při tom vyprávění se stalo, ţe se několikrát rozběhl na s-s-slovo, které

začínalo sykavkou. Upadl trochu do rozpaků a pak vypravoval, ţe tohle uţ nic není, ale ţe kdyţ byl malý chlapec, koktal přímo neuvěřitelně, zvlášť kdyţ byl rozčilen. To se – pochopitelně –

projevovalo ve škole, kde ho starý podkrkonošský kantor povaţoval za zvlášť slabého ţáka, který by jistě tolik nekoktal, kdyby se pořádně učil.

132

Jednou se ţáci měli nazpaměť naučit německou báseň Erlkönig. Já nevím, jestli si to pamatujete, to je to „Wer reitet so spät durch Nacht und Wind…“ Je to báseň velmi dlouhá a ten koktavý chlapec se ji naučil na pastvě u hučícího potoka, takový maličký

podkrkonošský Démosthenes. A najednou, jak tak překřikoval bystřinu, zjistil, ţe vůbec nekoktá. Zmocnilo se ho obrovské vzrušení

a rozjaření a on recitoval tu báseň svým kozám snad stokrát. A příštího dne šel do školy poprvé s přáním, aby byl vyvolán. Ale kdyţ

stál na stupínku, nevypravil ze sebe ani titul básně. Starý kantor chvíli čekal, ale pak mu dal pohlavek a poslal ho do lavice. A kdyţ jsem mluvil o těch trvalých škodách na duši: představte si, ţe tím by ta historie končila a ten hoch by si odnesl do ţivota pocit křivdy. Ale stalo se něco jiného. Chlapci vstoupily slzy do očí a místo aby šel do lavice, popadl kus křídy a bez jediné chybičky napsal celou dlouhou báseň na tabuli. Starý kantor zrozpačitěl a zachoval se jako gentleman. Pohladil chlapce po vlasech a před celou třídou se mu omluvil.

Takové situace mě dojímají a vzrušují a já si dodneška myslím, ţe ten vesnický podkrkonošský kantor byl veliký člověk.

/ZE ŠKOLY/

Já jsem měl spoluţáka, který by si byl zaslouţil jedničky, ale zřídka je dostával. On se totiţ při zkouškách tvářil tak, jako kdyby všechno hádal. Nebo odhadoval. Dejme tomu, ţe byste se ho zeptali na Ludolfovo číslo. On tak trochu zaváhal, jako kdyby chtěl říci, kolik by to tak – bratru – mohlo být, a potom pomalu řekl: „Tři celé… jedna… čtyři… jedna… pět… devět…“ a tímhle způsobem to říkal naprosto přesně třeba na patnáct desetinných míst. To byl přímo ohromující záţitek se na něj koukat. Kantory to naprosto mátlo. Aspoň zpočátku. Pak uţ mu jedničky dávali. Víte, v tom je taky kus kantorského umění, znát své Pappenheimské.

Měl jsem jiného spoluţáka, a to byl takový ten dříč, který se učil nazpaměť slovo za slovem celé pasáţe dějepisu, ale neuměl to jinak neţ v kontextu. Pak byl třeba vyvolán a dostal otázku, kdy bylo v Čechách Obnovené zřízení zemské. A bezradně mlčel. Jenomţe profesor dějepisu uţ ho znal, tiše si povzdech a povídal: „Řekněte

133

nám něco o době pobělohorské.“ Jo, to bylo něco jiného: to byl titulek v knize. Tak ten můj kamarád spustil závratnou rychlostí:

„Kdyţ bylo vojsko českých stavů 8. listopadu 1620 v osudné

bitvě na Bílé hoře poraţeno…“ a teď to pokračovalo přesně tak, jak to bylo v učebnici, kruté tresty, 21. června 1621 poprava dvaceti sedmi českých pánů na Staroměstském náměstí… 1627 Obnovené

zřízení zemské…

„Počkejte,“ zařval profesor, aţ se spoluţák lekl. „Co jste to povídal?“ Ten můj spoluţák naprázdno polkl a rozpačitě řekl: „1627

– Obnovené zřízení zemské.“ – „No prosím,“ řekl profesor, „a kdyţ

jsem se vás předtím na to ptal, tak jste mi neodpověděl. Můţete mi to vysvětlit?“

No, ono vlastně nebylo co vysvětlovat, ale takový kantorský

problém – aspoň pokud běţí o klasifikaci – to byl.

/BALKÓN, ŠAVLE A RŮŢE/

S těmi drobnými nervovými poruchami, to jsou, váţení, těţké

věci. Někteří lidé prý mají strach z velkých místností, jiní zase naopak z malých místností. Někdo se bojí měsíčního úplňku a znám člověka, který by snad omdlel, kdyby si sáhl na samet. Já bych si takových věcí moc nevšímal: ať tedy na samet nesahá a je to. Ale doktoři, kteří se těmito poruchami zabývají, jsou jiného názoru. Chtějí tomu přijít na kloub a říkají, ţe příčinou takových stavů musel být nějaký otřesný záţitek v minulosti.

Já si jen těţko dovedu představit otřesný záţitek, v němţ by hrál úlohu samet. Leda snad, ţe by někdo balík té textilie ukradl, a proto by se přirozeným během událostí ocitl nejdříve ve velké místnosti, potom na několik měsíců v malé místnosti, ale to ten můj známý

neudělal.

Potíţ je v tom, říkají doktoři, ţe většina lidí o otřesných záţitcích v minulosti nerada mluví. Je tedy nutno pátrat, třeba proti jejich vůli. Někdy přitom vznikají záţitky nové. Vím o případu, kdy lékař – z čistě vědeckých důvodů – chtěl zjistit, nemá-li jeho pacient strach z výšky. Vzal ho s sebou na plovárnu a navedl ho, aby skočil z desetimetrové skokanské věţe do bazénu. Ten člověk to udělal. Jediné, co se přitom vědecky zjistilo, bylo to, ţe neumí plavat. Třeba

134

byste si mysleli, ţe od té doby má ten člověk chorobný strach z vody. Víte ţe ne? Má chorobný strach z doktorů.

Tak tedy obvykle je zde pacient a hledá se jeho záţitek. Já naopak vím o jednom strašném záţitku, ale dodneška nevím, kdo ho proţil. Dovolte, abych vám to vyprávěl.

Stalo se to v noci z druhého na třetího září 1939. Bydlel jsem tenkrát ve Vyškově v ulici řečené Na vyhlídce, číslo 15. Měl jsem tam garsoniéru s balkónem a takzvaným francouzským oknem, jehoţ

dveře na balkón jsem v letních měsících nechával otevřené, i kdyţ

jsem nebyl doma. Nezavíral jsem je ani v době, kdy vedle domu číslo patnáct vyrůstala novostavba, z jejíhoţ lešení byl na můj balkón jen krok. Zmiňuji se o tom jen proto, ţe je to pro další průběh událostí

důleţité, zrovna tak jako okolnost, ţe druhého září jsem se ţenil, a to ne ve Vyškově, nýbrţ v Hranicích.

Na mé svatbě bylo, kromě jiných hostů, pět mladých temperamentem překypujících muţů: můj bratr Jiří, švagr Miloš, bratranec Mirek a moji přátelé Láďa a Pepa.

Kdyţ jsem pak odjíţděl se svou ţenou do Prahy, poţádal mě Jiří

o klíče od mého vyškovského bytu. Domníval jsem se, ţe se tam někdo z nich chce vyspat, a klíče jsem jim dal. Ale byli to hoši druţní, a tak se jich tam v noci ocitlo všech pět. Byli v báječné

náladě a vůbec jim nevadilo, ţe je v mém mládeneckém bytě jen jedna postel. Rozloţili se po koberci, zhasli a ještě dlouho si povídali. Pak uţ by snad byli usnuli, kdyby je byl nevyrušil šramot na lešení sousední novostavby.

„Kluci, buďte zticha,“ řekl Láďa, „někdo leze na balkón.“

„Nechte ho,“ šeptal Mirek, „a aţ vleze dovnitř, začneme všichni strašně řvát.“

Nechci dnes, po tolika letech, nikomu křivdit, a tak prohlašuji, ţe nevím, co tam ten člověk na své neohlášené noční návštěvě chtěl. Patrně věděl, ţe nebudu doma, a zdá se, ţe mu to nevadilo. Předpoklad, ţe přišel něco odcizit, se mi zdá fantastický. Jediným cenným předmětem v mém bytě byla šavle a tu, jak další události ukázaly, nechtěl ani vidět. Ale jestli se mýlím a jestli šel opravdu krást, svědčí to o tom, ţe uţ tehdy patrně nebyl duševně zdráv. A to, co se dělo dál, mu patrně na duševním zdraví nepřidalo.

135

Nic zlého netuše vstoupil plíţivým krokem do pokoje a vzápětí

podlehl dojmu, ţe nastal konec světa. Tma kolem něho vybuchla. Pokoj byl naplněn neuvěřitelným mnoţstvím zuřících šílenců, kteří

řvali o přítrţ a sápali se po něm. Někdo převrhl ţidli, ozval se svist tasené šavle a Pepa se dunivě rozštěkal.

Nemohu vysvětlit, proč kluci nerozsvítili. Snad se jim zdálo, ţe je to potmě větší legrace. A ani na to nebyl čas, říká Láďa Bartošek. Noční návštěvník se jim vytrhl, skočil na balkón, přehoupl se přes zábradlí a dopadl na lešení sousední novostavby, jen to zadunělo. Měl-li v té chvíli pocit úlevy, bylo to předčasné. V rychlém sledu zadunělo lešení ještě pětkrát a pět pronásledovatelů s jásavým válečným pokřikem se vrhlo za prchající postavou.

Okna v okolních domech se začala rozsvěcovat a snad v jejich záři spatřil štvaný muţ, ţe jeden z šílenců běţících za ním mává nad hlavou tasenou šavlí. Od té chvíle se řítil do tmy rychlostí, kterou si ostatní zúčastnění ani netroufají odhadnout. Byli tehdy mladí a dobře trénovaní atleti, ale říkají, ţe kdyby ten člověk byl běţel přímo vpřed, byl by jim utekl během třiceti vteřin. Ale on zmateně kličkoval, a to jim při jejich početní převaze dávalo naději, třebaţe neviděli téměř

nic.

Kde narazili na ty růţe, nevím, podle jejich výpovědi bych hádal na zahradu stavitele Mixy. Hnali se prostě nějakou zahradou jako uragán, kdyţ vtom se ve tmě před nimi ozvalo divoké zapraštění, nelidský skřek a duté třesknutí skleněné koule, jíţ na venkově s oblibou zdobí tyčky u růţí. Hoši se zarazili v běhu. Pronásledovaný

toho vyuţil, zvedl se ze země a rychlostí vypálené dělové koule se vřítil přímo neomylně na další růţi. Potom, říkají, to pro velký

úspěch ještě několikrát opakoval a skleněné koule třaskaly na různých koncích zahrady, jako kdyby to byl nějaký ohňostroj. Nakonec se z těch růţí nějak vymotali a dali si přespolní běh na státní silnici Vyškov-Olomouc. Jak daleko toho chudáka hnali, nevím, ale tvrzení Jiřího, ţe jim těsně před Prostějovem zahnul doleva, pokládám za přehnané.

A to je všechno, co o tom vím.

136

FRANTIŠEK VLČEK

/PŘÍHODY JOSEFA FERDINANDA PŘÍHODY/

Snad se přihodilo i vám, ţe někdo z přátel nebo známých pocítil naléhavou potřebu vylít někomu své srdce, zatáhl vás stranou, nejspíš

do tiché hospody a tam vám vyprávěl historii, o níţ předem prohlásil: Nemysli si, ţe je to vymyšlený. To se mi fakticky stalo. Škoda, ţe neumím psát. Kdyby to někdo šikovně hodil na papír, byl by z toho román nebo film, ţe by lidi ţasli.

A potom vám líčil s obšírnými podrobnostmi příběh, v němţ hrál hlavní roli, na němţ nebylo zajímavé, co se stalo, kde se stalo, ale pouze to, ţe se to stalo jemu osobně.

Historky ze ţivota, události, které se opravdu lidem přihodily, jsou povětšině sbírkou amatérských fotografií. Snímaných objektivem smutných očí, fixovaných bolavým srdcem a pietně

uloţených do zásuvek šedých závitků kůry mozkové.

Asi je to tím, ţe ţivot sám bývá také takový. Podexponovavý, umouraný, obyčejný.

Kdyţ si mohu vybrat, mám mnohem raději historky, které se staly

– nestaly a na svět přišly obrácenou cestou. Tak jako skřítci Škudibíci, kteří se rodí, na rozdíl od blech, sice také z prachu všednosti, ale zapáleného jiskrou legrace. Čas od času se totiţ

přihodí, ţe náhodný popud vykřísne v rozverné, klukovské palici nápad, ten vyskočí usměvavě přimhouřenýma očima ven, do světa, a začne si tu ţít po svém. Pro radost i potěšení všech lidí dobré vůle, které cestou potká a jimţ dokáţe jako sluníčko prozářit na chvíli sebetrudnější realitu ţivota.

Připijme na zdraví těch, kdo mají ten zázračný dar.

Ať ţijí!

Hned je pustím ke slovu.

Jako prvního, kdyţ dovolíte, Josefa Ferdinanda Příhodu. Zaslouţí

si to. Poznal jsem ho uţ jako důchodce a příleţitostného filmového herce, ale vím o něm, ţe na divadle, ještě před Nollem, hrával roli Švejka. Nevím jak, na jevišti jsem ho neviděl, ovšem v ţivotě, to mohu potvrdit, byl Švejkem dokonalým.

137

/MOBILIZACE/

Poslechněte si úsek národní historie v jeho osobitém podání. Začal samozřejmě bez úvodu:

„Hochu, jsou chvíle v ţivotě národa, kdy člověk, kterej normálně

necítí takovou tu sounáleţitost s celkem, propadne zčistajasna takovýmu zápalu svatýho nadšení…“

„Moment,“ přerušil jsem nepřetrţitý tok jeho řeči, „co máš na mysli?“

Upřesnil: „Mám na mysli naši mobilizaci v roce osmatřicet!“

„No, a co bylo?“ vybídl jsem ho, celkem zbytečně, protoţe jenom nabíral dech.

„Co by bylo? Měl jsem narozeniny a Venda z Hradce, to je od sestry kluk, on se tam učí řezníkem, nám poslal dvě kila párků, abysme to jako s Eliškou oslavili. Já povídám: Ten má nápady, ten kluk, Eliško, klidně vem ten větší hrnec a vraţ je tam najednou, kdyţ

oslava, tak oslava, ale vtom se ozvalo z rádia: – Občané! – Takovej důtklivej hlas to byl. – Občané, ostaňte u ampliónů! – Tak povídám: Eliško, odstav ty párky, ať to nepopraská, a pojď si něco poslechnout. Jen si sedla, zas ten hlas, asi to byl nějakej herec, nejspíš z Národního, provolal: – Mobilizací! Mobilizací! – Eliška zbledla: Jeţíšmarjá, Pepíku, co teď? No, teď jsme v troubě, uklidňuju ji, kdyţ se otevřely dveře a velitel CPO našeho baráku, byla to babicí

bába, komanduje: Všický do sklepa s maskama. Honem! Eliška se toho hned chytla a prej: Josefe, kam jsi dal ty masky?

Já povídám: Který?

Ona povídá: Jak jsem ti na ně dávala peníze! Já povídám: Tohle ty si pamatuješ akorát, ale kam ty jsi dala toho večerníka?

Ona povídá: Jakýho?

Já povídám: Jak tam stálo o tý ochraně bez masek.

Tak to našla a tam stálo, ţe se má dát do huby petrţelová nať a omotat hubu ručníkem namočeným do octa.

Neţ jsem to Elišce všechno udělal a neţ jsme se odebrali do sklepa, partaje uţ tam byly komplet. Eliška hned mezi ně, já chci jít za ní, ale velitel CPO, ta babicí bába, si stoupla do dveří, rukama vzala z obou stran za ten katr a povídá: Halt, pane Příhoda, vy tam nemůţete!

138

Já povídám: Proč bych tem nemoh‘, kdyţ tam mám manţelku a choť?

Ona povídá: Protoţe vy sem krytem nenáleţíte!

Já povídám: Ták! A kam teda náleţím?

Ona povídá: Vy náleţíte krytem do sokolovny v Libni.

No, co jsem moh‘ dělat, políbil jsem Elišku, skrz ty plaňky, a jdu do tý Libně.

Tam uţ bylo taky plno, dveře od tělocvičny měli zahrazený

bradlama. Tak jsem ty bradla podlez a hrnu se dovnitř: Nazdar bratří, Josef Příhoda, sokol z Prahy-Nuslí, jízdní odbor, hlásí se k vám do krytu.

Bratr jednatel na to řekl: Nazdar, pane Příhoda, zlobte se nebo ne, ale jakejpak Sokol, kdyţ neznáte Tyršovo heslo: Přelom, přeskoč, nepodlez! Ani si nesedejte, protoţe jste byl přeregistrovanej do DTJ

v Ďáblicích. Dostanete to poštou.

Jdu tedy do těch Ďáblic a povídám: Čest, soudruzi, Josef Příhoda, odborář, Rudej Letov, hlásí se k vám do krytu. Oni povídají: Čest, Pepíku, ale bratří z Libně si to představujou moc jednoduše. Měli se s námi napřed domluvit, vidíš sám, jak to tady máme malý, my jsme tě museli předisponovat do orlovny na Mníšek. Jednak z nedostatku místa a taky abysme měli mezi těma flanďákama spolehlivýho člověka, chápeš, jo? A nezlobíš se, né?

Já povídám: Stanou se horší věci a šel jsem tedy na ten Mníšek. Tam seděl u vchodu takovej tlustej kaplan a četl si v nějakým brevíři. Já povídám: Pochválen buď Pán Jeţíš, velebnosti, Josef Příhoda, katolík a člen Mariánské druţiny z Prahy-Nuslí, hlásí se k vám do krytu.

On řekl: Aţ na věky věkův amen. Zalistoval v tom brevíři, coţ

nebyl brevíř, ale seznam, koukl se na mě a povídá: Mám tě tu vedenýho, Josefe Ferdinande, mám, ale s tímhle korouhevnickým obličejem tě dovnitř nepustím. Odejdiţ v pokoji.

To mě tak dojalo, ţe jsem si sedl na ty schody a dal se do pláče. Nějakej člověk, co šel okolo, mi povídá: Co řvete?

Protoţe se nemůţu dostat do krytu, povídám.

A on na to: A proč byste tam lezl, kdyţ uţ jsme dávno zabraný?“

/ČÍNSKÝ RESTAURANT/

139

Jednou jsem potkal Josefa Ferdinanda ve Vodičkově ulici. Bylo to po nějakém oficiálním vítání, protoţe u chodníku a v jízdní dráze se ještě povalovaly červenomodrobílé třásně z mávátek a zbytky papírových vlaječek.

Všiml jsem si, ţe Pepa ukládá do kapsy dva kousky špejlí. „Nač

schováváš ty špejle?“

„To nejsou ţádný špejle, to je jídelní příbor,“ poučil mě a dodal:

„Čínskej. Zrovna jdu odtamtud.“

Zdálo se mi, ţe jsem na té jedné špejli zahlédl zbytek trojbarevného papírku. Také jsem z místa, kde jsme stáli, viděl na vchod do Čínské restaurace, v dopoledních hodinách samozřejmě

zavřený, a proto jsem zapochyboval.

„Ty jako důchodce navštěvuješ restaurace první cenové

skupiny?“

„Člověk má poznat všechno,“ odpověděl prostě, „ale řeknu ti rovnou, ţe jsem to opiový doupě navštívil poprvé a naposledy!“

Kdyţ viděl, ţe vzbudil můj zájem, pokračoval uţ Josef Ferdinand Příhoda bez přerušení:

„Víš, mockrát jsem byl zvědavej, jak to tam asi vypadá, aţ

dneska se mi to šiklo. Jdu náhodou kolem, vidím, ţe se tam lidi cpou, zrovna otvírali, tak jsem vykřikl: Pozor! Je tady dítě! Zatímco koukali, kde to dítě je, jsem vlez dovnitř a měl jsem štěstí, ţe jsem našel ještě volnej stůl. Ono to tam není veliký, ale útulný, draci jsou tam namalovaný, lampióny dřevěný, vyřezávaný, no prostě orient. A obsluha vzorná, to u nás člověk opravdu nevidí. Vrchní vykvet u stolu tiše jako duch z tý lampy, celej ţlutej a jen se klaněl: Co pán poroučí? – Já povídám: Jakýpak poroučí, já pán, ty pán, neponiţujte se, příteli, a přineste mi kafe. Černý.

On se začal ošívat, kroutit hlavou, to ţe u nich není zvykem, já

povídám: Já vím, vy Číňani jste spíš na čaj, jasmínovej, ale nevadí, alespoň se váš kuchař něco přiučí, co kdyby sem zavítal náhodou nějakej gurmán, to se mu můţe hodit vţdycky, kdyţ bude vědět, jak se vaří sedmigramový kafe. Pište si: Vezmi půl deka kafe, mletýho, přelej vařící vodou a nes na stůl. To přece svede. Hlavně ať si kolega v kuchyni připraví vodu na oheň a neţ se mu začne vařit, můţe studovat Maovy citáty.

140

Ten číšník celou tu dobu tiše syčel, jako kdyţ uchází pneumatika, jenţe on syčel dovnitř, jak nabíral dech, a potom spustil. Jak si to představuju? Kde myslím, ţe jsem? Kam by přišli, kdyby si kaţdej obsadil nejlepší stůl a dal si jenom kafe? Jestli jsem si všiml, ţe mají

omezenou kapacitu? Našponovanej plán? Musí plnit akumulaci? Ptal se mě na spousty věcí a přitom vůbec nečekal na nějakou odpověď. A jak tak na něj koukám, vidím, ţe on není ţádnej Číňan, ţe má

jenom něco s játrama, nebo rozlitou ţluč od toho, jak se pořád rozčiluje. A taky jsem pochopil, ţe tenhle lokál nespadá ani pod lidovou Čínu ani pod Tchaj-wan, ale normálně pod RaJ, a ţe se tu jenom dávají do jídla různý čínský ingredience a takový exotický

věci, jako ţraločí uši nebo křen. Kdyby to byli opravdoví Číňani, prosím, od cizího člověka snesu moc, ale aby mně nadával krajan, rodilej Praţák, Slovan jako já, to teda ne.

Helejte, povídám, kdyţ mě nutil, abych si dal menu, to teda za ţádnou cenu, já u toho kafe zůstanu, ale kdyţ uţ spolu takhle hezky komunikujeme, přineste mi k němu lahvičku tuše, štětec a knihu stíţností.

Vrchní zmizel jako Faust, ale přišel pan vedoucí: ţe moc lituje, abych prominul, ţe to je nedorozumění, protoţe ten stůl, u kterýho sedím, si zadal letos, hned po Novým roce, jeden cizí atašé, kterej teď čeká se svou společností u šatny. Já jsem řekl, ţe netrvám ani tak na tom stole jako na tom kafi, hrnek ţe udrţím klidně v ruce, takţe ten stolek můţou odnést panu atašé k šatně. Potom jsem se ale ohlédl a zjistil jsem, ţe za mnou stojí kompletní personál, a vedoucí mi navrhl kompromisní řešení: stůl ţe zůstane, kde je, ale kafe ţe mi naservírujou na pultík u šatny v chodbě, abych nezacláněl. Já

povídám: Prosím, jednáte se mnou z pozice síly, ale bude vás to mrzet…“

„Proboha, Pepíku, a ty sis nechal líbit takovou ostudu?“

„Snad mě znáš,“ uklidnil mě Pepa. „Ostuda byla, ovšem jejich! K tý

šatně se nahrnulo takovýho lidstva, ţe se nedalo projít ani na záchod, ani na toaletu, nějakej cizinec se dovoloval, to mi překládali, jestli si mě smí vyfotografovat, řekl jsem mu: One ales, to je německy beze všeho, ti vzadu si stoupli na ţidle, šatnářka vzala do náručí nějakýho malýho dědečka, kterej se rozplakal, ţe nevidí…“

141

Dál uţ jsem to nevydrţel:

„A tys to kafe před těma lidma pil?!“

„Kdo říká pil? Já jsem ho jed. Těma čínskejma hůlkama!“

/RYBÁŘOVA TAJEMSTVÍ/

„Kdyţ někde slyším: To je zase nějaká rybářská latina, mám celej den zkaţenej,“ začal Pepa Příhoda jako obvykle rovnou k věci, „to mě můţe nejvíc otrávit. Slyšel jsi někdy, ţe by se říkalo třeba: ministerská latina? Bodejť by jo, to si kaţdej rozmyslí, ale na rybáře si troufne, poněvadţ jsou to lidi tichý, neškodný, mírumilovný. Já

jako kluk od vody jsem mezi nima vyrost a zaţil takový historie, ţe bych je nevěřil ani vlastnímu bráchovi, a všecky jsou pravdivý od á

do zet.

Znáš Pepíka Paška? Ale jo, určitě ho budeš znát, takovej jemnej jako holčička, ten si oškliví i škraloup v kafi, ale kdyţ se jednalo o červy na ryby, šel dělat brigádu do Sběrných surovin, nakládat kosti do vagónu. Ne snad nějaký vyvařený, ze závodní kuchyně, ale syrový, z jatek, lopatky, hnáty, uši, paznehty, nějak jim ty kosti vypadly z evidence, bylo to zrovna v době dovolenejch, a teprve, kdyţ omdlel noční hlídač na rampě před magacínem, se na ně přišlo. Kdyţ se Pašek vracel z brigády, tak vyli psi aţ u Českýho Brodu. Do tramvaje ho samozřejmě nevzali, ale on byl šťastnej, protoţe na podlaze v tom prázdným skladišti si namet plnej lodní pytel krásnejch masovejch červů. Před švárou, taky náruţivým rybářem, to chtěl utajit, a tak je dovezl na kole do chaty a schoval na půdičku. Jenomţe, jak říkávala neboţka babička: kdo je chamtivej, nemá za krejcar štěstí. Milej Pepík se v těch Sběrnejch surovinách nějak strhl v háku nebo co, čtrnáct dní leţel jako Lazar, ţena ho mazala kafrem, do chaty nemohl, a kdyţ se tam přece jenom v tejdnu celej zkroucenej vypravil, slyšel uţ od autobusu hučení, jako kdyţ běţí

mlátička naprázdno. Pak mu přišlo kouknout na chatu a vidí, ţe se mu na střeše jeţí eternit. Honem tedy popad ţebřík a tak, jak byl, s ruksakem na zádech, leze nahoru. Stačil ještě odemknout visací

zámek, ale potom uţ ty masařky, co se mu v horku na půdičce vylíhly, vytrhly dvířka z pantů a Pepíka i s tím ţebříkem smetly dolů

jako tajfun.

142

Jediný jeho štěstí bylo, ţe spadl na záda na ten ruksak, takţe neutrpěl ţádný vnitřní zranění, jenom si rozlil flašku s petrolejem do předvařený rejţe a zlomil turistickej salám.

Tak vidíš, jaký věci se stanou, a kdyby ti to vyprávěl někdo jinej neţ já, taky bys byl asi v pokušení říct: rybářská latina.“

/TAJEMSTVÍ ČEŇKA KROPÁČKA/

„To se stalo na Ztracence a nebejt toho, ţe rybáři posílali hlášení

úlovků na ústředí, tak se to snad ani nedostalo na veřejnost. Představ si, ţe jednoho krásnýho dne tajemník na Svazu čte hlášení od nějakýho Kropáčka: Úlovek za druhé pololetí loňskýho roku sedm set třicet sedm kilo ryb, různejch. To víš, jak to s ním cuklo, kdyţ sám za celej rok chytil dva ťlouště a jednoho podměrnýho kapříka.

To se ví, ţe hned v sobotu se na tu Ztracenku vypravil. Celou cestu mu vrtalo hlavou, na co ten Kropáček asi chytá, oni rybáři znají

různý starodávný recepty, to se dědí z otce na syna, kupříkladu volavčí sádlo. Kdybys náhodou viděl volavku, co dělá, kdyţ loví, tak ona nedělá nic, jenom si stoupne do vody, na to právě má ty dlouhý

pazoury, a vybírá si ryby, co se kolem ní slezou: Tuhle ne, tuhle jo, jak má zrovna chuť, na menší nebo na větší, a to způsobuje právě to volavčí sádlo. To je pro ryby úplnej hašiš. Tomu nemůţou odolat. Kdyby si rybář natřel nohy volavčím sádlem a strčil je do řeky, tak uţ nepotřebuje ţádný pruty, cajky, třpytky, ţíţaly, lautr nic, jenom podběrák.

Samozřejmě, není snadný volavčí sádlo sehnat, jednak jsou volavky celej rok přísně hájený, ale hlavně jsou mrchy tak hubený, ţe jim sádlo sotva stačí na omaštění vlastních nohou, nebejt toho, tak uţ by dávno nebyla v našich řekách ani šupina. Kde jsem přestal? Jo, jak ten tajemník jel na Ztracenku. No, tak kdyţ tam přijel, kouká, na přehradě rybářů jak hrdliček u vršovickýho nádraţí, ţádnýmu to ani neťukne, jen ten Kropáček, takhle stranou na lodičce, jak nahodí, uţ

táhne rybu.

To víš, ţe rybáři okolo šíleli. Vzteky a bezmocí, protoţe opravdovej rybář, jak je ti snad známo, spíš prozradí, co vyváděl s vlastní ţenou za svobodna, neţ na co chytá. A svý tajemství má

143

kaţdej. Jeden věří na vařený jáhly s anýzem, jinej na slepičí střívka zakápnutý rumem. Jezdil tam primář z Bulovky, kterej chytal dokonce na placentu, ale kam se všichni hrabali na Kropáčka. To se ví, ţe ho špehovali, z protější stráně na něj koukali dalekohledem, šacovali mu chlebník, kdyţ si v hospodě odskočil, ale ţádnej nevypátral nic. On byl lstivej jako Vinnetou! Vnadidlo na háček napichoval zásadně za šosem kabátu, jako kdyţ si zapaluješ

cigaretu na větru.

Jenom kdyţ s tím mrskl do vody, zabělalo se něco jako jepice, lup ho a uţ měl zase na prutu cejna jako lopatu.

Chlapům to vrtalo mozkem, ţe to nejsou jepice, jim bylo jasný, kde by je bral celej rok, ale co to je? A on se jen usmíval a mlčel jako ryba.

Nebejt toho, ţe se mu vdávala dcera, nebyl by to prozradil ani mně. To za mnou přišel a jestli nevím o nějaký loţnici. Já povídám: Vím, kdyţ by ti nevadilo, ţe je z druhý ruky, věděl bych o loţnici Ludvíka Čtrnáctýho.

Sahal mi na čelo, prej: Nezbláznil ses trochu? Jak bych já

důchodce, zaplatil loţnici Ludvíka Čtrnáctýho? Já povídám: Kdo mluvil o placení? Kdyţ mi řekneš, na co chytáš, dostaneš ji ode mne darem.

Mohl jsem si dovolit udělat granda, jelikoţ ten dotyčnej, on říkal o sobě, ţe je redaktor, se fakt jmenoval Čtrnáctý i Ludvík, bydlel na bytě u mý švagrový, sestry od Elišky, ale byl to rošťák, zmizel bez placení a zůstalo po něm jenom vikslajvantový kanape, malej stolek, opálenej od cigaret, starý galoše, obě levý, popelník a přetrţený

kšandy.

Kropáček, kterej ví, ţe jsem v ţivotě nelhal, a kdyţ něco řeknu, tak za tím stojím, se celej třásl rozčilením a jen chtěl ještě vědět: Kolik je to kusů?

Já povídám: Asi šest nebo sedm. To jsem si nechával zadní

vrátka, kdyby došlo k dohadování o ty kšandy, jestli jsou to dva kusy nebo jeden. Tak jsme si plácli a z něj to vylezlo.

Jako kaţdá geniální věc to bylo jednoduchý jako facka. Tam na přehradě chytali většinou důchodci. U vody seděli od rána do večera

144

a taky od rána do večera kouřili. Samozřejmě dělanika, protoţe jim na lepší nezbejvalo. To bylo celý to tajemství. Chápeš?“

Nechápal jsem.

„Je vidět, ţe nejsi rybář,“ poučil mě Josef Ferdinand Příhoda jako malé dítě, „kdyţ chceš něco chytit, co musíš udělat napřed? No?

Samosebou musíš namladit a potom chytat na to, čím jsi mladil. A jak ti dědkové léta zahazovali do vody dutinky těch cpanik, namladili celou přehradu tak, ţe potom ryby nebraly uţ nic jinýho. Na to ovšem přišel jedinej z nich. Ten Vinnetou Kropáček.“

/TREMP ÁDA/

Jsem si vědom toho, ţe příhody, které jsem proţil ve svém mládí

s trempem Ádou, nejsou, abych tak řekl, mravoličné.

Jestliţe je dnes s klidným svědomím vyprávím, činím tak ze dvou důvodů:

Za prvé si myslím, ţe mohou slouţit dospívající mládeţi jako odstrašující příklad, a za druhé, jelikoţ od té doby uplynulo téměř

čtyřicet let, doufám, ţe činy, jichţ jsme se buď jednotlivě, nebo rukou společnou dopouštěli, jsou promlčeny.

/LÉTA UČEDNICKÁ/

Abych začal od začátku.

V době, na kterou vzpomínám, byl trempink ještě v plenkách a pro většinu lidí neznámým pojmem. Začínal jsem tedy jako skautík. Na přání rodičů, kteří zatouţili po tom, aby se mi dostalo v klackovitých letech dospívání pevného vedení a junácké výchovy se základy Woodcraftu neboli Lesní moudrosti.

Nebyl jsem sice při tom, ale domnívám se, ţe můj otec, zámečník ve Škodovce, vyjádřil své přání poněkud jednodušeji. Asi takto: –

Tak se mi zdá, mámo, ţe ten náš kluk se začíná chytat těch nejhorších šlengrů a ţe je na čase kapánek ho usměrnit, abysme ho nemuseli řezat potom, aţ bude velkej a nebude tu uţ nic platný. Já

myslím, abysme ho dali do skautu. Tam se taky vyvzteká a bude mít dohled. Co myslíš? – Maminka výjimečně myslela s otcem shodně, a tak mě dali do skautu.

145

Teoreticky jsem měl vstoupit do oddílu vlčat, vyrůstat pod vedením zkušeného, staršího druha a s hochy stejného věku, po čase přejít mezi junáky a nakonec se stát roverem.

Praxe však byla poněkud jiná.

Málo početný škvrňanský oddíl musel být, bez ohledu na stanovy, organizován systémem venkovské jednotřídky. Všechno pohromadě, jako brambory ve sklepě.

Jelikoţ jsem přišel jako poslední, byly uţ také rozebrány všechny funkce. Oddíl měl svého náčelníka, podnáčelníka, rádce, podrádce, vůdce, podvůdce, vedoucího junáků, zástupce vedoucího junáků, vedoucího vlčat a zástupce vedoucího vlčat. Celkem deset členů, se mnou jedenáct. Já jediný jsem byl veškeré muţstvo. Byl to zvláštní

pocit, ale zvykl jsem si; a později na vojně, kdyţ při bojové přípravě

oznámil řídící cvičení:

„Desátník aspirant Vlček…“ – „Zde!“ – „… suponuje kulometné

druţstvo v palebném postavení!“ – uţ mi to ani nepřišlo. Byl jsem tenkrát malý, tlustý hoch, takţe na konci pochodové

řady našeho oddílu jsem vypadal jako kopací míč, na který si někdo odloţil skautský klobouk. Později jsem připomínal postupně hřib špičník a ke konci své skautské kariéry bedlu jedlou. Bylo to zapříčiněno tím, ţe rozkazy, jako v kaţdé řádně

organizované společnosti, se přenášely shora dolů a u mě ta převodová páka končila. Tím pádem také na mě zbyla veškerá práce. Zpočátku mi to ani moc nevadilo. V oddíle totiţ existoval určitý

pobídkový systém. Poslali mě například s kotlíkem pro pivo. Indiánským klusem. To znamená padesát metrů klus, padesát metrů

běh. Střídavě. Kdyţ jsem se vrátil, stopl mi bratr náčelník čas, podnáčelník mi sáhl pro kontrolu na uši, jestli jsem se zapotil, a na návrh oddílové rady mi byl udělen odznak běţce, malý černý

mokasín v bílém poli. Obojí vystřiţeno z tenké plsti, aby to moc nestálo.

Nebo mě poslali pro zelí. Od lesa k poli plíţením. Za dvě hlávky a tři košťály jsem obdrţel odznak bylináře druhé třídy, zelený

javorový list na ţluté půdě.

Jednou, kdyţ za funkcionáři oddílu přijela na tábor děvčata, jsem dostal zvlášť obtíţný úkol:

146

Vyhledat stopu vysoké, zakreslit ji ve skutečné velikosti a určit ze stopy druh i pohlaví zvířete. Stopy jsem našel v hlinitém břehu potoka, u brodu. Byly dvě, kaţdá jiná, obě čerstvé, ostré. Protoţe byly větší neţ stránky mého notesu, přikryl jsem je lopuchovými listy, aby na slunci neoschly a vydal jsem se nahoru do Nečtin pro kresličku. Paní poštmistrová však v krámku papír neměla. Koupil jsem tedy dvě kila sádry a stopy jsem odlil. Sádru jsem rozdělal ve svém skautském klobouku. Byl od té doby sice trochu tvrdý, zato krásně drţel formu.

Jednu z těch stop jsem bezpečně určil jakoţto šlépěj pravé

holínky hajného Karáska, samce, druhou jako otisk levé zadní nohy jeho krávy, samice. Všechno na základě pozorování. Pozoroval jsem totiţ Karáska, jak tu krávu marně honil po louce a chytil ji teprve u brodu, kdyţ pila a nedávala pozor.

Ta honička se opakovala pravidelně, denně. Cesta z pastvy do Nečtin vedla totiţ krkolomným úvozem do příkré stráně a starý

Karásek byl špatný na dech. Proto vţdycky čapl krávu za ocas a nechal se od ní vytáhnout nahoru. Z chování krávy jsem usoudil, ţe se jí to nelíbí.

Za splnění tohoto úkolu jsem dostal odznak stopaře. Nejkrásnější

ze všech. Bylo na něm v modrém poli bystré oko, jako měl na své

flintě detektiv Karlík. Odlitek kravského kopyta po návratu z tábora natřel kronikář oddílu leštěnkou na kamna a pověsil na stěnu klubovny s nápisem: „Stopa staré losí samice.“

Postupem doby jsem měl těch odznaků i povinností dost – a právě v tom čase jsem se poznal s Ádou.

U Plzně je zalesněný kopec s rozhlednou zvaný Krkavec. Na tom kopci se mělo odbývat jamboree.

Výroční skautské shromáţdění, slavnost s proslovem, odměnami, ukázkami dovednosti, jako je lasování, signalizování, vázání uzlů, zapálení ohně jednou sirkou, stavění stanů, od jednoduché celty nastavené tak, aby odráţela teplo ohně na záda samotného spáče, aţ

po indiánské tee-pee, dokonalý vigvam, v němţ se dalo nejen bydlet a spát za kaţdého počasí, ale i vařit na otevřeném ohni.

147

Pro čestné hosty a jejich dámy rozhodli se organizátoři podniku vybudovat v lesním zákoutí dva záchodky z bílých kaolínových cihel.

Ty cihly přivezlo auto, vysypalo je pod kopcem a nahoru, kam se nedalo vyjet, jsem je vynášel, po pěti kusech, spolu s několika dalšími skautíky, kteří měli tu samou hodnost jako já. V půli kopce byla zahradní restaurace, v níţ seděl Ada. Znal jsem ho uţ tenkrát jako prvního trempa na Plzeňsku. Ovšem jenom z doslechu a od vidění. Byl dlouhý a málomluvný, protoţe v řeči trochu zadrhoval. Později, kdyţ jsem se s ním skamarádil, jsem poznal, ţe je to spíš přednost neţ vada. Áda totiţ, právě pro ten defekt, se vyjadřoval co nejstručněji a neţ něco řekl, dobře si to napřed rozmyslel.

Pozoroval nás, jak se pachtíme v tom horku kolem plotu hospody, nahoru dolů, bez ustání, jako Ferdové mravencové, a kdyţ jsem šel kolem něho asi popáté, zvedl sklenici s pivem:

„N-nemáš ţízeň, b-budulínku?“

„Copak o to,“ řekl jsem po pravdě, „ale napřed musím odnosit ty cihly.“

„Proč?“

„Protoţe… no, protoţe jsem skaut.“

„B-bratr náčelník není skaut?“

„Je.“

„P-proč se tedy ulejvá?“

„On se neulejvá, on dělá zase něco jinýho.“

J-jo? A c-co?“

„No… on nám dává rozkazy.“

„T-to jo!“ řekl Áda, dopil a přiklopil prázdnou sklenici čmeláka, který lezl po stole. Lekl jsem se, ţe ho chce zabít: „Nezabíjejte ho…“

„N-nebuj…“ uklidnil mě, kdyţ bral opatrně a něţně čmeláka do dvou prstů.

„C-co myslíš, mají medáci t-taky rádi přírodu?“

„Proč by neměli?“

„A myslíš, ţe by je bavilo stavět hajzlílky pro nějaký ppaďoury?“ Shora na mě volali. „Nezlobte se, já uţ musím jít.“

148

„Ř-řekni, ţe je ti špatně od ţaludku,“ radil mi Áda upřímně, „a vykašli se na ně.“

„Kdyţ já neumím lhát… a dostal bych důtku.“

„Ty se bojíš důtky?“ uţasl, „a medáka taky?“

„Medáků ne.“

„T-tak pojď blíţ, pocem.“

Naklonil jsem se k němu přes plot a Áda mi dal tím medákem ţihadlo do nosu, jako kdyţ píchá injekci.

Neţ jsem donesl cihly nahoru, měl jsem nos jako ţárovku. Bratr náčelník mě poslal do restaurace, aby mi píchnutí ošetřili čpavkem. Vrátil jsem se k Ádovi, který mi beze slova podal pivo, jeţ mu právě

hostinská donesla.

Ta chvilka, kdy jsem ponořil svůj horký nos do chladivé pěny, byla mezníkem v mém ţivotě. To byl přesně ten okamţik, kdy jsem přestal být skautem a stal jsem se trempem.

Protoţe jsem však nepřestal nosit svůj špičatý klobouk, přišli nato mí starostliví rodiče aţ asi za pět let.

/ÁDA VYNÁLEZCE/

Přátelství s Ádou přerušila na dva roky vojna. Za celou tu dobu jsme si psali sotva dvakrát. Kdyţ jsem se vrátil do civilu, dozvěděl jsem se k svému velkému překvapení, ţe si Áda postavil chatu a jezdí tam.

„S holkou?“

„Ne, sám.“

Posedla mě idea, ţe bych si mohl od Ády půlku té chaty pronajmout, nebo ještě radši odkoupit, kdyby to bylo něco menšího, jako ţe určitě bude, a tak jsem se za ním hned ten první večer vypravil.

Seděl u verpánku, jeho táta byl švec, a sešíval si dratví přetrţený

řemen od kalhot.

„Nazdar, Ádo!“

„N-nazdar.“ Vůbec nebyl překvapen. Jako bychom se viděli naposled včera a ne před dvěma roky. „Slyšel jsem, ţe máš chatu.“

„J-jo.“

„Hezkou?“

149

„U-ujde.“

„A kde, prosím tě?“

„N-no tam, na B-bubnu, kousek za Rasovnou, co jsme stanovali.“

Zmocnilo se mě vzrušení. To bylo nejhezčí místo, jaké znám. Mýtinka na samém pokraji strmé skály, naproti zřícenina hradu Bubnu, dole v údolí čistá, krásná Mţe, u ní malebný mlýn mlynáře Plaschila, Němce, s nímţ jsme se domlouvali: pisel Bémiš, pisel Dajč, celý ten kraj kolem Stříbra byl poněmčený, a Rasovna, to se jen tak říkalo, ve skutečnosti to byla hospoda o samotě, šikovně

situovaná, ani moc blízko, ani moc daleko. Uţ jsem se neovládl a vyhrkl nedočkavě:

„Je ta chata velká?“

„Š-šest na pět.“

Srdce ve mně pokleslo. To byl konec nadějí. Tolik peněz nedám dohromady. V dlouhé chvíli mlčení jsem se rozloučil se svým snem a potom, uţ jenom ze zvědavosti, jsem se zeptal:

„Co stála?“

„C-co by stála? Sedum set čtyřicet korun.“

„Já myslím ta chata?“ opakoval jsem v domnění, ţe mluvíme kaţdý o něčem jiném.

„D-dyť povídám, sedum set čtyřicet korun! Čtyřicet korun stály hře-hřebíky a sedum set pivo!“

Ukázalo se, ţe Áda se mnou, jako společníkem, počítal uţ při stavbě chaty, takţe jednání o úhradě mého podílu proběhlo hladce. Větší z obou poloţek Áda prostě škrtl a prohlásil, ţe by nebylo poctivé počítat mi pivo jednou uţ zaplacené a beze mě vypité. Stal jsem se tedy spolumajitelem chaty za dvacet korun.

Kdyţ jsem ji poprvé uviděl, nevěřil jsem vlastním očím. Bytelný

srub, velikosti šestkrát pět metrů, splýval téměř s lesem v pozadí, prozelenalý krásnou patinou. Nikde nesvítil ani kousíček čerstvého řezu. Kaţdý by řekl, ţe stojí na mýtině odjakţiva.

Ta patina byl Ádův vynález. Dělal ji z hlíny, mechu, ţabince, kravských koláčů a škrobu na prádlo.

Srub postavil za pomoci třiceti kamarádů, přes noc, komplet na klíč. Říkalo se, ţe hajný, který tamtudy obden pravidelně obcházel, kdyţ spatřil znenadání srub a jeho stářím zamechované stěny, usedl

150

na pařez a dal se do pláče. Někteří dokonce tvrdili, ţe přestal pít. To uţ je ale myslím přehnané, ale takhle asi vznikaly pohádky o tom, jak se ráno pan král probudil a kouká z okna, od čeho ta záře, a na protějším kopci, kde ještě včera byla skála, stojí zlatý zámek, jaký

svět neviděl.

Pochopitelně, ţe hajný měl různé domněnky o původu dřeva, z něhoţ srub byl postaven, a pokládal za otázku osobní a stavovské cti Ádu při něčem dopadnout.

Dopadlo to tak, ţe si Áda koupil od majitele lesa, statkáře soukromníka, patnáct stromů nastojato. Hajný měl nařízeno označit je jako Ádovo vlastnictví bílou barvou.

Áda potom sehnal někde ţelezné stupačky, jaké pouţívají

elektrikáři a spojaři, a u všech svých stromů uřezal vršky. Kdyţ hajný uviděl v lese těch patnáct telegrafních tyčí, nešlo mu na rozum, co to děláme.

„D-říví. Na otop,“ poučil ho Áda.

Hajný se mohl zjevit. Na nedalekém pařezu, který, třebaţe byl zelený stářím, jsme měli na svědomí stejně my, nám pak začal ukazovat, jak se kácejí stromy:

„Helejte, to se nařízne asi do polovičky, vidíte, jó? Na tý straně, kam se strom naklání, jó? Potom se vyseká klín, jó? No a potom, tadyhle z druhé strany se dořízne aţ…“

„T-to my víme,“ přerušil ho Áda, „ale zatím máme z těch špiček dříví ha-habaděj. Nač si dělat fo-forotu? Ještě by nám to nějakej syčák u-ukrad. A-aţ budu potřebovat silnější kus, tak půjdu a jednoduše si ho uříznu.“

Neřekl kde, ale hajný to tušil a obával se toho. Přesto se tvářil, jako by to s námi myslel upřímně a doufal, ţe nás přemluví:

„Není to blbost, pánové, šplhat se pro kaţdý poleno nahoru?“

„My to neděláme ani tak kvůli dříví jako kvůli tělocviku. Vy byste tam těţko lezl, to se ví, ale my jsme rádi, kdyţ se můţem proprotáhnout. A-alespoň se nám nezkrátějí ţ-ţíly,“ vysvětlil mu Ada s andělsky nevinným pohledem.

Hajný potom odešel a od té doby jsme ho neviděli. Hostinská z Rasovny říkala, ţe prý šel dělat do Škodovky, kde má větší klid.

151

Ada měl spoustu nápadů. Některé byly úspěšné, jiné uţ méně. Jednou, kdyţ vyráběl rohoţku tím způsobem, ţe na prkénko přibíjel obráceně korunkové uzávěry z pivních lahví, učaroval mu závěr od prazdroje. Jistě ho také znáte. V zeleném poli brána Měšťanského akciového pivovaru se zlatým sudem a letopočtem 1842. Nehledě k jejímu citovému působení a emocím, jeţ v člověku vyvolává, sama o sobě je ta malá čepička, řekl bych, drobným uměleckým dílkem.

„K-kdybysme t-tu naši chajdu pobili těmahle špuntama, ř-řeknu tě, ţe by to byla nádhera…“ zasnil se Ada, „j-jako perníková

chaloupka.“

Kdyţ jsem se ráno probudil, uţ jsem ho slyšel ťukat. U Ády nebylo nikdy od nápadu k činu daleko. Přibil na dveře všechny závěry od prazdroje, které v boudě našel, celkem asi dvacet. O jeho lyrické náladě svědčilo, ţe z nich vytvořil srdíčko. Vypadalo, proti ploše dveří, hodně malé, ale zatím se nedalo nic dělat. Víc jich nebylo. Láhev prazdroje stála totiţ tehdy dvě koruny, coţ vám dnes vyloudí na rtech úsměv a v duši ţal, ale pro nás to bylo i tenkrát dost peněz. Proto jsme většinou pili místní lacinější Ulitzor-Pleschnitzer Bier.

Celé dopoledne Ada zálibně pokukoval na své dílo. Dokonce metrem přeměřoval chatu, dveře i srdíčko. Potom byl zamyšlený a u oběda zničehonic prohlásil:

„Z tý pe-perníkový chaloupky nebude nic. Za ty peníze, nač by nás přišla, bysme postavili s-sokolovnu.“

Leţák z pivovaru v Ulicích-Plešnicích byl k dostání v Rasovně, láhev za korunu dvacet.

Mlynář dole u vody také prodával pivo. Hlavně v létě. Plzeňský

pra

zdroj. Ten stál, jak uţ jsem řekl, dvě koruny. Na této cenové

dispozici zaloţil Áda pozoruhodnou myšlenku.

Jednou, kdyţ jsme byli v chatě spolu a nebylo ani co kouřit, ani co pít, zadíval se přemítavě do kouta, kde se povalovalo asi osm lahví od piva, a řekl:

„Kdyby se ty f-flašky vrátily do mlejna, b-bude osm korun.“

Věděl jsem stejně dobře jako on, ţe láhve nejsou zálohované. Pocházely z Rasovny, kde vládla neobyčejně důvěřivá hostinská

152

Annemarie Schaffek. Mlynář Plaschil byl zkušenější a opatrnější. Za kaţdou láhev poţadoval korunu zálohy, z ručky do ručky. Řekl jsem jen tak ţertem:

„Dobře, ale nezapomínej, ţe v Rasovně jsi platil pivo korunu dvacet a ve mlejně dostaneš zpátky jenom korunu. To bys na kaţdý

flašce šesták prodělal.“

Áda se váţně zamyslel:

„Tak holt budeme kupovat i s-sodovku.“

To byl geniální nápad. Skoro mě mrzelo, ţe jsem na něj nepřišel já. Láhev sodovky stála v Rasovně osmdesát haléřů a záloha u Plaschila kus jako kus činila korunu.

„Jasně! Jedno pivo, jedna sodovka, f-flašky se vrátí do mlejna a jsme na svejch!“ uzavřel Áda, šťasten, ţe je problém vyřešen beze zbytku. Po malé chvilce pak dodal:

„A s tou s-sodovkou se budeme mejt.“

Pár dní jsme si ţili jako to ptactvo nebeské. Ţel, naše blahé časy neměly dlouhé trvání.

Jednou večer se vrátil Áda ve spěchu z Rasovny a rovnou začal balit. Beze slova vysvětlení. Deky, nádobí, všechno. Nechápal jsem, co se děje.

„Kam se chystáš?“

„Pryč. Pů-půjdem oba. Ty taky. Pospěš!“

„Teď na noc?! Co tě posedlo?“

„Nic, jenomţe Annemarie chtěla poslat kluka pro petrolej a v celým stavení nesehnala flašku. K-kluk tedy řekl, ţe skočí k mlynářovi, ten prej jich má, aţ mu koukají z okýnka ze sklepa. Nečum a pakuj, ať jsme radši p-pryč!“

„A co chata?“

Áda mávl velkoryse rukou:

„Kdybych v ţivotě nepřišel o víc neţ o čtyřicet ko-korun…

Stejně to nemá c-cenu, takhle blízko u hospody. To je věčný

pokušení a j-jen to člověka svádí k n-nepravostem. P-postavíme si jinou, lepší a d-daleko od lidí, rozumíš, aby tam nebylo nic neţ skály, peřej a eventuálně s-stará sosna. Prostě romantika!“

Druhou chatu jsme postavili stejným systémem jako první, u Rájové, protoţe to jméno se Ádovi zalíbilo. Vlakem to bylo o dvě

153

stanice dál a kraj vypadal přesně podle Ádových představ. Tak romantický a divoký, ţe v něm přebývali i lupiči. Téměř kaţdý týden nám někdo chatu vykradl. Respektive se do ní vloupal s tím úmyslem. V jednom týdnu dokonce dvakrát. Ádu, ačkoliv byl velký

kliďas, to zlobilo:

„T-tohle není b-bouda, co my máme, to je k-konzum! Sem přijde, kdo chce, vezme si, c-co chce, ř-řekni, člověče, co je to za domov, kdyţ tady nemůţu nechat uţ ani karty a vývrtku? C-copak můţu pořád jezdit na jedinou blbou neděli s nákladem jako v-vembloud?

Jsem tremp nebo speditér? Syčák jeden m-mizernej!“

„Jak víš, ţe to dělá jeden syčák?“

„T-to dá rozum, má to tady očíhnutý, je sem uţ naučenej, pokaţdý vypáčí okenici, ale já mu to zatrhnu. To se spolehni!“

„Jak?“

„Secsakra!“

Ukázalo se, ţe Áda má svůj plán promyšlený do všech detailů.

„Hele, neţ dneska večer odjedeš, tak mě z-zamkneš v boudě, jo?

On přijde, u-uvidí visací zámek, řekne si: fajn, jsou pryč, vleze dovnitř a já po něm najednou s-skočím jako rys. T-ten bude koukat!“

„Anebo,“ opravil jsem Ádovy představy, „uvidí ten zámek, řekne: fajn, jsou pryč, pak si všimne, ţe se z komína kouří a bude mu vrtat hlavou: Kdopak to tam asi vaří?“

„B-buď klidnej. Tak chytrej jsem taky. Mám suchej salám, oolejovky a různý. Tejden to vydrţím.“

Tak jsem tedy Ádu v neděli večer v chatě zamkl a odjel domů. Za týden, v sobotu večer, jsem se do Rájové vrátil. V nádraţní restauraci vyhrávala harmonika. Vzpomněl jsem si, ţe nemám cigarety, vejdu dovnitř a koho tu nevidím! Áda, v náladě, s rukama u stropu zpívá:

„Kajak můj se zmítá v peřejích, do neznáma bůhví kam…“

„Nazdar, Ádo!“ ţasnu. „Co je?“

„C-co by bylo? B-bouda je vykradená.“

„Jak to?“

„Takto! Ve středu večer přišel chlap, f-fousy jak dráty, ten zámek, co jsme za něj blbouni dali pě-pětatřicet korun, u-ukroutil holejma rukama, seţral salám, seţral volejovky a ještě jsem mu tři dny v-vařil!“

154

Jednou jsme si vyjeli s partou na Střelu a utábořili jsme se na soutoku s Manětínským potokem. Tenkrát to byl hradní pstruhový

revír.

Pstruh je celkem hloupá ryba a není problém chytit ho pod kamenem do ruky. Problém, jak se ukázalo, byl dědek, co ten revír hlídal. Měl dva psy. Jezevčíka, který zvětřil pytláka na kilometr a přitom, potvora, vůbec neštěkal, a vlčáka jako hyenu. Ten obstarával další.

Uţ jsme měli nachytáno asi dvacet pstruhů, kdyţ dědek nachytal nás. Já byl z kluků nejmenší, váţil jsem asi devadesát kilo, ostatní

byli skoro o hlavu větší. Ada sám měřil něco přes dva metry. Dědek

– jestli měl i s flintou čtyřicet kilo, tak to bylo moc – ale mazanej byl. Vlčákovi poručil, aby hlídal naše stany, s flintou si sedl na pařez, zapálil si fajfku, a protoţe sám neměl právo vybírat pokuty, oznámil nám přes potok ultimátum: dokud nepřineseme od starosty lístek, ţe je to v pořádku, tak nás ten jeho vlkodlak ke stanům nepustí. Pes cenil zuby jako lţíce od bagru, takţe se nedalo dělat nic jiného, neţ

do těch Nečtin jít. Klukům jsem řekl, aby radši počkali venku, a ke starostovi jsem šel sám. Vylíčil jsem mu, ţe mám v táboře na starosti chlapce z města, ţe bez mého vědomí vlezli do potoka, hráli si a plašili mřenky, nebo co tam je, hlídač je při tom načapal…

Starosta mávl rukou: „Já ho znám, to je takovej komisní chlap, já

vím, co to je, ohlídat takový štíry, já mám v chalupě tři malý kluky jako z hadích ocásků, samozřejmě vám ten lístek pro hlídače napíšu. O pokutě nebudeme mluvit, ale pro pořádek mi sem ty hochy pošlete, já jim domluvím…“

„Pane starosto, radši snad ne, abyste je nevystrašil, oni jsou takoví citliví…“

„Nebojte se nic. Myslíte, ţe neumím s dětma zacházet?“

V té chvíli někdo vzal za kliku. Do sednice vlezl Ada, narovnal se, hlavou shodil boţí poţehnání nad dveřmi a zahalekal:

„Fa-Fando, kdybys nás hledal, a-aţ se vykecáte, tak sme nnaproti v ho-hospodě!“

155

IVAN OSVALD

/PO BABIČCE MOC ŘEČÍ/

Tradice vyprávění za našich mladých let jaksi bujela. Alespoň

kolem mě.

Moţná, ţe to bylo tím, ţe otec byl z devíti dětí, a to ze dvou manţelství, matka ze čtyř sester a její matka, to jest babička, z pěti. Tak se stal člověk příbuzným nesčetných rodů, přímo zástupů, neboť kdyţ se ti sourozenci na všechny strany přivdali a přiţenili, bylo stále o kom mluvit a s kým mluvit.

Byl-li v rodině pohřeb, dali pozůstalí truchlící dohromady docela pěkný pohřební průvod, a kdyţ se k tomu připojili přátelé, sousedé a známí, byla z toho manifestace.

Za ţivota otcova, kdyţ byl v Praze Všesokolský slet, spalo u nás celkem 24 příbuzných z otcovy i matčiny strany, na postelích, sofách, kanapích, otomanech a faulencích, téţ na podlaze. Pak, kdyţ otec umřel – a to záhy, nával poněkud opadl, ale zato se to u nás hemţilo rozličnými ţenami z přízně a ty si pochopitelně

neustále o něčem vyprávěly. Tím nemá být řečeno, ţe by u nás všelijací bratranci a sestřenice přestali bydlet, jakmile se v Praze učili, chodili do škol, získali zaměstnání, ale ještě neměli byt. Takţe já, tehdy sedmi–a víceletý, jsem měl stále při hraní co poslouchat.

Veselé to příliš nebylo. Jediná veselá kopa byla babička Barbora, která nejenom milovala švandu, ale také dovedla situace vytvářet. Nedalo jí příliš práce obléknout si dědův ţelezničářský koţich, vzít lucernu a jít se zeptat na stanici s přítelkyní Wágnerovou, v podobném oblečení, kdy mají turnus, tedy česky sluţbu. Babička Barbora a část jejích příbuzných ţila v Mostě-Brüx a tam bylo třeba neustále něco překládat, neboť stačilo, aby malý vnuk řekl, ţe má ţízeň, a babička Barbora pravila: „Vem si v kredenci hrnek, skoč na konk k vasrlajtunku, tam je frišná. A koukni se před tím firhaňkem, jestli tam není ten dědek Kozel, on by ti něco udělal.“

Kdyţ se dědeček dověděl o babiččině návštěvě stanice, velice kulil oči a silným hlasem vykřikoval, ţe byl ohroţen jeho sluţební

156

postup, ačkoli sám přednosta stanice, jak se ukázalo, se tím velice pobavil a pravil, ţe takovou veselou ţenu by chtěl mít. Z čehoţ se dá vytušit, ţe dědeček příliš smyslu pro humor neměl a Wágnerku nerad vídal, protoţe se také dověděl, ţe byla s babičkou na bále, obě za jakési záhadné Krakonoše, a ţe na vous padl kus jeho ţelezničářského koţichu, protoţe kozí chlupy stačily jen na knír a špatně se daly načernit a nalepit.

A to se patrně nedověděl všechno. Kdyţ babička Barbora byla uţ

opravdu stará a Wágnerka se objevila ve dveřích, zrudly obě, plácly sebou na zem a tam se chechtaly málem k udušení, na coţ by pouhé

takovéhle dvě vzpomínky nevydaly.

Dědeček potom vţdycky zrudl, kdyţ si svlékal onen sluţební

koţich, a někdo řekl: „Pane Jánský, to jste si špatně vybral při fasování koţichů, s tím černým flekem mezi samým bílým beranem.“

Dluţno říci, ţe mu tam kus toho berana babička Barbora zase všila, jenţe to černidlo, kterým ho před bálem impregnovala, nějak uţ vyprat nešlo.

Smysl pro humor měl naopak dědek Kozel. To byl domácí. S

dlouhou fajfkou s višňovou troubelí a sádrovou hlavičkou. Velice záhy se budil a pokládal za svou povinnost budit všechny nájemníky v domě, zejména ţeny a vdovy. Činil tak různě, mezi čtvrtou a sedmou hodinou ranní, podle nálady a počasí. Byl pochopitelně

posílán ke všem čertům, ale i jinam, coţ mu vůbec nevadilo a chechtal se spokojeně za dveřmi.

Měl patrně uţ tenkrát radar, který mu oznámil, ţe k Jánským přijela některá z ţenských příbuzných, hned se přihnal, uvítal ji a zlíbal.

Věděl, ţe fajfkový odér, kterým byl prostoupen, a strniště, které

měl vţdycky na tváři, vyvolá svoje.

Ţenští hosté u Jánských bývali proto první dva dny silně

navoněni a na bílé citlivé pleti měli všelijaké červené flekance. Pak teprve se babičce podařilo vyhnat ho koštětem, a to ještě

nějaký čas láteřila: „Zase jsem měla sůl v cukrpiksle a rejţák v kapse u zástěry. To ten Kozel mizernej!“

157

Kozel mizernej zatím procházel barákem, spokojeně si pozpěvuje přes mundštuk fajfky: ritírititítitití, coţ činil zhusta. A vymýšlel další

alotria.

Byl to někdy krutý boj. Pravidelně dostávala babička Barbora kaţdým rokem, před určitým dnem, otevřenou pohlednici popsanou velkým čitelným písmem, aby z toho všichni něco měli:

Milá Barko,

je tady zase Valpurgisnacht, čekáme Tě na úpatí hory Brokenu, dostav se zichr, koště s sebou. Tvoje kamarádky, báby čarodějnice. P. S. Budou tam lepší pekelní dědkové neţ je ten Tvůj. Proskočíme se!

Byl to poněkud zvláštní vztah mezi domácím a nájemníky. Stačilo potom, aby Kozel, který byl poněkud zimomřivý, napsal křídou na dveře domu: ZAVÍRATI, aby to vzápětí bylo dopsáno na: ZAVÍRATIRITI –

RITITITÍ, coţ přičítal domácí mé babičce a na revanš ji zase vzbudil v noci pokřikem: „Vstávej, Barka, dusí se ti husa!“, coţ na babičku působilo jako blesk, protoţe od podzimu do jara krmila na dvoře husy, vstávala k nim a v poslední jejich dny musela opravdu dávat pozor, aby se nezadusily, tak byly tučné. Játra mívaly přes celý

talíř.

Hnala se na dvůr, skutečně, husa byla v pánu. Jenţe babička přece jenom něco tušila. Po lamentu husu prohlédla a zjistila, ţe je řádně podříznutá a ţe podle jistých znaků není její. Tušíc, ţe si celou situaci dědek Kozel někde ukryt vychutnává, popadla husu, zvolala:

„Jen si, Kozle, toho chcípáka nech pro sebe,“ a přehodila ji přes zídku do sousedního dvora.

Zatímco babička honila po dvoře vlastní husu, kterou Kozel tajně

osvobodil, lezl Kozel po ţebříčku přes zídku, aby ze sousedního dvora získal husu, kterou některá nájemnice uţ zabila, měla ji někde viset a on si ji pro tento bohulibý skutek vypůjčil.

Bylo to jedna jedna.

Jak to skóre končilo, neţ oba odešli z tohoto světa, se neví. Rozhodně to byla čísla nejméně tříciferná.

/DĚDEČEK A DĚDEK/

158

Jak uţ bylo řečeno, dědeček příliš humoru neholdoval, a kdyţ

babička začala, zrudl a zvolal: „Vidíte ji, uţ zase začíná! Exekuce!

Vlastizrada!“

A odešel k Zelenému stromu kibicovat mariášníkům, neboť sám hrál zřídkakdy, protoţe mu do hry, při čtyřech dcerách doma, nikdy moc nezbývalo.

„A kdy se vrátíš, starej?“ chtěla vědět babička. Dědeček opět zrudl, zahrozil na ni holí a řekl: „Jánská, neříkej mi starej, říkej mi Pépo!“ A s tím odešel.

Nikdy se toho nedočkal. Vţdycky to byl „starej“ a jeho ţena Barbora byla vţdycky „Jánská“.

* * *

Protoţe děti i kamarádi, cizí i z přízně, rádi někoho potěší, slýchal jsem občas, ţe starý Jánský by strašně rád hrál, ale nehraje, protoţe se bojí, ţe jenom kibicuje a ţe kvůli němu visí v Zeleňáku tabulka: Kibic, drţ klapajznu, ať tě přes ni nemajznu!

Nabídl jsem jednou dědečkovi něco ze svých úspor do hry, ale on to hrdě odmítl. Samozřejmě ţe se začervenal, to on vţdycky. Zeptal jsem se jednou babičky, jestli dědeček opravdu nikdy nehraje, a ona kývla hlavou a řekla:

„Teď nevím. Ale dokud byly holky doma, tak se to vţdycky poznalo, kdyţ si zahrál. To přišel vţdycky domů, budil holky a musely jíst suché buřty, které jim ze Zeleňáku přines. Koupil je buď

z radosti, ţe vyhrál, anebo měl výčitky svědomí, ţe jim prohrává

věno, a koupil je, aby jim to aspoň nějak vynahradil.“

* * *

Tohle není ani tak k zasmání jako k ilustraci. Kdyţ za druhé

světové války strejda hostinský Na skalce zabil načerno prase, řekl mi: „Hele, já vím, ţe smrdíš korunou, kup si půlku, já ti to pošlu do Prahy, tam to šikovně prodáš a budeš mít taky zisk.“ Odebral jsem se s bratrancem k babičce na vejpuč, jak se u nás říkalo, neboť jsem

159

skutečně po zavření vysokých škol korunou smrděl, protoţe i kondice přestaly.

Babička se vrtěla, ţe nemá, ale pak přece vytáhla.

„Takovýhle kšefty,“ bručela, „ještě se na to přijde, kdybyste si dali pokoj.“

Bratranec se smál, byl v tom věku, kdy se úcta k stáří moc nepěstuje, a potom, naší babičce se dalo říct všechno.

„Ţe vedete řeči, babí,“ řekl, „kdopak to za první světový války jel z Řivčic a vyskočil před Mostem s tím půl teletem v ruksaku a rozplác se na pešuňku jako ţába?“

Babička se na něho přes brýle podívala, pohladila si několik dírek na čele, které jí patrně zůstaly od dráţního štěrku, a řekla do slova a do písmene:

„Ty pitomče, víš, co to bylo, za války mít doma čtyři děti a ještě

k tomu holky na vdávání? Ty si myslíš, ţe by si tvůj táta vzal tvou mámu s holým zadkem, kdybych pro ni neměla trochu tý výbavy, a ţe by byl rád?“

Do slova a do písmene to tak řekla. To „s holým zadkem“ znělo trochu jinak.

Neboť babička Barbora byla duše upřímná.

Jednu historku babička o dědečkovi vyprávěla šeptem, kdyţ

nebyl doma. Co kdyby náhodou. Slyšela jednou v noci nějaký

rozhovor, vykoukla z okna a spatřila dědečka, jak jde domů

doprovázen nějakým mladším člověkem, který ho vedl pod paţí. Dokonce dědečkovi odemkl, objali se, políbili a dědeček zmizel v domě. Byl v náladě a bez babičky by se byl z pérek nedostal. Druhého dne mu chyběla náprsní taška, zvaná šrajtofle, se všemi penězi.

Jen jednou mu babička naznačila, ţe ho asi obral ten pán, co se s ním tak objímal před domem.

Tenkrát se dědeček opravdu rozzuřil a honil babičku s holí, jak ji to jen mohlo napadnout! Takový člověk! Něco slavil, sedl si k dědečkovi, pohostil ho, zaplatil za něj, domů dovedl, dům odemkl – a babička si dovoluje o tak hodném člověku tvrdit, ţe dědečka okradl!

160

Dědeček byl spravedlivý, ale humoru a šalbě ţivota nerozuměl. Teprve před smrtí nerad připustil vnoučatům, ţe teď uţ ví, ţe jsou někteří lidé… a ţe moţná i ten chlap… tenkrát… na to šel dokonce uţ se záměrem někoho opít. Ale docela tomu nevěřil!

* * *

Kdyţ uţ byl na penzi, přišel domů rozčilený, neboť se zastavil mezi jinými penzisty ve vsi na návsi (kam musel přesídlit i s babičkou po záboru pohraničí Němci) a tam přišel nějaký jiný

penzista a řekl: „Ti ajznboňáci se maj! Celej ţivot dělaj houby a v penzi se to jen sluní a čumí pánubohu do oken.“

Dědeček toho pána znectil, hrozil mu holí a křičel na něho, ţe mohl jít k tomu ajznbónu taky, aby viděl.

Kdyţ jsme se pokusili dědečkovi vyloţit, ţe ten muţský byl starý

Lanc, taky ţelezničářský penzista, a Lanc ţe uţ je takový, odmítl dědeček přijmout toto tvrzení. Nevěřil. Kdyby to byl bývalý

ţelezničář, tak něco takového nemůţe vypustit z huby!

/PO PŘEDCÍCH POTOMCI/

Musíme však zanechat prapředků a přiblíţit se sobě. Jak já přišel na svět? Tak, ţe si moje příští matka šla zatančit do oněch Obrnic, kde dostal dědeček od přednosty virţinko. Řekli jí tam: Jen se, Aninko, dobře bavila a vytančila, mládenců je tu dost, ale kdyby pro ni chodil zdejší výpravčí, dala si pozor, ten je jen od Dráţďan a vůbec ne od Berouna.

Ten výpravčí pro ni přišel. Svatba se konala nedlouho poté, Jan Augustin Dominik Osvald se jmenoval.

Museli to trochu propočítat, vůbec se to netýkalo panny nevěsty, ale babička Barbora čekala v tu dobu další děťátko, tak aby to nevyšlo na jeden den.

Byl to chlapeček. Po pěti holkách. Konečně. Zemřel, jedva se narodil. Takový je ţivot.

Píše sám pohádky, které by nikdo nevymyslel.

Nějaký týden po svatbě přišel otci telegram: HANUSI PRIJED –

JSEM VDOVA – BUD MEMU DITETI OTCEM – CEKAM TE V

SOBOTU –

161

To bylo u novomanţelů radosti. Otec to vysvětlil jednoduše. Měl lásku, rodiče jí nedovolili vzít si ho, protoţe podle nich neměl patřičné postavení a patřičný majetek. Dceru provdali jinak.

„Víš, ţe jí neodpověděl, ţe uţ je ţenatý,“ říkávala ještě po letech matka s ostnem výčitky v hlase, „poslal jí taky telegram: NEMOHU

BYT TVEMU DITETI OTCEM – V SOBOTU MAM SLUZBU –“

* * *

Z nejútlejšího dětství se příliš vzpomínek nezachová. Já však vím docela bezpečně, ţe jsem jako čtyřletý neměl rád prezidenta Masaryka. Ano, neměl jsem ho rád.

On se totiţ po návratu z legií ubytoval u nás můj bratranec Jiří, takto major. Někdy se to tak semele, kdyţ jsou početnější rodiny, ţe syn nejstaršího otcova bratra je uţ major a jeho bratranec pojídá ještě

krupicovou kaši.

Jednoho dne u nás někdo zazvonil, za dveřmi stáli dva legionáři, salutovali a pravili: „Bratře majore, tak jsme tady s těmi medvídky, kam je, prosím, máme dát?“

Bratr major se zasmál, dole stálo jakési předpotopní auto a na něm dvě klece s malými sibiřskými medvídky.

Ţádal jsem, aby je dali k nám domů, ţe si s nimi budu hrát. Bratr major nařídil, ţe je mají dovézt tatíčkovi Masarykovi. Tvrdil jsem, ţe je nemusí mít, kdyţ si s nimi budu hrát já, ale bratranec major tvrdil, ţe TGM uţ ví, ţe je dostane, a ţe je tedy musí dostat. Neměl jsem ho potom rád, protoţe mě připravil o medvídky. Ještě kdyţ jsem se na ně chodil dívat do Jeleního příkopu, křičel jsem: „Ty černý jsou moje!“

/VE STÍNU PÍPY/

Další partu vypravěčů jsem poslouchal na zahradě hostince Na skalce pod velkým jilmem. Byla to parta jak „Ve stínu lípy“

Svatopluka Čecha. Také si „Ve stínu pípy“ říkali, pomíjejíce onen prastarý jilm, v jehoţ stínu opravdu sedávali, zejména večer, kdyţ uţ

stín nevrhal.

162

Vyprávěli, já kulil oči a špicoval uši a dbal, abych nebyl odhalen a zahnán do postele. Probírali i historky strašidelné, komické a vzrušující, a sami k nim zavdávali příčinu.

Mezi nimi byl baron Kraus, ţelezničář s dlouhou fajfkou, baron se mu říkalo patrně proto, ţe jakmile se objevil nějaký potulný nebo ţebrák, baron ho nasytil, podaroval čistým prádlem, dal mu pětikorunu a školení, co mu všechno patří, jaká má práva zejména vůči domovské obci a přes zimu. Směli ovšem přijít nejvíce tak jednou za rok. Ti, co chtěli zůstat věrni svým neřestem, se uţ nikdy neobjevili a ti opravdu nemohoucí a potřební se vynořovali znovu a sedávali jeden večer také v partě.

* * *

Jednou řekl baron strýci: „Poslyšte, pane hostinský, vy jste mi dal posledně tu velkou štiku, já ji odnes mistrovi na dráhu do dílen a on, kde prej jste takovou rybu chytil, a já, čert mi to napískal, povídám: Náš pan domácí chytá jen samý velký ryby, malou snad nechytil nikdy. Vţdyť je to taky škoda, přicházet o návnadu pro nějaké čudly a zase je pak házet do řeky. – A on: jak je to moţný, ţe malý na návnadu nejdou, a já uţ nevěda co říct, povídám, ţe máte takový

mazání, tím potřete imitaci nad háčkem a to pak se vám ty malý

vyhýbaj a ty velký to snad přímo přitahuje. Povídám mu ještě: To víte, náš domácí byl za války u sanity, ten je nad doktory, ve všelijakejch těch vodičkách se vyzná. A on, abych vám o trochu té

vodičky řekl. Co teď?“

„Co teď?“ povídal strejda, „něco mu dát musíme.“ Ztratil se a za chvíli přinesl malou lahvičku nějaké vodičky.

Baron s tím odešel a na celou věc se nějak zapomnělo. Aţ za čas baron přišel domů, drbal se v zátylku tou dlouhou fajfkou a povídal:

„To je s podivem, pane domácí. On mi fakt řek, ţe co si s tím imitaci maţe, ţe mu berou jen samý velký kusy. Bohuţel má prej asi slabej vlasec, povídal, ţe mu to vţdycky utrhnou. Ţe prej, aţ si koupí silný

vlasec, bude všechno v pořádku. Co jsem mu to od vás, pane domácí, donesl, ţe mu berou tak velký kusy, aţ mu to trhaj?“

163

„Bodejť by mu to netrhaly,“ řekl strýc, „kdyţ si to maţe kyselinou.“

Baron se na chvíli zarazil, přestal pukat z fajfky, pak kývl a řekl:

„Taky dobrý. Von je jako mistr stejně potvora. Takţe děkujem.“

* * *

Kdyţ uţ jsme u těch příbuzných, v té rodině Baňků se to taky tak propletlo, ţe tam mám příbuzné Zdeňka a Jirku, kteří nevědí, jak to příbuzenstvo vlastně je. Řeší to tak, ţe jeden měsíc je jeden strýcem a druhý synovcem a za měsíc se zase vystřídají.

Tak se alespoň titulují v hospodě.

Jirka zvaný někdy Miláček a jindy Zavřiočko-Otevřiočko, hubený

dlouhán, dělal jednu dobu obecního policajta. Uniformu pro něho neměli, tak dostal čepici, černý gumák a opasek se šavlí. K jeho povinnostem patřilo také kráčet před pohřbem, zastavovat na silnici auta a povozy, aby důstojnost obřadu, neţ dojde průvod na hřbitov, nebyla rušena.

Jednoho dne spatřili uţaslí motoristé a furverkáři, jak si policajt Miláček kráčí prostředkem silnice, zastavuje auta a velebně jim kyne šavlí stranou.

„Co blázníš, Miláčku,“ křikl na něj jeden, „proč nás honíš ze silnice?“

„Nevidíš, ţe jde pohřeb?“ tiše odpověděl policajt. „Kde?“ chtěl vědět automobilista.

Skutečně, za Miláčkem ţádný pohřeb nebyl. Zahnul jinudy na druhý hřbitov v obci, protoţe je tam jeden katolický a druhý pro jiná

vyznání a bezvěrce. Před lety odmítl místní farář pohřbívat za jednu zídku, aby se to po smrti nepopralo.

Dluţno říci, ţe Miláček neztratil duchapřítomnost, oběhl obec a ještě před příchodem na nový hřbitov stačil se umístit před průvod, vzít si krok a pln důstojnosti dojít.

* * *

164

Není to tak dlouho, zahlédl jsem, kráčeje se svými dcerami od lokálky zvané Libuchovka, jak si to prostředkem cesty, kus za námi, vykračuje Miláček.

Povídám: „Děvčata, kráčí za námi příbuzný, budete představeny.“

Holky chtěly vědět, jak je příbuzný, ale nebyl čas na vysvětlování.

„Ahoj, Jirko,“ povídám. „Jak to, ţe jedeš půldruhou od Libochovic, cos tam dělal? Pro cos byl?“

„Pro nic,“ povídal Miláček, „my tam pracujem. U Křesejna.“

„A ţe jedeš tak brzy,“ ptám se, „to jste dneska uţ skončili?“

Miláček zavřel očko, otevřel očko a vysvětlil to:

„Protoţe ten trouba hostinskej v Křesejně v jednu hodinu zavře a nedá si říct, no. Tak proto.“

* * *

Na řeč má být člověk opatrný. V té obci ţil vynikající jedinec sadař Gusta Paslavský a ten na řeč opatrný nebýval.

Přišel jednou do hospody, kde seděli samí ţelezničáři. Ti totiţ v obci tvoří většinu, pracují z valné části v lounských ţelezničních dílnách nebo i jinak při dráze.

„Co jdeš tak pozdě, Gusto?“ zeptal se ho někdo, nic zlého netuše.

„Ále,“ podíval se Gusta potměšilýma očima na přítomné, „byl jsem s příbuzným v Lounech. Je z hor a tam se strašně křičí, aby se asi z kopce na kopec slyšeli. Pořád na mě něco hulákal, a kdyţ jsme šli okolo dílen, tak jsem zašeptal: Tiše, tady nesmíš křičet! – Ţe prej proč, zeptal se. – Protoţe tady v těch dílnách odpočívá v Pánu asi pět set ţelezničářů – řek jsem mu.“

Chvíli bylo ticho. Pak vstal vizír Stehlík, a bylo ho kus. Vizír chodí po kolejích s ţelezným metrem a měří jejich rozchod, aby bylo všechno v pořádku. Hopkat z praţce na praţec je komické a natahovat nohy přes jeden, to zas unavuje. Tenhle vizír měl nohy dlouhé dost.

„Poslechni, Gusto,“ zasyčel, „ty pro tu svou hubu dostaneš

jednou takovejch pár facek, ţes to neviděl.“

A uviděl. Dostal je. Z kaţdé strany jednu. Aţ upadl pod stůl.

165

Hospoda se jakoby s ulehčením zasmála.

Zpod stolu se vyhrabal sadař Gusta. Přehlídl je pohrdavě a oni pomalu ztichli.

„Co se smějete?“ dorazil je Gusta, „takový dvě facky by z vás nevydrţel ani jeden.“ A hrdě, jako vítěz, z hospody odešel.

/PARTA JE PARTA/

V té obci jsem se také skamarádil s dvěma hochy, byli poněkud mladší, ale chuť vyprávět jsme měli velice obdobnou, vytvořili jsme si svoji řeč a to, co jsme za týden proţili nebo slyšeli, transformovali jsme si uţ do podoby, kdy se zase uvidíme, aţ si budeme vyprávět. Jedva jsem se doma jako student objevil s kufrem, uţ tam kluci byli a dychtili po tom, aţ uţ se budeme smát.

Matku to zlobilo.

„Tak prosím, kluk přijede, ještě se ani neohřál, a oni uţ jsou tady. Chtěla bych, aby mi naštípal dříví, nanosil uhlí, dojel k řece pro vodu na praní, ale to ne, uţ ho někam potáhnou, aby se mohli chichtat…“

„Ne,“ řekl Karel, byl povoláním holič, „paní Osvaldová, toho my jsme dalecí. Kdybych měl vědět, ţe vám jako syn neposlouţil, to snad bych se ani nemohl zasmát…“

„Správně,“ doplnil ho Tonda, v té době pracující na obecním úřadě, ‚já ráno nenanosit matce vodu, tak mám celý den zkaţený. A štípat dříví, to bylo vţdycky moje. A vědět, ţe matka nemá

dostatečnou zásobu mnou nanošeného uhlí, to snad bych ani neusnul…“

Matka kývala hlavou.

„Vidíš. To jsou chlapci. Jen to poslouchej. To ty…“ a náhle se jí

rozsvítilo, „a ven, pacholci. Všichni tři. Já vám dobře rozumím. Ale zejtra se do toho dáte a pomůţete mu oba.“

Coţ se také stalo.

Někdy.

* * *

To bylo uţ v době, kdy matka nosila brýle a patrně neviděla výraz těch dvou dobráků, kdyţ hovořili. Soudím tak z toho, ţe matka

166

tenkrát často chtěla odříct noviny. „Protoţe tam píšou samé

pitomosti.“

Chtěl jsem vědět kde. „Tady,“ ukazovala, „co je to za nesmysl –

Domovnice proti japonským učitelům?“

Při bliţším nahlédnutí se ukázalo, ţe šlo o dýmovnice, které byly pouţity proti stávkujícím učitelům.

Podruhé se ukázalo, ţe nemusí noviny odříkat, protoţe nesmyslný

titulek, který četla – Magoři v hnoji – se ukázal být docela srozumitelný – Maďaři zbrojí.

* * *

Kdyţ se Karel učil holičem, svěřil se nám, ţe velice obdivuje svou šéfovou, snil o ní a ona byla opravdu půvabná, taková rokoková

panenka. Kaţdé naše kritické slovo trestal a vykřikoval pro naši potěchu: „Kamarádi, kamarádi, jsem šťasten! Ona mi dovolila utírat nádobí. Jak jsme tak proti sobě stáli, nedovedete si představit, ona ruce ve škopku a já s utěrkou v ruce…“

Pak jednou, kdyţ jsem zase přijel domů a pochopitelně jsem se zeptal Karla na jeho ideál, zamračil se a řekl: „Ne, nikdy! Vyvrhl jsem ji ze svého srdce.“

Hned nám vysvětlil proč. Bylo mu navštívit šéfovy s nějakým vzkazem v noci. Šéf mu přišel otevřít a ukázalo se, ţe nějak v noci vychládal. Je prý to taková choroba. Přijal Karlíka ve flanelovém pyţamu, na tom tepláky a přes to koupací plášť, na nohou vlněné

ponoţky a bačkory, šálu kolem krku, rukavice na rukou a na hlavě

koţenou motocyklistickou haubnu. Takto vybaven spával.

„Můţu já, drazí kamarádi, chtít ţenu, která musí sdílet loţe s touhle obalenou pumpou, bez naděje, ţe ji osvobodím?“ zvolal pateticky. A my jsme ho ujistili, ţe nemůţe.

* * *

Jak říkám, ty ne docela svobodné paní se nějak na kluky lepily. Jednu dvě takové poznali na jarmarku, zvěděli, odkud jsou, a vydali se do té obce za nimi. Majíce starost, jestli jsou dámy samy doma,

167

zapřemýšleli, a Karel chytiv chytře nějakého chlapečka, tak asi pětiletého, řekl mu: „Podívej se, jestli je paní ta a ta doma, ale kdyby tam byl pán, tak nic neříkej, ona ho chce totiţ něčím překvapit…“

„… ona mu chce totiţ koupit šicí stroj, aby nevěděl. My jsme zástupci té továrny,“ dodal Tonda ještě chytřeji.

Chlapec, byv obdarován, se ztratil. Přiloudal se po chvíli a řekl:

„Ju, je to tak. Von je doma. Ale kdybyste mi dali ještě korunu, můţete

tu nechat řádku. Oni ty druhý pánové tu vţdycky nějakou řádku nechaj

a já ji šikovně předám…“

/NAHORU DOLŮ/

Řezníků je třeba si váţit v kaţdé době, nejenom ve válce, ale i v míru. My si váţíme našeho. Jmenuje se Maximilián Škopek. A vykládá historky. Celá rodina je řeznická a je na to hrdá. Maxa nadto miluje básně.

Kdyţ přebíral při spartakiádě stánek Masny na Strahově, řekl mu smutně jeho kolega a předchůdce v prodeji párků: „Maxo, Maxo, jen mi řekni, kdo to zaplatí?“

Kdyţ si ţádal vysvětlení, dostalo se mu ho. Jeho kolega v přesný

čas dal do kotlíku párky, aby byly chuti co nejlepší.

„Maxo,“ pravil se slzami ve hlase, „nechci je vytahovat, lidi se před stánkem jen olizovali. Ale začali hrát hymnu. Tak jsme byli všichni v pozoru a všechny párky popraskaly. Kdo to, Maxíku, zaplatí, přece to takhle lidem neprodáš?“

* * *

Tenhle Maxa má řadu bratrů. Jeden z nich, Pepík, se rozhodl, ţe svým klukům koupí pionýra. Kluci, ţe si pro něj dojedou, a on, ţe by s tím kdovíco provedli, ţe ho přiveze sám.

Celá rodina čekala, aţ se tatínek objeví.

168

Tatínek se objevil, bylo to zdálky slyšet, rodina vyběhla… jenţe tatínek nezastavil, projel a zmizel. Za chvíli se objevil znovu. Celá

rodina jásala, ale tatínek se mračil a jel zase dál. Kdyţ projíţděl potřetí, vykřikl, aby přinesli jízdní řád. Nač potřebuje na pionýru jízdní řád? divila se rodina, ale ukázalo se, ţe chtěl vědět, kdy pojede vlak, neboť neuměl zastavit, jezdil dokola a přejíţděl dvakrát nechráněný přejezd místní lokálky.

Při dalším přejezdu ţádal o papír a tuţku.

Ne pro sebe. „Pište,“ křičel, „ţeně a klukovi barák na půl. Spořitelní kníţky jsou za kredencem. Lébrkéz mi dluţí tisícovku. Hodinky po dědečkovi dejte Maxovi.“

Pak konečně dojel, benzín uţ došel. Zastavil. Slezl, podíval se na shromáţděnou, dosud ţasnoucí rodinu.

„Nikomu nic,“ řekl, „dědit se nebude. Ţiju, a pak si nemyslete, ţe jsem neviděl, jak jste se chechtali!“

* * *

Mám dceru Barboru. Jmenuje se po té veselé babičce. A mám dceru Gabrielu. Ta není po nikom a vznikla takto: Kdyţ se mě ţena ptala, jaké tomu robátku dát jméno, povídám: „Kdyţ to bude holka, víš, ţe jsem byl po narození zapsán opilým ouřadou do matriky jako Margareta Kristýna Osvald, zatímco jistá německá holčička jako Ivan Vojtěch Antonín Glaubenschalk. Z toho si můţeš vybrat i pro chlapečka. A kdyby se ti nic nelíbilo, otec byl Jan Augustin Dominik a jeden prapradědeček se jmenoval Daniel a jeho dědeček Ezechiel.“

Ţena řekla, ţe jsem jenom samá legrácka. Ale kdyţ se druhá

holka narodila, zavzpomínala na ty pradědečky a protoţe jí Ezechiel nepřišel na mysl, domnívala se, ţe to byl Gabriel.

A má to holka na celý ţivot.

Barunka nám působila trapné pocity, kdyţ čtyřletá náhle sama od sebe v tramvaji prohlásila, „ţe uţ vidí třetí lešení, ţe nám ta výstavba pokračuje, viďte…?“

Gábinka zase jiné a jindy.

„Poslechni,“ ptala se jí jednou manţelka, „velký ţlutý strejda (takto akademik a věhlasný odborník pro Čínu) tě chválil, ţe zatímco

169

druhé děti hulákaly a skákaly na procházce jako blázni, ty ţe jsi byla pozorná a o všechno jsi měla zájem.“

To bezelstné děvčátko zamrkalo a řeklo přede všemi: „Ale kdyţ

jsem viděla, jak pořád kecá a jak to nikoho nezajímá, řekla jsem si: Hele, tady bych mohla sklidit pochvalu a udělat mu radost. No, a uţ

je to tady…“

VLADIMÍR KALINA

/SVATBA S RAMÓNOU/

Ke konci války se vdávala má sestřenice a poţádala mě, abych jí

svatbu zorganizoval; všechno bylo v pořádku aţ do chvíle, kdy se v ulici objevily dva fiakry, které nás měly odvézt do kostela: tak vychrtlé a mátoţně vyhlíţející kobyly jsem v ţivotě neviděl. Kdyţ

jsem si uvědomil, ţe je nás celkem dvanáct a ţe do kostela jsou to dobré tři kilometry, propadl jsem panice a donutil svatebčany nasednout o plných dvacet minut dřív, neţ bylo ujednáno. Největší chybu jsem však udělal, ţe jsem nasedl do druhého kočáru, neboť se stalo něco, čemu jsem se rád smával ve starých groteskách: obě herky se na prásknutí biče vyřítily takovým tempem, ţe dusot jejich kopyt připomínal šicí stroj! A já to nemohl ani zpomalit, ani zastavit… – Cesta skončila přesně za deset minut u zavřeného kostela!

Vřítil jsem se zadním vchodem dovnitř a narazil na kostelníka s namydlenou tváří.

„Uţ jsme tady!“

Od té chvíle se dělo všechno v poklusu: zapínali jsme světla, odemykali kostel, rozsvěcovali svíčky, budili varhaníka, který spal na kůru, oblékali tlustého pana faráře – a kostelník, který připomínal svatého Petra s bílým plnovousem, pořád vykřikoval:

„To je jak porod – a ne svatba…!“

Konečně vešli svatebčané dovnitř – kostelník se postavil k oltáři a hodil proti nim se zručností artisty svinutý červený koberec, jehoţ

druhý konec přesně zastavil u jejich nohou. Dlouho se nedělo nic, v kostele bylo ticho, všichni jsme stáli u vchodu – a já se sklopenou hlavou bych se nejraději neviděl: a najednou se nad námi z kůru

170

ozval pisklavý hlas ještě rozespalého varhaníka, který nás pobaveně

pozoroval přimhouřenýma očima:

„Panstvo – není libo zatím Ramónu…?!“

/MAKARENKOVSKÉ PROBLÉMY I./

S jedním z nejustaranějších otců, jaké jsem kdy potkal, jsem se seznámil v jedné praţské redakci.

Začalo to nenápadně: vstoupil jsem do jeho místnosti, kde on seděl u psacího stolu nad velkým archem s pečlivě narýsovanými obrazci, jeţ zdálky při letmém pohledu připomínaly plán středně

velkého města; představili jsme se, podíval se na mne – a to jsem poprvé viděl jeho plaché ustarané oči; nabídli jsme si mlčky cigaretu, a protoţe bylo nutné nějak začít rozhovor, zeptal jsem se, na čem pracuje; odpověděl nepříliš ochotně:

„To nic… Přestavuju palandy.“

Podíval jsem se blíţe na plánek a zeptal se:

„Chata?“

Pohlédl na mě mírnýma očima a zavrtěl hlavou: „Ne-byt…“

Trochu jsem se zastyděl, ţe mluvím o rekreaci s někým, kdo má

potíţe s bytem; pokývl jsem hlavou: „Máte malý byt…?“

Otočil plánek ke mně a přejel tuţkou červené kontury; řekl: „Jak vidíte, byt je čtyřpokojový…“

Opět se na mě podíval mírnýma očima – připomnělo mi to pohled mého profesora matematiky Vyšína z gymnaziálních let, jenţ uţ

tenkrát rezignoval nad mou nechápavostí.

„Mám devět dětí a čekám desáté,“ řekl ustaraný otec na vysvětlenou.

Jako by tím byla prolomena hráz, jeţ z prvního setkání dělá

upjatou formalitu – od té chvíle den co den jsem byl vtaţen jeho vyprávěním do sloţitého kaţdodenního chodu jedenáctičlenné

rodiny, kde docela všední události – jako je třeba koupání – dosahují

gigantických rozměrů.

„Dvě hodiny denně jsem ve vaně, kde drhnu děti,“ říkal. „Děti se na to strašně těší: říkáme tomu vodní kancelář. Stojí se ve frontě a já

je tam popořadě přijímám jako strany na úřadě.“

171

A dodal s tím mírným a plachým pohledem:

„Uţ se mi třepí kůţe na nohách a ještě někdy k ránu bývám fialový…!“

Na děti si však nikdy nestěţoval, spíš tak na okolnosti, jeţ

doprovázely organizační chod jeho rodiny: v obchodech se na něho dívali jako na panikářského shánčlivce, který nakupoval osm panenek, osm kočárků, osm švihadel nebo osm kuchyněk: měl totiţ

jen jediného kluka, kterého tajně miloval ze všech dětí nejvíce. Malý František byl v pořadí sedmý; v prostředí mnoha sester, jedné matky a dvou babiček vyrůstal jak v ústavu šlechtičen. A tak se stalo, ţe kdyţ se jednou otec vrátil z práce dřív domů a vešel do dětského pokoje, zastihl tehdy uţ tříletého Františka, jak si s naprostou přirozeností hraje s panenkami, kočárky, nádobíčkem a jak si navíc prozpěvuje vysokým hláskem.

V té chvíli si ustaraný otec s hrůzou uvědomil, jakému zhoubnému vlivu zanechal napospas svého jediného potomka po meči; okamţitě ho sebral a vpadli do prvního hračkářství: nakoupili vojáčky a letadla, tanky a pušky, sady závodních aut a elektrický

vlak; toho večera ne

dostali šťastného Františka ani do postele: usnul na koberci mezi novými hračkami, jeţ mu přinesly dosud nepoznané vzrušení. Druhého dne večer vstoupil otec tiše a nedočkavě do dětského pokoje a spatřil malého Františka, jak stojí s mokrýma rukama u neciček a zpívá opět vysokým hláskem.

„Františku,“ vydechl ustaraný otec zklamaně, „proč si nehraješ s vojáčkama?“

A malý František k němu vzhlédl a řekl šťastně: „Vţdyť si hraju

– peru jim prádelno…!“

/MAKARENKOVSKÉ PROBLÉMY II./

Kdyţ bylo Káče Konstantinové dvanáct, zeptali se jí rodiče, co chce v ţivotě vlastně dělat; Káča je překvapila naprosto promyšlenou odpovědí:

„Za prvé se nikdy nevdám, za druhé budu mít vlastní byt s výhledem na řeku, za třetí nebudu mít vůbec ţádné zaměstnání a za čtvrté budu pořád cestovat.“

172

Pak hned vysvětlila, jak si to s tím cestováním představuje:

„Vezmu to pěkně po pořádku: první rok jiţní Evropu, druhý rok severní Evropu, třetí rok Francii a Španělsko, a potom Afriku, Asii, Jiţní Ameriku a Severní Ameriku – budu se domů vracet jen na vánoce…“

Zcela konsternovaní rodiče se jí snaţili vysvětlit sloţitosti ţivota; říkali jí:

„Podívej se, Káčo, ty nechceš mít ţádné zaměstnání, ani se nechceš vdávat, chceš mít vlastní byt a nákladně cestovat – to stojí

peníze…! Kde na to budeš brát?“

Káča se na ně podívala a klidně odpověděla:

„Přece budu dostávat alimenty…!“

/O RYBÁCH, RYBÁŘÍCH A KOHOUTOVI/

Můj strejda Eman byl vášnivý rybář a navíc idol mého dětství, protoţe býval opravdovým námořníkem na lodi „Viribus Unitis“, s níţ projezdil snad všechna moře světa: od té doby se nikdy nekoupal ve sladké vodě, pouze sedával na březích řek, tůněk a rybníků, kde s bezmeznou trpělivostí čekával na úlovek, který mu vţdycky jen připomínal „návnadu na pořádnou mořskou rybu“.

Kdyţ jsme bývali na prázdninách ve Staré Boleslavi, chodíval strejda Eman na ryby s otcem, který této vášni podlehl také; mně

bylo v té době tak pět let a měl jsem svou vášeň taky: honil jsem kohouty. Bůhvíco jsem na tom měl a co mne k tomu ponoukalo: vidím stále před očima ten dvorek u paní Čočkové a před sebou vysíleného kohouta, jehoţ honím s neúmornou vytrvalostí neustále dokola; býval jsem bit, ale nikdy to nepomohlo – aţ jednou přišel strejda Eman, podíval se na zdecimovaného kohouta a řekl mi:

„Podívej se, kohout má jen čtyři prsty na nohách a nevydrţí tolik jako ty: smíš ho honit, aţ si řekne.“

Pozoroval jsem od té doby kohoutovy čtyři prsty a čekal jsem, jak to udělá, aţ mě bude chtít vybídnout k honičce; jenomţe můj zjev působil na kohoutka jak pavlovovský reflex: jakmile mě spatřil, vydal ze sebe skřek jako pavián, přeletěl plot zahrádky a zmizel ve vysoké trávě sousedovic zahrádky.

173

Kdyţ jsem se jednoho sálavého podvečera vracel s otcem a strejdou po břehu starého Labe a nesl jim prázdný vezírek, stala se neuvěřitelná věc: z mělké vody, vyrušen a vylekán našimi kroky, jeţ

chřestily po oblázcích, vyskočil dvoukilový tloušť – a protoţe ve vzduchu ztratil orientaci, dopadl místo na hladinu na břeh; mrskal sebou a skákal v nevypočitatelných obloucích z místa na místo, takţe oba rybáři – strejda i otec – ho s rozprostřenými kabáty honili jak motýla: dopadli ho teprve aţ v bahně, kde v kalhotech zapadli aţ po kolena. Kdyţ mi ho přinesli se šťastným úsměvem ukázat, podíval jsem se na strejdu a škodolibě se usmál:

„Řekl si o to…?“

/PRÁZDNINOVÁ ANABÁZE/

Dříve se jezdilo na prázdniny docela jinak neţ dneska, hlavně bez cestovních kanceláří a bez nervů: maminka vţdycky zapakovala uţ

týden napřed, den po vysvědčení jsme ráno nasedali na vlak, jeli do Čerčan, kde se šlo v klidu ke Šnajberkům na dršťkovou polévku; kdyţ přijel sázavský pacifik, usadili jsme se u okna a koukali po krajině: Lštění, Zlenice, Hvězdonice, Chocerady, Vlkovec a pak otec jako hlava výpravy povídá:

„Tady je to pěkné – tady bychom mohli vystoupit.“ Na peróně

jsme si sedli na kufry a otec šel shánět letní byt; za hodinu se vrátil a většinou řekl:

„Z vlaku to vypadalo líp – jedeme dál…“

Zase jsme nasedli do příštího vlaku a vystoupili tam, kde se nám to líbilo; jednoho léta jsme vystoupili aţ ve Stříbrné Skalici, kde hned otec potkal hajného, který mu nabídl pokoj v hájovně. Bydleli jsme tam spokojeně celý červenec, začátkem srpna přišel hajný Sova a začal nejistě:

„Víte, pro mě je to ohromný – jenom nevím, co s vámi: přeloţili mě totiţ na Komorní Hrádek nad Chocerady a tenhle tejden uţ se stěhuju.

174

A kamarád, co sem přijde, má šest dětí, pokoj bude potřebovat –

a vy zas máte zaplaceno aţ do konce sezóny: jestli byste se nechtěli stěhovat se mnou.“

A tak jsme se stěhovali s hajným Sovou uprostřed prázdnin. Něco podobného jsem proţíval poprvé a strašně se mi to líbilo: na dva ţebřiňáky jsme nakládali paroţí, skříně, peřiny, stoly a bedny, tahali jsme z chlíva krávu, která odtamtud po devět let nikdy nevyšla, běhali jsme po prázdných místnostech, které se zdály najednou veliké – a pak jsme skoro celé dopoledne jeli výhní ţňové krajiny na Komorní Hrádek.

Tam se nám to líbilo: samota uprostřed lesů, opodál obrovská

hrobka mladičké šlechtičny, kde bylo tisíce netopýrů, mohutná alej, jeţ se svaţovala k zámku, rozlehlé paseky plné malinišf, baţantnice –

a hlavně neuvěřitelný klid a ticho.

Proţil jsem tam snad nejkrásnější prázdniny – a přece na ně

dopadl malý stín: hajný Sova byl smutný, nelíbilo se mu tam; ve Stříbrné Skalici měl hájovnu u vody a na slunci, bylo tam ţivo, protoţe opodál byl přívoz, zastávka i hospoda – a kdyţ jsme se vraceli na konci prázdnin do Prahy, stál na zápraţí a řekl na rozloučenou:

„S vámi se tak stěhovat – to člověk dopadne…“

/O FILOZOFII SLUNCE/

Jednou jsme šli se Zbyňkem Brynychem po nábřeţí, bylo to někdy v dubnu, kdy uţ sluníčko začalo nesměle hřát, v restauraci u přístaviště začali právě vytahovat stolky a ţidle ven: a tak jsme se ještě v zimnících posadili a nastavili své bledé tváře prvním paprskům – kdyţ vedle na lavičku přisedl pán, asi tak šedesátiletý, jenţ byl do bronzova opálený, jako by přijel rovnou z Afriky; Zbyňkovi to nedalo a zeptal se, kde se tak opálil.

„Tady v Praze – to je totiţ strašně jednoduché: sluníčka je plno, ale lidi se neumějí opalovat. Já se totiţ opaluju celej ţivot – před válkou jsem vyhrál tři soutěţe Nivea krému. Jenomţe dokonale se opálit – to je strašně těţké: uţ od takového března jsem věděl, ţe Duba na vojenské plovárně začíná chytat bronz, pak jsem věděl o Maškovi, co chodil na Mlejnek, ţe nejdřív zfialověl – to bylo dobrý –

175

potom zčervenal a teď uţ začal chytat barvu – a to uţ jsem měl co dělat, abych jim stačil. Coţpak, kdyby šlo jen o tvář – to by šlo, ale pro takovou soutěţ musíte být opálený dokonale a všude, v rozkroku, mezi prstama na nohou, na chodidlech, pod paţí a hlavně ţádné

flekance! Taky strašně záleţí na tom, jak se maţete: někdy málo, někdy víc a někdy nic – záleţí totiţ na vzduchu.“

Divili jsme se a já se ho zeptal, co vyhrál v těch třech soutěţích.

„Co bych vyhrál,“ povídá, „první cena byla pečená kachna, celá

sada Nivea výrobků: Nivea olej, Nivea krémy – od kaţdého druhu po tuctu. A to víte: kachnu jsme společně snědli a krémy jsem měl zase na příští rok.“

Řekl jsem:

„Ale takové opalování vyţaduje přece spoustu času…?“ On se na mě tak lítostivě podíval a řekl:

„Pane, já povaţuju opalování za výsadu člověka… Ať se na mě

pan Engels nezlobí, ale to odlišuje člověka od zvířat víc neţ

schopnost pracovat…!“

/MELOUN/

Radši nebudu říkat, jak se skutečně jmenoval můj přítel, jemuţ

jsme říkali „Meloun“: váţil sto dvacet kilo a byl o něco větší – jak jsme říkali – neţ psí bouda: a byl celý takový hebký a růţový, vláčných pohybů a světlých kadeřavých vlasů, chodil drobnými krůčky jak baletka po laně a vůbec působil přes svoji zavalitost dojmem nadpřirozeného zjevení.

A vůbec není pravda, ţe lidé, co mají „nervy v sádle“, jsou klidní

a apatičtí: proţíval všechno dobré i zlé s maximálním vzrušením; kdyţ měl manţelku v porodnici a čekalo se první dítě – pět dnů a nocí nespal, kouřil a pil, seděl doma v ţupanu a čekal na telefon; kdyţ mu pak konečně zavolali, ţe kluk je na světě, vyběhl z domu tak, jak byl, nasedl do auta a ujíţděl do podolské porodnice. Proletěl vrátnicí, vyběhl schody a běţel svým typickým krokem chodbou v rozevlátém ţupanu, klapal trepkama a nervózně si upravoval rukou bujné kadeře – kdyţ ho mírně zastavila starší

zkušená sestřička a povídá laskavě:

„Kdyţ uţ jste u nás, maminko, nemusíte tak spěchat…!“

176

/NA ŘECE STARÉHO RYBY/

Kdysi po první světové válce ţil v trampské osadě u Českých Budějovic, co míval hospodu starý Ryba, věhlasný a dobrý kovboj Kódy; vyprávěli mi o něm staří osadníci, kteří s ním proţili slavné

pionýrské doby: bylo mu tenkrát sotva dvacet a jako většina prvních trampů utekl z města, jeţ mu nedalo práci. Jeho jediným majetkem byl balík laciných románů z Divokého západu, černé kovbojské šaty s třásněmi a bílým lemováním, ţluté kanady a dva staré kolty; dokázal prosedět celé dny na vysoké skále nad řekou zcela sám – a občas se najednou vymrštil, kříţovým hmatem vytáhl oba kolty, zaštěkal jimi v prohnutém postoji na mlčící hladinu a zvolal:

„Ha! Bledé tváře zase vezou ohnivou vodu!“ Jednou za ním přišli kamarádi a řekli mu:

„Poslyš, Kódy, jako kovboj sice vypadáš, kříţový hmat máš

nepřekonatelný, ale umíš vůbec chytit krávu do lasa?“

Kódy se zastyděl, ţe neumí chytit krávu do lasa – a pak celé

týdny potají nacvičoval hod lasem, aţ nakonec uţ uměl jako fakír vytáhnout laso do spirály nahoru, chvíli je tam podrţet a jediným seknutím zaklesnout smyčku kolem cvičného pařezu; kdyţ jednou v neděli šel s kamarády přes louku s pasoucím se stádem, jakoby náhodou – najednou se rozkročil, vytáhl laso, vykrouţil je do spirály, sekl jím a s naprostou jistotou zachytil hlavu první krávy, jeţ

leknutím vyskočila na zadní a jak splašená se hnala k řece; bylo to efektní a bravurní, jenomţe na jednu věc Kódy zapomněl: ţe byl totiţ

zvyklý při svém cvičení v lese omotávat si konec lasa kolem boků –

a v té chvíli vyletěl do vzduchu i Kódy, jehoţ zmítající se tělo dotáhla kráva aţ na dvůr statku.

Ovšem nejvíce se Kódy těšíval na lampiónový večer, jímţ se v hospodě u starého Ryby končila sezóna: neboť šlo o tři flašky koňaku, které patřily tomu, kdo o půlnoci projel bez úhony na neckách šlajsnou; třebaţe rok co rok nasedal Kódy do necek s nezlomnou vůlí zvítězit – vţdycky se „udělal“, neboť kamarádi, kteří

ho na startu v pestrobarevné záři lampiónů odstrkávali od břehu, vytáhli nepozorovaně špunt…

Řeklo by se: bláznivá figurka, co z něho asi bude? Jednoho dne tiše odešel za děvčetem do města, jako kdyţ táhnou lososi, oţenil se,

177

našel si práci a za pár let se z něho stal nejvyhledávanější vedoucí

skautského oddílu, u jehoţ bytu postávali váţení rodičové a prosili ho, aby jim vzal kluka k sobě: neboť za ta léta na osadě se naučil znát a milovat přírodu, v níţ se dá ţít i bez třásní na kalhotech i bez koltů

za pasem.

/POVZDECH ŢIVÉ HISTORIE/

K posledku svého ţivota jezdíval často Mistr J. S. Kubín na dobříšský zámek; bylo mu uţ devětadevadesát, ale stále byl čilý a zvídavý; sedával u stolku u okna nad sklenkou vína – a buď vyprávěl zvučně na celou jídelnu jako všichni nedoslýchaví, nebo si tiše četl. Jednou šel při obědě kolem jeho stolu Jiří Fried v okamţiku, kdy starý pán seděl nad rozevřenou kníţkou; zvedl hlavu a trochu nazlobeně povídá:

„Prosím vás pěkně – kdopak je ten Otčenášek…?“

Honza Otčenášek sedával denně o dva stoly za ním – ale pro Mistra to byl zřejmě mladíček, neboť za svého dlouhého ţivota sedával uţ i s Nerudou; starý pán drţel ve své chvějivé ruce kníţku a stěţoval si:

„Občan Brych…! Jak můţe český spisovatel pouţít tak nečeského jména…! – Brych! – To je starý nešvar v české literatuře

– a máme přece tolik krásných českých jmen…“

Mistr se uklidnil a řekl zase zvučně na celou jídelnu, ţe všichni se jen nadechli, jako by kolem nich prošla ţivá historie české literatury:

„Ondyno jsem potkal Dyka…“

/STAROSTI PROFESIONÁLA/

Stáňa Tubl se ve svých devíti letech rozhodl, ţe bude spisovatelem a ţe začne sbírkou svých pohádek; za dva dny jich napsal pět a třetího dne ho rodiče zastihli s hlavou v dlaních nad prázdným papírem.

Na otázku, jak mu to jde, odpověděl pokrčením ramen. Po chvíli se zeptal s nezakrývanými obavami v hlase:

„Z čeho ţije spisovatel, kdyţ ho nic nenapadne…?!“

178

/O SLUŢEBNÍ CESTĚ, KTERÁ NIKDY NESKONČILA/

Příliš mnoho jistoty se v ţivotě nevyplácí: míval jsem přítele Jaroslava, který jako nákupčí velkého podniku procestoval vlakem snad celou republiku, takţe znal jízdní řády nazpaměť, na coţ byl velice pyšný; jednou měl odjet na sluţební cestu do Plzně. Nasedl onoho rána do vlaku, našel si volné místo u dveří, pověsil si kabát, přehodil jej přes hlavu, a ještě dříve, neţ se vlak rozjel, usnul. Kdyţ se probudil, byl uţ takřka v Písku, neboť omylem nasedl do jiného vlaku. Aniţ se musel dívat na jízdní řád, bylo mu jasné, ţe na další spojení bude čekat více neţ tři hodiny. Zašel do restaurace, kde k němu přisedli čtyři rozjaření stěhováci: slovo dalo slovo – oni prý jedou do Stříbra přes Plzeň a ţe ho tedy vezmou s sebou. A protoţe uţ v řidičské kabině nebylo místo, otevřeli mu velké

polstrované dveře, kde se pohodlně usadil v novém obývacím pokoji; a dali mu i svíčku, kterou si postavil na stůl – a protoţe byl přítel Jaroslav vybaven jako skaut na všechny okolnosti, vytáhl z aktovky malý vařič na suchý líh, otevřel si konzervu a pustil si k tomu hudbu z kapesního tranzistoru. Takţe kdyţ uprostřed hostiny vůz zastavil a dveře se otevřely – zírala na něho udivená společnost svatebčanů, kteří dostali nový nábytek i s nájemníkem; byl totiţ aţ ve Stříbře, neboť veselí závozníci v Plzni na něho zapomněli. Protoţe uţ bylo k večeru a svatebčané to povaţovali za šťastné znamení, pozvali ho na veselku, kde se dobře bavil – a to ponejvíce s kudrnatou druţičkou, která se mu zalíbila. Nešlo se ani spát – a ráno se nabídl soused, ţe jede na motorce do Plzně a ţe ho vezme na tandem. Jenomţe za obcí

Nýřany dostali smyk, vletěli do příkopu a přítel Jaroslav si zlomil ruku. Náhodou jela kolem sanitka a vzala ho s sebou; říkal si, aspoň

budu konečně v Plzni, i kdyţ jako mrzák. Jenomţe sanitka byla z Horšovského Týna, a tak se ocitl v tamější nemocnici, kde mu dali ruku do sádry; z nemocnice šel s naprostou jistotou na nádraţí, neboť

věděl, ţe za půl hodiny odjíţdí vlak na Plzeň. Sedl si vysílen zase k oknu, kabát přehodil přes obličej a usnul. Kdyţ se probudil, byl uţ

zase podvečer a jeho vagón stál na slepé koleji, neboť vlak jel jenom do Nýřan. Byl unavený a popletený, nemohl si ani vzpomenout, kdy jede další vlak. Šel se zeptat do kanceláře, a tam spatřil v ţelezničářské uniformě kudrnatou druţičku; drţel s ní celou noční

179

sluţbu a ráno odjeli autobusem do Stříbra, kde se s ní za týden oţenil a našel si tam nové místo.

Kdyţ jsem ho po mnoha letech potkal na dovolené v Mariánských Lázních, uţ se synem, jenţ ho skoro přerostl, řekl mi:

„Chce jít na průmyslovku, ale do Plzně ho nepošlu, kdoví, kam by se v ţivotě dostal…!“

/O BIZARNOSTI ŢENSKÉ LOGIKY/

O bizarnosti ţenské logiky by mohli podat snad nejpřesnější

svědectví – instruktoři autoškol. Stalo se jednomu z nich, ţe vyjel s adeptkou vůdčího listu směrem k Ruzyni, kde po několik kilometrů

není nutno ani dávat přednost, ani odbočovat.

Kdyţ uţ se blíţili poměrně plynulou jízdou k letišti, řekl instruktor: „A teď zpomalte a otočte to.“

Ţena s pohledem napjatě upřeným před sebe sevřela ještě pevněji volant a vydechla: „Teď? V červnu…?!“

/JAK SE RODÍ KAMARÁDI/

Proţít první sportovní vítězství – to je pro kluka stejný záţitek jako první láska; moţná ještě silnější, protoţe dosaţený výsledek uţ

nikdo nezmění.

Proţil jsem to jako dorostenec v Běchovicích, kde jsem nastoupil v barvách basketbalového klubu Mohykán. Byl to náš první

„mistrák“.

– Od první minuty zápasu jsme rozehráli kolotoč, ţe jsme skoro ani nepustili míč z ruky. A padal koš za košem – Evţen Pacák, který

pálil z běhu „čisté“, ţe se ani míč nedotkl obroučky a síťka jenom mlaskala, Bóţa Barda, co střílel z rohu s jistotou a elegancí bez dívání přes hlavu, Česťa Kolomín, jenţ se sólově dovedl probíjet středem na koš, k tomu betonová obrana Cardy Bartáka, Ládi a Gusa Nováků, kteří tvrdě likvidovali kaţdý protiútok. Vyhráli jsme snad o třicet bodů – takţe kdyţ jsme se vraceli vlakem do Prahy, přehlušil náš vítězoslavný řev a zpěv snad i lokomotivu. Nechtělo se nám ani domů, oslavili jsme to jako praví sportovci někde v hospodě.

180

Kdyţ jsem přišel v noci domů a ulehl, měl jsem před očima všechny ty finty a útoky, kterými jsme rozdrtili soupeře. Byl jsem opravdu šťastný, dlouho jsem nemohl usnout, jak se mi pořád vracely všechny ty krásy slavné premiéry – kdyţ jsem si docela najednou uvědomil, ţe jsem vlastně celý zápas proţil na lavičce střídačky, protoţe mě náš trenér Pepíček Klíma vůbec nenasadil. Musím říci, ţe mě ani nenapadlo, abych se na něho zlobil; protoţe to bylo opravdu i moje první vítězství, třebaţe jsem se míče ani nedotkl; coţ je vlastně

na sportu to nejcennější: vzniká tam kamarádství, které trvá navěky –

i kdyţ se uţ nehraje…

/JAK SE REŢÍRUJÍ ČERNÍ KOCOUŘI/

Jednou se na Barrandově natáčela pohádka, v níţ hrál jednu z hlavních rolí černý kocour. Protoţe je při filmování se zvířaty mnoho obtíţí a navíc se nikdy nepodaří najít to pravé, jeţ by umělo všechno, co předepisuje scénář – vybírá se vţdy několik „specialistů“ stejného vzhledu, z nichţ kaţdý je vycvičen pro jinou situaci. Třebaţe bylo pro film vybráno pět nadaných černých kocourů, ani jeden z nich nedokázal zahrát scénu, jeţ jednou stručnou větou předepisovala, aby „kocour seděl na peci a divoce koulel očima“. Od rána se to bezvýsledně zkoušelo se všemi pěti – celý ateliér nečinně

stál a pozoroval nervózní hemţení před kamerou. Kdyţ uţ bylo poledne a nenatočil se ani metr, slezl jeden z osvětlovačů dolů a zeptal se, co vlastně od toho kocoura chtějí. Vysvětlili mu to ne příliš

ochotně, neboť tvůrčí pracovníci se neradi svěřují se svými uměleckými problémy technickému personálu.

Osvětlovač pokýval hlavou a řekl:

„Za pět piv…“

Vysílený reţisér souhlasil. Zasvítila se scéna, připravila se klapka i kamera a v tom okamţiku vzal statný osvětlovač kocoura pevně za ocas, prudce ho roztočil nataţenou rukou do velkých oblouků, ţe to jen hvízdalo, po chvíli ho prudce posadil na pec a kocourovi jezdily oči dokola, ţe se z toho do večera nevzpamatoval!

Osvětlovač dostal deset piv, a kdyţ dopíjel poslední, moudře poznamenal:

181

„Zvířatům se musí holt rozumět…!“

/VŮNĚ JARA/

Nedávno potkal můj otec zcela náhodou paní, které bylo asi padesát let, pozorně se na ni zadíval a pak se zeptal, zda se nejmenuje Drahoňovská. Paní překvapeně přisvědčila a s určitými rozpaky se otázala, odkud ji zná – bylo to totiţ její jméno ještě za svobodna. A otec řekl s naprostou jistotou, ţe ji naposled viděl po svém návratu z vojny v roce 1923 u své sestry v Brně – a to jí tehdy bylo šest let.

Nevím, zda uţ doktoři zjistili, kde v lidském mozku je onen závit, jehoţ zvláštní uzpůsobení je schopno po pětačtyřicet let uchovat v paměti charakteristické rysy dětské tváře a vybavit si je v jediné

vteřině se všemi podrobnostmi tehdejšího setkání; představuji si, ţe onen závit leţí na miniaturním sametovém polštářku přesně

uprostřed mozku a ţe je povahy potměšilé, neboť obdařuje svého pána schopnostmi, které vlastně ani nepotřebuje: znám bankovního úředníka, který si na minutu přesně pamatuje odjezdy a příjezdy všech vlaků z praţského nádraţí Františka Josefa, učitele zpěvu, jemuţ se v paměti vybaví jakýkoliv letopočet, který jen jednou zaznamenal, nebo si mi jednou postěţoval jeden pekař, ţe si od roku 1927 pamatuje všechny významné projevy našich i zahraničních státníků a ţe neví, k čemu je to dobré.

Můj mozkový závit zcela opomíjí odjezdy vlaků, letopočty i projevy státníků a soustřeďuje se na – vůně. Od svého mládí jsem jiţ

nastokrát rozkrojil bochník chleba, a přesto bych bez jediné pochyby dovedl i dnes jen podle vůně poznat onen moučnatý chleba, který k nám do Biskupcovy ulice na Ţiţkově vozil kaţdé úterý a pátek pekař

z Dolních Počernic. Prošel jsem jiţ stovky uzenářství od doby, co babička bydlela ve Pštrosově ulici, ale doposud jsem se nesetkal s vůní, jaká obestírala obchod pana Kouly, kdyţ přinášeli do krámu zboţí z udírny. S mnoha neopakovatelnými vůněmi jsem se uţ

nadobro rozloučil – a přece jedna se mi náhodou vrátila, přesně

taková, jakou jsem ji znával z klukovských let, kdy jsme bývali neomezenými pány Ţidovských pecí a přilehlých plání a polí, táhnoucích se aţ na Vackov a Jarov: vůně jara.

182

Přiznám se, ţe jsem ji uţ jako dospělý marně hledal, jezdil jsem v tento čas do lesů i na hory, několikrát jsem prošel i Ţidovské pece, ale tak čistou, svěţí a zemitou vůni, jeţ měla příchuť mentolu i koření, sladu i vlhkosti, jsem nikdy nenašel. Aţ letos na jaře mě

pozvali přátelé na chalupu, a protoţe v ten čas vysazovali na zahradě

mladé stromky, dali mi také rýč, kterým jsem zajel do kypré země –

a kdyţ jsem otočil první hroudu hlíny, obestoupila mě ta přesná a nefalšovaná vůně jara z mých klukovských let!

Kdyţ jsem to večer vyprávěl starému hajnému, který celý ţivot proţil v lesích, s porozuměním se na mě podíval a řekl:

„Zrovna jako já – to klukovský jaro vonělo docela jinak! Léta jsem nemohl tu vůni najít, a víte, kde jsem ji objevil? Kdyţ jsem byl na svatební cestě poprvé v Praze – to mi uţ bylo třicet let. Já jsem z malé horské vesničky v Krušnohoří a vţdycky na Josefa jsme měli jako kluci velkou atrakci: paní kněţna projíţděla rok co rok naší

návsí na kopec, kterému jsme říkali ‚Haďák‘, kde byl pomníček jejího bratra, který se kdysi v ten den na tom místě zastřelil z nešťastné lásky. Měli jsme vţdycky pro ni natrhané sněţenky –

dávala nám zlatku za svazeček! – a vůně toho dne mi zůstala v paměti. Pak jsme se přestěhovali a ţádné jaro uţ tak nevonělo – aţ

teprve v té Praze: paní kněţna totiţ jezdila automobilem, jehoţ

benzínové výpary uţ pro mě nadosmrti zůstanou vůní klukovského jara.“

/O NEJDELŠÍM SKOKU PANA PROFESORA V. V.

ŠTECHA/

Seděli jsme jednou v létě na lavičce v dobříšském parku, kdyţ se u nás zastavil pan profesor V. V. Stech, který se vracel z procházky. Chvíli jsme si povídali a pak si pan profesor všiml kníţky s krásnou pestrobarevnou obálkou, kterou jsme si toho dne koupili.

„Copak je to?“ zeptal se pan profesor.

Podali jsme mu ji a řekli:

„To je o kosmonautice, pane profesore.“

A pan profesor V. V. Štech drţel chvíli kníţku v ruce, prolistoval pár stránek a zase nám ji vrátil.

183

„To uţ nebudu číst,“ řekl. „Já se totiţ rozhodl, ţe tohle století

přeskočím…!“

/O LSTI A VELRYBĚ/

Dětský smysl pro spravedlnost si často nachází ve své

bezmocnosti vůči světu dospělých svůj ventil v touze po odplatě. Byli jsme kdysi v létě u Labe, bylo vedro a do oběda daleko, kdyţ se mě strejda Eman zeptal, jestli nechci černý kafe. V té chvíli jsem na ně dostal velkou chuť, přikývl jsem a strejda mi ukazováčkem zmáčkl nos a řekl:

„Tady máš černý kafe!“

Strašně jsem se cítil ukřivděn a poníţen, chodil jsem dlouho kolem něho, neboť ve mně dozrával plán pomsty; pak jsem tiše přistoupil zezadu k němu a zeptal se jakoby nic:

„Strejdo, nechceš salám?“

A kdyţ přikývl, praštil jsem ho vší silou pěstičkou do hlavy a vítězoslavně vykřikl: „Tady máš salám!“

Ovšem v záludnosti mě překonal syn mého přítele, který jednou dostal pořádný výprask – podle jeho mínění zcela nespravedlivě. Kdyţ se otec druhého dne vrátil z práce domů, běţel mu malý Jirka v ústrety a se sladkou tváří ho prosil, aby mu předvedl velrybu. Otec říkal, ţe to neumí, ale Jirka mu vysvětlil, ţe se musí dát nohy od sebe, svěsit volně ruce dolů jako ploutve a pak dělat vrávoravé kroky. A protoţe se otec chtěl udobřit za včerejší výprask, přistoupil na to: a v tom okamţiku vyrazil Jirka ke kuchyni, a zatímco otec vrávoral po pokoji, syn křičel:

„Mamííí! Pojď se podívat – tatínek se vrátil!“

/JAK NÁS BYLO NA ŠTĚDRÝ VEČER PLNO KOLEM

STOLU/

My jsme chodívali k babičce vţdy na Štědrý večer odpoledne. To byl skoro obřad, neboť se v pohodě sešla celá rozvětvená rodina. Bylo to jednou uţ k posledku, kdy babička byla drobná a bílá, seděli jsme ve svátečním pokoji kolem kulatého stolu nad pocukrovanou vánočkou, která provoněla celý dům aţ na dvorek, povídalo se a vzpomínalo; babička to poslouchala otevřenými dveřmi

184

od kuchyně, kde připravovala kakao – a do toho se jí nikdo nesměl plést: sama vyrovnala na velký podnos šálky ze svatebního servisu, jenţ celý rok odpočíval ve skleníku, naplnila je aţ po okraj a pak všechno poloţila na stůl, sedla si do čela a pyšně se na nás dívala tak trochu přimhouřenýma očima, neboť uţ poslední dobou špatně

viděla.

A dlouho bylo veselo, a kdyţ jsme dopíjeli a hladina kakaa v našich šálcích klesla skoro aţ na dno – nastalo kolem stolu podivné a skoro rozechvělé ticho, kdy jsme se takřka ostýchali podívat se na sebe. Jenom babička si ničeho nevšimla, vyprávěla o dědečkovi – a my se mlčky dívali na dna šálků, kde se objevily babiččiny poschovávané poklady, o nichţ jsme ani nevěděli a s nimiţ ţila babička po celý rok: zlatý medailónek druhorozeného syna, který

padl v první světové válce, sestřiny první korále z jantaru, svazeček pouťových prstýnků, dědečkovy stříbrné hodinky, granátová broţka se svatební fotografií prababičky, pár barevných skleněných kuliček…

Byla to nejkrásnější předehra k Štědrému večeru, neboť s námi u stolu s pocukrovanou vánočkou seděli i ti, kteří uţ dávno odešli…

/OPERACE SE ŠUNKOU/

Bylo to uţ ke konci války, kdyţ babičku mého přítele odvezli do nemocnice se ţaludečními vředy; doktoři ji prohlédli a rozhodli –

musí se jít na nůţ.

V neděli – den před operací – sešla se u loţe celá rodina: a skoro ke konci návštěv se do velkého nemocničního pokoje rezolutně

přihnala teta Kamila z Roudnice, posadila se hned k posteli a obřadně vytáhla z objemné kabely balíček a rozevřela jej: bylo tam čtvrt kila jemně nakrájené růţové šunky.

Rodina se konsternovaně dívala na tuto vzácnost, která uţ dávno vymizela z obchodů i paměti, a do tohoto posvátného ticha se ozval babiččin zoufalý vzlyk: „Kdyţ já uţ od včerejška nesmím nic jíst!“

Od vedlejších postelí povstaly návštěvy i pacientky, v mlčenlivém půlkruhu obklopily ţidli s nevídanou lahůdkou a s účastí

se dívaly na posmutnělou babiččinu tvář. Po chvíli melancholického ticha zvedla se rezolutní teta z Roudnice a se slovy: „Na to se přece

185

nemůţe ţádnej člověk dívat!“ opustila pokoj – aby se tam vzápětí

vrátila s primářem.

Starý primář si mlčky sedl na okraj postele a za napjaté

pozornosti všech přítomných se rozhodl bez dlouhého přemýšlení:

„Jen si, babi, dejte – operovat budeme aţ za týden!“

A jak uţ to tak chodí: ve středu přišel nálet a rozbil část nemocnice i s operačním sálem, babičku poslali dočasně domů – a od té doby se její vředy nikdy neozvaly.

A mám-li říct uţ všechno, tak rezolutní teta Kamila z Roudnice se hned po válce provdala za uzenáře, který jí šunku načerno prodal, a za svědka si pozvala starého pana primáře; jenom babička se aţ do smrti šunky ani nedotkla, neboť, jak říkala:

„Dobrýho líku pomáli…“

/ŠROUBEK/

Do svých pěti let ani dobře nevěděl, k čemu má ruce; a pak docela najednou propadl kouzlu šroubováků, kleští, kladívek a ponků

v otcově dílně, kam ještě před časem chodíval jen okukovat. Teď

trpělivě stával na bedýnce od mýdla a kutil své fantazie ze starých plechů, drátů a součástek, kdy mu pod rukama vznikaly nevídané a nepochopitelné výtvory, jimţ dával stejně nepochopitelné názvy: sjízdačka, trhačka, píchlák na ryby či vejpůlník.

Od té doby mu doma říkali Sroubku – a byl na to patřičně hrdý, protoţe ţádný z jeho kamarádů nedostal ještě přezdívku, kterou by ho oslovovali i dospělí. Zapomněl na rybník a zahrady ovocných stromů a začal se motat kolem kováře nebo mechaniků v autodílně. Kdyţ přišel poslední srpnový den a na stole u postele se mu objevila zbrusu nová aktovka, penál a cvičky, zesmutněl, třebaţe ještě před časem se těšil, jak půjde poprvé do školy; nestál ten den za nic, vynálezy ho nebavily a ani při večeři toho moc nenamluvil. Teprve kdyţ ráno odcházel prvně do školy, zastavil se zamyšleně

ve dveřích – a najednou v něm vzplála poslední jiskřička naděje; rozzářil se nad svým novým nápadem a vyhrkl: „Nešlo by to dělat dálkově…!?“

/ROZVODOVÝ HRNEC/

186

Byl to takový smutný rozvod třicetiletého manţelství; oba byli zaraţení a málomluvní, na otázky odpovídali buď ano, nebo ne – od prvního okamţiku bylo jasné, ţe se před soudem stydí mluvit o hlavní příčině jejich rozkolu.

Uţ jenom důvod, který ve své ţalobě uváděl manţel: nepřekonatelný odpor; a víc z něho nedostali, byl to na první pohled mírný člověk, který na otázky, jak v sobě mohl po třicet let tutlat nepřekonatelný odpor, odpovídal stereotypním povzdechem:

„To byste u nás musel bydlet, pane rado…“

A protoţe pro nedostatek faktů nemohl soud dospět k ţádnému závěru, bylo první i druhé stání odročeno; teprve po třetí, kdy předseda nasadil dojímavý tón a snaţil se je znovu smířit projevem o důstojnosti stavu manţelského – v té chvíli dosud mírný muţ ztratil nervy, zrudl a vykřikl:

„Já uţ s tím hrncem spát nebudu!“

Všichni oněměli v nechápavém úţasu – jenom manţelka sklopila oči a do ticha řekla:

„Tos neměl říkat, Josefe…“

Jenomţe bylo uţ pozdě, neboť muţ prolomil hráz své vrozené

bojácnosti a opojen svou odvahou, vykřikoval sérii holých vět:

„Vyspat se chci! Aspoň jednou! Je mi pětapadesát! Třicet let!

Třicet let jsem se nevyspal! Ramena mám odřený! Do mozolů!

Zavolejte doktora!“

Předseda ho marně přerušoval, ale muţ stále pokračoval ve své

zmatené výpovědi, jeţ se přece jen nakonec sloţila do obrazce jeho třicetiletého souţení: po celou dobu svého manţelství – noc co noc –

musel si před spaním nasadit na záda hrnec s popruhy jak uhlířskou putnu, aby nemohl leţet naznak, neboť v této poloze „nekřesťansky chrápal“, jak doslova uvedla tichým hlasem ţalovaná strana. Nakonec je po dlouhé diskusi soud rozvedl, jelikoţ manţelka kategoricky trvala na svém:

„Bez hrnce ho do postele nechci!“

Říkalo se pak, ţe na svou první svobodnou noc si objednal apartmá v Alcronu…

/OSUDY A INZERÁT/

187

Znal jsem kdysi zakřiknutého mládence, který přišel do rodiny ţádat o ruku – a doposud nic netušící rodiče mu přivedli druhou dceru, kterou v ţivotě ani neviděl. A tak o ni poţádal, prý „aby neurazil“.

Viděl jsem psa, který uměl chytat ryby, husu, které bylo dvacet let a kradla výletníkům buchty z tašek, slyšel jsem vyprávět o záloţákovi, jehoţ pro naprostou podobu s velícím generálem rovnou zavřeli, četl jsem na vlastní oči přípis, jímţ bytový úřad pohraničního města přidělil po revoluci ţadateli objekt čp. 116 – budovu místního kostela, vyprávěli mi o papouškovi, který vlétl do otevřeného okna hasičské zbrojnice a přítomným poţárníkům sdělil, ţe „za rohem hoří!“, seznámil jsem se s muţem, který se vsadil, ţe nepřijde na vlastní svatbu – a vyhrál, ukazovali mi fotografii krotitele dravé

zvěře, jehoţ zle pokousal japonský pinč, poznal jsem slečnu, která se v Bolívii provdala za Angličana, z něhoţ se vyklubal Čech a později vlastní bratranec, vypočítal jsem se svým strejdou, který byl sládkem v pivovaře, ţe za svůj ţivot vypil dvacet šest cisternových vagónů

piva, okouzlil mě osud dívky, která se v deseti letech zamilovala do pána, jemuţ řekla, ţe si ho jednou vezme – a za sedm let, aniţ by ho od té doby viděla, zazvonila s třemi objemnými kufry u dveří jeho bytu…

Je v ţivotě tisíce takových neuvěřitelných situací a osudů – a přesto mám nejraději takové, které jsou vyřčeny jen napůl, které jsou tajemné a podivné a o nichţ se nikdo nikdy nedoví úplnou pravdu; jako docela obyčejný inzerát, který jsem kdysi objevil v novinách, do jehoţ pouhých tří slov vtěsnal kdosi neznámý celé drama svého ţivota: „Koupím peřinu. Zn.: Sobě.“

JAROSLAV OTČENÁŠEK

/NA ZAČÁTEK /

My Vyšehraďáci a Podskaláci jsme velice hrdi na svoje rodiště. Představte si třeba, kdyţ nám pan učitel vyprávěl o Libuši, Přemyslovi, Horymírovi, jak nás blaţilo, kdyţ jsme si přímo z okna

188

naší třídy mohli prstem ukazovat, kde to všechno bylo, kde skočil hrdina Horymír ze skály, kudy nesl silný Bivoj na zádech kance pro paní kněţnu a kde stála Libuše, kdyţ prorokovala slávu Prahy, a další

děje. V naší víře ve skutečnost těchto dějů nás nikdo nezviklá. Já

vím, páni vědátoři se snaţí podlomit tuto víru, prý to všechno vlastně

nebylo a všechno bylo úplně jinak. Ale kampak s tímhle na nás. Mohu je ujistit, ţe jejich snaha je marná. Pro nás Libuše byla – a basta!

My, lid vyšehradský, alespoň svým duševním zrakem vidíme na vyšehradské skále hrdý královský hrad a čtrnácte kostelů. Jsme dost dopáleni na husity, ţe nám to všechno zbořili, a taky na přehrady, které naší Vltavě, nerozlučně patřící k Vyšehradu, tolik ubraly na její

přirozené kráse.

Nejvelkolepější Vyšehrad je ovšem ten, který jsem viděl svýma dětskýma očima a klukovskou duší věřící na bezhlavé rytíře, bílé

paní i vodníka pod vyšehradskou skálou. Nikdy nezapomenu na vůni plaveného dříví a mokrého písku, na chuť sladké šťávy malých růţových kvítků, které rostly divoce na hradbách a taky na zvláštní

šelestivý zvuk čtyřiceti párů bosých nohou, uhánějících ze školních schodů do rajské klukovské svobody. A taky na záhadnou chuť

polévky od Českého srdce, ve které stála lţíce jako kolík. Doba to tenkrát nebyla právě nejlepší. Byla první světová vojna, s bídou o chleba a brambory, ale navzdory tomu se dalo na Vyšehradě proţít krásné dětství. A tak je vlastně spravedlivé, abych vzpomněl na svého prvního učitele.

/NÁŠ PAN ŘÍDÍCÍ J. B. SUCHARDA/

Ve své vděčné vzpomínce rád zde uvádím, ţe patřil k učitelům, na které se nezapomíná. Krásný, starý pán pozoruhodného typu. Byl rok 1916. Byla válka a my, kluci z Vyšehradu a Podskalí, jsme běhali bosí a hladoví po vyšehradských šancích. To se ví, ţe jsme byli darebáci, ale přece jen trochu dobroty v nás taky bylo. Jednou jsem ve škole něco provedl, dnes uţ ani nevím co, ale muselo to být dost veliké, protoţe ten dobrý pan řídící to napsal na kárný lístek a ten jsem měl dát doma podepsat. A ve mně začal zápas anděla s ďáblem. Byl to těţký boj.

189

Tatínkovi jsem se to bál ukázat, on se dovedl hrozně moc rozčilit a vţdycky mi sliboval, ţe mě roztrhne jako hada, ale vlastně mi nedal nikdy ani pořádný pohlavek. A já jsem se tolik bál, aby se mu v tom rozčilení něco nestalo. A s maminkou to bylo ještě svízelnější. Ta by to oplakala a její slzy jsem hrozně nerad viděl. A tak zatímco se ve mně ten černý s tím bílým přeli, uplynul večer a já s těţkým srdcem usínal. A to ráno! Ţmoulal jsem lísteček a zápas vyšších mocností ve mně pokračoval. Otec odešel do sluţby a tři čtvrtě na osm se neúprosně blíţilo. V tu chvíli ďábel triumfoval. Popadl jsem modrou tuţku a osobitým podpisem ţáka druhé třídy obecné školy jsem napsal Josefa Otčenášková. A tak se kárný lístek ocitl v rukou pana řídícího. Podíval se na něj, pak na mě a já jsem cítil, ţe v té chvíli je nám oběma jasno. Pan řídící lístek odloţil, poslal mě sednout a nebylo nic. Seděl jsem v lavici jak přibitý, hlásil jsem se, dělal jsem, co jsem mohl, abych byl vzorný. Vyučování skončilo a já věděl, ţe teď se něco stane. Motal jsem se mezi klukama k odchodu jak zmámený, načeţ pan řídící pravil: Otčenášku, pojď ke mně. Bylo mi hrozně těţko a zas ten čert s tím andělem ve mně začali pracovat. Ďábel měl převahu, ve mně zrálo rozhodnutí stát na svém. Pan řídící

se mě takovým obyčejným hlasem zeptal: Kdopak podepsal ten lístek? Podíval jsem se mu do očí a zatímco jsem byl připraven říci, ţe maminka, anděl zasadil ďáblovi rozhodující úder a ze mne vyrazilo truchlivé – já! –. Pan řídící se chvíli na mě díval, pak něco hledal ve stolku. Díval jsem se na zeď, odkud na mě přísně hleděl sám císař František Josef I. Očekával jsem rákosku, která tehdy byla součástí třídního inventáře, a byl by to první případ v naší třídě, kdy by ji pan řídící pouţil. Ale nic takového. Dal mi balíček, bylo to něco v bílém papíru, a řekl klidně: Vezmi si to a běţ! Vyšel jsem na prázdnou chodbu a pomalu rozbaloval záhadný balíček. Byla v něm veliká plástev plná včelího medu.

/NÁŠ PAN KATECHETA ALOIS TYLÍNEK/

Za Rakouska byl pan katecheta vlastně první vejškou ve škole, hned za panem řídícím. A zase jsme měli štěstí, dovedl to s námi a měli jsme ho rádi.

190

Při bídě, jaká tenkrát v Praze byla, rozhodl jsem se, ţe se dám na ministrování. Z toho koukaly jisté naturální poţitky. Kromě několika krejcarů za kaţdou odslouţenou mši nebo pohřeb, kaţdý den veliký

krajíc venkovského chleba namazaný sádlem. A po pravdě řečeno legrace u toho byla taky. Neţ kaţdý začátek je těţký a u ministrování

obzvlášť, musíte se rychle naučit latinsky a to vůbec není ţádná

legrace. Vy to asi všichni nevíte, ale u tohoto velebného řemesla je to asi tak:

u hlavního oltáře jsou zpravidla ministranti dva. Ten, který to moc neumí, nebo začátečník klečí na levé straně, kdeţto zkušený

ministrant na pravé. Ten to všechno řídí a ten po levici jen tak přicmrduje a musí dávat pozor na kaţdé mrknutí svého kolegy. Pak skočí, jde třeba pro misál, dá ho podle pokynů sem nebo tam, naleje víno, uklání se a křiţuje a dělá mnoho dalších úkonů. Ministroval jsem první týden a snaţil jsem se opravdu upřímně co nejrychleji zvládnout svoji roli, ale bylo toho na jednoho moc. Z

latiny jsem zatím uměl jednu větu: Ad deum qui litificat iuventutem meam. Asi je to špatně, nejsem latiník, ale takhle mě ta věta utkvěla v paměti.

Bylo šest hodin ráno, v zimě, venku tma a sněhu po kolena, a my jsme slouţili s panem děkanem u hlavního oltáře. Mým zkušeným partnerem byl spoluţák Jarda Šebesta. V kostele bylo skoro prázdno a veliká zima. Vtom se otevřely maličké dveře vedle oltáře a v nich stál v plném lesku mešního roucha pan katecheta Tylínek a kýval na mě, abych šel k němu. Vyskočil jsem, udělal předepsané pukrle a v divné předtuše kráčel velebně do sakristie. A pan katecheta ke mně: –

tady vem misál, já mám mši u Panny Marie, půjdeš se mnou. Byl jsem tak zdrcen, ţe jsem mu nestačil říci, ţe to vůbec neumím, ţe za nic nemůţu, popadl jsem misál a cválal za ním. Poboční kaple Panny Marie byla naštěstí prázdná. Měl jsem zničující pocity a obrovskou trému, nicméně jsem si klekl a klečel jsem jak pařez. A tak začala zcela originální mše svatá. Velebný pán cokoli chtěl, o to si musel říci, a nic latinsky, pěkně po česku, a dělal to opravdu svérázně. Misál, trumpeto! Na druhou stranu, kubo! Víno, ty nemehlo! A mezi brumláním latiny pronášel temné hrozby jako: ty kluku pitomá, počkej! nebo: těch facek – těš se! Tato česká extempore jaksi naši

191

osobitou mši zlidštila, ale pro mou maličkost velice neblaze. Při jeho mohutné postavě představa pohlavku z jeho ruky byla truchlivá. A navíc mě zábla kolena, cítil jsem se totálně pokořen a zničen, hernajs, já mohl ještě spát v teplé posteli u maminky, na co já jsem se jenom dal, stojí mi ten krajíc chleba za to?

Ale to nic, i naše mše měla svůj konec a uţ jsme šli do sakristie a já byl ve střehu. Hlídal jsem pravici pana katechety – a to jsem správně činil, protoţe jen jsem poloţil na stůl misál, uţ po mně jela. Ale tu se uplatnila moje klukovská mrštnost a já jsem ve své bílé

komţi vyletěl ze sakristie na hřbitov. Stál jsem tam potmě, ve sněhu mezi hroby a cvakal zuby. Aţ mě vysvobodil stařičký kostelník pan Fiala, vzal mě pod svoji ochranu, všechno panu Tylínkovi vysvětlil a od té doby jsme ţili spolu na Vyšehradě v míru a přátelství. Z pana katechety se stal slavný a populární muţ, dal se na politiku, stal se náměstkem primátora hlavního města Prahy a za války patřil k nejstatečnějším českým kněţím. Byl po léta vězněn v koncentráku a zemřel před několika lety jako nuselský děkan.

/SPOLEK PLAVCŮ A POBŘEŢNÍCH RYBÁŘŮ

VLTAVAN/

Kdo to ještě neví, nechť zví, ţe my máme na Vyšehradě a v Podskalí slavné Vltavany, úctyhodný a nejpopulárnější praţský

spolek. Sto let jiţ trvá, barvitý kroj jeho členů zpestřuje kaţdou významnou událost praţskou, ale celá staletí se vytvářela lidová

tradice, ze které tento slavný spolek vzešel. Má svůj ctihodný prapor s tímto pozoruhodným heslem: „Ať to v Cechách jak chce chodí, Podskalák se neodrodí nikterak!“

A to je pravda svatá, protoţe na Podskaláky bylo vţdy spolehnutí. A tak se nedivte, ţe si pokládám za velikou čest, ţe mi Vltavani v roce 1941 odevzdali diplom, na kterém doslova stojí, ţe spolek Vltavan jmenuje P. T. pana pána Jaroslava Otčenáška svým čestným členem. Je to sto let starý vzácný kamenotisk, bohatě zlatem zdobený. Budí zaslouţenou pozornost všech návštěvníků mého ateliéru, dokonce páni odborníci z Orbisu, kteří u mě byli, pravili, ţe něco takového by dnes uţ nikdo nedovedl vytisknout.

192

Kdyţ bylo Vltavanu devadesát let, dostalo se mi té cti, abych na jubilejním shromáţdění pronesl slavnostní projev. Tehdy jsem listoval v Památní knize spolku Vltavan a přečtěte si se mnou alespoň několik slov z jejího úvodu:

„Starodávné Podskalí, nad nímţ tkvělo se před časy sídlo slavných panovníků českých, ono Podskalí, kteréţ bývalo svědkem pradávného hrdinství a statečné odvahy věrných svých synů českých, osvědčilo se vţdy s neoblomnou věrností a odvahou pro svou vlast a jeho synové nešetřili ni statků, ni ţivotů, aby zachovali národu drahou mu matku vlast a potomkům slávu. Takové syny chová v lůně

svém aţ dosud starodávné Podskalí.“

A na jiném místě:

„A tak jako národ náš z dřímoty se probudil, zabřesklo se i v srdcích některých synů našeho Podskalí, kteří usilovně pomýšleli na to, aby Vltava proměnila se v otce Vltavana, kterýţ by nemocné syny podskalské neopouštěl, zemřelé k poslednímu lůţku doprovázel a zmrzačené hojil, vetché oudy podporoval a tak od nouze pomáhal.“

Protoţe Vltava byla ţivitelkou lidu podskalského, mají Vltavané

své rodné bratry po celém jejím toku. Zejména v Davli, Štěchovicích a Purkarci. A jen tak někoho mezi sebe nevzali, o čemţ svědčí jedna prostinká píseň, kterou sloţil jakýsi jihočeský plavec, a v ní se zpívá:

„Ţádný sedlák ani baron činným členem býti nemá, protoţe on proud Vltavy jaksepatří nezná.“ A znát proudy Vltavy a kaţdý bludný

balvan na jejím dně, to prosím nebyla maličkost, natoţ postavit vory!

To je doslova lidová věda opřená o staleté zkušenosti. Vor musel být pevný, zároveň pruţný, aby proplul zákruty řeky. A nebyl v něm jediný hřebík. To byl fortel, před kterým klobouk dolů. Jeli (podskalsky se správně říká plouli) jste někdy na voru? Jestli ne, přišli jste o mnoho. To byl dopravní prostředek! Bez rámusu a kodrcání, bez pohonných látek a jejich nevábných zplodin, pěkně

tichounce splýval po hladině řeky, pod ochranou sv. Jána, patrona plavců.

Ţel Bohu, to uţ všechno není pravda, zato máme přehrady, které, ať se komukoli líbí, mně opravdu ne. V tom jsem konzervativec jako hrom.

193

Ale náš rodný spolek Vltavan přetrvá vše a vesele. Kdyţ spustí

slavná vltavanská kutálka, je celá Praha vzhůru. Nyní je to však zřídkakdy, dopravní poměry v Praze těţko dovolí, aby naše muzika prošla triumfálně z Podskalí na František a zpět, jak to bývalo. Často se mě lidé ptají, jak vznikl krásný kroj Vltavanů. Nejraději bych ho tady namaloval. Je to pruhovaná červenobílá košile, bílé

plátěné kalhoty a kol pasu široká červená šerpa, modré sáčko se zlatými knoflíky a kotvami, na hlavě nízký cylindříček, černý s vysokým leskem a s kobaltově modrou pentlí. Je to v podstatě kroj francouzských námořníků z počátku minulého století. A máte-li doma Hraběte Monte Christa se starými a krásnými ilustracemi, tak tam ten kroj máte.

Jak se dostal na tělo Vltavanů, o tom jsou dvě verze. V první se praví, ţe po napoleonských válkách našlo svůj nový domov v Podskalí několik francouzských rodin. Byly to rodiny Marat, Depré a Burget. Ony se prý zaslouţily o ten kroj. Něco na tom můţe být, protoţe potomci těch rodin dodnes na Vyšehradě a v Podskalí bydlí. Druhá verze říká, ţe zásluhu má praţský primátor, František Xaver Dittrich, rodem Podskalák a podskalský pantatínek, jak se tenkrát říkalo těm, kdo vlastnili v Podskalí ohradu s dřívím. Kdyţ

tento Praţany milovaný primátor oplácel návštěvu paříţského primátora v Praze, zajel si z Paříţe do Bretaně, aby uviděl námořní

šífy. Tam ho vzali mezi sebe námořníci a on je pozval do Prahy. Přijela desetičlenná deputace a při loučení jeden kroj věnovali na památku panu primátorovi. A on jako zakládající člen Vltavana jej daroval spolku, moc se v Podskalí líbil a bylo to.

Napsal jsem těchto několik řádek z lásky k Vltavanu, kdoţ ví, jak dlouho ještě potrvá. A kdo chcete vědět něco víc o tomto svérázném nárůdku, zajděte se některou neděli podívat do starobylé Výtoně v Podskalí u Ţelezničního mostu. Je tam pěkné muzeum starého Podskalí. Nebudete litovat. Taky si často zazpívejte tu slavnou vorařskou:

„Vstávej, má milá,

uţ je den bílý,

já musím míti

šíf naloţený…“

194

/FLAŠINET/

Na Vyšehradě jsme měli jednu raritu. Byla to snad jediná dílna na flašinety a měl ji pan Kameník přímo naproti našemu domu. Všichni flašinetáři z daleka široka chodili se svými inštrumenty k panu Kameníkovi, jednak aby jim to spravil, jednak aby jim tam namontoval nové šlágry, které tenkrát šly světem. Já jako kluk jsem se díval z okna do dílny páně Kameníkovy, a to bylo vlastně moje první seznámení s hudbou, protoţe tenkrát rozhlas nebyl, slovo koncert bylo pro mě neznámým pojmem, a tak to byla jen ta slavná

Vltavanská kutálka a její budíček po Vyšehradě, to byl přímo kulturní svátek, s ní bychom šli rádi aţ na konec světa. Ale to hlavní

bylo, ţe jsem slyšel, jak se dělají a vlastně rostou písničky ve flašinetu.

Já jsem se naučil písničku po kouskách. Ráno to bylo: tráratrára, trára, kolem desáté hodiny uţ: trárára, trárára, a nakonec to bylo: járo je tády – takhle to šlo, takţe hudba do mě vstupovala opravdu po kouskách a od té doby jsem si ji zamiloval. František Vlček jednou vyprávěl o dědečkovi, který měl jediné přání mít flašinet. – Vůbec se nedivím, já bych si ho přál mít taky. Umíte na to hned hrát a navíc vám prozradím jednu věc, ţe mít dnes oprávnění k provozu flašinetu, to by bylo určitě výhodnější neţ prodávat zeleninu nebo být u benzínové pumpy. Ani netušíte, jak lidi mají flašinet rádi. Mohu to dokázat.

My ve spolku Vltavan máme skutečný flašinet od firmy Kameník a pečuje o něj nynější praporečník, to znamená nejkrásnější postava spolku, Standa Kafka. V něm jsou zaklety překrásné písničky, je tam dokonce ta, co jsem se jí po kouskách naučil, a taky „Jak bublina vzhůru letí“, to byl šlágr! A hlavně je tam nádherná skladba Jiřího Červeného „Písnička mládí“.

Kdyţ je vltavanská zábava, vyhráváme si na něj a vzpomínáme na staré časy. A tak jednou, kdyţ se zábava protáhla do rána bílého, postavil náš Standa v bujné náladě flašinet v Přemyslově ulici a naplno spustil. Normálně by se dalo čekat, ţe v oknech se objeví

rozzuřené tváře pro

buzených spáčů a pošlou flašinetáře někam, ale nic takového. Rozesmáté obličeje lidí v pyţamech a v košilích a navíc, nelţu vám,

195

úplná sprška korun a pětikorun. Mít tedy flašinet dnes, znamenalo by mít zlatej důl.

/RYBÁŘSKÁ HISTORIE PRO SILNÉ NERVY/

Abyste všechno pochopili, musíte znát situaci místa, kde se tato úděsná událost odehrála. Jak tak Vltava teče ku Praze, vlévá se do ní

potok Botič, a to u nás na Vyšehradě, přímo pod Ţelezničním mostem. To se ví, ţe pryč jsou ty časy, kdy Botič byl čistým potůčkem vroubeným vrbami a blýskaly se v něm rybičky, jak mně o tom vyprávěla moje maminka. Dnes je tomu naopak, posledních dvě

stě metrů své pouti teče Botič pod zemí a vrhá své kalné vody do Vltavy zpod pobřeţí. Nad jeho ústím je zábradlí a tam se vţdycky houfují rybáři, protoţe tam je a hlavně bejvalo hodně ryb, které

čekají, co jim Botič přinese.

A teď si představte, ţe je 15. června večer, a pokud to neznáte, tak rybářská sezóna začíná 16. června ve tři hodiny ráno. V devět večer je zábradlí obsazeno, poněvadţ si kaţdý hlídá ten svůj půlmetr, a přesně ve tři ráno mrsknou udici do vody všichni najednou a… v rozechvění čekají, co jim svatý Petr, patron rybářů, připravil pro tento start do nového rybářského roku. A pak přijde ráno i pro ostatní

smrtelníky, přicházejí kibicové a za rybáři na pobřeţí přicházejí lidé. Byl jsem tam za těchto okolností a v téhle situaci svědkem pekelné události. Jeden z rybářů se rozmáchl, aby nahodil udici, pěkně napřed mrskl udicí za sebe a jak ji chtěl znovu hodit do vody, zasekl nic netušící starou babku, kráčející za ním. Ale ta trefa! Byla to obrovská a příšerná náhoda, aţ se to bojím napsat. On ji zasekl udici za chřípí u nosu. Babka začala děsivě ječet a provozovat jakýsi tanec svatého Víta. Aby obraz hrůzného okamţiku byl dovršen, představte si, ţe na udici byla velikánská ţíţala, zvaná rousnice. Babka řvala stále víc a o to víc otevírala ústa, a ta ţíţala, co jí visela u nosu – nechtějte na mně, abych to dál líčil – takový naturalista nejsem.

Teď se všichni shlukli kolem nešťastnice a v nastalé panice se jeden z rybářů vzpamatoval a volal: „S tou paní tadyhle rychle na nábřeţí, tam je doktor Posejpal, vona musí dostat protitetanovou injekci! Ale rychle!“

196

Nešťastný rybář se tak ztropoval, ţe vedl řvoucí a poskakující

babku k doktorovi na prutu jak medvěda. Nakonec přece jen se našel jeden spravedlivý a milosrdný a té nešťastnici ufikl vlasec u nosu. Říká se, ţe rybáři jsou tichý blázni. Dejme tomu. Sám jsem rybář

od narození a nijak mi to nevadí. Ale jak sami vidíte, takové

přiblíţení k tichému bláznu můţe skončit pěkným kraválem.

/PAN FRANTIŠEK JENÍČEK/

Bydlel v domě, kde bývala slavná šífařská hospoda Na dolejší. Chodívalo se tam kdysi na grundle. Byl to dobrý děda v brejličkách, s usměvavou tváří. Napadal na jednu nohu a ještě ve svém stáří měl jednoduchou profesi u firmy, která vyráběla plechové tabulky, na nichţ bylo napsáno, ţe se nemá plivat na zem, nebo ţe kibic má drţet hubu a podobná nabádavá hesla. Pan Jeníček byl doručovatelem těchto tabulek a současně inkasistou. Svou práci konal svědomitě, drţel na pořádek a na čisté oblečení, byl to vlastně šťastný muţ. Chodil k nám do hostince U Kroka večer co večer na svoje dvě piva. Pěkně si napřed umístil svou neohebnou nohu pod stůl, zasedl, zapálil doutníček a pak uţ jen poslouchal, co se povídá. Měl rád legraci, ale sám moc řečí nenadělal.

Leč postihl ho osud, zemřela mu ţena, která bývala ošetřovatelkou v podolském sanatoriu. Pan Jeníček posmutněl, ale nezbylo, neţ se vyrovnat se skutečností. Zdálo se, ţe ţivot pana Jeníčka poběţí alespoň navenek jako dosud. Aby si v maličkém pavlačovém bytě udělal větší prostor a pohodlí, prodal postel po neboţce. Řeklo by se taková maličkost jako prodej postele, co je na tom? A bylo. Byla to věc zásadního významu, přímo osudová pro zbytek ţivota pana Jeníčka.

Postel koupili komedianti, sídlící dočasně v Braníku. Kdyţ s ní

manipulovali, vypadla ze slamníku vkladní kníţka na osmdesát tisíc korun. To byl, prosím, před válkou kapitál. A teď začal tanec. Komedianti, to byla velmi rozvětvená a sloţitá rodina, byli to samí

švagři a sestřenice, staří, mladí, a teď měli v ruce kníţku na opravdu

197

ţádoucí a pozoruhodný obnos, ale ouraz byl v tom, ţe kníţka byla na heslo, jak se odborně říká vinkulovaná. Rodinka svérázných lidí se chumelila kolem kníţky a radila se, jak z ní těch osmdesát tisíc dostat. Problém to byl přetěţký, zájemci temperamentní, a tak není

divu, ţe docházelo ke sporům, nakonec se všichni servali a jedna z těch švagrových popadla ve vzteku kníţku, dostavila se k panu Jeníčkovi a pravila – pane Jeníček, to je tak a tak.

A uţ to jelo! Expres, Večerní list, A-Zet a všechen tehdejší

bulvární list měl lahůdku.

„Bohatství ve slamníku!“

„Vdovec spal na pokladu a nevěděl o tom!“

„Nikdo nezná heslo! Tanec tisíců kolem starého vdovce!“

„Pomohou právníci?“

Kameloti křičeli, Praţané si tehdy početli, jen konce historie uţ se nedověděli.

Advokáti sice pomohli, stalo se po právu a pan Jeníček přišel k svému.

Zdálo by se všechno krásné, skoro jako v pohádce. Pan Jeníček přišel zase ke Krokovi, udělal pro nás štamgasty banket, snědli jsme všechny suché buřty a syrečky, co jich měl pan hostinský Vilém na skladě, a vypili moře branického piva. Za jeho gesto jsme mu poslouţili radou, říkali jsme mu: „Pane Jeníček, dejte si pozor, teď se začnete moc líbit ţenskejm, jste bohatej člověk, tak opatrně!“ Pan Jeníček se usmíval, kýval hlavičkou, všechno se zdálo v pořádku. Nicméně, jak víme, ţivot a teorie se navzájem mnoho neposlouchají, a tak jednoho dne stěhovali k panu Jeníčkovi jakousi postel, s ní

přišla jakási kyprá paní – a jak to mohlo potom jinak dopadnout?

Pan Jeníček přestal chodit do hospody ke Krokovi, jen zřídka jsme ho vídali na nábřeţí a nějak to nebyl on. Jako by se před námi styděl, očka mu posmutněla, tváře pobledly, i s tou nohou to bylo viditelně horší. Jen ta chytrá paní se natřásala po Vyšehradě a zdravím kypěla. A pak pan Jeníček odešel, odešel nadobro, potichu a jak parte hlásalo, po delším utrpení.

Pryč je i hospoda Na dolejší, je tam úřad, a pryč je i hospoda U

Kroka, takţe je to totálně ukončená historie.

Ale abych nezapomněl, to heslo bylo „František“.

198

/ZTRATILA SE KAČENKA/

Je to hrůzostrašná historie o mojí vnučce Kačence. Naštěstí jsem nebyl tehdy doma. Byl jsem v Ústí nad Labem, a kdybych u toho byl, tak jsem to odnesl na zdraví. Protoţe ještě dnes, kdyţ o tom vyprávím, cítím, jak mě bolí ţaludek z rozčilení.

Začalo to nenápadně. Přišla k nám jedna paní, a kdyţ odcházela, špatně zabouchla dveře. Dvouletá Kačenka vystihla situaci a tak, jak byla, v zástěrce a v bačkůrkách, vyrazila z našeho bytu, nikdo nic netušil, odešla docela tiše. V kuchyni ţenské něco kuchtily k večeři, myslely si, ţe je Kačenka u babičky, babička myslela, ţe je v kuchyni, a tak ji nikdo nepostrádal.

Kačenka vykročila do ulic. Bylo to v březnu, v půl osmé večer, venku úplná tma a zima. Kačenka to vzala Hostivítovou ulicí, prošla Neklanovou, dokázala přejít několik nebezpečných křiţovatek, postupovala dál dlouhou Vyšehradskou třídou, aţ se ocitla v tmavé a opuštěné ulici Benátské. Kdoţ ví, kam by aţ došlá, ale tady ji potkal hodný pán, kterému se to nezdálo, a tak se jí zeptal, kam jde. Du dedeckovi naploti, pravila Kačenka. A kdepak máš dědečka? ptal se pán. Tam daleko, mávla kamsi rukou. Pán viděl, ţe tohle nikam nevede, a tak se zeptal: Kdepak bydlíš? Kačenka ukázala ručičkou směrem k svaté hoře Vyšehradu a řekla: Tam nahóţe. Pán ji tedy vzal za ručičku a šli. Kačenka ho vedla dost dobře, ale blízko nás přeci jen v té tmě ztratila orientaci. Nic to nevadilo, protoţe ten pán byl nejen hodný, ale i nápaditý. Vešel s Kačenkou do jediné

hospody, která nám po všech těch reformách na Vyšehradě zbyla, vyzdvihl Kačenku do výše a zvolal: Kdo ví, čí je to dítě? – No, to je přece Otčenáškovic Kačenka, bydlejí tadyhle naproti.

A bylo to. Zazvonil u nás a ţenský padly do mdlob.

Kdyţ jsme potom všichni v klidu celou věc uváţili, zjistili jsme nepochybně, ţe naši předkové byli moudřejší neţ my všichni dohromady. Jak byli chytří, ţe si vymysleli všechny ty bubáky, čerty a klekánice. My jsme, prosím, chtěli vychovávat dítě moderně, dítě

se přece nemá strašit, bubáci nejsou, je to všechno přeţitek. Tak jsme Kačenku nestrašili, ona se opravdu ničeho nebála, a jak vidíte, výsledkem byl krach této teorie.

199

Od té doby u nás vyrukovali všichni ti dříve obávaní nadpozemští

tvorové a navíc jsem Kačenku strašil Rudým právem. Denně jsem si ji ráno posadil na klín a četl jí Černou kroniku. Vymyslel jsem si Františka Kandrdáska, kterej se jeden den topil, podruhý zapálil sirkou barák anebo ho honil divokej medvěd, coţ byl vlastně

převlečenej čert, a od té doby nenapadne Kačenku utéct a seká

dobrotu.

Kačence se čtení z Černé kroniky líbí, někdy ji pohnu aţ k slzám, nedávno mi řekla: Dědo, já mám toho Františka Kandrdáska ráda, já

si ho vezmu za ţenu. Mám tedy jistou svízel, protoţe ho chce pořád vidět, tak prosím, jestli nějaký František Kandrdásek je, ať k nám přijde!

/AUTOMOBILOVÁ/

Nejsem automobilista, automobil nemám a mít nebudu, a taky tomu nerozumím ani za mák. Ale jezdím rád, to ano, mám hodně

kamarádů, kteří auto mají, a tak jsem si vymyslel jakýsi „Klub přátel majitelů aut“. Vesele jezdím a navíc jsem proti ubohému majiteli ve výhodě, protoţe se mohu i něčeho kloudného napít.

Přece však jsem na jednom autě zainteresován víc, protoţe naši mladí, dcera Jaroslava se svým muţem Jirkou, vlastní aerovku, takovou tu delší, myslím, ţe jí říkají třicítka. Tenhle maličký vozík mám rád a máte vidět ty zdravice, kdyţ se potkáme na silnici s kolegyní.

A tak si to jednou hasíme za krásného letního jitra k Roţmitálu na houby. Mám tam takovou malou vesničku, jmenuje se Buková, kde jsem proţil všechny svoje prázdniny jako kluk, a srdce mě tam pořád táhne. Mladí se pro nás zastavili v chatě v Mokropsích, naloţili nás, manţelku, mě a moji milovanou vnučku Kačenku. Bylo nám moc dobře a veselo, střechu jsme měli dole, Kačenka mávala na všechny strany a zdálo se, ţe nás čeká šťastný den.

Ale jen jsme vyjeli na dobříšskou silnici, na kaţdých pár kilometrech páni policajti zastavovali auta, prováděli kontrolu, byl to zkrátka den, kdy po celé naší vlasti byly ostře sledovány všechny automobily. Naši aerovku nechávali dlouho bez povšimnutí, aţ nás to trochu uráţelo. Aţ jsme se dostali k Březovým Horám a tady si nás

200

všimli. A zato pořádně. Zastavili nás a: Pane řidiči, vaše doklady. A v této kritické situaci totálně shořel můj dobrý zeť Jirka. Ukázalo se, ţe nemá nic, ale vůbec nic. Má sice elegantní taštičku na doklady, ale přes to, ţe je tak elegantní, nechal ji u nás v chajdě. Navíc bylo orgánem zjištěno, ţe nikdo z nás nemá ani občanský průkaz. Jedině

moje dcera Jaroslava u sebe našla potvrzení, ţe má zaplacenou činţi, ale to bylo panu policajtovi kupodivu málo. Začal nás vyslýchat. Začal u nejstarších, tedy u mě; prohlásil jsem, ţe jsem malíř

Otčenášek, snaţil jsem se mu s tím malířem vlichotit a on na to: Hergot, nejste vy ten sedmilhář? Ovšemţe ano, pane vrchní

inspektore, a uţ jsem se chytal stébla. No, podívejte, povídá pan vrchní, já vás rád poslouchám, mám pro vás jistou slabost, ale já vás pustím a jinde vás chytěj – a co kdyţ jste to auto ukradli? – Probůh, to snad ne, podívejte se na to ubohý dítě, a potom, kdyţ uţ bychom se dali na zločineckou dráhu, tak bychom šli po jiném autě. Ale vţdyť on to ani tak nemyslel. Byl to prima hoch, a tak nás propustil se slovy: Jeďte si, ale opatrně.

Jeli jsme s těţkým srdcem. Štěstí nám přálo, zase nás všude ignorovali, teď ovšem k naší velké radosti, aţ jsme dojeli do Roţmitálu, a odtud je uţ jen skok do Bukové. Uţili jsme si tam, houby rostly, dobrý to bylo.

A zpátky. Slet policajtů zaměřený na auta trval dál. Na hlavní

silnici k Příbrami jich stála celá parta. A teď jsem zase já přišel na geniální nápad. Povídám Jirkovi: Hele, vem to hlava nehlava, vraţ

tam největší rychlost, zahni a ţeň to k Příbrami! A on, prosím, ten zkušený automobilista, na to šláp a za pekelného rachotu jsme projeli alespoň čtyřicítkou křiţovatku. A to bylo zle! Na té křiţovatce byla totiţ stopka a na tu stopku nás dostali! Předjel nás pan policajt na motocyklu s plácačkou, zastavil a hajdy do Roţmitálu na stanici. A tady to šlo zostra! Ţádný pardon! Velitel sice taky znal Sedmilháře, ale s tím prý na mě nechoďte, já mám svý předpisy, auto si tu ponecháme, vy se dostaňte domů, jak chcete, a přineste si papíry. To se ví, my zas na něho s tím potvrzením o zaplacení činţe a nevinným dítětem, ale nic platno, povídal velitel, nedá se nic dělat, zaplatíte pokutu! Vzal tuţku a papír a začal počítat. Páni moji milí, to jste neviděli, jak na to šel z gruntu!

201

Začal asi takhle: Ţádnej z vás nemá občanský průkaz, to máme čtyři dospělý, to je čtyřicet korun, pan řidič nemá papíry, to je padesát, přejeli jste stopku, to máme dalších padesát, a teď mi ještě

povězte, kde jste byli na houbách. My, ţe tady kousek odtud, v Bukové, máme tam sestřenici, paní Váňovou, ta by ostatně mohla prokázat naši totoţnost. Ale na to nedbal, zato ta Buková ho začala zajímat.

Tak váţení, tak vy jste byli v Bukové, v lese a na houbách, no ovšem, to je, pěkně prosím, vojenský prostor! Na kaţdém kroku tabule, ţe se tam střílí, ţe se tam nesmí! Tak to máme čtyřikrát po padesáti a za to dítě sto, protoţe je to od vás nesvědomitost!

Pak ještě něco říkal a počítal, ale to uţ jsme byli tak omámení, ţe nám to bylo všechno jedno. Dělalo to nakonec asi patnáct set korun, a my jsme se nezmohli na víc neţ na chabé prohlášení, ţe „takové

peníze vůbec nemáme“.

Ale nakonec se ukázalo, ţe naše Bezpečnost má pochopení, plácli jsme si na osmdesát korun, dostali jsme potvrzení, které nám otvíralo volnou cestu domů,* a frčeli jsme.

/PAN DOKTOR VELEBIL/

Kaţdý prý ţije tolik ţivotů, kolik řečí ovládá. Se mnou je to tedy prabídné, protoţe ovládám jen tu svou řeč mateřskou, ačkoli páni profesoři dělali, co mohli. Vina je tedy jedině na mně. Ale kaţdý si nějak ten sloţitý ţivot usnadňujeme, a kdyţ nám něco dojde, hledáme z nouze ctnost.

Řekl jsem si, ţe čeština je vlastně řeč světová, velice jadrná, a ţe se tudíţ nebudu nikde poniţovat a budu všude mluvit česky. A věřte nebo ne, domluvím se všude a dokonce mě berou váţně a s respektem, protoţe nekomolím jejich řeč. Ale původcem této mé

zásady je pan doktor Velebil, který mě první přesvědčil, jaká moc a síla je v naší krásné řeči, uţije-li se na pravém místě, v pravou chvíli a naprosto suverénně.

V třicátém pátém roce jsem se vydal s mým kamarádem, Vojtou Přívozníkem, na dobrodruţný tramp, prošli jsme půl světa, dostali jsme se aţ do Sýrie. Po cestě jsme se seznámili s krásným člověkem, s panem doktorem Velebilem. Byl to pán v nejlepším věku, muţné

202

postavy, měl stříbrobílého jeţka a hlavně smysl pro humor. Jestli se dobře pamatuju, říkal nám, ţe býval lékařem na známé rakouské

bitevní lodi Viribus Unitis.

A teď jsme tedy v Sýrii. Jeli jsme stařičkým autobusem z Damašku do Bejrútu přes Syrskou poušť. Bylo to v noci, vládla egyptská tma a horko. Tenkrát to byl ještě dost nebezpečný podnik, protoţe v poušti často vyváděly neplechy všelijaké loupeţné tlupy, po stranách silnice se povalovaly různé kosti a pohled na ně byl nevábný.

Najednou proti našemu vozu vyvstane voják nebo snad policista v červeném turbanu, s obrovským černým plnovousem, a míří flintou na nás.

Náš šofér, Arab, zastavil, něco nebylo v pořádku. Bylo to asi váţné, protoţe zbrojnoš hrozně křičel a odebral šoférovi papíry. Šofér kňučel strachem, padl na kolena, objímal mu nohy, dovolával se Alláha, všechno marné. Pan doktor Velebil, světa zkušený muţ, nám povídal: Koukejte, mládenci, já tyhle lidi znám, to bude dlouho trvat, ty se budou tahat nejméně hodinu, pojďte ven, sedneme si tadyhle na kraji do písku a budeme vzpomínat na domov. Poslechli jsme rádi, krásně jsme si povídali, ale ona ta tahanice opravdu nebrala konce. A tu se pan doktor vztyčil a pravil: Teď vám, hoši, ukáţu, jak to celý srovnám.

Nyní nastala ona slavná chvíle, která zapůsobila na naše vlastenecké city dojmem nezapomenutelným.

Pan doktor se postavil před ozbrojeného hromotluka a velikým a vznešeným hlasem pravil: Chceš přes drţku? Okamţitě mu dej ty papíry, ale hned! Voják strnul v pozoru, třesoucíma rukama odevzdal papíry šoférovi, který se v úţasu vydrápal z prachu silnice a – jelo se. Přál bych vám vidět tu úctu spolucestujících domorodců a coţ

teprve šoféra samého! A taky naši hrdost nad vznešeností českého jazyka. Pak se mi nedivte, ţe jsem navţdy zůstal panu doktorovi vděčen za tuto lekci a vzal si z ní poučení pro celý ţivot.

/MALÍŘSKÁ/

Kdyţ malíř maluje v plenéru, přijde si na své. Někdy mrzne, jindy mokne, ale skoro vţdy je terčem zájmu kolemjdoucích a

203

nezbývá mu, neţ vyslechnout mnohé rady a porady a samozřejmě

kritiky. Je zajímavé, kolik lidí přijde se stejnou věcí, řeknou vám, poslechněte, u nás je jeden, ale není to ţádnej akademickej malíř, to byste měl vidět, ten maluje! Tím vám jaksi jemně naznačuje, ţe to, co vy děláte, je nějak nanicovaté. Ale jelikoţ se to všechno pořád opakuje, člověk si zvykne a bere to všechno s humorem. Jednou se za mě postavil jeden strejda a ten by mě byl málem uvedl do varu. Maloval jsem na břehu Vltavy pod mostem u Kamýka krajinu po proudu Vltavy, tehdy ještě svobodné, nádherně šumící a voňavé. Ten strejček šel nahoře po silnici k mostu, a kdyţ mě

zahlédl, neváhal slézt z příkrého a vysokého pešuňku a postavit se za mě. Dal křesťanské pozdravení a kupodivu mlčel. Vydrţel to dlouhou dobu, aţ jsem byl nervózní, co tedy vlastně chce. Ono mít cizího člověka za zády, který je zticha, není příjemný pocit. Navíc to bylo v úplné samotě. Ale pak mu to přece jen nedalo a povídá: Poslechněte, já vás tak pozoruju, ale jak to, ţe tam nemáte ten most?

Já na to: No, jak ho tam můţu mít, kdyţ já přece koukám támhle. Ale on se nedal: To mi přece nebudete povídat. Ten most tadyhle je, já ho vidím, tak ho musíte vidět taky. Snaţil jsem se mu to vysvětlit, říkal jsem mu: Podívejte, já maluju támhle, kde je ta chalupa, vedle ní

strom, tady máte ten lesík, všechno mu to ukazuju. Ale jemu se to vůbec nezdálo a pořád opakoval: Nic mi nepovídejte, tadyhle napravo musí bejt ten most – a uţ se mi prsty hrabal v obraze, zapatlal si ruce a prohlásil, ţe napravo musím vsadit ten most. Mě uţ

to dopálilo, tak povídám: Tatíku, já tam ten most nevsadím, protoţe ho nevidím. Zmlkl a po chvíli povídá: Poslechněte, ale vy se tím neţivíte, viďte? No, samozřejmě ţe ne, to víte ţe ne, kdepak. To ho asi uklidnilo, takţe pravil: Tak to je něco jinýho – buďte zdráv – a drápal se na pešunk.

204

ČTVRTÁ ČÁST

SEDMILHÁŘSKÉ STŘÍPKY

VLADIMÍR KALINA

I. díl

Chvíle pošetilosti (1991)

Moto:

Neproţil jsem příliš mnoho –jiní proţili víc; neproţili však to, co já.

V kumbálku za krámem popíjím kávu se starým knihkupcem: všude jen knihy – o čem jiném si povídat?

„Někdy se den vleče a je k nerozeznání od včerejška… Zákazník řekne, co si přeje, já buď mám, nebo nemám, nerozhodným poradím

– ale jen decentně, abych neurazil! – a tak je to od rána do večera: prostě normální den, kdy se vrátím domů utahaný a jsem rád, ţe zalehnu. A někdy přijde den, kdy se svět zbláznil – a to je velká

radost! Většinou se to nahromadí –jak to začne hned po ránu, do večera se mám na co těšit… Přišel mi první zákazník, takový drobný

205

rtuťovitý padesátník s ulízanými vlasy a kovovými brejličkami, mluvil rychle a začal ještě v chůzi rovnou ode dveří:

‚Pane vedoucí, máte tu publikaci o mincích, které razila česká

šlechta?‘

Víte, beletrii si bezpečně pamatuju nejmíň rok dozadu, ale v odborné literatuře si nejsem tak jistý – rychle jsem přemýšlel, ale na takový titul jsem si nevzpomínal, a tak jsem se zeptal, kdy ta kníţka vyšla.

A muţ odpověděl opět rychle a bez přemýšlení:

‚V roce 1906!‘

Tak jsem mu slušně odpověděl, ţe takové kníţky jsou dneska k dostání uţ jen v antikvariátech – a najednou se pán strašně rozčilil, třískl pěstí do pultu a vykřikl:

‚To vím taky! Ale myslel jsem, jestli vám náhodou nezbyla na skladě

– v antikvariátě za ni chtějí tisíc korun!‘

Sotva odešel, vřítila se do krámu paní s dvěma nákupními taškami

– nikdy jsem ji jako zákaznici neviděl – a bylo mi naráz všechno jasné: ten den vyšel nový Hrabal! A já dostal jenom třicet kousků, co mi sotva stačí pro stálé zákazníky – ale představte si tu náhodu: otevřel jsem další balík a bylo jich tam padesát! Tomu říkám vítaný omyl! A tak jsem je všechny vyloţil za sebe do přihrádky, abych je měl po ruce.

A stalo se, jak jsem předpokládal: paní přistoupila aţ k pultu, naklonila se s trochu nedůvěřivým výrazem, s jakým se v obchodech shání podpultové zboţí, a tiše se zeptala:

‚Nezbyl vám náhodou jeden Hrabal?‘

Úsluţně přikývnu, vztáhnu bez dívání ruku k poličce a vytahuji jeden exemplář – a v té chvíli ţena zbrunátněla a dotčeně vybuchla:

‚Z regálu?! To nechci!‘

To uţ jsem věděl, ţe budu mít pěkný den! Čekal jsem, co mě

čeká do třetice – většinou je to tak v pohádkách. A skutečně: zbývalo pár minut do zavření a vešla taková upravená paní, všechno na ní

bylo akorát, a přání také neměla zvláštní – něco od Lady, prý pro vnučku do Austrálie. Nabídl jsem jí tři publikace z Albatrosu, dlouze

206

je prohlíţela – pak se rozhodla pro tu největší a odloţila ji stranou – a najednou se zarazila v krátkém zaváhání, rozevřela rychle kabelku, vytáhla krejčovský metr a pečlivě kníţku přeměřila. Pak si zklamaně

povzdechla a řekla s jistou nadějí v hlase:

‚Neměl byste totéţ o pět centimetrů uţší?‘

Víte: po takovém šťastném dnu si večer otevřu lahvinku a vţdycky si vzpomenu na našeho ředitele, který nám ve škole říkával:

‚Chvíle pošetilosti je jediný okamţik, kdy dohlédneme aţ na dno lidské duše.‘

Jak už to bývá při rodinných návštěvách, kdy se sejdou děti rozdílného věku a dostanou přikázáno, aby si hrály:

Šestiletá Markétka marně láká svého nového a nudícího se kamaráda Ivana ke společné hře na domácnost.

Po dlouhém a marném naléhání plačtivě vydechne:

„Proč si se mnou nechceš hrát?“

„Protoţe mám rozum!“ odsekne s muţskou nadřazeností Ivan. Markétka se urazila, chvíli mlčí a přemýšlí a pak řekne s vychytralou ţenskou pomstychtivostí:

„Stejně o něj přijdeš, aţ se zamiluješ!“

Sedím s přítelem na třech kufrech a dvou bednách v holé

místnosti čtvrté kategorie a oba mlčíme: pomohl jsem mu po rozvodu odvézt jeho věci ze čtyřpokojového bytu.

Po dlouhé odmlce přítel zmačká papír od salámu, dopije z láhve zbytek piva, rozhlédne se stísněným prostorem se zašlou malbou drobných růţiček a s mírným úsměvem zamyšleně řekne:

„Kdyby nebylo důsledků, byl by ţivot jen samá radost!“

Už se zavíral lokál a servírky stahovaly ubrusy ze stolů – vrchní

pan Kindl stál u mého stolu a zapálil si s poţitkem první klidnou cigaretu: viditelně si chtěl povídat.

A tak jsem se zeptal:

„Jak dlouho uţ děláte číšníka, pane Kindl?“

Pousmál se, mávl rukou a zahleděl se do prázdna; po paměti poloţil cigaretu na popelník, vytáhl ze zadní kapsy objemnou šrajtofli, ohnul ji, srovnal blok účtenek, sáhl za ucho pro tuţku a zamyslel se:

„To by bylo povídání na celý večer…“

207

Zaklepal obráceným koncem tuţky o papír, a jako by se rozhodl to zkrátit, začal bez dlouhých úvodů:

„Tak: čtyři roky jsem se učil v Metropolu.“ Bezděčně otočil tuţku v prstech a na účtenku napsal: 4 –

Pokýval hlavou, ţe to tak souhlasí, a pokračoval:

„Pak tři roky v Imperiálu, pět let u Šroubka, šest let u Černého koně, dva roky v Sekt pavilónu, tři roky u Kranzla v Berlíně, pět let u Dydka, sedm v Repre, dva roky ve Slavii – a tady jsem uţ čtvrtý

rok…“

A účtenka se zaplňovala sloupcem čísel:

3, –

5, –

6, –

2, –

3, –

5, –

7, –

2, –

4, –

Potom rázným škrtem podtrhl a jel odzdola tuţkou po číslech, šeptem drmolil a nakonec napsal součet. „Přesně jednačtyřicet!“ řekl. Odtrhl účtenku, poloţil mi ji na stůl, zachřestil drobnými v kapse a smutně pokýval hlavou: asi to byl první účet v jeho ţivotě, který si zaplatil sám.

Prázdné Staroměstské náměstí jiskřilo ranním listopadovým mrazíkem – šel jsem po chodníku sám podle fronty zamlklých starobylých domů.

Najednou se rozlehl náměstím naléhavý ţenský výkřik, jako by věstil neštěstí: „Pane!“

Zvedl jsem hlavu a strnul: ve výšce třetího patra se hrozivě

vykláněla stařena s neupravenými prameny bílých vlasů a vyhublýma rukama se drţela okenního rámu, jako by se chystala ke skoku.

Vrostl jsem nohama do země a domy mě tiskly jako do výtahové

šachty: co budu dělat, kdyţ skočí? Znehybněl jsem představami, ţe v bytě hoří, ţe není úniku a jde o ţivot – a vykřikl jsem:

208

„Hoří?“

Ţena se vyklonila aţ po pás a vykřikla stejně zoufalým hlasem:

„Je sobota, nebo neděle?“

Tlak ve spáncích povolil a náměstí se opět rozevřelo; odevzdaně

jsem zavolal: „Neděle!“

Vysoko nade mnou se hlučně zavřelo okno, a já – neschopen kroku – jsem zíral do modré oblohy: čas samoty byl pojmenován.

Mirek Kváša sedával celých osm let ve druhé lavici u okna a bydlel na opačném konci Jeseniovy ulice: měli jsme k sobě daleko. Aţ na večírku po dvaceti letech od maturity si k půlnoci pro mě

přišel, odvedl k baru a poručil dva koňaky.

Dlouho točil skleničkou v prstech.

A pak zvedl hlavu a řekl:

„Snad budeš vědět: píšeš o lidech… Ze mě se stal vášnivý rybář –

vstávám za tmy a jdu k vodě, kdyţ svítá: to ti je nádhera! Dejchám řeku uţ na dálku a kaţdým krokem se všechno mění: světlo, barvy, zvuky – nikdy není nic stejný, i kdyţ mám svoje vyhlédnutá místa, kam se vracím… To jsou obrazy! To bys nevěřil, co dělá nebe: nízký, vysoký, nebo zas hluboký – všecko chytí vţdycky novou barvu – řekl bys zelená: jenomţe je jiná na jaře a na konci léta – a rok od roku se taky mění… A vůbec nejkrásnější je, kdyţ mţí – to je ticho, kdy tě nic neruší.“

Odmlčel se, zamyšleně se napil a pak řekl s upřímnou naléhavostí:

„Řekni mi: já nejsem ani malíř, ani básník, ani skladatel – co mám s tou krásou dělat?“

Mlčel jsem a vracel se do dob, kdy jsme měli k sobě daleko; přemýšlel jsem: kolik je v lidech prostoru pro krásu, která nás sbliţuje.

Petr a Jirka bydleli na internátě v jednom dvoulůţkovém pokoji: od prvního dne se stali nerozlučnými kamarády, a protoţe se shodou okolností narodili ve stejný den, začali si říkat „brácho“. Na společnou oslavu svých šestnáctých narozenin se připravovali s důkladností dobrých organizátorů: od kamarádů si půjčili chatu, v týdnu tam navezli zásoby vína a jídla, magnetofon a přenosnou

209

televizi s videorekordérem, ale hlavně zajistili účast dvou kamarádek, které doma ohlásily povinnou brigádu.

A před odjezdem v pátek ráno: oba teplota čtyřicet!

Snaţili se to zamaskovat, ale vychovatelka to na nich poznala a poslala je k doktorovi, který jim rovnou napsal neschopenku na celý

týden.

A tak slavný večer proţili v postelích, potili se a pili čaj –

většinou mlčeli, neboť rána osudu byla příliš krutá: a kdyţ si před spaním rozdávali prášky a zapíjeli je minerálkou, řekl Petr v zamyšleném rozpoloţení:

„Brácho, víš, jak bude vypadat svět v roce 2035?“

Jirka se na něho překvapeně díval – nechápal smysl otázky ani představu vzdáleného času.

A Petr se pousmál:

„Zrovna takhle: to nám bude šedesát!“

Toto je historka, kterou mi jednou vyprávěl Vladimír Menšík –

škoda, ţe ji nenapsal sám: plnou nečekaných odboček, přirovnání a zvratů, vyprávěných v jednom proudu; jeho způsob vyprávění nelze napodobit

– jenom za poslední větu ručím.

Natáčely se noční exteriéry za Prahou. Těsně po půlnoci přinesli Vladimírovi od babičky telegram, aby okamţitě přijel domů na Moravu, ţe umírá děda; natáčení se jako z udělání protáhlo aţ do dvou hodin

– pak nasedl Vladimír do auta a vyjel: hlavou se mu honily vzpomínky na dědu, kterého měl rád. Dorazil aţ k ránu, vešel do kuchyně – babička stojí u plotny a vaří snídani, ţádný nářek a pláč!

Všechno se vysvětlilo: děda dostal večer těţký záchvat a přál si ještě

naposled Vladimíra vidět – jenomţe… k ránu se mu ulevilo, objednal si snídani a znovu usnul; a tak si Vladimír s babičkou povídali, a kdyţ byla snídaně hotová, šli do pokoje za dědou – a tentokrát se osud naplnil: leţel naznak a uţ nedýchal. Babička se dala do pláče, nebyla k utišení – a Vladimír si v té chvíli smutku uvědomil, ţe všechno je teď na něm, musí dědu rychle převléknout; kdyţ ze skříně

přinesl černé sváteční šaty, začala mu to babička rozmlouvat: co kdyby se zas náhodou probudil?

210

A protoţe Vladimír věděl, ţe nic uţ nelze odkládat, řekl s bezprostředností tu nádhernou větu, která smiřuje ţivot se smrtí:

„Tak mu namluvíme, ţe jsme měli jít večer do divadla!“

Kdykoli jedu hlavní silnicí a projíţdím v přímém směru křiţovatkami cest odbočujících do krajiny, kterou vlastně míjím a vnímám jen koutky očí, vţdycky lituji, ţe čas mi nedovolí změnit směr a vplynout okresními silnicemi, polními a lesními cestami do neznáma; vţdycky se ve mně probudí dávno zasutý pocit z dětských dobrodruţství, jejichţ romantikou byla touha: vyběhnout na kopec a podívat se, co je za ním, toulat se nazdařbůh a nechat se překvapit záţitkem temných strţí a spadlých hnízd, tišinami pasoucích se laní

či tajemných jeskyní a opuštěných rozvalin.

Najezdil jsem tisíce kilometrů, jejichţ cílem byla povinnost – aţ

jednou: jel jsem do tehdejšího Gottwaldova na dětský festival o den dřív, abych uţ ráno stihl první soutěţní promítání; vyjel jsem z Prahy po poledni a nespěchal a na Vysočině mě to najednou napadlo: bez rozmýšlení jsem sjel na první odbočku a úzkou silnicí se stromořadím jeřabin jsem vnikl do krajiny svahovitých políček a luk, hájků, rybníků a potoků, upravených vesniček a městeček. Zvolnil jsem tempo a bez nahlédnutí do mapy jsem udrţoval přibliţný směr na Gottwaldov – častokrát jsem na místech s výhledem zastavil, prošel se po polních a lesních pěšinách, vykoupal se v olšoví dravé

říčky, prohlédl si vesnické kostelíky a zamlklé hřbitovy na větrných návrších: přestal jsem kontrolovat čas. Proţíval jsem svobodu stálých odboček s odměnou nečekaného – a najednou tu byl podvečer, projíţděl jsem právě starobylým náměstím malého města a upoutal mě svítící nápis Hotel – a současně se ozval neodbytný hlad, takţe jsem zastavil a vešel do restaurace s bílými ubrusy a usadil se u rohového stolku. Vyhlíţel jsem vrchního, ale ke stolu přistoupil muţ

v bílé zástěře, s vysoukanými rukávy, podal mi jídelní lístek a dobromyslně dodal:

„Právě jsem dovařil jahodové knedlíky.“

Přinesl jich na talíři kopec, nadýchaných a voňavých, a protoţe jsem pořádně vyhládl, nabídl mi nádavkem domácí uzené, ţe se jen rozpadalo na jazyku; a lokál se zatím zaplnil, k mému stolku si přisedli tři chlapi a za chvíli jsme si vyprávěli, jako bychom se znali

211

odedávna. A slovo dalo slovo: muţ s vlasy na jeţka, jemuţ říkali Joţko, pozval nás k sobě do sklípku, a kdyţ jsem se snaţil vysvětlit, ţe jsem tu autem a mám objednaný hotel v Gottwaldově, řekl hostinský, který stál náhodou u stolu:

„Přespíte tady – mám tu volný pokoj.“

Všechno bylo tak samozřejmé a přátelské, ţe jsem neodolal – a taky nelitoval: proţil jsem ve sklípku nádhernou noc, plnou písniček, veselého vyprávění a nových přátel, kteří ještě dodatečně přicházeli. A protoţe před ranní jízdou jsem pil střídmě, musel jsem slíbit rukoudáním, ţe na Václava přijedu na vinobraní a zůstanu pár dní. Ráno jsem zaspal a vyřítil se z pokoje, v letu se rozloučil s hostinským, který slíbil, ţe mi bude na Václava rezervovat pokoj – a kdyţ jsem pak přijel do Gottwaldova a v recepci hotelu jsem si vyzvedával klíč od pokoje, najednou jsem strnul; s hrůzou jsem si uvědomil, ţe mě vůbec nenapadlo zeptat se na jméno městečka, kde jsem proţil tak krásnou noc!

Umínil jsem si, ţe při návratu znovu projedu pavučinu okresních silnic – vyjel jsem o něco dřív a v paměti si vybavoval cestu, po níţ

jsem do Gottwaldova přijel; jenomţe v protisměru má orientace zklamala a skutečně jsem zabloudil; motal jsem se krajinou a častokrát ve mně zatrnulo při pohledu na obrysy městečka, které se nečekaně vynořilo ze záhybu silnice: uvědomoval jsem si, jak jsou si všechna ta městečka podobná, s věţičkou kostelíka a svítícím okrajem nových vilek a paneláků!

A tak jsem to jedno vlídné městečko se starobylým náměstím a pohostinnými lidmi uţ nenašel – dodnes ve mně zůstal tajemný pocit jak z konce krásné pohádky: bylo – nebylo?

A zůstala i výčitka, ţe jsem nedodrţel slovo; a tak se s odstupem let omlouvám panu hostinskému, Joţkovi i jeho přátelům, ţe jsem na Václava nepřijel – i kdyţ jsem se k nim ve vzpomínkách tolikrát vrátil!

Každému bylo líto starého dědy, jemuţ se říkalo Fajfka: skoro čtyřicet let pracoval jako truhlář ve fabrice na dřevo, patřil k nejlepším a nejpoctivějším – a najednou stál před soudem!

Všechno to začalo docela obyčejně a nenápadně: Fajfka poţádal vedení podniku, aby si mohl odváţet pro svoji potřebu piliny do

212

kamen ve své dílničce – rádi mu dali bumáţku, a tak děda kaţdý den po směně projíţděl vrátnicí s vrchovatým trakařem, vrátný mu častokrát propíchl náklad klackem, zda nevyváţí hodnotné dřevo –

ale vţdycky bylo všechno v pořádku a na trakaři byly opravdu jen piliny.

Aţ najednou to všechno prasklo: Fajfka totiţ za tu dobu vyvezl ze závodu sedmadvacet nových trakařů!

Měl jich plnou stodolu, protoţe ţádný neprodal – a vlastně to neměl ani v úmyslu: zalíbil se mu jen ten nápad – a kdyţ se to napoprvé povedlo, přestat uţ nedokázal.

Byl z toho sám smutný a styděl se vrátit do fabriky, a protoţe uţ

přesluhoval, poţádal o důchod; přestal chodit i do hospody a stal se z něho samotář: takhle si zpackat konec poctivého ţivota!

Sám to komentoval povzdechem:

„To je tak, kdyţ člověk zblbne z chytrosti!“

Uložili mě po půlnoci s natrţeným svalem do velkého nemocničního pokoje, a protoţe uţ nebyla volná postel, srazili dvě

lůţka dohromady, vystlali mezeru dekou – a tak jsem se zbytek noci bál pohnout, abych nepřekáţel dvěma sousedům, jejichţ nohy v sádře trčely na kladkách.

Ráno jsem se probudil celý ztuhlý a rozhlíţel se tichým pokojem s dvanácti postelemi, z nichţ se tyčily sádrové lafety rukou a nohou

– a najednou se na protější posteli zvedl urostlý čtyřicátník, odhodil deku a vyskočil: stál jen v trenýrkách, slastně se protáhl a udělal pár dřepů.

A pak svým sytým hlasem probudil celý pokoj: „Panstvo! Jdu do kantýny – kdo chce pivo, mlíko, minerálky?“ Udiveně jsem se na něho díval: co tady dělá? Kdyţ vyběhl s nákupní taškou, dozvídám se od sousedů jeho osud: předevčírem jel jako řidič dodávky přes chráněný ţelezniční přejezd

– a přihnal se rychlík, který ho rovnou nabral! Pak mi to sám vyprávěl:

„… jak se to stalo – to vám neřeknu… Prostě: od volantu koukám na koleje – a najednou nic! Prostě vůbec nic – a já leţím v trávě a koukám na kytičky v úrovni očí – a kousek ode mě na pešuňku

213

zastavuje rychlík! A to uţ se kolem mě sbíhali lidi a zmateně křičeli, abych se nehýbal a nemluvil – tak jsem leţel a nemluvil – a všechno se mi pomalu vracelo od chvíle, kdy jsem koukal na koleje: asi jsem po nárazu vylítl dvířkama, ale nic jsem si nemohl vybavit. A pak se objevili dva chlapi od sanitky, co náhodou jeli kolem, opatrně mě

uloţili na nosítka a nesli mě kolem vraku mé dodávky: ta mohla jít rovnou do šrotu! A tady ve špitále uţ byl připravený operační sál a doktoři s kudlama, všechno svítilo, skláněli se nade mnou a jeden povídá, jestli můţu mluvit. Tak jsem řekl, ţe můţu. A jestli můţu zvednout ruce? Tak jsem je zvedl. A co nohy? Tak jsem je zvedl taky. A jestli se můţu postavit. Tak jsem se postavil! A sám pan primář mi podal ruku a řekl, ţe něco takového ještě v ţivotě nezaţil, ţe mě ještě pošle na pár vyšetření, a jestli pak budu v pořádku, ţe mě

zve na šampus. – A vidíte: včera večer jsme ho vypili!“

Pak se muţ zamyslel a povídá:

„Já se vlastně znovu narodil… A tak dumám, ţe bych měl začít nový ţivot – přece mám na to právo! Jenomţe: v manţelství jsem spokojený a v práci taky, dostavěl jsem nový domek a děti jsou hodný…“

Usmál se a dodal:

„Taková příleţitost…! Ono se nevyplácí ţít bez hříchů!“

V prázdné noční ulici se na opačném chodníku motá opilec: instinktivně zrychlím krok, ale muţ, potácející se nízko při zemi, mě

zřejmě zaregistroval šestým smyslem:

Zamířil ke mně přímo přes vozovku ve vychýlené poloze nekončícího pádu, kdy jeho nohy v plandavých kalhotách vyvaţovaly rovnováhu v kmitavých cupitavých krůčcích. Zůstal jsem stát v obavě, ţe proletí zdí – zachytil se mě

vztaţenýma rukama, zvolna se narovnával a řekl hlasem plným vyděšeného zoufalství:

„Pane! Na světě se moc souloţí a nedá se to zastavit!“

Jednou ve společnosti vyprávěl Vladimír Sís, jak v padesátých letech natáčel dokumentární film v Tibetu, jak dlouhé měsíce šli s kameramanem Vanišem pěšky nekonečnými horami, neţ dorazili do Lhasy, a jak tam proţili den, kdy se jako jediní cizinci stali svědky příchodu čínských jednotek.

214

Snad jedním z nejpozornějších posluchačů byl uhlazený muţ

výrazné tváře, s pronikavým pohledem naprosté soustředěnosti – a najednou vyrazil zcela konkrétní otázku:

„Kde jste bydleli v Lhase?“

Vladimír odpovídal zeširoka o problémech ubytovacích moţností

– a v té chvíli ho muţ přerušil netrpělivým dotazem: „Jak daleko jste měli k poště?“

„Kousek…“

Teď se muţ napětím takřka předklonil a zeptal se tónem plným naléhavosti:

„Posílal jste ten den nějaké dopisy?“

Vladimír se zamyslel a po chvíli, nechápaje smysl otázky, zavrtěl hlavou.

V tom okamţiku se muţ chytil za hlavu a zoufale vykřikl:

„Jedna známka s razítkem – to je dneska jeden mercedes!“

Vladimír Sís oněměl, neboť si po letech uvědomil, ţe propásl ţivotní šanci; a muţ rozčileně pokračoval:

„To je pořád tak: jak se ve světě něco děje, první jsou tam u toho mraky vojáků, politiků, filmařů… Ale poslat tam aspoň jednoho pořádnýho filatelistu – to nikoho nenapadne!“

Jedním ze zapomínaných tvůrců krásy je bezděčnost – příliš

nevěřím na vyspekulované racionální záměry: bývají chladné a nepřekvapí.

Seděl jsem v hospodě v Kravařích a můj náhodný soused mi s vehemencí podnapilých nabízel ke koupi malovanou kuchyňskou kredenc

– potřeboval zřejmě velice urgentně peníze: čárky na jeho tácku připomínaly laťkový plot.

Zašel jsem tedy do jeho malého domku vedle kravína a vstoupil do jediné místnosti, zatuchlé zoufalým nepořádkem: v rozestlané

posteli s načernalými peřinami spal naznak jak v pohádce o Karkulce statný vlčák s hlavou na polštáři a s packou za uchem – rozmrzele na mě pohlédl a nesnaţil se ani štěknout. Šedivé stěny byly plné

zelenavých skvrn, většina okenních tabulek byla rozbitá, na dvou ţidlích se jak hadry válely kusy oděvů, stůl byl plný prázdných

215

pivních lahví – ale nejvíc mě fascinovalo umyvadlo na vysokých kovových noţkách: otlučený lavór měl uprostřed díru jako dlaň. Hledal jsem očima malovanou kredenc, ale spatřil jsem hned u dveří jediný kus nábytku, tvarem připomínající starý vesnický

příborník; stály na něm plechovky a po stěnách se táhly zaschlé

krápníky barev: pod nánosem prachu jen místy prosvítaly odřené

kresby růţiček.

V té chvíli se prodralo do šeré místnosti zapadající slunce a já se jen nadechl v úţasu: podlaha se v odlesku rozzářila třpytem oslnivé

barevné mozaiky, připomínající nádheru orientálních paláců!

Modrá, zelená, stříbrná, červená, hnědá – zíral jsem na měňavé

obrazce a přecházel mi zrak – jiskřivé barvy se místy slévaly v nepravidelné pruhy a vytvářely vzrušující tvary, podobné závitům vesmírných mlhovin – a místy se zase rozestřely do mnohobarevné

změti bodů jak na plátnech impresionistů.

Sklonil jsem se – a původce nečekané nádhery byl odhalen: byl to můj podnapilý hostitel, který zřejmě po léta odhazoval na hliněnou podlahu kovové uzávěry z pivních lahví a udusal je v krásu, jakou dovede vytvořit jen bezděčnost.

Na Kampě v hospodě U Měšťánků jsem občas sedával se starým panem Kašparem, který si ještě z dob klukovského mládí pamatoval slavný let svého strýce, prvního českého aviatika.

Starý pan Kašpar proţil celý svůj ţivot na Vltavě v půjčovně

loděk a z jeho skoupého vyprávění jsem vycítil stopu nevyslovené

trpkosti, ţe vlastně nikdy nic nedokázal: jako by podvědomě stále ţil ve stínu svého slavného strýce.

Vzpomínal na záţitky z povodní a na lampiónové veselice na řece, na nejmilejší klientelu – milence – a hlavně na staré voraře, kterým záviděl dálky; pamatoval si ještě na tahy lososů, největší a nejkrásnější kus se pak slavnostně předával praţskému primátorovi, a věřil i na vodníka z Čertovky, i kdyţ o něm vyprávěl s nádechem vlídné ironie.

Jednou si bezděčně povzdechl:

„Na mě se zlobil – připravil jsem ho o pětadvacet hrníčků.“

Tak jsem se vlastně dozvěděl, ţe pan Kašpar zachránil za svůj ţivot pětadvacet lidí před utonutím! Převáţně to byly děti, které

216

přecenily svoje síly nebo se na loďkách převrhly ve vírech pod propustí, ale bylo mezi nimi i několik sebevrahů, kteří se dobrovolně

rozhodli ukončit svoji ţivotní pouť.

Viditelně byl nerad, ţe o tom začal mluvit, vrtěl se na ţidli a rychle dopíjel pivo; přesto mi však prozradil recept, jak se z řeky zachraňují sebevrazi:

„Kdyţ na mě někdy zvečera padla tíseň, ţe jsem doma seděl s prázdnýma rukama a nechtělo se mi ţít – já v té chvíli věděl, ţe někomu je stejně a v zoufalství jde k řece, vyběhl jsem i do nečasu a nasedl do loďky, vyjel jsem aţ pod Karlův most a čekal aţ do rozednění.“

Díval jsem se do jeho vrásčité tváře a přemýšlel, zda vlastně v ţivotě nedokázal víc neţ jeho slavný strýc; a jako by snad četl moje myšlenky, ohradil se:

„Já si vlastně vţdycky zachránil ţivot sám.“

Na silnici stopují dvě děvčata v rozpuku svých šestnácti let –

tentokrát však nepomáhají ani výstavní nohy v bermudách, ani naditá

trička: je pátek odpoledne.

„Dneska chlapi vyváţejí manţelky na luft…“

Stojí uţ více neţ hodinu a provoz pováţlivě slábne; a v okamţiku, kdy se blíţí stařičká muzeální tatřička, přijde ten spásný

nápad:

S výkřikem „To chce inovaci!“ sundají obě naráz trička a mávají

jimi vysoko nad hlavami!

Vůz zastavil, vystoupil starý pán a současně se ozval jeho skřehotavý káravý hlas, jako by stál ve třídě před katedrou:

„Vágnerová! Valášková“

Obě stojí vyděšeně před svým profesorem v provinilém úţasu s rukama skříţenýma přes prsa – a pan profesor odhlédne a řekne v lítostivém zamyšlení:

„A já vás dosud hodnotil jen podle znalostí staré české

literatury…“

Pětiletá Věrka se zatoulala na kraj paseky vedle chatové osady –

a poprvé v ţivotě uviděla ţivou srnku, která se vynořila z lesa a proběhla kolem ní takřka na dosah ruky.

217

Věrka strnula úţasem – a pak se přiřítila na zahrádku před chatou a sdělila nechápajícím rodičům svůj neuvěřitelný záţitek okouzleným výkřikem:

„Mamííí! Já viděla na pasece Večerníček…!“

Tvrdohlaví otcové většinou zapomínají, ţe jejich vlastnost je dědičná: vznikají tak tragédie na celý ţivot.

Otec dvou mých kamarádů-dvojčat byl přesně takový: důsledně a nekompromisně prosazoval svoji vůli, pořádek a morálku; zvyšoval svoji autoritu i zjevnou okázalostí: kaţdý pátek večer zval svoje syny jednoho po druhém do své pracovny na rozhovor, kdy vyslovil svoji spokojenost či nespokojenost nad uplynulým týdnem, udílel další

příkazy a přiděloval kapesné v odpovídající míře.

O budoucím ţivotě svých synů měl naprosto přesnou představu: Marek se stane geologem a bude pokračovat v jeho práci, v níţ

dosáhl nesporných úspěchů a významného postavení, a Zdeněk zase bude studovat architekturu, aby se stal rodovým následníkem dědečka, který patřil k čelným představitelům předválečné

avantgardy.

Kluci byli zvyklí poslouchat, a třebaţe Marek uţ ve škole vynikal v chemii a Zdeněk byl rozený strojař – oba se poslušně přihlásili na vysokou školu a začali studovat „přidělené“ obory.

Rány osudu však přišly odjinud; jednoho dne předvolal otec Marka do své pracovny a řekl:

„Zjistil jsem, ţe se stýkáš s rozvedenou dámou. Nepřeji si to a ţádám tě, abys tento vztah okamţitě skončil! Pokud by ses snad hodlal s ní oţenit, půjdeš z domu!“

Ve skutečnosti bylo „dámě“ devatenáct a měla na prvního kluka, kterého si hned vzala, prostě smůlu – navíc s Markem proţila jen prázdninový flirt, v němţ oba nehodlali pokračovat; jenomţe: v té

chvíli se poprvé v Markovi probudila dosud potlačovaná otcova vlastnost a kosa narazila na kámen – Marek se za týden oţenil a bez rozloučení odešel z domova.

Je to k nevíře, ale otec proţíval ten okamţik s pocitem zadostiučinění a s postojem neoblomného vítěze: co řekne, to platí!

A jako by se chtěl utvrdit ve svém přesvědčení, zanedlouho povolal k

218

pohovoru Zdeňka, který v té době proţíval opravdu platonickou lásku se svou krásnou spoluţačkou Lucií:

„Doufám, ţe sis všiml, jak dopadl Marek: ničeho si neváţil!

Pokud jsem informován, slečna Lucie pochází z dobré rodiny –

doufám, ţe tento vztah zůstane bez následků! Jinak…“

Asi příklady skutečně táhnou – dopadlo to stejně: oba kluci pak ţili v nepředstavitelně těţkých poměrech: Marek v jediné suterénní

místnosti bez příslušenství a Zdeněk i s dítětem ve dvoupokojovém bytě Luciiných rodičů v atmosféře výčitek, ţe jejich jediné dceři zkazil ţivot.

Jako by jim osud nahrál argument: zanechali studií na

„přidělených“ oborech a logicky vzali první zaměstnání, kde se dalo nejvíc vydělat; a za čas se i rozvedli, neboť kouzlo trucu pominulo –

vytrvali jen v jediném: k otci se nikdy nevrátili.

A otec?

Ještě dlouho jsem ho vídával na lavičce před kubistickou vilou po avantgardním dědečkovi, sedával vzpřímeně s neoblomným výrazem přísné zarputilosti, jako by stále čekal, ţe ţivot se vrátí a omluví se.

Probíral jsem se svými starými rukopisy, náčrty a poznámkami: hledal jsem dávný příběh, který jsem si kdysi zapsal a nyní mi vytanul v paměti jen v mlhavém obrysu; pamatoval jsem si pouze situaci, jeţ mě v čase prvních lásek zaujala svou neobvyklostí – ale okolnosti, které ji vyvolaly a provázely, jsem si nedokázal vybavit. Věděl jsem s určitostí, ţe náčrt jsem tenkrát napsal na tři listy modravého papíru s tištěným záhlavím vinohradské drogerie Pexider s reklamní figurkou rokokového vojáka, nesoucího přes rameno rozprašovač proti hmyzu se značkou FLIT – otec jich přinesl domů

celou pětistovku v době znárodňování; také jsem měl zcela jasně

před očima letní dopoledne, kdy jsem psal své poznámky u otevřeného okna zadního pokoje, které vedlo na pavlačový dvůr – a zcela bezpečně vím, ţe v poledne přišel nečekaně bratr Karel ve vojenském a k obědu byly flíčky se špenátem a uzeným; a také jsem si vzpomněl, ţe na mém psacím stroji značky TORPEDO přestala fungovat zpátečka a ţe jsem se ji marně pokoušel spravit dlouhým šroubovákem, který byl s ostatním čalounickým náčiním uschován v rozkládací dřevěné skříňce jako upomínka na otcova učednická léta.

219

Udivovala mě mnohost zcela přesných detailů, provázejících okamţiky, kdy jsem zaznamenával příběh, z něhoţ si však současně

nepamatuji skoro vůbec nic.

Listoval jsem stohy papírů – a najednou ze sloţky s tuhými červenými deskami vypadl dopis. Neotevřený dopis!

Nevěřícně jsem drţel v ruce podlouhlou zalepenou obálku, na níţ

bylo úhledným písmem napsáno moje jméno s adresou ţiţkovského bytu, kdyţ jsem ještě bydlel u rodičů – a na poštovní známce s podobiznou prezidenta Zápotockého bylo zcela čitelné razítko: PRAHA 01 – 3. XI. 1953!

Pětatřicet let!

Vůbec nic jsem nechápal: proč jsem jej tenkrát neotevřel?

Vyloučil jsem záměrnost, protoţe bych si zcela určitě pamatoval, ţe jsem kdysi dostal dopis, který jsem z jakéhokoliv důvodu nechtěl číst

– prostě: věděl bych o něm! A tím bych také věděl, kdo jej psal –

vlastně bych musel znát i jeho předpokládaný obsah!

Seděl jsem nad tajemným poselstvím v podivném rozpoloţení

pocitů a otázek – nedokázal jsem jej okamţitě otevřít; důvodem vůbec nebyla obava, co se z jeho řádků dovím – je docela moţné, ţe jeho obsah ani tenkrát nebyl pro mě závaţný, jenomţe: dopis musel psát někdo z tehdejších přátel a známých a čekal, ţe odpovím! Patrně

se se mnou stýkal i po odeslání dopisu, určitě jsem s ním musel mluvit v čase, kdy očekával moji odpověď: co si o mně myslel?

Jako by se v té chvíli prolomila lavina pochybností, podstatnějších neţ váhavost, zda otevřít, či neotevřít: jak se na mě

lidé dívají? Často mě zneklidňoval paradox ţivota: kaţdý má o sobě

určitou vyhraněnou představu, protoţe nejlépe ví, co dělá a proč to dělá – a přesto jeho obraz ve stovkách pohledů je zcela jiný, protoţe vstupuje do změti záměrů, představ a přání v nepředpokládatelných souvislostech a vazbách, které původní smysl jeho jednání proměňují

v protiklad či překáţku.

Někdo mi tedy napsal dopis, protoţe jsem zřejmě v té době jednal jinak, neţ on chtěl nebo předpokládal, vyslovoval své pochybnosti nebo přání či nároky v naději, ţe mě přesvědčí a budu souhlasit –

proč by mi jinak psal? Bylo mi tenkrát pětadvacet a se svými vrstevníky, přáteli a láskami jsem byl v dennodenním styku, takţe

220

nebyl důvod, proč bychom si psali dopisy; zřejmě se však stalo něco, co vybočilo a co nebylo moţné vyslovit z očí do očí; vybavoval se mi podzim roku třiapadesát, tváře a jména, na něţ jsem si uţ dlouho nevzpomněl – ale ucelený sled událostí jsem nebyl schopen stanovit: jak to vlastně bylo?

Mátla mě opět převaţující zřetelnost detailů, které nebyly podstatné – vystupovaly do popředí s dravostí protilátek, jimiţ se svědomí brání vpádu cizopasníků, kteří ohroţují uzavřenost a ustálenost vzpomínek, vţdycky jdoucích po srsti vlastních přání a uspokojení. Jen zvolna a těţce jsem si oţivoval vztahy z tehdejší

doby a marně pátral po motivu provinění nebo nesouhlasu – a opět jsem se ocitl v zajetí onoho paradoxu: připadal jsem si čistý jako lilie a současně jsem tušil, ţe všechno se jevilo asi jinak. A tak jsem po pětatřiceti letech otevřel dopis – pár stručných řádek mě ohromilo:

„Velice Vás prosím, abyste mě navštívil, ale tak, aby Jana nevěděla. Stále Vás má ráda a trápí se.“

Maminka Jany! Viděl jsem ji jen jednou a zcela náhodou před kinem Obzor, kdyţ jsme s Janou vycházeli po představení filmu o Mikuláši Alšovi s Karlem Högerem v hlavní roli – krátce jsem se představil a prohodil pár nezávazných slov, neboť ji provázely dvě

obstaroţní a zvědavé přítelkyně.

A já nikdy nepřišel a neodpověděl!

Co by se stalo?! Rozešli jsme se totiţ s Janou na konci léta, seděli jsme v kavárně Mocca u stolku na vyvýšené balustrádě, rozpačití z konce, který měl tisíc důvodů.

Vrátil bych se? Co bych tenkrát řekl? Bylo vůbec moţné

pokračovat? – Nevím: sedím nad dopisem, jehoţ pisatelka uţ dávno neţije – a Janu zavál ţivot do světa a nemám o ní zpráv. Odkládám dopis, na který uţ nikdy neodpovím; je to zvláštní

pocit, protoţe uţ neodpovím ani sobě.

Nerad vyprávím sny: jejich bizarnost je bez logiky a povětšinou bývají depresivní a hrůzostrašné.

Jenom jednou se mi zdál sen, kdy po probuzení jsem propadl návalu úlevného smíchu: přišlo se totiţ na to, ţe nemám první

221

obecnou! A ţe budu muset chodit celý rok do první třídy – zoufale jsem se bránil, ţe umím číst, psát i počítat, ţe mám maturitu i doktorát, ale nic to nebylo platné, chybělo mi vysvědčení a nebyl jsem schopen prokázat samé jedničky, které jsem kdysi dostal od paní učitelky Bechyňové v ţiţkovské škole na Praţačce!

Byl jsem nešťastný: co řeknu svým ţákům na fakultě? Kdo mě

bude ţivit? Jak se se svou dvoumetrovou figurou vtěsnám do lavic?

Jak si budu rozumět se spoluţáky? A co můj basový hlas, aţ budeme zpívat?

A najednou jsem se viděl, jak jdu starou známou cestou k Praţačce kolem vozovny – a pod paţí si nesu láhev piva. Říkám si: kdyţ se budu hodně hlásit, třeba mi to zkrátí – slyším zvonění a dávám se do běhu, vřítím se na chodbu v přízemí a vidím známou třídu s velkými okny a usadím se do poslední lavice, abych si mohl natáhnout nohy; na stěnách velké obrazy zvířat: lev, opice, ţirafa a slon. Mám radost, ţe je umím pojmenovat, přestávám mít strach, ţe bych to nezvládl – jsem najednou plný jistoty, ţe to bude snadné a lehce vyniknu – a pak stojím u tabule a paní učitelka Bechyňová říká, abych přednesl básničku, napadá mě Apollinaire, ale kdyţ vidím třídu plnou dětí, uvědomuji si, ţe se to pro ně nehodí. A jiná mě

nenapadá, trnu hrůzou, ţe dostanu pětku – nevím, jak se z toho dostat: a najednou jsem si uvědomil, ţe jsem vlastně dítě-muţ, a v té

chvíli se s paní učitelkou Bechyňovou líbám, drţí si na hlavě jednou rukou bílý florenťák – tak jsem ji jednou opravdu zpovzdáli viděl o prázdninách na terase hotelu Jiřička v Brandýse nad Orlicí, nedostiţně krásnou a vznešenou! A teď mě vášnivě objímá a já vím, ţe spolu budeme ţít a ţe mi doma napíše vysvědčení – a pak slyším její milostný vzdech:

„Já si tě navţdycky přesadím do první lavice!“

A najednou jsem ve snu věděl, ţe se musím probudit, jinak bych se z první třídy do konce ţivota nedostal!

Vešel jsem jednou do staroţitnictví v Celetné ulici a spatřil jsem hned proti vchodu nádherný selský stůl s trnoţí a se čtyřmi intarzovanými ţidlemi, jaký jsem si vţdycky přál mít. Vyhledal jsem hned paní vedoucí Bělíkovou, která si jen nešťastně povzdechla:

222

„Uţ jste asi dvacátý… Stůl je z nového nákupu, který smím začít prodávat aţ dneska odpoledne! A rezervovat taky nesmím: kdo bude první, toho stůl bude…“

Podíval jsem se na hodinky: bylo půl dvanácté.

Poděkoval jsem a vyběhl do mrazu – bylo dobrých dvacet pod nulou

– a šel si rychle koupit koţešinové vloţky do bot a tlusté

ponoţky; pár minut před dvanáctou jsem se postavil před vchod do staroţitnictví, a kdyţ paní Bělíková přišla zamknout dveře na polední

přestávku, zeptal jsem se:

„Jsem první?“

Překvapeně přikývla – a tak bylo zcela jasné, ţe mi uţ nic nemůţe zabránit, abych se stal majitelem vysněného stolu. Osaměl jsem na schůdkách před zavřeným krámem – a čas se nekonečně vlekl; asi po čtvrt hodině se přiřítil pán celý v lyţařském, a sotva mě spatřil, zesinal.

Zoufale na mě pohlédl, a jako by se chtěl ujistit, ţe neštěstí je dokonáno, zeptal se jediným slovem:

„Stůl?“

Přikývl jsem – a muţ si začal hlasitě nadávat v příměrech, jeţ

nelze opakovat; kdyţ vyčerpal svůj bohatý slovník, svěsil rezignovaně ramena, na chvíli se zamyslel – a pak si mě dlouze prohlídl a s jiskřičkou naděje v očích řekl rozhodným hlasem:

„Já tu pro jistotu počkám s vámi: člověk neví, co se můţe stát…!“

Udiveně jsem se zeptal:

„Co by se mohlo stát?“

Pokrčil rameny a řekl věcně:

„Udělá se vám špatně – nebo můţete omdlít – co já vím?“

Jeho bezprostřednost mě ohromila – ještě nikdy mi nikdo nedal tak nepokrytě najevo, ţe by bylo nejlepší, kdybych hned umřel!

Stál mlčky o schod pode mnou; cítil jsem jeho uhrančivý pohled, a třebaţe jsem nikdy nevěřil báchorkám o uřknutí, stalo se to: asi jsem se příliš nadechl mrazivého vzduchu a rozkašlal se! Nejprve jednou, dvakrát

223

– a pak neustávající nutkavé šimrání v krku přivolalo dusivé

návaly kašle, ţe jsem nemohl popadnout dech, tváře mi hořely a oči se zalily slzami.

„Pěkně vám to v pajšlu hvízdá!“

V jeho hlase zřetelně zazněl náznak naprostého uspokojení; začal jsem vdechovat vzduch přes vlněnou šálu a záchvat kašle se zmírnil

– pocítil jsem však na krku a na zádech stékající pramínky potu a současně mě po celém těle zamrazilo: co kdyţ jsem opravdu nastydl?

Podíval jsem se znovu na hodinky a zděsil se: zbývalo ještě jeden a půl hodiny!

Střídavé pocity chladu a horka mě znervóznily; napadlo mě, ţe bych se měl aspoň trochu pohybovat, zvedl jsem nohu, ţe sestoupím aspoň o schod – vtom se stalo něco, co se mi ještě nikdy nestalo: luplo mi v kolenou tak hlasitě, ţe muţ zvedl hlavu a suše poznamenal:

„Uţ celej chřestíte!“

Píchlo mě navíc v boku a znovu jsem se rozkašlal; začal jsem pochybovat: stojí ten stůl vůbec za to?!

Jenomţe pohled na spokojeně vyčkávajícího muţe v lyţařském mě zrazoval, abych bez boje vyklidil první pozici; říkal jsem si, ţe nesmím podlehnout jeho zjevné sugesci – a současně mi zdravý

rozum našeptával, ţe jsem malicherně prestiţní, ţe jsem uţ od mládí

náchylný k snadnému nachlazení, ţe opravdu je dvacet pod nulou a víc neţ hodinu budu ještě mrznout bez pohybu.

Nohy mě zábly i přes koţešinové vloţky a tlusté ponoţky, na prsou jsem cítil ţár a na zádech chlad, pod kabátem jsem si potají

měřil tep a stále neměl jistotu, zda mám, či nemám horečku; v podivném rozpoloţení jsem za dveřmi pozoroval stůl – a v odrazu skla muţe v lyţařském, který s trpělivým výrazem supa čekal na chvíli, kdy se sloţím. A viděl jsem mu na očích, ţe ví o mém váhání, a kdyţ jsem několikrát za sebou nezadrţitelně kýchl, spokojeně si zamnul ruce a řekl:

„V Tatrách dnes naměřili osmatřicet!“

Spustila se mi rýma a zalehly uši – uţ jsem toho měl po krk; přece se nezničím!

224

V té chvíli se otevřely dveře a hodná paní Bělíková mi podávala šálek čaje – stačilo jen nadechnout se páry a věděl jsem, ţe vytrvám!

A současně jsem spatřil tvář muţe, která se stáhla do grimasy ďábla, jenţ uzřel kropenku se svěcenou vodou – okamţitě pochopil, ţe to nevzdám, hněvivě si odplivl a v ukřivděném rozčilení vykřikl kuriozní větu:

„Oni tu nahřejvaj rampouchy!“

A najednou tu nebyl: zůstal po něm jako po ďáblovi jen oblak dusivého kouře z projíţdějící pětituny.

Byl to takový tichy a mírný opilec, který nikdy nevyvolal výtrţnost ani hádku, sedával většinou sám a utápěl ve vínu ţal starého mládence.

Svoji nevýbojnost však ztrácel v okamţiku, jakmile vyšel do noční ulice: vyhledával těsně po uzavírací době podniky, kde ho nikdo neznal, vcházel se zdviţeným límcem a stlačil si klobouk do čela, rozhlédl se místností, kde většinou ještě seděla rozjařená

společnost, a odměřeným hlasem řekl:

„Policejní hodina, panstvo! Končíme!“

Často se ho pokoušeli hosté nebo personál uprosit nebo dokonce i podplatit pozváním na skleničku – ale vţdycky byl neoblomný a nepodplatitelný.

Jednou měl však smůlu, protoţe si nevšiml uniformované hlídky, která do podniku vešla těsně za ním – a tak ho sebrali a dlouho vyslýchali. A stále z něho nemohli dostat důvod, proč to dělá – aţ v jedné chvíli sklopil hlavu a s mírným výrazem uťápnutého ţivotního smolaře se přiznal:

„Víte: vzít zákon do svých rukou – to byl vţdycky můj sen…“

Jsou lidé, kteří neumějí spěchat – a vůbec není pravda, ţe jsou od nátury neteční a líní, dokonce věnují neuvěřitelnou energii a vypětí

své zásadě ţivotního poklidu, která jim přináší ve světě shonu a nervozity vnitřní pocity uspokojení a radosti.

Znal jsem jednoho inţenýra z výzkumného ústavu, kde se pracovalo od půl osmé – a přesto denně vstával v pět hodin, třebaţe cesta do zaměstnání mu trvala necelou půlhodinu: jak říkal, potřeboval dostatek času na adaptaci pro „biologickou anomálii pracovního dne“.

225

Půl hodiny strávil v koupelně, neboť zastával názor, ţe jedině

voda odnáší spánek; pak si vařil snídani na vidličku a přesně v šest hodin si v pokoji prostřel a zasedl, pustil si desku a oddával se výţivě

ducha a útrob; v půl sedmé sklidil, postavil na kávu a věnoval se kytičkám, kterých měl plný balkón; pak se usadil v křesle ke kávě, zapálil si první cigaretu a rozjímal, co den přinese a co ho čeká; v sedm a pět minut vyšel před dům, koupil si noviny, a třebaţe bydlel přímo proti metru, vydal se do práce za kaţdého počasí pěšky. Neuspěchal ani svoji svatbu: ţenil se ve čtyřiceti; a jak uţ to bývá, vzal si ţenu zcela odlišné povahy – nervní a energickou, která

ho stále nutila ke spěchu; marně se ji snaţil převychovat, ale osud mu byl nakloněn – po půl roce hlásil první úspěch se šťastným úsměvem:

„Uţ mám zase doma klid: manţelka si zlomila ruku i nohu!“

Mám rád “vteřinové“ romány: s odřenou rukou jsem po ránu čekal na ošetření v čekárně obvodního lékaře ve Stříbrné Skalici, kdyţ vstoupil mladičký pár – na první pohled milenci, podle oblečení

zřejmě z nedaleké chatové osady.

Děvče bylo ve tváři voskově bílé, usedlo hned na kraj lavice, zlomilo se v pase a jen stěţí zadrţovalo návaly dusivého zvracení; chlapec ji konejšivě hladil po vlasech a řekl pak čekajícím na vysvětlenou: „Měli jsme k večeři houby…“

Kdyţ vyšla sestřička, vzala hned děvče mimo pořadí do ordinace jako akutní případ – a v čekárně se rozvinula debata o houbách.

„Sbíral jsem opravdu jen masáky – dobře je znám a nemůţu se splést,“ obhajoval se chlapec, kdyţ pár starých houbařských odborníků začalo vyprávět o otravách, které se přihodily i zkušeným. Pozoroval jsem chlapce, který s viditelnou nedůtklivostí

naslouchal odborným radám a řečem – po chvíli ostentativně vytáhl ze záňadří odrbanou kníţku a začal si číst.

Asi po dvaceti minutách vyšla slečna z ordinace se zarudlýma očima – a chlapec sklapl kníţku, vstal a poněkud nejistě se zeptal:

„Tak co: byly to houby?“

Děvče zavrtělo hlavou – a teď se chlapec rozhlédl po tvářích houbařských pochybovačů a řekl pěkně nahlas, jako by dával najevo, co si o nich myslí:

226

„Vţdyť jsem to říkal: přece tomu rozumím!“

Otevřel pak dveře čekárny a ani se neohlédl, vzal ji za rameno – a pak se zeptal jakoby mimochodem:

„A co to vlastně bylo?“

A teď nastala ta vteřina:

Děvče k němu zvedlo beze slova oči v záblesku významného pohledu a vzápětí je prudce sklopilo, zrudlo studem po celé tváři – a chlapec se v té chvíli v němém úleku nadechl, bezděčně si přiloţil ruku k ústům ve vyděšeném pohybu a zbledl jak svíce…

Jan Otčenášek rád vyprávěl historky ze ţivota; říkal, ţe kaţdý

skutečný příběh se musí stokrát vyprávět, aby se omílal v uších posluchačů jak valounek do přesného tvaru oblázku, co přesně

zapadne do dlaně. Mnohokrát jsem od něho slyšel v různých společnostech jednu a tutéţ historku, o níţ tvrdil, ţe se skutečně

stala: pokaţdé byla trochu jiná.

Tu nejhezčí však nikdy nenapsal: asi ji nestihl vyprávět stokrát; a tak ji „nehotovou“ pouštím do peřejí čtenářů, aby se obrousila: V jednom okresním podniku vyznamenávali jednoho z nejlepších pracovníků, a protoţe byl navíc v závodě zaměstnán uţ plných třicet let, přidali mu k červené rouře i nenápadnou bílou obálku. Samozřejmě, ţe dlouho uţ věděl o mimořádné finanční odměně, která ho čeká, ale nikdo mu neřekl, kolik dostane, a vyptávat se nechtěl. A tak celou dobu, co stál na pódiu, byl napjatý a nenápadně

zkoumal palcem a ukazováčkem tloušťku obálky: zdála se mu příliš

tenká.

Nikdy nebyl moc na peníze, jenomţe tentokrát ho představa nečekané odměny nadmíru zaujala: mohl by mít aspoň na čas pokoj od neustálých výčitek své ţeny, která mu večer co večer předhazovala útratu za pět piv v hospodě Na růţku, kam chodil pravidelně po práci kaţdý den.

Říkal si:

Kdyby to bylo třeba pět tisíc, mohl bych chodit na pivo celý rok zadarmo – a navíc mít doma klid.

227

Sotva slavnost skončila, vyběhl na chodbu a nedočkavě otevřel obálku – a poprvé v ţivotě zaţil zároveň pocit překvapivé radosti i hlubokého zklamání:

Dostal deset tisíc – ale v poukázce na odběr zboţí v obchodním domě Prior!

A tak se pokusil „smlouvat s osudem“ – zašel za vedoucím Prioru, zda by mu nemohl poukázku proplatit, ale neuspěl.

„Z toho bych mohl mít nepříjemnosti – musel bych dát peníze ze svého,“ řekl mu vedoucí, a současně mu začal nabízet široký

sortiment svého obchodu: pračku, televizor, rádio, nábytek, potraviny, alkohol…

Nakonec nezbylo, neţ se přiznat; vedoucí ho s pochopením vyslechl, ale pomoci nemohl; a v té chvíli zoufalství přišel na nápad, který je důkazem odvěké české nezdolnosti:

„Něco člověk prodělat musí! Pane vedoucí: objednávám u vás i s dovozem osm tisíc sodovek a sloţíte mi je do sklepa!“

A pak čtyřistakrát šel do hospody Na růţku přes sklep svého domku, kde si denně otevřel dvacet sodovek, obsah vylil do kanálu a s prázdnými lahvemi v síťovce šel na svých pět piv!

Už je to víc než třicet let –a přesto si mohu do poslední věty i tónu vybavit vyprávění vţdy slušného a úsluţného vrchního se všemi podrobnostmi podzimní noci, kdy se za velkými okny kavárny Slávie spustil liják a osvětlený Hrad zmizel v mlze – zůstali jsme po uzavření sami dva ve vestibulu a nechtělo se nám do deště; ani po letech se nemohu zbavit tísnivého pocitu, ţe jsem se setkal s odrůdou nenápadného, obyčejného fašismu.

„Víte – kavárna je můj styl… Taky sem chodí hosté, co mají

určitou úroveň: nejdou sem ani z hladu jako do restaurací, ani se nechtějí opíjet jako v barech či vinárnách – já vţdycky slouţil jen v kavárnách… Třeba Elektra na rohu u Muzea – to byl exkluzivní

podnik! Anebo Imperial Na poříčí – co host, to doktor nebo prokurista, o kaţdém jsem věděl, co si bude přát, měli uţ svá stálá

místa – hlavně dopoledne byl jejich čas – odpoledne chodily většinou dámy: nemohu si stěţovat, ale uţ to nebylo ono, noviny nečetly a spíš si předváděly módu a šperky – to je vám takové zvláštní chvění, kdyţ si pořád povídají – jako kdyţ sedíte před úlem… Ale dopoledne

228

bývalo ticho – já taky obsluhoval beze slova – ještě si pamatuji: doktor Rosenthaler vţdycky absint, doktor Kluge indický čaj a jamajský rum, pan magistr Lukas dvojitou kávu a sklenku Hennessy

– nebo pan rada Mittag pouze portské a višňový zákusek! To byl nóbl host! Vţdycky o desáté jsem mu připravil na stolek Frankfurter Allgemeine a karafu vody na prášky – chodil přesně jako hodinky…

A taky měl krásné kapesní hodinky – zlaté dvouplášťové omegy, vţdycky je poloţil na stolek, aby měl na očích čas: on byl akurátní a odcházel přesně v jedenáct, nechával mi celou desetikorunu a nikdy nechtěl nazpátek! To byli tenkrát hosti! Pravda: většinou to byli ţidi

– chraňbůh, ţe bych něco proti nim měl! Jenomţe uţ bylo po Mnichovu, a kdyţ přišli Němci, já uţ věděl, jak to s nimi dopadne…

A tak jednou, kdyţ pan rada Mittag byl uţ skoro na odchodu, tak mu povídám: ‚Pane rado, dejte mi ty hodinky!‘ A on se na mě podíval, jako bych to byl já, kdo mu ubliţuje – a vidíte: hodinky mi nedal – a stejně o ně přišel a o kejhák taky…!“

Říkali jsme mu Bedýnka: šlachovitý všeuměl, posedlý prkýnky z odpadů, z nichţ si na zahradě postavil své království: králíkárny, altánek, chatičku s dílnou, terásku nad studnou, kurník a holubník. Byl stejně tichý a dobrosrdečný jako jeho ţena Kamila, která se zase starala o domek s úzkostlivou pečlivostí, děti uţ odrostly, a tak ţili spořádaně a nikdy nezavdali příčinu k „řečem“.

A pak se to stalo ve vší tichosti ze dne na den: rozvedli se! Nikdo nevěděl proč – Bedýnka zazdil prostřední dveře a domek se rozpadl na dvě části právě tak jako zahrada; na vrátkách se objevily dvě nové

poštovní schránky – a to byla jediná změna, která byla na první

pohled viditelná.

Vše se odehrálo bez výstupů, oba ţili ve své půlce domku, chodili do práce a mlčeli; a vesnice ţila v úţasu, neboť poprvé bylo porušeno pravidlo, ţe si všichni vidí aţ do talířů: chyběla i sebemenší

záminka k dohadům!

Trvalo to celých pět let, kdy je dělilo jen pár cihel – a pak jednoho nedělního odpoledne přišla průtrţ mračen, jakou uţ dlouho nikdo nepamatoval, potok se vyvalil z koryta a na metr zaplavil celou zahradu! Oba vyběhli z domku a brodili se proudy vody k rozdělené

králíkárně, a protoţe praktičtější Bedýnka si nasadil na záda nůši,

229

společně tam sloţili všechny své králíky i s mladými; všechno proběhlo ve spěchu a beze slova, a kdyţ si pod přístřeškem na terásce rozdělovali svoji „kořist“, nemohli se dopočítat: přebývalo pět čerstvě narozených králíčků od dvou černých ramlic, z nichţ jedna patřila Bedýnkovi a druhá paní Kamile!

Dlouho se dohadovali, protoţe jeden druhému neústupně a velkoryse dával ke dvěma mláďatům přebývající třetí; co bylo dál, to uţ se nikdo nedozví: za čas zmizela z vrátek jedna schránka a králíkárna se zvedla o dobrý metr na čtyřech sloupech z cihel, které

Bedýnka vyboural ze dveří.

Řeklo by se: banální příběh, o kterém vlastně není co vyprávět; a přesto tak výjimečný svou slušností.

Byl poslední listopadový den. Šel jsem sám alejí holých stromů

nad mariánskolázeňskou kolonádou.

Pod těţkými nízkými mraky všechno podivně ztichlo ve zvláštním nehybném strnutí – a najednou se v bezvětří začal snášet první sníh! Velké vločky selského sněhu se v houpavém klesání

proměnily v nedozírný bílý závěs, rázem zmizela nevlídnost podzimu pod nadýchaným příkrovem a sychravé ovzduší se nadechlo mrazivou čistotou.

Po chvilce uţ křupal sníh pod nohama – zaslechl jsem za sebou dosud neslyšné kročeje a otočil se: ve směru mé cesty rázoval podsaditý chlapík v modrákách a kostkované čepici, supěl jak lokomotiva a s poţitkem vypouštěl oblaka páry. Dobrosrdečně se usmíval a v okamţiku, kdy mě míjel, řekl se samozřejmostí pohody, která sbliţuje:

„To je nádhera, co?“

Ani nevím, co jsem odpověděl, asi jsem přitakal, ţe je to opravdu nádhera – a vtom zavalitý muţ napřáhl ruku k pozdravu a zřetelně se představil:

„Já jsem Široký…“

Vţdycky mě udivuje, co všechno si dovede mozek vybavit v jediné vteřině – pokusím se to popsat: nejprve mi bleskla otázka, proč se ve chvíli tak banálního setkání představuje jménem? A navíc bylo zjevné, ţe vůbec nečeká, abych se oplátkou představil – stáhl hned ruku. Napadlo mě, ţe vyslovil své jméno s jistým důrazem,

230

jako by mu přikládal ještě jiný význam, neţ můţe znamenat prosté

rodové pojmenování. Patrně je zvyklý, ţe jeho jméno je známé –

okamţitě jsem vyloučil moţnost, ţe by povědomost jeho jména byla spojena pouze s Mariánskými Lázněmi; musel na první pohled poznat, ţe jsem jako lázeňský host odjinud. Podle výrazu tváře jsem ho odhadl na padesát, nejvýš pětapadesát let – montérky na konci nohavic byly začerněné mourem: dalo se snadno usoudit, ţe pracuje s uhlím – zřejmě tedy topič. Nesl si koţenou brašnu, z níţ vyčníval červený kalíšek termosky – jde zřejmě do práce nebo z práce: jak se tedy mohl proslavit, aby mohl nepřímo předpokládat, ţe jeho jméno můţe něco říci náhodnému chodci?! Pak tedy zbývá mládí –

jenomţe: co mohl dokázat tenkrát, kdyţ mu bylo dvacet? Snad sportovec?! A najednou se mi v hlavě rozsvítilo. Slavná letka českých vojenských akrobatů – Novák, Široký, Hubáček! Tři idoly mých klukovských let: o leteckém dnu na kbelském letišti jsem s úţasem a nadšením sledoval exhibici tří dvouplošníků, které za řevu motorů pikovaly z oblak střemhlav k zemi, aţ jsem mimoděk uhýbal hlavou v obavě, ţe svůj pád uţ nemůţou vyrovnat – a potom ten nádherný pocit radosti, kdyţ jejich křídla se zřetelným znakem československé vlajky prolítla těsně nade mnou! Vţdyť pak před Němci uletěl i s letadlem a zúčastnil se bitvy o Anglii! A ještě jedna vzpomínka se neodbytně vrátila – přesně si pamatuji, ţe jeden z nich podlétl z klukoviny praţský most, ţe to v Praze vyvolalo vzrušení a veřejné mínění se rozdělilo na dva tábory: potrestat, či vyznamenat?!

A tak jsem na jeho slova, kterými se mi představil, odpověděl s vteřinovým zpoţděním:

„Byl jste to vy, co před válkou podletěl Palackého most?“

Jsou chvíle tichého a nesdělitelného štěstí: podíval se na mě s mírným úsměvem a přikývl.

Vyšlapávali jsme mlčky v neporušeném sněhu čerstvé stopy: kaţdý jde odněkud někam a jeho cesta je zřetelná; na odbočce ke kotelně se rozloučil, stiskl mi pevně ruku a řekl bez sentimentu:

„Víte: nám nešlo o slávu – my jsme byli dobrodruzi vzduchu!“

Za nejzáludnější ženskou otázku povaţuj i dotaz, který většinou bývá vysloven v mistrně zvoleném okamţiku naprosté

nepřipravenosti: „Kolik byste mi hádal?“

231

Jednak vím, ţe se nečeká pravdivá odpověď – a jednak tuším, ţe ani sebelichotivější odpověď neuspokojí: nechápu, proč takovou otázku ţeny kladou! Navíc musejí velice dobře vědět, ţe časový

prostor mezi otázkou a odpovědí je u kaţdého muţe vyplněn staţením srdečního svalu a úzkostným pocitem, podobným mrákotnému stavu infarktu: asi je to jistý druh sadismu. Dostal jsem tuto otázku od přívětivé prošedivělé paní, která

pracovala léta v účtárně: měl jsem vţdy pocit, ţe ji znám odjakţiva; v té chvíli začal naplno pracovat můj mozkový computer s nevyřčeným povelem alibistického řešení – údaje se bleskově řadily jak řádky na displeji:

jak ji mohu znát dlouho – asi patnáct, maximálně dvacet let; za tu dobu se příliš nezměnila;

patrně půjde brzy do důchodu;

určitě má dvě děti, dnes uţ dospělé;

takţe: asi dvaapadesát;

řeknu o hodně míň: šestačtyřicet!

Uţ jsem měl tento údaj na jazyku, ale v poslední chvíli zapracovala pojistka absolutního alibismu: řeknu čtyřicet!

A tak jsem se sebejistým úsměvem vyslovil svůj povzbuzující

odhad

– a v té chvíli mi přívětivá paní řekla s udiveným respektem:

„Vy ale máte oko! Dneska je mi právě čtyřicet!“

Vyšel jsem z účtárny jako stařec a na chodbě se opřel o zeď: třásly se mi nohy, srdce bušilo jako splašené a pod košilí jsem cítil čúrky studeného potu; usoudil jsem, ţe muţi vlastně stárnou z věčné

galantnosti!

Scenárista František Viček byl nedostiţný vypravěč – častokrát jsme ho prosili, aby uţ přestal, protoţe nás všechno bolelo od smíchu.

Kdyţ jsme se jednou vraceli z natáčení Sedmilhářů z rozhlasového studia, prozradil mi, jak „dělá“ historky:

„Já ti nejdřív řeknu příběh, jak se skutečně odehrál… Třeba: jednou jsem se vracel autem z posvícení se svými dvěma strýci – ten střízlivější řídil a druhý vyspával na zadním sedadle. V jedné vesnici

232

jsme se vyřítili ze zatáčky na náves a plnou rychlostí jsme vjeli do hejna husí…“

František se odmlčel – a dodal:

„Jak vidíš, nic k smíchu na tom není… Jenomţe – to musíš

vyprávět takhle: jednou jsem se vracel autem z posvícení se svými dvěma strýci

– ten střízlivější řídil a druhý vyspával na zadním sedadle. V

jedné vesnici jsme se vyřítili ze zatáčky na náves a plnou rychlostí

jsme vjeli do hejna husí. Vtom okamţiku se strejda na zadním sedadle probudil, nechápavě zíral z okénka a do toho vedra povídá v naprostém úţasu:

‚Ono sněţí…?!‘“

Jel jsem v letním odpoledním vedru narvaným autobusem do Starých Splavů, kdyţ v serpentinách mezi Liběchovem a Dubou se motor najednou chrčivě rozkašlal. Karosérie se zimničně roztřásla jak v agónii a dosud plynulá jízda se zpomalila ve sled trhavých přískoků; atmosféra netečné odevzdanosti se rázem proměnila v napjaté zděšení nevyslovených obav.

Pak motor táhle zavyl, jako by se loučil, a nastalo nepřirozené

ticho: autobus zůstal stát!

„Došla šťáva!“ poznamenal suše zavalitý chlápek, který stál vedle mě – a stihly ho káravé pohledy s podtextem nechápavého údivu, jak vůbec můţe v takové situaci tak hloupě vtipkovat.

V té chvíli vstal od volantu šofér, otevřel si dvířka a spíš pro sebe vyslovil větu, jejíţ jednoznačný význam potvrdil tezi surrealistů, ţe všechno nemoţné je moţné:

„To jsem zvědavej, jestli mám v kanystrech rezervu…“

Vystoupil, zatímco v němém úţasu ho sledovala stovka konsternovaných pohledů: nikdo se nezmohl na slovo.

A zavalitý chlápek, jako by chtěl zdůraznit neomylnost svých zkušeností, řekl opět tónem naprosté věcnosti:

„Jednou jsem jel z Medzilaborců vlakem a strojvůdci na trati došlo uhlí…“

Nikdo se nezasmál; napětí se přeneslo do zadní části autobusu, odkud bylo vidět šoféra, jak otvírá zavazadlový prostor a vytahuje kanystr za kanystrem.

233

Najednou se ozval nepředstíraně zoufalý výkřik staré paní v šátku, u jejíchţ nohou byla taška s dvěma ţivými husami: „On tam, nezdara jeden, nic nemá!“

V ten okamţik vybuchl autobus změtí neplodných výkřiků a planého pobouření – lidé začali na sebe mluvit, jako by se znali odedávna: rázem tak vznikla atmosféra soudrţnosti a naprosté

jednoty názorů.

Kdyţ se ve dveřích znovu objevil šofér se dvěma prázdnými kanystry v rukou, nastalo ticho napjatého očekávání: naděje opravdu umírá poslední.

Jenomţe ortel, který vyslovil šofér bez stopy vzrušení, jako by podobnou lapálii proţíval denně, potvrdil neodvratnost tvrdé reality.

„Zatím si vystupte – já si něco stopnu a dojedu si do garáţí pro naftu…“

Čekal jsem bouři rozhořčení, ale opak byl pravdou: cestující se mlčky dívali jak ve snu za odcházejícím šoférem, který prošel kolem autobusu, zastavil se při kraji vozovky, poloţil kanystry k nohám a začal mávat na projíţdějící auta leţérně zdviţeným palcem. Teprve v okamţiku, kdy nasedl do otevřené bílé felicie a vzápětí

zmizel za zatáčkou, lidé uvěřili: začali houfně vystupovat, ozvaly se opět výkřiky nevole a rozčilení, ale současně zazněl i smích a veselé

volání, jako kdyţ školní výlet dorazil do Babiččina údolí. Nevelkou louku při potoce zaplavil dav slastně oddechujících –

bylo to vlastně k nevíře, ţe se všichni vešli do jednoho autobusu, který v kontrastu sevřeného údolí působil dojmem titěrnosti. Dosud všichni stáli, jako by se ještě nedokázali vzpamatovat: asi tak stanula druţina pradávných Čechů po příchodu do neznámé

krajiny, která se měla stát jejich domovem – v nejistotě, co bude dál. Jako první promluvil zavalitý chlapík, jehoţ věštba se vyplnila:

„Dřív neţ za hodinu se nevrátí… Kdo chce pivo?! Sjedu stopem tady do Medonos – je to jen kousek a hned jsem zpátky! A rozdělejte tu oheň – můţu nakoupit i buřty!“

Nevlídný prostor při silnici se v jediném okamţiku proměnil v zemi zaslíbenou, oplývající mlékem a strdím: pominulo rozčilení a nastal čas docela zvláštní pohody, kdy se lidé začali sdruţovat podle okamţitých sympatií či zájmů; jedni šli na dříví a druzí připravovali

234

ohniště, jiní se separovali na vybalených dekách a svlékali se do plavek, pár otuţilců naskákalo do studeného potoka, ozvala se kytara a skupina starších cestujících se uklidila do stínu vzrostlých vrb a olší, stará paní v šátku pustila obě husy na pastvu a několik energických muţů se rozhodlo řídit dopravu, protoţe za odstaveným autobusem se v nepřehledné zatáčce vytvořila šňůra aut, jejichţ

výfuky hrozily zamořit louku smogem.

A kdyţ se zavalitý chlápek vrátil se dvěma dobrovolníky s naditými taškami, zavládla na louce nálada jako na posvícení – jak mi řekl muţ, leţící slastně v trávě:

„To by měli zavést do jízdního řádu! Víte, co mě čeká? Celej víkend budem betonovat!“

Návrat šoféra se dvěma plnými kanystry přivítalo jen pár věčně

uspěchaných a nespokojených – ostatní se loudali, jako by je z dobré

zábavy vyhnala neúprosná zavírací hodina.

„Jsme všichni?“ zvolal šofér, kdyţ jako poslední zasedl na své

místo; a v té chvíli jsme spatřili u potoka chlapce v trampském oblečení, jemuţ u nohou na kameni seděla mladičká kráska v nadýchaných květovaných šatech; trampa jsem si všiml hned na začátku naší cesty z Prahy: seděl na zadním sedadle a celou dobu jízdy s neskrývaným zájmem sledoval děvče, jeţ stálo u předních dveří a drţelo se tyče.

Šofér se vyklonil z okénka:

„Tak – co je s vámi?!“

Tramp jen mávl rukou a vykřikl:

„My uţ to dojdem pěšky!“

Šumění hovorů ustalo a v dusném prostoru zavládlo zamyšlené

ticho. Pak naskočil motor a rozjeli jsme se: Autobus plný lítostivé

závisti.

Svůj první scénář k filmu Ţiţkovská romance jsem opravdu psal na Ţiţkově, v pavlačovém obecním domě v Biskupcově ulici za vozovnou, kde jsem od dětství bydlel – z oken zadního pokoje, která

vedla na dvůr s rozvěšeným prádlem, jsem měl všechnu inspiraci jak na dlani; a také přímo tam se film natáčel – najednou byl celý dům plný známých herců, osvětlovačů, zvukařů a stavěčů, přenosných lamp a drátů.

235

Kdyţ se jednou natáčelo v noci a dům byl osvětlený jak Praţský

hrad, přistoupila ke mně sousedka z přízemí, které jsem kdysi jako kluk rozbil okno hadrákem tak mistrovsky, ţe přistál v míse s bramboračkou, a zeptala se:

„Kolik stojí takový film?“

Odpověděl jsem, ţe asi dva milióny; v té chvíli zpozorněla a opatrně se zeptala:

„To platíš ty?“

Zasmál jsem se a řekl, ţe to platí Filmové studio Barrandov – a v té chvíli se jí viditelně ulevilo a řekla s neskrývaným despektem: „To jsem si myslela: kde byste vy na to vzali?!“

Vítězslav Nezval věřil horoskopům: a tak před smrtí, jejíţ blíţící

se čas mu sdělily hvězdy, chtěl ještě naposled vidět Itálii a rozloučit se s ní.

Na cestě ho provázel básník Ladislav Fikar, který se stal zároveň

hospodářem celé malé výpravy; peněz nebylo nazbyt, ale Ladislav Fikar dokázal splnit kaţdé přání, neboť miloval Nezvala s celou pokorou své básnické duše: zaplatil i nosiče, kteří v Pompejích vynesli uţ těţko chodícího básníka aţ na pahorek, odkud byl nádherný rozhled, objednával nejlepší vína i vybraná jídla v restauracích nad mořem.

A tak se hotovost společné pokladny pro mimořádné výdaje den ode dne tenčila – a nakonec uţ bylo jasné, ţe starostlivý Fikar dotuje poloţky i z vlastního kapesného, aniţ by se o tom jen slovem zmínil. Tak se Vítězslav Nezval ocitl v paradoxu výčitek, provázejících jeho nezměrnou touhu vypít poslední kalich italské krásy aţ do dna: ve chvílích okouzlení za horké noci u zářící fontány di Trevi podlehl zjitřené náladě upřímnosti a s provinilým výrazem řekl:

„Já ti to všechno vrátím, Láďo…“

A vzápětí si uvědomil vágnost svého slibu, jehoţ nereálnost byla zjevná, a opravil se:

„Já ti něco musím dát…“

Na vteřinu se zamyslel, pak mu poloţil ruku na rameno a řekl bezelstně:

„Já ti dám – radu, Láďo…! Prosím tě: nekuř tolik!“

236

Po operaci mě poslali do Mariánských Lázní, a kdyţ jsem ráno poprvé vešel do jídelny léčebny Pacific a rozhlíţel se po volném místě, zamával na mě od stolu u okna pár rukou: výtvarník Zdeněk Seydl a spisovatel Ludvík Aškenazy. Sotva jsem dosedl, zaplnil se takřka celý stůl bohatýrskou snídaní: šunkou, párkem, sýrem, dţemem, máslem, pudinkem a sladkým pečivem; teprve po chvíli jsem pochopil, ţe všechno patří pouze k mé výţivné dietě: Seydl i Aškenazy dostali kaţdý po talířku se dvěma jablky a mrkví, neboť tu byli na redukčním léčení.

Cítil jsem se trapně a nabídl se, ţe se rád rozdělím, ale zásadový

Zdeněk Seydl bryskně odmítl a smutný Ludvík Aškenazy se mlčky podřídil: oba tu byli uţ týden a z očí jim koukal hlad. A tak jsem se jich zeptal, jaký program mívají dopoledne –

odpověděli, ţe pravidelně chodí do hotelu Golf na kávu; protoţe jsem měl také volno, navrhl jsem se za společníka – a vzápětí jsem litoval, ţe jsem to vyslovil: souhlasili totiţ po kratičkém zaváhání, kdy se po sobě beze slova podívali.

Vyšli jsme a bylo uţ pěkné červencové horko; stoupali jsme lesními cestami do strmých kopců – a já je mlčky obdivoval: oba si uţ sundali propocené košile a zdálo se, ţe s kaţdým supícím krokem nechávají za sebou pár deka přebytečné váhy.

Šli jsme volným tempem déle neţ hodinu; a kdyţ se konečně

zřítili do proutěných křesel na stinné zahrádce před hotelem a slastně

oddechovali, ocenil jsem po právu jejich léčebnou kázeň – a tu se oba opět na sebe podívali stejným pohledem jako v okamţiku, kdy jsem se nabídl za společníka.

A Ludvík Aškenazy sklopil provinile hlavu a díval se do země s výrazem dětí, které něco provedly – a pak se přiznal: „My jsme se styděli říct, ţe sem jezdíme taxíkem!“

Chodil jsem jednou koncem léta s krásnou Olinou Stránskou z Kolína, která byla v té době na prázdninách u tety v Praze – a kdyţ

začal školní rok, uţ jsme se nesešli; a tím jsme takřka způsobili rozvod dvou manţelů, z nichţ jsme oba ani jednoho neznali a nikdy ani neviděli.

Olina mi totiţ začala psát dlouhé milostné dopisy, plné vyznání a vzpomínání, kde jsme spolu všude byli a co jsme si říkali – posílala

237

mi je do Biskupcovy ulice na Ţiţkově, kde jsem tenkrát bydlel, jenomţe: popletla si číslo domu tak přesně, ţe je shodou okolností

dostával na opačném konci téţe ulice nic netušící jmenovec Vladimír Kalina – respektive jeho ţárlivá ţena, která je otvírala a četla dříve neţ on.

Manţel se marně zapřísahal, ţe ţádnou Olinu nezná, ale po ruce neměl ţádný důkaz, neboť Olina podepisovala dopisy pouze křestním jménem bez uvedení adresy. A ţe by měl ve stejné ulici jmenovce, to ho ani nenapadlo – a navíc tu přitěţovala ještě jedna okolnost, jakou si můţe vymyslet jen potměšilá náhoda – jezdil často do Kolína, kde měla filiálku jeho továrna.

Kdyţ v krátké době přišel jiţ pátý dopis, podala manţelka ţalobu o rozvod – byt se rozdělil na dvě půlky a začali chodit první zájemci 0 směnu; těsně před prvním stáním odeslala Olina poslední, šestý dopis, který rozhodl vše: stručně a uraţeně mi dávala poslední

moţnost – bude na mě čekat v sobotu ve tři hodiny u Prašné brány. Později mi Olina vyprávěla, co se v uvedený čas odehrávalo u Prašné brány – seděla venku na zahrádce před kavárnou a spolu s náhodnými hosty se bavila pohledem na pobíhající pár muţe a ţeny, kteří na chodníku jako smyslu zbavení zastavovali osaměle jdoucí

nebo čekající děvčata; dokonce se vytvořil hlouček zvědavců, sledujících jejich zmatené počínání, které nikdo nechápal. Po čtvrt hodině se Olina rozhodla, ţe déle uţ na mě čekat nebude

– a sotva sestoupila ze zahrádky na chodník, přiřítil se k ní

zoufalý muţ, pronásledovaný neméně běsnící ţenou, a vykřikl:

„Nejste Olina z Kolína?“

Nastala vteřina, kdy byl rozvod málem dokonán: Olina v prvním okamţiku byla totiţ rozhodnuta zapřít svoji totoţnost, neboť měla dojem, ţe se dostala do spárů šílenců a ţe v případě kladné odpovědi by mohla být zataţena do netušených následků; najednou ji však napadlo, ţe se se mnou něco stalo a vyslal jsem na schůzku své

přátele, coţ by ostatně

i

vysvětlovalo, ţe jsem na ţádný z jejích dopisů neodpověděl –

a tak přikývla.

Vzápětí se dostala do kříţové palby otázek, jejichţ vyvracející se logika byla nad její chápání: „Řekněte, ţe mě neznáte.“

238

„Vy jste se domluvili!“

„Odkud jste měla moji adresu?“

„Nehrajte tu divadlo – snad si tykáte!“

Počáteční vzrušení jen zvolna opadávalo, ale ke kýţenému vysvětlení stále nemohlo dojít pro absolutní nedůvěřivost manţelky: i kdyţ se jí Olina snaţila vysvětlit, ţe zná jiného Vladimíra Kalinu z Biskupcovy ulice, ţe je o hodně mladší neţ její manţel a navíc ještě

studuje, stále nevěřila:

„Přece mi neříkejte, ţe jste se zrovna náhodou strefila do přesného čísla našeho baráku!“

Nakonec byla svolná s jediným řešením: „Chci ho vidět ţivýho!“

Potíţ však byla v tom, ţe Olina neznala dům, ve kterém jsem bydlel

– nikdy nebyla v Biskupcově ulici. A tak to brali od opačného konce ulice dům po domu: napětí neustále stoupalo, neboť

Biskupcova ulice od Ohrady aţ k Jarovu je pořádně dlouhá. Olina uţ byla na pokraji zoufalství a začala pochybovat o všem: ţe si moţná popletla i jméno ulice, dokonce mě v duchu podezírala, ţe jsem jí záměrně dal falešnou adresu na svého jmenovce – ţárlivá

manţelka jí totiţ neustále vyhroţovala, ţe rovnou pojede za jejími rodiči, pokud mě nenajdou.

Teprve za ţiţkovskou vozovnou jim trafikantka paní Levinská, u níţ jsem denně kupoval noviny a cigarety, ukázala správný dům; a manţelka, stále nedůvěřivá a plná podezíravosti, si rezolutně

vymínila, ţe půjde nejprve za mou sama, aby vyloučila moţnost jakékoliv domluvy.

Od chvíle, kdy jsem po nepřetrţitém zvonění otevřel dveře, stal jsem se čtvrtým šíleným v této šílené hře: po pavlači mě vlekla zcela neznámá a nepříčetná ţenská, která se mnou zacházela jako se zločincem – přikazovala mi, ţe nesmím mluvit, ţe smím odpovídat jen na její otázky a ţe moţná budu nucen jít k soudu. Zcela nic jsem nechápal; a kdyţ jsme vyšli před dům, poloţila mi první otázku:

„Znáte ji?“

239

Teprve teď jsem spatřil Olinu, která stála na protějším chodníku s neznámým pánem – v té chvíli se mi podlomila kolena, neboť mě

napadlo jediné: Olina je v tom a přivedla si rodiče!

Pochopil jsem, ţe kaţdý odpor je marný, a přikývl jsem. Ţena s úlevou vydechla a s úsměvem přivolala pohybem ruky Olinu i – jejího otce, jak jsem se domníval.

A v tom okamţiku, kdy se jiţ snášela duha nad jedním rozvráceným manţelstvím, jsem pronesl větu, která způsobila sopečný výbuch nového nedorozumění:

„Dobrý den, pane Stránský.“

Viděl jsem, jak Olina vytřeštila oči a muţ se chytil za hlavu – a ţena upadla opět v hysterický záchvat a stále opakovala: „Kdo je tady čí?“

A muţ se na mě vyčítavě podíval a řekl:

„Já nejsem Stránský – já jsem Vladimír Kalina!“

Myslel jsem, ţe se všichni zbláznili – a Olina to dovršila výkřikem:

„Já ho vůbec neznám!“

Trvalo dlouho, neţ se všechno vysvětlilo; kdyţ jsme se přátelsky loučili, pokusila se potměšilá náhoda o poslední vtip, jemuţ jsme se naštěstí uţ jen zasmáli: u chodníku zastavila dodávka s novým nábytkem, vystoupil závozník s dodacím listem v ruce, rozhlíţel se a pak ke mně přistoupil:

„Nejste náhodou pan Mrázek?“

Zdědit dům v historické a památkově chráněné čtvrti města patří

mezi dary danajské: k dědictví by úřady správně měly přidělit i tehdejší řemeslníky a sluţby.

Mému příteli trvalo tři roky, neţ s pomocí celé rodiny, příbuzenstva a melouchářů dal dům do pořádku: okna, dveře, střechu, sociální zařízení – jenom ze dvorka vyvezl třicet nákladních aut hlíny a rumu; pak se slavnostně nastěhovali – a svítili svíčkami a petrolejovými lampami, neboť nikdo nebyl schopen napojit dům na síť, třebaţe elektroinstalace v domě byla nová a v pořádku.

„Tady v ulici jsou dráty ještě od Marie Terezie – nevíme, na co to napojit!“ říkali odborníci a slibovali, ţe v příští pětiletce se začne s generální rekonstrukcí.

240

Jednou zavolala manţelka svého muţe do práce – předkládám doslovný záznam jejich pohnutého telefonického rozhovoru:

„Sedíš?“

„Sedím…“

„Tak se podrţ stolu!“

„Co se děje?“

„Mám člověka, který zapojí elektriku!“

„I s razítkem?“

„Všechno – kompletně!“

„Tak proč mě voláš – objednej ho a…“

„Sedíš a drţíš se?“

„Komplikace?“

„Jenom jedna: chce tisíc korun na hodinu!“

„A jak to bude dělat dlouho!?“

„To on právě neví…“

Dlouho se radili a nakonec usoudili, ţe není zbytí: a tak se v určený den objevil solidně vyhlíţející muţ, převlékl se, vyšel na ulici a úderem sedmé zmizel pod poklopem. Pak se zas vynořil na protější

straně vozovky, potom byl na střeše, vzápětí zas na sloupu elektrického vedení, znovu se propadl pod úroveň dlaţby – a tak to šlo stále dokola!

Můj přítel stál před domem a v potu tváře počítal na hodinkách čas zcela netradičním způsobem: Pět set korun! Tisíc korun! Patnáct set! Dva tisíce! Dva a půl tisíce!

Kdyţ čas ukázal dva tisíce sedm set korun, muţ se znenadání

objevil, ukázal na elektrické hodiny a řekl klidným hlasem:

„Můţete to stisknout!“

A dům se rozsvítil!

Kdyţ se pak rodina konečně koupala v tekoucí teplé vodě, všichni byli zjihlí a dospěli k názoru, který je nezvratným důkazem relativity všeho: byl to nejlacinější melouchář!

Ženy jsou prý nejvíce přitahovány hereckým typem uhrančivých milovníků, kteří dovedou všechno říci pohledem, jímţ slibují

diskrétnost.

Jednou do malého městečka v Beskydech zavítala skupina praţských herců na estrádní představení, po němţ hostitelé

241

uspořádali v místní sokolovně velkorysou zabijačkovou hostinu; středem pozornosti a obdivu všech přítomných ţen se stal uhrančivý

a málomluvný milovník, který se zdánlivou netečností seděl v čele stolu – ve skutečnosti však od samého začátku zaregistroval výmluvnými pohledy upjatou a ctnostně se tvářící krásku, opětující

jeho nevyslovenou ţádostivost kamenným výrazem němého souhlasu.

Napětí vášnivých pohledů a hraného chladu vyvrcholilo k půlnoci

– uprostřed zábavy a veselí ţena vstala od stolu, významně přivřela oči a beze slova vyšla z místnosti; milovník zůstal ještě chvíli sedět, pak se nenápadně zvedl, jako by se po dlouhém sezení protahoval, a volným nespěchavým krokem odcházel stejným směrem.

Vyšel do mrazivé měsíční noci a rozkoukával se; a pak ji spatřil: zahalena v černý šál stoupala vyšlapanou cestičkou v závějích do příkrého kopce, aniţ by se jen jednou ohlédla.

Její hru tajemné romantiky neporušil spěchem: sledoval ji v mírném odstupu, uchvácen krásou zasněţené krajiny, která znásobila pouhý flirt do vzrušující představy milostné básně.

Asi po čtvrthodině namáhavého výstupu zahlédl temnou siluetu osamělého patrového seníku, v jehoţ stínu mu najednou zmizela –

zrychlil krok, a kdyţ po chvíli stanul poblíţ otevřených vrat, zatajil se v něm úţasem dech:

Jako ve výpravné pohádce leţela v koţešinách, které byly rozprostřeny na velkých sáních, zdobených červeným sametem, rolničkami a blyštivým kováním, jeţ se v prostoru před vjezdem do seníku lesklo ve svitu měsíce!

Zachytil její pohled, který uţ nic neskrýval, a pomalu se k ní

blíţil, jako by vychutnával kaţdou vteřinu omamného opojení – a těsně před cílem se rozhodl ke gestu nezvládnutelné vášně: Vrhl se v prudkém skoku k jejím nohám – a v té chvíli sklouzl po zledovatělém mlatu, zachytil se postranice, ale prsty se sesmekly v nezadrţitelném pádu, narazil zády do saní a hlavou se zabořil do sněhu!

Rychle vstal, aby vše napravil, a kdyţ si otřel oči, spatřil neuvěřitelné:

242

Ujíţdějící sáně i s potenciální milenkou, které se v divokých skocích řítily z prudkého kopce se vzdalujícím se zvukem rolniček –

dolehl k němu jen bezmocný výkřik, který porušil němohru nenaplněného milostného vzplanutí:

„Ty babrale…!“

„Někdy člověk potřebuje strašně moc síly, aby se nedal otrávit a nestal se lhostejným,“ řekl mi na úvod primář, s nímţ jsem se znal dlouhá léta, takţe jsem mohl z vlastní zkušenosti pacienta poznat jeho nepředstíranou obětavost a nezištnost – seděl tentokrát zdrceně

jak po otřesu a stále se nebyl schopen vzpamatovat:

Asi před měsícem mu přivezli na oddělení stařenku po těţkém astmatickém záchvatu, kdy srdce uţ vynechávalo a zesláblý

organismus se nebyl schopen bránit – celou noc bojovali o její ţivot; v Praze ţila osaměle a nikdy nikdo za ní nepřišel – a tak se stala jeho

„výsadním“ pacientem: zpočátku, kdy se její záchvaty ještě

opakovaly, navštěvoval ji i ve volném čase, kdyţ se v noci vracel z divadel a koncertů. Sbliţovalo ho s ní vědomí, ţe unikla smrti snad v poslední vteřině a ţe na tomto zázraku má i on nesporný podíl – a protoţe se poměrně rychle zotavovala, pomohl jí přednostně zajistit místo v domově důchodců.

Pak se s ním přišla rozloučit; před odchodem u dveří najednou sáhla do kabelky a podávala mu dvacetikorunovou bankovku. Popravdě na vteřinu v dojetí zaváhal, neboť se odmítnutím nechtěl dotknout gesta jejího uznání, ale vzápětí se vzpamatoval a rozhodně jí zasunul bankovku zpět do kabelky.

A v té chvíli mu řekla:

„To máte štěstí: jinak bych vás udala!“

Toto je pravdivá historka o stěhovákovi, který si za války vymyslel jeden činţovní dům i s nájemníky: a ti ho všichni ţivili. Začalo to náhodným setkáním s dávným spoluţákem, který

pracoval na magistrátě v oddělení potravinových lístků – zašli do hospody a povídali si zcela podle muţských zvyklostí: nejdřív o ţenských, krátce o fotbale a nakonec dlouze o práci; spoluţák byl hovornější a také téma potravinových lístků v době stále se zmenšujících přídělů a stoupajících cen na černém trhu bylo zajímavější.

243

Takţe nakonec padla zcela logická otázka:

„Nešlo by s tím něco udělat?“

Spoluţák se shovívavým úsměvem odborníka zavrtěl hlavou.

„Vyloučeno! Mají to dokonale prokoumaný!“

Muţ se však s jeho jednoznačnou odpovědí nesmířil a dal si znovu a dopodrobna vysvětlit celý systém evidence a kontroly –

pozorně poslouchal se zavřenýma očima a jeho praktický mozek, vycvičený kaţdodenním stěhováním, pracoval naplno do posledního závitu.

Pak objednal dvě piva, dlouze se zamyslel a poloţil několik naprosto přesných a věcných dotazů:

„Komu lístky vydáváte?“

„Domovníkovi pro celý dům.“

„Máš přístup ke kartotéce?“

„V podstatě ano – je ve vedlejší kanceláři.“

„Můţeš mi obstarat prázdnou kartu s razítkem Duplikát?“

Kdyţ spoluţák přikývl, spokojeně a tajuplně se usmál a pouze uţ

řekl, aby mu ji příští den přinesl.

Na svém plánu začal okamţitě pracovat jiţ na cestě domů: prošel náhodnou ulicí poblíţ Moráně, došel aţ na její konec a zapsal si popisné číslo i nové číslo posledního domu – 1513/48. Doma vytáhl kus balicího papíru a začal vymýšlet, kreslit a vyplňovat svůj činţovní dům: nejprve pečlivě narýsoval jeho průřez od přízemí po půdu; práce ho začala bavit, neboť si začal připadat jako architekt. Zvolil typ čtyřpatrového domu se sedmi byty v kaţdém podlaţí a přidal jeden suterénní byt pro domovníka – celkem tedy dvacet devět bytových jednotek; rozhodl se i pro komfort: osm bytů čtyřpokojových, čtyři třípokojové, deset dvoupokojových a sedm garsoniér.

Spokojeně si prohlíţel plánek, který odpovídal jeho stěhováckým zkušenostem – a pak začal dům zabydlovat: nejdřív do kaţdého bytového prostoru napsal číslo odpovídající pravděpodobnému počtu nájemníků

– v průměru dosadil do největších bytů po šesti lidech, do středních po čtyřech aţ pěti, do menších po třech aţ čtyřech, a

244

garsoniéry většinou po dvou; součet ho udivil a zároveň i potěšil: sto čtrnáct potenciálních odběratelů potravinových lístků!

Jenomţe: hlavní práce teprve teď začala! Musel nejprve všechny rozdělit na muţe a ţeny a děti, stanovit přesně jejich věk a určit den narození

– a především vymyslet pro kaţdého jméno a příjmení!

Práce mu šla lehce od ruky, neboť mohl uplatnit jména rodin, které stěhoval po celé Praze, a ta ve své mnohosti zněla věrohodněji, neţ kdyby je vymýšlel; celkem brzy byl hotov, ale pak si uvědomil nutnost dalšího zpřesnění: potravinové lístky byly totiţ přísně

rozděleny pro velmi těţce pracující, těţce pracující a pouze pracující, pro těhotné a různé věkové kategorie dětí – najednou byl nucen vymyslet pro vymyšlená jména i odpovídající druh povolání, coţ

ovlivňovalo i výdej šatenek, tabačenek a poukazů na boty; dokonce si vzpomněl, ţe německý smysl pro pořádek pamatuje i na slepce, kteří jednou za určitý čas mají právo na přidělení bílé hole – a protoţe jako vášnivý houbař potřeboval novou hůl, jednoho z nájemníků jak všemocný Stvořitel zbavil zraku.

Byl hotov, kdyţ svítalo: nakonec se napsal jako domovník a dům plný nadějí označil existujícím jménem ulice, jeţ netušila, ţe jí přes noc přibyl celý nový dům s novým číslem – 1515/50.

Pak šlo vše ráz na ráz: spoluţák přinesl slíbené karty, všechno pečlivě vyplnili podle plánku na balicím papíru – a potom uţ stačilo uloţit je na správné místo v nejpříhodnější chvíli.

Začal rajský ţivot: jednou za měsíc se stěhovák proměnil v domovníka a jeho celý ţivot se změnil – dal si ušít šaty u firmy Gentleman a večer co večer míjel svou starou hospůdku i kamarády na cestě do přepychových barů. Tam si objednával nejvybranější

lahůdky, obklopen krásnými ţenami, neboť svou kulturistickou postavou kraloval v prostředí vybledlých světáků.

Najednou se však na bezstarostném nebi objevil mráček, hrozící

katastrofou – přiběhl za ním vyděšený spoluţák s ohromujícím poznatkem, na který oba zapomněli: dům neţije! Nikdo neumírá ani nestárne, kojenci nerostou a z chlapů se nestávají muţi, ţádný rozvod ani nové těhotenství, dívky zůstávaly pannami a nikde ţádná svatba –

všechno se zastavilo a znehybnělo, jako kdyţ usne Šípková Růţenka!

245

A tak zase vytáhl odloţený kus balicího papíru a začal snovat vymyšlené osudy s přirozeným tokem ţivota – pocítil zvláštní

příchylnost ke „svým“ lidem a měnil jejich ţivoty s chápající

citlivostí a dobrosrdečností: ţádné úmrtí a ţádný rozvod. Osudy z domu naděje ho natolik zaujaly, ţe zase vysedával doma a zanevřel na bary – vlastně si vysnil dům, v němţ by chtěl ţít, aţ

bude mír a skončí doba strachu a nesmyslného vraţdění a ničení; kdyţ odevzdával svému spoluţákovi první výsledky svých apoštolských představ, poznamenal:

„Připadám si jako Balzac!“

Vrátil se zase do své staré hospůdky mezi kamarády – a najednou viděl ţivot zcela jinak: jak je tvrdý a těţký, plný kaţdodenní bídy a odříkání, věčného strachu a obav ze zítřka.

Teď uţ sedával zamyšleně nad kusem balicího papíru a ztrácel počáteční pocit radosti, jak svou selskou chytrostí nad všemi vyzrál –

zcela nenápadně v něm narůstaly výčitky, kterých se uţ nedokázal zbavit; nakonec se styděl sám před sebou, kdyţ otevřel svou spíţ, jejíţ poličky byly narvané potravinami od země aţ po strop – ani peníze za prodej potravinových lístků na černém trhu ho uţ nebavily: co vlastně pro sebe potřeboval, kdyţ krásnou Andulu, do níţ se v baru Boccaccio zamiloval, potkal na Václavském náměstí v druţném hovoru s německým důstojníkem?

Jednou večer si do hospůdky přišlo gestapo pro jednoho z jeho kamarádů; ještě v noci odjel za jeho manţelkou, která zůstala sama se třemi dětmi, dal jí všechny lístky, co měl u sebe, a slíbil, ţe ji bude měsíc co měsíc podporovat; a aniţ se o to vědomě snaţil, poznal docela neznámý svět, který byl skryt za stěnou bolestného mlčení: svět neúplných rodin, jejichţ ţivitelé byli zatčeni, popraveni nebo posláni do koncentračních táborů.

Postupně rozdával všechno, aniţ měl pocit, ţe by něco ztratil; zprvu si uchovával pro sebe troje potravinové lístky, ale nakonec si nechal jen ty svoje, které mu opravdu náleţely: stal se členem ilegální sítě, která se rozprostřela nad osudy postiţených. Nedlouho před koncem války vyšel zase jednou v roli domovníka z magistrátní kanceláře s deskami potravinových lístků, kdyţ z protějších dveří vykročil nájemník z jeho skutečného bydliště, mladý

246

fašounek, který shodou okolností právě nastoupil jako vedoucí

odboru; promluvili spolu pár nezávazných vět, ale přesto mu v paměti uvízl podezíravý fízlovský pohled s nevyslovenou otázkou: co tu dělá a co si nese?

Častokrát se uţ zabýval moţností, ţe se všechno prozradí, ale z tisíce náhodných eventualit nedokázal vybrat tu pravou, na niţ by se mohl připravit; a teď jedna z nich nastala – a zrovna ta nejasná a neurčitá: co kdyţ si všechno jen namlouvá a nic se vlastně nestalo?!

Věděl však s určitostí, ţe příští setkání by bylo takřka průkazné –

jenomţe: pokud lístky nikdo nevybere, vyjde celý podvod okamţitě

najevo!

Nevěděl si rady a proţíval mučivé trauma – a jak uţ to bývá, vyřešil je sám ţivot s naprostou snadností a jednoznačností: přišel únorový nálet na Prahu a bomby zasáhly několik domů v okolí

Moráně.

Okamţitě se chytil náhody, kterou mu přihrál vlídný osud: ještě

týţ den se sešel se svým spoluţákem, kterému se podařilo vyřadit kartu z evidence s poznámkou: vybombardováno!

Přiznám se, ţe mám rád dobré konce: po válce sám sebe přestěhoval k ţeně a třem dětem svého kamaráda, který se uţ nikdy nevrátil; ţil spokojeně, a pokud ho v ţivotě postihly nesnáze, mávl jen rukou:

„Přišel jsem o víc – míval jsem na Moráni celý činţák!“

Do druhé třídy základní školy na praţském sídlišti vstoupila učitelka a pověsila na tabuli velký barevný obraz s panoramatem Hradčan; vzala pak do ruky ukazovátko, a dříve neţ začala výklad, s úsměvem poloţila jednoduchou otázku, aby vzbudila zájem ţáků:

„Kdopak mi poví, co je to za město?“

Očekávala uragán hlasů, ale ve třídě nastalo hrobové ticho!

Úsměv jí zamrzl na rtech – dívala se nevěřícně po mlčících lavicích a teprve po chvíli pochopila krutou a zdrcující pravdu: děti celý týden ţijí na sídlišti a o víkendech většinou odjíţdějí s rodiči na chaty a chalupy; na sváteční procházky po nábřeţí se uţ dávno nechodí!

247

Pak se přihlásila holčička v první řadě a nesměle řekla: „To je obrázek ze stokoruny, co mám od tatínka!“

Bylo nám dvacet, krásná letní neděle a na programu fantastický

výlet: kamarád Jirka si vyprosil od táty auto, otevřeného sportovního Steyera 220, který prý kdysi za války patřil říšskému protektorovi von Neurathovi.

A byl to opravdu vůz klukovských snů: nadupaný motor, nízká

červená karosérie s lesknoucími se lištami z chromu, hluboká sedadla z bílé kůţe a palubní deska z temného mahagonu – a na tachometru magické číslo sto osmdesát!

Zvolna jsme vyjeli do rozpálených praţských ulic a byl to záţitek: seděl jsem na předním sedadle vedle Jirky, ovíval nás oba svěţí vzduch, čelní sklo se dalo totiţ libovolně sklápět, takţe dovnitř

vozu vnikal přes kapotu úzkou mezerou příliv osvěţivého větru, který nadouval košile a příjemně chladil na kůţi.

Vyjeli jsme do volné přírody nazdařbůh: motor pravidelně hučel a jak zrádná Siréna prosil o víc plynu – jenomţe Jirka rukoudáním slíbil otci, ţe nepřekročí sedmdesátku; a tak jsme disciplinovaně

dojeli do Kamýku k Vltavě, zastavili před hotelem Pazourek – a zrádné Sirény se objevily odjinud: dvě dlouhovlasé blondýnky šly právě k vodě a zlákaly nás ke koupání.

Bylo mi trochu smutno, protoţe jsem si uvědomil, ţe bez červeného sporťáku by o nás ani nezavadily pohledem – byly však natolik krásné a přátelské, ţe smutek se velice rychle vytratil; a pak vyjely s námi, seděly na zadních sedadlech a smály se a bavily s přirozeným půvabem – začaly hrát hru na komety: vysunuly se hlavami nad opěradla a za nimi jak ohon vlasatice vlály ve větru jejich rozpuštěné vlasy.

Teprve teď bylo auto nádherné a jízda dokonalá – a na dlouhém rovném úseku prázdné silnice zapomněl Jirka na všechny sliby a šlápl na plyn. Neviditelný tlak nás vmáčkl do měkkých sedadel, strhl se vichr, který nám hvízdal kolem uší – a krásné vlasy na zádi se zvedaly, jako kdyţ opravdu padají zářící komety.

Pohlédl jsem na tachometr: 110 – 120 – 130…

A v té chvíli se to stalo: Jirka se najednou vzepjal a s otevřenými ústy se zvrátil nazad, viděl jsem jeho bolestně zavřené oči – a uţ

248

jsme byli ve smyku, protoţe asi stačil dupnout na brzdu, jednou rukou se chytil za srdce a spatřil jsem mezi jeho prsty krev – strhl jsem ze sedadla spolujezdce volant a snaţil se vyrovnat směr, ale vůz se ve zmírněné rychlosti točil od příkopu k příkopu, aniţ by jak zázrakem opustil vozovku!

Zůstali jsme stát sotva na metr před betonovým můstkem – a Jirka mi padl do klína a vydechl: „Někdo mě střelil…!“

Otočil jsem ho na záda a strnul jsem: pod rozhrnutou košilí na levé straně prsou byla malá ranka jak po střele a vytékal z ní

pramínek krve!

Obě krásky začaly hystericky ječet a já na tom nebyl líp: obhlíţel jsem okolí, zda neuvidím záhadného střelce – a především jsem zoufale nevěděl, co dělat.

Vytáhl jsem z přihrádky palubní desky kovovou příruční

lékárničku a otevřel ji: byla v ní jen placatá lahvička koňaku Remy Martin; rychle jsem odšrouboval uzávěr a vylil celou půlku na ránu –

Jirka zasykl, zatřásl hlavou, jako by se probouzel, pak se namáhavě

napřímil a s hlubokým vydechnutím dopadl do svého sedadla. Díval se na mě nepřítomným pohledem, jako by vůbec nechápal, co se stalo – a já mu nedovedl odpovědět: cítil jsem jen nekonečnou úlevu, ţe vůbec ţije.

Nakonec se všechno vysvětlilo: v prudké jízdě podletěla pod zvednutým čelním sklem vosa, jejíţ rychlost znásobila úzká tryska štěrbiny, a zabořila se Jirkovi do prsou jako projektil!

A dokonce i ţebro bylo nalomené, jak zjistil vesnický lékař, kam jsme neprodleně zajeli – tentokrát bez dvou krásných Sirén, které nás ještě na silnici zrádně a definitivně opustily.

Lékař byl zřejmě starý a ostřílený praktik, jehoţ naše rozrušené

líčení neuvěřitelné náhody nechalo zcela klidným; suše a bez příkras nám řekl o ještě neuvěřitelnější příhodě, která se stala minulý den:

„Přivezli mi montéra, na kterého spadl sloup vysokého napětí. A on zrovna stál tak šikovně, ţe po pádu toho kolosu zůstal bez škrábnutí mezi mříţovím jak v kleci – a přesto jsem ho musel ošetřit: na hlavu se mu zřítil mrtvý havran!“

Každý, kdo je okouzlen lehkostí a zázračnou samozřejmostí

bezbřehé fantazie v televizních seriálech, hraných i kreslených

249

filmech, povídkách, bajkách a verších spisovatele Miloše Macourka, mohl by snadno propadnout omylu, ţe právě s takovou vteřinovou lehkostí a snadností jeho díla vznikají.

Mohu potvrdit, ţe přímo pravý opak je pravdou: kaţdý den – a tento výraz „kaţdý den“ berte doslova – zasedá Miloš Macourek ráno za svítání k psacímu stolu a s krátkou přestávkou na oběd pokračuje aţ do večera; po jídle, jemuţ věnuje asi hodinu, se opět vrací ke stolu a do devíti hodin, neţ jde spát, koriguje napsané rukopisy a připravuje si poznámky na příští den.

Kamkoli odjíţdí, provází ho psací stroj a balík čistého papíru; tak odjel jednou i na dovolenou do Jugoslávie.

Ubytoval se v hotelovém pokoji nad pláţí a šel se vykoupat – za hodinu se vrátil a začal zase pracovat; jenomţe tentokrát mu nešla práce od ruky: zprvu se domníval, ţe příčinou je změna podnebí, neboť z Prahy odlétal za hustého a nevlídného deště, nebo ţe těţce snáší neosobní prostředí hotelového pokoje – ale pak přišel na pravý

důvod a rozhodl se okamţitě vše napravit.

Neprodleně zašel za ředitelem hotelu a česky ho ţádal o změnu pokoje

– ale jakmile ustaraný ředitel pochopil, co od něho ţádá, ani ho nenechal domluvit a rozčileně začal argumentovat, ţe hotel má plný

a ţe by kaţdý chtěl jen nejlepší pokoje, ţe má jen jedny nervy a tak podobně.

Miloš Macourek se stále nemohl dostat ke slovu, aby mu vysvětlil hlavní příčinu své ţádosti – teprve po chvíli vzrušeného monologu se mu podařilo věcně a srozumitelně dokončit své

argumenty.

Ředitel na něho zíral nevěřícným pohledem – jak mu pak později sdělil, za třicet let své praxe se nesetkal s tak kuriózním přáním: neboť Miloš Macourek chtěl pokoj s okny do dvora, aby ho krásný

pohled na moře a pláţ nerušil a nelákal!

Reportér František Gel mi kdysi vyprávěl historku z počátku našeho letectví, jejímţ byl přímým svědkem při své návštěvě letiště

ve Kbelích, kde právě probíhal výcvik mladých vojenských pilotů –

podrobnosti, které se odehrály vysoko nad přistávací plochou, nemohl samozřejmě vidět, ale později mu je doplnil bledý letecký

250

instruktor, a to aţ po dlouhé pauze, kdy se uklidňoval po neuvěřitelném záţitku.

Sluší se ještě předeslat, ţe pro výcvik byl určen typ dolnoplošníku se dvěma otevřenými místy v horní části trupu s ovládacím zařízením umístěným tak, ţe vpředu seděl ţák a za ním instruktor, který jednak mohl korigovat let a jednak při letu udílel příkazy – tenkrát ještě neexistovalo rádiové spojení mezi posádkou a letištěm ani palubní telefon mezi ţákem a instruktorem. Toho dne se konaly závěrečné zkoušky a na improvizovaném pódiu přihlíţela s dalekohledy generalita a štábní důstojníci –

atmosféra byla logicky napjatá a nervózní; nebe však bylo jasné a panovalo bezvětří: co víc si rozechvělí adepti mohli přát?

A pak nastal let, který všechny přítomné zvedl ze ţidlí: dosud bezchybně letící cvičný letoun se přesně podle programu vzepjal k loopingu

– současně se od trupu odpoutala postava instruktora ve volném pádu a vzápětí se nad ním otevřel bílý padák.

Ve všech se zarazil dech, neboť kaţdý očekával, ţe letadlo začne hořet, ţe selhalo řízení nebo vysadil motor a hrozí nezadrţitelný pád i s ţákem, který zavčas nevyskočil – hasiči vyrazili na plochu a záchranné muţstvo vyběhlo z baráků – jenomţe nestalo se nic, coţ

bylo ještě záhadnější: letadlo pokračovalo v krkolomných cvicích a motor hučel na plné obrátky!

Zatím instruktor dopadl na kraj letištní plochy a bylo zřetelně

vidět, jak se rychle zbavuje padáku a rozbíhá se ke středu plochy. Nikdo nic nechápal.

Letoun pak s naprostou jistotou přistál – stroj zastavil, motor zmlkl, ţák seskočil po křídle na zem, sejmul kuklu a brýle – a kdyţ

spatřil svého instruktora, který se k němu řítil s hrozivě zdviţenou pěstí, hrůzou zařval – a omdlel jako špalek!

Vůbec si totiţ nevšiml, ţe od určité chvíle letí sám, neboť ho nemohlo napadnout, ţe v kritickém okamţiku zareagoval na povel

„Looping!“ tak bleskově, ţe instruktor, který se při předávání

rozkazu musel na chvíli odpoutat a naklonit k jeho hlavě, se na svou sedačku uţ netrefil…!

251

Ležel jsem po operaci slepého střeva na chirurgii malé okresní

nemocnice, která byla v přestavbě: stav lůţek byl sníţen o polovinu a provoz se zajišťoval s vypětím všech sil.

Primáře jsem viděl v bílém plášti jen jednou: těsně před operací, neţ jsem dostal narkózu. Jinak jsem ho často zahlédl v montérkách nebo v civilních šatech s dělníky a projektanty – většinou však trávil svůj čas telefonickými urgencemi, nekonečnými poradami a schůzemi, objíţděl osobně ředitele stavebních a dodavatelských organizací a vracel se teprve v noci, aby stačil vyřídit běţnou agendu. Seděl jsem jednou na chodbě a četl a kouřil, bylo uţ po půlnoci a všude byl klid – a pak se objevil unavený a nevyspalý primář, který

právě odcházel domů; chtěl si viditelně ulevit a postěţovat – přisedl, objednal si u sestry čaj a začal dlouhý monolog jak čerstvý absolvent techniky, obor vytápění: znal neuvěřitelné mnoţství podrobností o postupech konstrukčních a montáţních prací, uváděl zpaměti čísla, normy a směrnice: a to vše chrlil jako polemiku s neviditelnými silami, které stojí v cestě náročné a rozsáhlé rekonstrukce. Po chvíli se vyčerpal, mávl rukou a zamyslel se – a pak najednou zase oţil zájmem a zeptal se:

„Co se vůbec děje ve světě? Nečetl jsem noviny ani nepamatuju.“

Byla to doba, kdy vrcholila karibská krize a svět byl na pokraji války; snaţil jsem se mu stručně vysvětlit, co se děje – poslouchal mě s naprostým úţasem i se stopou nepředstíraného zahanbení, ţe o tak váţných věcech nemá ani tušení; zváţněl do úzkostného výrazu, jako by sám v sobě vyvaţoval své denní starosti s obavami o osud planety – asi se mu všechno pomíchalo dohromady, najednou si nevěděl rady ani s rekonstrukcí, ani se světem a dokonce ani se sebou, ustaraně vzhlédl a provinile řekl:

„Já vůbec nevím, jak to zastavit, neţ doděláme topení!“

Jsou příběhy, které se nesnadno vyprávějí: jejich zvláštní

poselství je skryto v takřka nepostiţitelném zachvění, jako kdyţ padá

hvězda.

Pobýval jsem uţ týden ve starém mlýně na Ploučnici a klapot mlýnského kola, který mě zpočátku rušil, nakonec měkce uspával –

dokonce jednou uprostřed noci jsem se naráz probudil, kdyţ se kolo zastavilo.

252

Ve dne jsem často pozoroval z okna provoz a shon na velkém dvoře a zvykl si i na rachot strojů – a pak mě napadlo, ţe sice ţiju ve mlýně, ale nevím o něm zhola nic.

V neděli, kdy se nepracovalo, mě provedl sám pan mlynář; dokonce jsem měl dojem, ţe na moji ţádost čekal – vystrojil se na to i bílou čepicí.

Začali jsme prohlídku aţ od nejvyššího patra, čtvrtého, a změť

kol, válců a transmisí se zvolna stávala srozumitelnou jako důmyslný

systém, který se vyvíjel od nepaměti; mlýn byl postaven koncem minulého století a připadalo mi, ţe tenkrát k němu vyrobili i pana mlynáře, neboť při svém nadšeném výkladu uţíval výrazy s patinou dávných časů: kypřice, kuţelice, vysejvač, koukolík, krupník čili holandr, mluvil o mletí na způsob rakouský, uherský, praţský a vídeňský, pojmenovával druhy mlýnských kamenů, jako ţitaváky, ţehrováky a ţvaráky – a všechno to říkal se starosvětskou láskou. Pochopil jsem, ţe vlastně mluví o sobě, ale úplně jinak neţ jiní: ani jednou nepouţil slůvko „já“; sestupovali jsme po strmých ţebřících patro po patru, podobnou cestou jak zrna na své pouti sloţitým soustrojím, a tvář pana mlynáře se čím dál víc zjasňovala neskrývaným pocitem štěstí: konečně mohl mluvit o mouce!

O mouce pšeničné, ţitné a ječné, o krupičkách a krupici vyráţené, ţemličkové, dotahované a zadní, o přeráţkách, moučném prachu a jemných otrubách, o mouce krupicové a nejbělejší mouce dvounulce

– o kaţdém druhu vyprávěl se zaujetím, jaké je výsadou znalců: věcně a důkladně, a přesto dovedl slovy odstínit barvu, sypkost, chuť.

Stáli jsme v přízemí v moučnici, kam do prostorných dřevěných beden směřují shůry roury s klapkami, kaţdou podle druhu pojmenovával a současně otvíral v zápalu výkladu – a najednou se zadrhl a zajíkl, byl to jen zlomek vteřiny se smutným zábleskem nevypověditelného stesku – hned sice pokračoval, ale hlas uţ klesl o tóninu níţ a ztratil jiskru:

připomínal unaveného průvodce, který sděluje informace poslední výpravě.

Byl mi v té chvíli blízký jako kaţdý, komu osud ublíţil: uţ víc neţ dvacet let mlel ve mlýně jen krmivo pro dobytek.

253

Jednou se Jiřímu Bednářovi v plánu připravované televizní hry objevila epizodní postava vegetariána – přesto však nelenil a šel načerpat autentické poznatky přímo do vegetariánské jídelny v Celetné ulici.

Vyhlédl si stůl, u něhoţ nad talířem s kopcem fazolových lusků

seděl v blaţeném vytrţení drobný stařík, na první pohled zapřisáhlý

vegetarián; objednal si stejné jídlo a po chvíli zapředl rozhovor otázkou, která mířila přímo na podstatu problému:

„Řekněte mi po pravdě: nemáte někdy chuť na pěkně propečenou vepřovou, uzené koleno nebo oháňku?“

Staříkovi nad tou představou jen snivě blesklo v očích a bez mučení se přiznal:

„To víte! Hlavně v neděli!“

Pak zesmutněl, nabral zas na vidličku lusky a řekl s dlouhým a odevzdaným pohledem:

„Jenomţe tělu to neprospívá a já chci umřít zdravej!“

Byla to energická žena, která si dovedla poradit a nikdy se o nic neprosila: po rozvodu odešla s tříletým synem a nejnutnějšími svršky z bytu rodičů svého manţela – a začala anabáze po bytech přítelkyň, neboť s hrdostí odmítala vrátit se k matce, která s jejím sňatkem nikdy nesouhlasila.

Stěhovala se z místa na místo snad desetkrát a její tříletý syn byl uţ ze všeho tak zmatený, ţe jednou, kdyţ opět uléhal do postýlky v docela novém prostředí, vydechl svoji touhu po klidu a jistotě:

„Budeme tady zítra zase bydlet?“

Na posledních válečných prázdninách jsem byl s maminkou ve Studené u Telče, kde otec předem vyjednal letní byt s komfortem permanentních lukulských hodů: pan domácí jako zaměstnanec vyhlášené Satrapovy továrny na uzeniny nás zásoboval horami salámů, klobás, taliánů a párků a navíc nás doporučil na obědy a večeře do restaurace řezníka pana Lojdy – a všechno jsme dostávali bez lístků a za normální ceny.

Válku vlastně připomínali jen čtyři ošuntělí vojáci wehrmachtu, kteří se uţ ani nehodili na frontu a obsluhovali jak zapomenutí čerti na nedalekém kopci leteckou hlásku – střídali se vţdy po dvou a večer chodili na pivo do výčepu k panu Lojdovi; tiše, závistivě a

254

hladově sledovali plné a vonící talíře, které z kuchyně roznášela paní

Lojdová – byli ţivi jen z vojenských konzerv a potravinové lístky neměli.

A zásadový vlastenec pan Lojda jim bez lístků nedal, třebaţe kaţdému příchozímu dopřál ve vrchovaté míře a v prvotřídní kvalitě; zpočátku se ho snaţili uplatit hrstmi německých bankovek, ale pan Lojda byl neoblomný.

Bylo to uţ ke konci prázdnin, kdyţ jsem večer vstoupil do výčepu

– a dva němečtí vojáci z hlásky seděli jak u vytrţení nad vrchovatými porcemi vepřové; podíval jsem se překvapeně na pana Lojdu za výčepem, ale ten se jen spokojeně a významně usmíval –

jak jsem se pak dozvěděl, pan Lojda je vlastenecky vycvičil, ţe za ním museli vţdy přijít a slušně pozdravit:

„Hitler kaput!“

Prostředí bufetů je zcela zvláštním světem krátkých a mlčenlivých příběhů: lidé u vysokých stolků, jeden vedle druhého, s nepřítomným výrazem krotí svůj hlad a ţízeň, dojedí, dopijí – a odcházejí; chybí hospodská druţnost i okázalost vybraného stolničení – zde je jedna momentka beze slov:

Do bufetu vešel upravený pán a viditelně spěchal, objednal si čočku s volským okem, donesl ji na stolek a zase odběhl k výčepu pro malé pivo; a kdyţ se vracel ke stolku se sklenicí a příborem v ruce, zarazil se: u stolku na protější straně stál zarostlý muţ nad jeho talířem! Rozhodl se vyřešit situaci bez skandálu: přistoupil ke stolku, mlčky přisunul talíř k sobě a s majetnickým výrazem nabral první

sousto čočky.

Zarostlý muţ se na něho podíval mírnýma očima, ale pak rozhodným pohybem odtáhl talíř k sobě a s naprostým klidem ujedl čočku ze své strany. Upravený pán jen beze slova zavrtěl hlavou – a opět beze slova přitáhl talíř k sobě a nabral druhé sousto, tentokrát s přísným pohledem: zarostlý muţ pokrčil rameny a vzápětí posunul talíř doprostřed stolu, noţem rozpůlil porci čočky i volské oko – a začal rozváţně jíst svůj díl. Jeho protějšek ho chvíli sledoval nerozhodným pohledem – a pak přijal jeho gesto: začal mlčky jíst svoji půlku.

255

Dojedli v tichém napětí, poloţili příbory na talíř uprostřed stolku, oba vypili naráz své malé pivo – a pak zarostlý muţ bez rozloučení

odcházel.

Upravený pán konsternovaně vrtěl hlavou – a kdyţ se otočil, strnul podruhé:

na vedlejším stolku spatřil svůj netknutý talíř s chladnoucí

čočkou a volským okem!

Na malém městě se ví všechno: o lékaři na středisku se například vědělo, ţe nebere úplatky.

Byl to skutečně lékař-lidumil; ochotný a pečlivý, pracoval i jako dobrovolný funkcionář Červeného kříţe a pořádal řadu přednášek ze zdravotnické osvěty, nehleděl na čas a především starým pacientům pomáhal, jak mohl.

A stále byl ustaraný a všechno bral váţně; jednou ošetřoval vedoucího samoobsluhy, a protoţe uţ čekárna byla výjimečně

prázdná a sanitka pro návštěvy do okolních vesnic ještě nepřijela, postavil na kávu a povídali si.

Přišla řeč i na úplatky; lékař si stěţoval, jak se často dostává do trapných situací, zvláště pak na vesnicích, kde mu pacienti v dobré

vůli podstrkují vajíčka, husy a králíky, ţe samozřejmě vţdycky odmítne, ale většinou s provinilým pocitem, ţe se jich přímo dotkl.

„Jenomţe je člověk někdy neuhlídá,“ pokračoval lékař a na důkaz otevřel skříň; leţel tam stoh asi třiceti pečlivě zabalených bonboniér. A rozhorleně pokračoval:

„Nechávají mi to tady pod ţidlí nebo pod věšákem – neţ se otočím, jsou pryč; a co já s tím mám dělat?“

Praktický vedoucí samoobsluhy si okamţitě věděl rady – a protoţe znal jeho neúplatnost a na druhé straně ho lákal lehce se nabízející výdělek, začal opatrně a rozšafně:

„To je velká škoda – podívejte: bonbóny taky podléhají zkáze…!

To je velká národohospodářská škoda!“

Lékař pokyvoval hlavou a sebekriticky dodal:

„Pořád ještě neděláme zdravotnickou osvětu dobře…“

Nakonec se vedoucí odhodlal k návrhu:

„Já bych vám rád pomohl… Co byste říkal tomu: já si to odvezu.“ A lékař hned souhlasil a nenechal ho ani domluvit: „To

256

byste byl strašně hodný! Já to tu nechci mít – ještě bych z toho mohl mít nepříjemnosti!“

Příští den vedoucí samoobsluhy vystavil část bonboniér do regálů

– a po polední přestávce jen ţasl:

před obchodem stála nebývalá fronta zákazníků!

Kdyţ odemkl, prolomili skoro dveře a vrhli se do oddělení

cukrovinek

– nastal boj o bonboniéry: většinou je brali po pěti. A tím všechno prasklo:

Skoro v kaţdé byla nejmíň stokorunová bankovka!

Jsou lidé, kteří mají ve svém ţivotě řád a důsledně jej dodrţují; do hospody U tygra chodil muţ, který den co den konzumoval naprosto stejné mnoţství alkoholu a odcházel vţdy ve stejné míře opojení – svému vynálezu říkal „pyramida“:

první pivo a 1 rum,

druhé pivo a 2 rumy,

třetí pivo a 3 rumy,

čtvrté pivo a 2 rumy,

páté pivo a 1 rum!

Vypadl pokaţdé ve stejně povznesené náladě a pochvaloval si, ţe se chová jak zvíře: ví, kdy přestat. Vedl na toto téma dlouhé

přednášky a dokazoval, ţe výtrţnosti opilců jsou způsobeny ztrátou sebekontroly, kdy ţíznivé hrdlo zatemní mozek a stane se nezvládnutelným pánem těla; svoji teorii měl promyšlenou do všech detailů – rozděloval vyznavače alkoholického opojení na opilce a pijáky:

„Já jsem piják, protoţe mám kázeň!“

Do jeho vyrovnaného osudu pijáka kaţdodenních pěti piv a devíti rumů vstoupil však destabilizující prvek – láska; poznal tichou a mírnou ţenu, kterou byl zpočátku nadšen: tolerovala ho a nikdy mu nic ani slovem nevyčítala.

Dokonce s ním začala chodit do hospody, aniţ tušil její záměr: nenápadně mu upíjela! V milostném zaslepení její lest neprohlédl, a tak si ani neuvědomoval, jak zhoubně je porušen jeho navyklý

biorytmus.

257

Ţíznivé hrdlo ţádalo své – a tak začal porušovat tvrdé zásady a nekontrolovaně si objednával pití navíc: nevědomky se stával opilcem.

A skončilo to přesně podle jeho teorie: spáchal výtrţnost a své

tiché a mírné ţeně způsobil ublíţení na těle!

Kdyţ ho ze záchytné stanice přivedli k vyšetřování jiţ střízlivého a ptali se, proč ţeně ublíţil, dlouho neodpovídal; zvaţoval sám v sobě příčiny svého prvního přečinu – a najednou ukřivděně vybuchl, ţe přítomní, kteří neměli ani potuchy o jeho promyšleném pijáckém systému, strnuli v úţasu:

„Vykrádala mi pyramidy!“

Vracel jsem se z Mariánských Lázní a spěchal do Prahy na večerní premiéru; v jedné z prvních plzeňských ulic s hrbolatým dláţděním se mi takřka vysmekl volant z ruky a předek vozu se naklonil – bylo to jasné: píchl jsem.

Zastavil jsem u chodníku a zoufale si promítl, co mě čeká: ještě

nikdy jsem neměnil kolo.

Vystoupil jsem – a zdálo se mi, ţe sním: přímo na pár kroků

přede mnou nad obchodem s výkladní skříní s reklamou Barum visel velký nápis Opravna pneumatik!

Bylo to tak neuvěřitelné, ţe jsem aţ zapochyboval o přízni náhody: příliš mnoho štěstí nevěstí nic dobrého; jenomţe všechno pak uţ probíhalo jak v dobrém konci pohádky, neboť starý mechanik byl nadmíru ochotný; a stále nevěřícně vrtěl hlavou:

„Ţe jste píchl zrovna tady, tomu se říká štěstí – ale ţe tu bylo zrovna místo k zaparkování, to uţ je zázrak!“

A tak z původního zoufalství vzešla přívětivá nálada nakaţlivé

důvěry, ţe vrtkavý osud mi jde na ruku: na protějším nároţí byla navíc přívětivá restaurace a kavárna, a protoţe jsem opravu odhadl na dvacet minut, vydal jsem se tam na kávu.

Sběh příznivých okolností mi potměšile stoupl do hlavy; šel jsem přes ulici v rozpoloţení vítěze nad nástrahami smůly a bezděčně jsem podlehl iluzi o stálosti šťastné hvězdy: krouţek s klíčky od auta jsem si nasadil na ukazováček a roztáčel ho v pošetilém gestu okázalé

spokojenosti.

258

Trest za tak zjevnou samolibost přišel vzápětí – krouţek vyklouzl z prstu a vyletěl mi vysoko nad hlavu – a neţ jsem stačil zareagovat, v kolmém pádu proletěl mříţovím zakrývajícím v úrovni chodníku skladovací otvor do sklepa.

Bylo to tak přesné, ţe klíčky ani necinkly!

Opojení se naráz vytratilo; nikomu nešlo nic vyčítat a osud byl z obliga. Zkrotí jsem výčitkami a pokorně vešel do kavárny škemrat o pomoc.

„Dneska nám přivezli koks – to máte smůlu,“ řekl mi vrchní, ale pak se smiloval a poslal se mnou pikolíka.

Šli jsme na ulici, odtáhli mříţovaný poklop – a bylo to neskutečné: přímo na vrcholku koksové hory se zableskl svazeček klíčků!

Nastal však problém, jak je vytáhnout, neboť leţely asi dva metry pod úrovní chodníku; pikolík byl sice ochoten sešplhat dolů, jenomţe nebezpečí, ţe stěna koksu se zbortí a klíčky nenávratně propadnou, bylo víc neţ pravděpodobné.

„Došel bych pro Lojzu – ten je delší,“ řekl drobný pikolík, kdyţ

jsem mu navrhl, ţe ho podrţím za nohy – ale pak si to zřejmě v předtuše odměny rozmyslel.

A tak si břichem lehl na okraj otvoru, chytil jsem ho oběma rukama za nárty – a pak zvolna přepadával a visel v temném prostoru jak netopýr.

Vzápětí se ozval vítězoslavný výkřik:

„Uţ je drţím!“

Pomalu jsem se zakláněl a vzepřel se, abych ho vytáhl – a vtom mě zmrazil jeho vřeštivý výkřik: „Pusťte mě! Rychle mě pusťte!“

Současně se z temné hlubiny ozvalo vyděšené dívčí vypísknutí a pikolík začal třepat nohama, ţe jsem ho stejně uţ neudrţel –

zarachotil sesouvající se koks, dusot běţících nohou i volání malého pikolíka:

„Dášo! Počkej! Já vás viděl!“

Pak dole bouchly dveře a bylo ticho.

Přivřel jsem poklop a vešel do kavárny. Kolem mě se mihla zardělá mladičká servírka a současně z bočních dveří vyšel vyjevený

pikolík-kolohnát: všechno bylo jasné.

259

Objednal jsem si u vrchního kávu a sedl si ke stolu u okna: u protějšího domu skončil starý mechanik práci a vůz byl opět připraven – přemýšlel jsem o vrtkavosti náhody, která jednomu přinese štěstí a druhému zklamání.

Pak se přišoural můj malý pikolík, beze slova mi podal klíčky a přijal odměnu s netečným výrazem člověka, jemuţ jiţ na ničem nezáleţí. Přišlo mi ho líto a omluvil jsem se: „Moc mě to mrzí.“

Pokrčil rameny a pak s jiskřičkou naděje v hlase mě velkoryse vyvázal z pocitu provinění:

„Nic si z toho nedělejte – já znám ještě jednu holku ze Škvrňan…“

Když jsem jednou seděl na Kampě v hospodě U Měšťánků v podvečerní pivní vřavě, prošel kolem stolu strnulým krokem holohlavý muţ s temenem jako stehno, spočinul unavenýma očima na krabičce dlouhých a tenkých cigaret s hnědým papírkem, která mi leţela u ruky, a řekl:

„Dej mi jednu!“

Bezmyšlenkovitě jsem mu nabídl – a najednou mě napadlo porušit samozřejmost jeho počínání otázkou, jaká se mezi kuřáky nedává: „Co za to?“

Překvapeně se na mě podíval – z jeho výrazu bylo zřetelné, jak horečnatě přemýšlí a počítá – a pak se napřímil jako grand a důstojně

řekl: „Jsem potápěč!“

Uţ na mě nepohlédl a s cigaretou v sevřených ústech odešel –

řekl všechno, co bylo v té chvíli třeba: byl to velký člověk, muţ mezi rybami a ptáky, jenţ by světu mohl říci mnohé, kdyby byl dotázán. Zmizel v cigaretovém kouři do nenávratna, propadnuv se do dějin stejně jako Caesar, Galileo či Napoleon, po nichţ koneckonců

nezbylo víc neţ jedna věta: snad jednou přijde čas, kdy lidé začnou stavět větám pomníky.

Ke vzpomínkám patří i písničky: v jejich melodiích jsou zakleté

dávné lásky, které se po letech připomenou jako nostalgický záchvěv odeznělých záţitků; s prvními tóny se najednou znovu zpřítomní ne postiţitelné pocity jednoho večera nebo jednoho tance, letmého setkání či kradmého polibku – všechno je naráz přesné, jako bývalo

260

kdysi: z podvědomí se vybaví zapomenuté situace, prostředí a neopakovatelná atmosféra, kterou nelze vyjádřit slovy. A mnohdy se stanou objevem: kdyţ se jednou Marta Horelová

probírala starými gramofonovými deskami a zazněl melancholický

šlágr Šumění deště, vrátila se jí tísnivá vzpomínka na hospodu jejích rodičů na vizovickém nádraţí, na starý gramofon ve zšeřelém výčepu

– a na maminčinu tvář v zamlklém rozpoloţení; vybavila se jí přesně

ponurá nálada večerů, kdy hosté uţ odešli a maminka seděla u kasy s rukama v klíně a s nepřítomným výrazem tichého zamyšlení – a kdykoli zazněla melodie Šumění deště, v přivřených očích se jí

zaleskly slzy.

Vynořila se tak vzpomínka z dětství, na níţ se uţ zdánlivě nikdy nic nezmění; a přesto teprve s odstupem dlouhých let si jako objev uvědomila, co kdysi jako dítě nemohla pochopit: maminka byla tenkrát zamilovaná! Asi to byla jedna z těch tajných lásek, které

přijdou pozdě a nikdy se nenaplní – a zůstane po nich jen jediná

písnička.

Jen jednou jsem se setkal s lidskou vlastností, kterou neumím ani pojmenovat: s mánií zvát a hostit.

A navíc zcela neúměrně moţnostem: byl to řadový novinář s průměrným výdělkem, zadrhoval v řeči, spíš tichý neţ zábavný – ale s neutuchající touhou po přátelství a druţné zábavě; při večerech nad vínem nikdy nehrál prim, spíš zamlkle naslouchal s výrazem tiché

radosti, jako by se těšil na své vrcholné číslo, kdy přivolá vrchního a s velkorysým gestem řekne:

„Účet komplet!“

Nedovolil nikomu platit; snad psychologové by vysvětlili, co ho v té chvíli učinilo šťastným: moţná, ţe si kompenzoval svoji osamělost, nebo si střádal na pověst oblíbeného mecenáše a bonvivána, jemuţ se číšníci klaní, sotva vstoupí.

Mám však dojem, ţe to spíš byla nemoc, které se nedovedl bránit; častokrát byl bez peněz, a přesto pozval kaţdého, koho potkal – a zadluţoval se; a to stejným způsobem: poţádal v ústraní vrchního, aby mu půjčil určitou sumu – a na dluhopis napsal částku o několik set vyšší; nikdy nebyl odmítnut.

261

Ocitl se tak ve spirále dluhů, které vyrovnával dalšími dluhy – a aniţ si to uvědomoval, ztrácel dobré kamarády, ohlušen chvalozpěvy těch, kteří zneuţívali jeho slabosti pro večery plné zpěvu a veselí. A jak uţ to bývá, stačí jedna nenápadná věta, která jak potměšilé

znamení završí celý lidský osud; pozval do vinárny pár kumpánů, jeden z nich ochutnal první sklenku a řekl:

„Nejlepší bzeneckou lipku jsem pil v Otrokovicích ve sklípku!“

Ani si nikdo nepovšiml, ţe hostitel se na chvíli vzdálil od stolu –

teprve kdyţ po určité době vstoupil do vinárny řidič autokárku v uniformě aerolinií, všichni pochopili: objednal aerotaxi!

Zadluţil se natolik, ţe to byl jeho poslední bohatýrský flám, který

zlomil vaz jeho pošetilé mánii – kdyţ druhý den vystoupil z letadla, které na ně čekalo celou noc, povzdechl si a suše poznamenal:

„Tyhle zapadlé vinárny mají jednu nevýhodu: člověk víc procestuje, neţ propije!“

Seděl jsem na lavičce u Jarmiliny skály a pozoroval vycházející

měsíc, který se zdvojil na tiché hladině Máchova jezera: opuštěná

pláţ se bělala houfy upovídaných racků.

V jedné chvíli se od nejzazšího konce pláţe začala zvedat hejna ptáků v postupných vlnách jako gigantická bílá plachta, zářící na stěţni temného nebe: vyrušil je osamělý běţec.

Blíţil se v uvolněném tempu běţeckého profesionála – zdálky mi postavou připomněl dávného kamaráda Frantu Valacha, sportovce a sportovního novináře, který kaţdé léto jezdíval do Starých Splavů; uţ druhou sezónu však nepřijel – podrobil se těţké operaci mozku s tragickou diagnózou: do smrti nehybný.

Pravidelný dusot kroků zesílil a vzápětí se ze záhybu písčité cesty vynořil běţec v teplákách a s ručníkem kolem krku.

Zastavil se u mě a bez zadýchání řekl s vyčítavým úsměvem, jako by mě potkal včera:

„Uţ zase kouříš?“

Franta Valach!

Byl jsem bezpečně přesvědčen, ţe sním, ţe v kouzlu měsíční noci se zhmotnil přelud vzpomínky do oţivlé podoby splněného přání: všichni jsme měli Frantu Valacha rádi a trápili se, ţe naráz ztratil všechno, co tolik miloval.

262

Jenomţe: byl to skutečně on, nezaměnitelný se svým výrazem věčného optimismu, druţný a nakaţlivě činorodý a důvěřivý v kamarádství na celý ţivot.

Sedl si vedle mě a vyprávěl dlouho a bez příkras – díval jsem se mlčky do důvěrně známé měsíční krajiny a její romantika z obligátních pohledů jako by pohasla: zastínil ji velký osud člověka.

„Nebylo jediného doktora, který by mi dával sebemenší naději –

kde by ji taky mohli vzít, kdyţ všechna vyšetření byla jednoznačná. Zpočátku jsem se bránil spánkem a bál se kaţdého probuzení: míval jsem sny, na které jsem se těšil – plné závodů a zápasů, jako by mě

podvědomí chtělo ukonejšit. Spal jsem čím dál víc, protoţe nic krásnějšího jsem uţ od ţivota nemohl čekat – proţíval jsem fantastická vítězství, neboť nic mi nebránilo vyhrávat. Aţ jednou jsem se v noci probudil ze sna, v němţ jsem nemohl dosáhnout na medaili, která mi patřila, a protoţe jsem se vlastně neustále potácel mezi sněním a ţivotem, v rozespalosti jsem poţádal sestřičku o ţebřík; byla mladičká a rozesmála se – a já se rozzlobil, ţe mi upírá

vítězství a ţe mi nepřeje, chtěl jsem vyskočit

a znovu jsem si uvědomil svoji nehybnost. Uţ jsem však neusnul a poprvé se mi nechtělo vrátit se do snu – představa ţebříku mě

začala pronásledovat svou snadností: chce to jen probudit všechnu sílu! A v té chvíli jsem pochopil, ţe mé krásné sny jsou jen sladkým umíráním a ţe se jen vzdaluju od ţivota. Pomalu svítalo a já po dlouhé době pocítil únavu: myšlení mě vysílilo. Upadal jsem do spánku beze snů a s určitostí jsem věděl, kde začít: musím nejprve zaktivizovat mozek! Nevěděl jsem ještě jak, jenom jsem tušil ze svých zkušeností z tréninků, ţe přání musím nahradit konkrétností, ţe potřebuju cíl, s nímţ se můţu kaţdou minutu porovnávat a měřit, ţe musím překonávat nepoznané a schraňovat všechny síly k jedinému účelu: začít znovu bodovat od nuly! Nedovedl jsem však ukáznit myšlenky, chyběla mi narýsovaná trať pro tento závod bez nohou, zoufal jsem si nad neukázněností představ a bezděčně jsem směřoval ke skulinám rychlé snadnosti. Nejvíc mě však deptala nekonečná samota, a třebaţe jsem se bránil podlehnout pocitům marnosti, propadal jsem se do bezvýchodného bolestínství, jaké jsem kdysi proţíval v dobách svých sportovních poráţek. Pak mě napadla

263

spásná myšlenka: potřebuji trenéra! Takového, který by postihl všechny moje rozhodující moţnosti, o nichţ sám nevím – probíral jsem v duchu všechny svoje kamarády a známé, ale záhy jsem pochopil, ţe bych chtěl od nich nemoţné: v té chvíli jsem věděl, ţe mi ţádný člověk nepomůţe.

A to byl začátek obratu, protoţe mi bylo znenadání jasné, ţe potřebuju zkušenost všech lidí, kteří se v nejkritičtějším okamţiku ţivota nevzdali

začal jsem číst jen ‚chlapskou‘ literaturu. Jacka Londona, Gorkého. Remarqua, ţivotopisy polárníků, horolezců, vědců a kumštýřů: to byla síla! Četl jsem dny a noci a ztratil pojem času – aţ

jednou po ránu jsem odloţil Robinsona Crusoa, kterého jsem znal uţ

nazpaměť, poţádal jsem po vizitě svého mladého, báječného doktora, aby mě na saních vyvezl na kopec, nasadil jsem si lyţařské boty, nechal se postavit na lyţe a řekl jsem: „Teď do mě strč!“ – Pořád jsem padal a padal – ale měl jsem v sobě tu sílu z kníţek, ţe jsem dokázal začínat znova a znova! A tak to šlo týdny a měsíce – aţ

jednou jsem opět ujel pár nekonečných metrů, a protoţe uţ bylo předjaří a sníh den ode dne ubýval, narazil jsem na skrytý balvan – a v pádu jsem ucítil v nohách prudký šleh bolesti!

Chápeš to: bolesti! – A to je vlastně všechno – teď uţ víš, jak jsem doběhl aţ sem.“ Pak vstal a ještě řekl:

„Škoda, ţe nejsem básník: napsal bych Ódu na bolest!“

Neumím cestovat od pamětihodnosti k pamětihodnosti: rád vnímám města v jejich všedním kaţdodenním pohybu, najdu si kavárnu tak trochu v závětří a vydrţím se hodiny dívat na jednu ulici; průvodcem jsou jenom oči – nikdy si nevozím fotoaparát, který

neustálým hledáním výjimečných motivů oslabuje vnímání celku: v paměti tak zůstávají natrvalo uchovány nejpůsobivější pohyblivé

obrazy, které si mohu kdykoli vybavit i s atmosférou zvuků i vůní, neboť i nálada hraje svou roli a potvrzuje pravidlo, ţe kaţdý vidí cizí

města a krajiny zcela jinak.

Kdyţ jsem byl poprvé v Paříţi, proseděl jsem vlastně celý týden v desítkách kaváren, bister a zahrádek na rušných bulvárech i v tichých zákoutích při Seině či na Montmartru – skutečně se mi stalo, ţe při odjezdu z hotelu jsem si s hrůzou uvědomil, ţe jsem během celého

264

pobytu zcela zapomněl podívat se na Eiffelku: vyběhl jsem i s kufrem do posledního patra, otevřel okno na schodišti a spatřil jsem ji – poněkud mě zklamala, neboť byla stejně netečně krásná jako na prospektech a pohlednicích.

Oč krásnější a ţivotnější byly kavárny a kavárničky! Nejvíc jsem se těšil na legendární kavárnu Coupole na Montparnassu – dlouho jsem oddaloval její návštěvu, neboť pořád nebyl ten správný den, jaký jsem si vysnil: slunce totiţ po celé dny pálilo ostrým svitem – a já si ji vţdy představoval v zastřeném oparu s melancholickým světlem probouzejícího se dne.

Jednou po ránu byl právě takový čas jiskřivého ovzduší; vyšel jsem k Montparnassu a z naší skupiny filmařů se ke mně přidal pan Bohumil Šmída, coţ byl vlastně ideální společník: nikdy toho moc nenamluvil, a od doby, kdy jsem v jeho barrandovské tvůrčí skupině

dělal svůj první film, pojilo nás tiché přátelství.

Seděli jsme pak na zahrádce kavárny Coupole jako jediní hosté v moři prázdných stolků a ţidlí a připadali si jak v poslední řadě

divadla, kde herci dostali volno: jeviště dopolední ulice se zalidnilo hemţivým ruchem beze spěchu; dopřáli jsme si přepych suchého šampaňského a uskrovnili se ve slovech: bylo to přesně tak krásné, jak jsem si představoval.

V jedné chvíli pan Šmída nevzrušivě přerušil mlčení: „Tamhle jde reţisérka Sadková…“

Podíval jsem se ve směru jeho pohledu a skutečně: v proudu lidí

jsem spatřil spěchající postavu reţisérky Sádkové z praţské televize, předbíhala chodce za chodcem a řítila se ke stanici metra – ani jsme netušili, ţe je v téţe době v Paříţi.

Pak nás spatřila a udiveně se zastavila, podívala se zděšeně na hodinky a viditelně zaváhala – a potom vyrazila ve stejném tempu přes moře stolků a ţidlí k nám.

Posadila se jen na kraj ţidle a vydechla jedinou větu:

„Paříţ je tak nervózní město!“

Před Brandýsem nad Orlicí ve směru od Chocně přetíná řeku ţelezniční most, na němţ jednou před návěstidlem zastavil praţský

rychlík; u okénka seděl inţenýr Březina, vracející se na víkend k rodině na letním bytě. Sledoval známou zčeřenou hladinu, a kdyţ

265

pohlédl k tišině při břehu, kam nejraději chodíval na ryby, spatřil ve vodě podlouhlý předmět, podobný polenu.

Zprvu mu nevěnoval pozornost, ale pak se přece jen vrátil pohledem a v úţasu znehybněl: byla to legendami opředená štika, o níţ si místní rybáři vyprávěli jako o královně Orlice!

Vyřítil se ze sedadla – a vzápětí zase zklamaně dosedl, neboť si uvědomil, ţe s holýma rukama by stejně nic nepořídil; odevzdaně se díval z výšky dobrých deseti metrů na rybu svých snů, která se stále a nehnutě vyhřívala těsně pod hladinou s vyzývavou okázalostí, jako by tušila jeho bezmocnost.

Pak se vlak opět rozjel, a kdyţ za necelých deset minut dorazil do Brandýsa, byl inţenýr Březina rozhodnut, třebaţe si sám připadal jak nejpošetilejší ze všech pošetilých rybářů: vyrazil z nádraţí a běţel aţ

na kraj městečka, kde se říkalo V lukách a kde měl ve vilce pronajatý

pokoj; přiřítil se ve chvíli, kdy manţelka prostírala k obědu –

prosmykl se však bez zájmu kolem stolu ke skříni, ve spěchu vytahoval rybářské nádobíčko a v nesrozumitelných útrţcích vysvětloval manţelce, ţe u mostu na něho čeká královna Orlice. Tentokrát však narazil na rozhodný odpor, spojený s pochybnostmi o jeho zdravém rozumu – a protoţe mu šlo o kaţdou minutu a představa bájného úlovku přes všechnu nepravděpodobnost byla silnější neţ podřízenost rodinnému pořádku, vykřikl onu osudnou větu:

„Jestli ji chytím, slibuju, ţe mě uţ u vody s prutem nikdy neuvidíš!“

Za čtvrt hodiny doběhl uřícený k mostu a uţ od pěšiny se plazil ke břehu vysokou trávou po břiše, aby rybu nevyplašil; z perspektivy leţícího střelce nemohl ani vidět, zda tak dlouhou dobu zůstala na místě – přesto však rychle nasadil svoji nejkrásnější třpytku a odhodlal se rozmáchlým pohybem k dlouhému vrhu. Hned začal opatrně stahovat

– a na čele mu vyskočil pot, kdyţ ucítil, ţe ryba zabrala! Naviják se rozdrnčel jako pominutý – rychle vstal a v záklonu zasekl: uprostřed Orlice vybuchl gejzír jiskřivé vody – zázrak se povedl!

Začal boj, který trval hodinu; jako by místní rozhlas oznámil historickou událost, zaplnil se břeh i pěší lávka na mostě davem

266

zvědavých i závistivých diváků, kteří v úţasu pozorovali rybáře, jenţ

se chvílemi aţ po ramena brodil v prudkém proudu v městském obleku a s kloboukem na hlavě!

Nakonec ji zemdlenou přitáhl ke břehu – a v té chvíli nevyslovitelného štěstí a vidiny vzácné trofeje si vzpomněl na svoji osudovou větu! Nejprve ji v mysli odháněl, jako by ji nikdy nevyslovil – ale připomínala se mu čím dál víc.

Radost se rázem proměnila v nostalgický smutek: představa, ţe uţ nikdy by nezasedí k řece, ho drtila svou absurdností. Po dlouhém rozhodování se vydal na svou nejdelší rybářskou cestu: vstoupil opět do řeky s královnou Orlice v náručí a uprostřed zpěněného proudu jí dal svobodu.

Kdyţ pak přátelé rybáři vyslovovali své pochybnosti nad jeho soudností a říkali mu, ţe svůj výrok mohl manţelce zapřít, odpověděl s tichým povzdechem:

„Copak manţelka – ale svatý Petr to musel slyšet taky!“

II. díl

Chvála pošetilosti (1994)

Moto:

Nejsou smutné příběhy – jsou jen smutní vypravěči.

Před zchátralou dvoupatrovou budovou sedím na rumišti s šlachovitým traktoristou, který propadl vidině podnikání: koupil léta neobývanou ruinu za všechny své úspory, vzal si navíc z banky úvěr a ve volném čase ji sám renovuje – na řemeslníky mu uţ nezbývají

peníze. Od jara stačil opravit jen střechu – dívám se do desítek temných oken bez rámů a nedovedu si představit, ţe to někdy dokončí.

„Tady bude bazén pro hotelové hosty,“ rozmáchne se rukou kolem sebe.

267

Pak mě provází po polorozpadlém schodišti do labyrintu holých místností se zpuchřelými podlahami, lehce našlapuje, jako by chodil po parketách s červeným běhounem a oči mu září:

„Nahoře bude pět pokojů a v prvním patře šest – víc by manţelka nestačila uklízet.“

Sestupujeme do přízemí a ocitáme se v klenutém prostoru připomínajícím tělocvičnu.

„Vzadu to přepaţím na velkou kuchyň, aby manţelka měla dost místa na vaření… A zbytek bude jídelna – stolky budou u oken ve dvou řadách, aby se s roznášením jídla moc nenaběhala!“

Chvíli vyčkávám, zda svoji představu o manţelce jako pokojské, kuchařce a číšníkovi v jedné osobě myslí váţně, ale jako by četl moje myšlenky, dodá:

„Bude to rodinný hotýlek – to teď ve světě frčí!“

Neodpustím si otázku:

„A co budete dělat vy?“

Záhadně se pousměje, jako by váhal prozradit své tajemství, pomalu si zapaluje cigaretu a dlouze vypouští kouř.

„Nikomu to nesmíte prozradit! – Tady probourám stěnu a vystavím tam voliéru jako bar! A ţádný exoty – jenom české ptactvo: sýkorky, ťuhýky, špačky! To bude atrakce!“

Šťastně září jako vizionář, který se nezabývá nepodstatnými detaily ani přízemní realitou.

A tak jsem se zeptal:

„Kam na ty nápady chodíte?“

Mávl rukou:

„Takových mám…! Víte, co by byl světový kšeft? Naučit Ameriku jíst knedlíky!“

Znal jsem na vesnici starého pana Bezoušku, kterému se neřeklo jinak neţ Vodka, takţe kaţdý přespolní se mohl právem domnívat, ţe je to zřejmě opilec specializovaný na vodku.

Jenomţe pravý opak byl pravdou: byl to zásadový a zapřísáhlý

abstinent!

Svoji zavádějící přezdívku chytil v nestřeţeném okamţiku své

příslovečné roztrţitosti. Pracoval od mládí jako kameník v lomu, kam kaţdý pátek přijíţděl na motocyklu pokladník od firmy s

268

týdenní výplatou, rozloţil pod širým nebem skládací stolek s účetními archy a příruční pokladnou a začal vyvolávat dělníky podle abecedy. A musel hodně křičet, protoţe chlapi se uţ hlučně bavili v hloučcích – a v jedné chvíli, kdy se výplata nekonečně vlekla, rozčileně zařval: „Je tu ještě někdo vod ká?!“

Zapovídaný pan Bezouška se roztrţitě otočil, zvedl ruku a vykřikl:

„Jo! Tady! Bezouška!“

A uţ měl přezdívku aţ do smrti!

Mám rád odborníky, kteří opravdu umějí, dokáţí se dívat na svět a lidi kolem sebe s filozofickým nadhledem. Zcela náhodně jsem poznal takového mistra v poklidném bistru Sputnik. Přisedl jsem ke stolku, u něhoţ seděl asi padesátiletý muţ solidního vzezření, a neţ

jsem si stačil objednat kávu a zapálit cigaretu, začal vyprávět, jako bychom se znali odedávna.

Hned od počátku mě upoutal, neboť nemluvil vůbec o sobě – a přesto se z jeho slov počal skládat obraz zajímavého člověka, který

propadl kouzlu své profese. Byl to muţ z Guinnessovy knihy rekordů, neboť jako oddávající na praţské radnici uzavřel z moci úřední asi dvacet sedm tisíc svateb!

Vyprávěl o svatebčanech a svatbách veselých, smutných i tragických s vlídným porozuměním, jako by mluvil o své široce rozvětvené rodině, s níţ v pocitu odpovědnosti proţívá všechny radosti, strázně i zklamání. A pak uprostřed vyprávění se bezděčně

podíval na hodinky a ani nedokončil větu, rychle vstal a přivolal vrchního; čas jeho siesty v bistru Sputnik se zřejmě naplnil. Pak se na mě rozpačitě podíval, jako by si uvědomil, ţe jeho vyprávění nemá ten správný konec – na chvíli se zamyslel a potom mi poloţil otázku, jako by mě zkoušel z probrané látky:

„Víte, čím se my, oddávající v Čechách, lišíme od svých kolegů

všude ve světě?“

Rozzářily se mu oči, neboť s jistotou věděl, ţe nedokáţu odpovědět – v té chvíli se šťastně usmál a odpověděl s kazatelskou důstojností, která proměnila naše setkání v závěr malého slavnostního obřadu.

269

„V Čechách kaţdá generace oddávajících musí aspoň jednou za ţivot provdat Ljubu Hermanovou!“

Když jednou na jaře přijela do Prahy maminka reţiséra Vladimíra Síse a vstupovala do jeho domu v Nerudově ulici, podívala se na zašlý a oprýskaný sokl obvodových zdí a vyčítavě

řekla.

„Měl by sis nechat nabílit cinz!“

A Vladimír si ihned vzpomněl, jak v Brně kaţdé jaro přicházel do jejich domu pan Růţička a večer uţ na obvodu zdí svítila bílá krajka, jak na lemu sukně – a tak se hned zastyděl a druhý den objednal v komunálu zedníky. Dům skutečně prokoukl – a Vladimír taky. Na předloţeném účtu byla cifra čtyři a půl tisíce! Ani se mamince neodváţil účet ukázat. Při večeři se jí nenápadně zeptal.

„Kolik jsi tenkrát platila panu Růţičkovi?“

Maminka udiveně vzhlédla a řekla:

„Co bych platila? Vţdyť si pan Růţička nechával u nás v chodbě

celý rok kolo!“

Vyšel jsem jednou z kabinetu ve druhém patře filozofické fakulty

– začínaly prázdniny a všude byl klid a liduprázdno. A najednou do líného letního vedra zazněla mnohohlasá sborová

recitace:

Hoj, ty Štědrý večere, ty tajemný svátku…

Znělo to důstojně a svátečně s dokonalou artikulací. Začalo mě

zajímat, kdo s takovým předstihem dokázal zorganizovat celý sbor ochotných recitátorů pro vánoční pořad v době, kdy uţ skončilo zkouškové období a sladká vidina prázdnin se stala reálnou – prošel jsem celé patro, ale v posluchárnách ani ţiváčka.

A protoţe hlasy zněly shůry jak z výšin nebeských, vystoupil jsem o patro výš a prošel všechny posluchárny – a opět nikde nikdo!

Stoupal jsem po schodišti a zvuk starobylých veršů sílil a stával se vznešenějším jak procítěný chorál – a najednou jsem ustrnul: na schodech k půdě sedělo asi dvacet Číňanů s náboţně vztyčenými hlavami!

Kdyţ mě spatřili, naráz zmlkli, povstali a hluboce se uklonili v gestu přátelského uznání – připadal jsem si v té chvíli jako Karel

270

Jaromír Erben a pocítil jsem lítost, ţe se toho nedoţil, ţe vlastně celý

ţivot psal jen pro pár vlastenců a ţe mu osud nedopřál, aby z úst dvaceti Číňanů slyšel dokonalou zvučnost svých veršů. Pak jeden z čínských studentů ke mně přistoupil a zřejmě chtěl říci, ţe se chtějí

dobře naučit česky

– jenomţe to řekl jinak a znovu ve mně zatrnula představa, jak by v té chvíli byl vlastenec Karel Jaromír Erben šťastný a dojatý:

„My chceme být dobrými Čechy!“

Je to tichý host jednoho malostranského bistra, kam vchází v dopoledních hodinách vţdycky sám v upraveném obleku s kravatou, nikdy nezasedne ke stolku, ale postává nad šálkem presa u barového pultu s výrazem okázalé soustředěnosti – nikdy jsem ho neslyšel promluvit.

Často překáţí na malém prostoru u vchodu, kudy stále proudí

přicházející a odcházející hosté, takţe jako v malé baletní etudě

odstupuje nebo se posouvá do strany či ke stěně a opět se vrací na své místo

– vţdy však s nesmírným porozuměním a ochotou, jako by svou vlídností dával najevo, ţe patří k dobré úrovni tohoto podniku a ţe ho těší neustálý vzruch, do jehoţ halasu si přišel odpočinout. Aţ jednou, brzy po ránu, kdy jsem vstoupil do nezvykle prázdného bistra, jsem uslyšel poprvé jeho hlas, který byl podivně

vzrušený a zaníceně naléhavý – stál zády ke vchodu nad šálkem kávy, nakláněl se k servírce a kaţdé slovo provázel důraznou gestikulací pozdviţené ruky:

„… já nemiluju ţádnou ţenu – já miluju francouzský kord a anglickou šavli! Zlatem a stříbrem zdobené zbraně! Miluju souboj pro čest a spravedlnost – to je víc neţ všechny romantické lásky španělské a italské… Neznám strach a jsem stále připraven!“

Najednou mě zpozoroval a odmlčel se, odstoupil ke stěně, abych mohl projít – byl viditelně rozpačitý, neboť přesně věděl, ţe jsem vyslechl jeho tajemství.

Zamyšleně se vrátil k barovému pultu, opřel se loktem a jedním prstem si přejíţděl čelo – a najednou se napřímil, zavadil o mě

pohledem a ve stejném tónu zanícené naléhavosti nepřímo vyslovil na mou adresu varovnou výzvu:

271

„A neznal bych slitování!“

Spisovatel a věčny tulák J. Š. Kubín sedával kaţdé dopoledne v jídelně dobříšského zámku nad sklenkou červeného vína. Ruce se mu třásly, ale kdykoliv se dotkl sklenky, třas jako zázrakem pominul a proměnil se v plynulý pohyb, kterým labuţnicky pozvedl sklenku k ústům a napil se – a teprve kdyţ ji odloţil, ruce se mu opět roztřásly. Bylo to v době, kdy se připravovaly oslavy jeho stých narozenin

– sjíţděli se hosté a v parku se chystal ohňostroj. A přijela také

jeho manţelka, které bylo tenkrát pětasedmdesát let – jak uţ to bývá, odpoledne se jí udělalo nevolno a sanitka ji odvezla do příbramské

nemocnice.

Navečer jsem na chodbě potkal Mistra Kubína a zeptal se, jak se daří manţelce – mávl jen rukou, zakabonil se a ukřivděně vybuchl stařecky třaslavým hlasem:

„To je takhle pořád! Já se s ní nudím!“

Přejel si rukou kštici vlasů a v očích mu zajiskřil lehký úsměv:

„To máte z toho, kdyţ si z mladické nerozváţnosti vezmete ţenu jen o pětadvacet let mladší!“

Když přijel po válce do Československa americký spisovatel John Steinbeck a hostitelé mu pro několikadenní pobyt připravili bohatý

kulturní program včetně prohlídky obvyklých pamětihodností, nejevil ani příliš velký zájem. Cestoval uţ dlouho po Evropě a byl unavený. Zdvořile odmítal jednu nabídku po druhé, a teprve kdyţ se kdosi zcela náhodou zmínil o básníku Petru Bezručovi, který se od vydání svých prvních slavných veršů vlastně odmlčel a plaše se skrýval před světskou slávou, John Steinbeck nečekaně zpozorněl a o setkání projevil zájem.

Ani netušil, jak horké chvíle připravil svým hostitelům, neboť

dopátrat se plachého básníka bylo takřka nad lidské síly – nakonec se jim to spletitými cestami podařilo a dokonce od něho vymámili souhlas, ţe Johna Steinbecka přijme.

V určený den vyrazila z Prahy na Moravu kolona tatraplánů s mnoha funkcionáři, neboť takovou událost si nikdo nechtěl nechat ujít – jenomţe celá sláva dopadla zcela jinak.

Kdyţ vyšel z beskydské chaloupky na zápraţí Petr Bezruč a podáním ruky se uvítal se svým hostem, otočil se John Steinbeck ke

272

svým průvodcům a srozumitelným pohybem ruky dal najevo, ţe chce s básníkem zůstat o samotě!

Nastalo zděšení, protoţe kaţdý věděl, ţe Petr Bezruč neumí

anglicky a John Steinbeck česky, ale přání hosta bylo nutné

respektovat. Početná delegace se usadila na protější stráni a čas minutu po minutě plynul v očekávání, ţe budou přizváni – jenomţe ani po hodině z chaloupky nikdo nevyšel. Počáteční dotčenost se proměnila v údiv a posléze v obavy, ale přesto se nikdo neodváţil vstoupit.

Kdyţ konečně oba vyšli na zápraţí, vyhrnula se z protější stráně

celá delegace v domnění, ţe návštěva bude pokračovat debatou, jenomţe všechno skončilo – Petr Bezruč se s Johnem Steinbeckem rozloučil podáním ruky a nakonec se beze slova objali!

Na zpáteční cestě pak John Steinbeck dlouho a zamyšleně mlčel, a kdyţ se ho jeden z hostitelů odváţil zeptat, co tam vlastně tak dlouho dělali, odpověděl:

„Co bychom dělali? Posadili jsme se proti sobě u okna u stolu, on mi nabídl svůj tabák a já mu nabídl můj tabák, kouřili jsme a dívali se na sebe – a já si v jeho tváři četl, co napsal.“

John Steinbeck se na chvíli odmlčel a pak dodal:

„To je veliký básník!“

Jednou uprostřed noci mě probudil telefon a ozval se naléhavý

hlas kamaráda Františka: praskl mu na autě chladič, takţe zůstal viset dvacet kilometrů za Prahou.

„Volám z hospody Valnovka – máš lano, abys mě odtáhl?“

Lano jsem samozřejmě neměl, ale přesto jsem řekl, ţe přijedu a odtáhnu ho. František byl kamarád nad kamarády, vţdy obětavý a spolehlivý, nikdy a z ničeho nedělal problémy a častokrát mi pomohl v daleko svízelnějších situacích.

Rychle jsem se oblékl, nasedl do auta a vyrazil prázdnými nočními ulicemi do středu města, aniţ bych tušil, kde lano seţenu – v té chvíli jsem si opět uvědomil, jak jsem nepraktický a ţe ani v banálních situacích si prostě nevím rady. Jako vţdycky jsem spoléhal na náhodu, která za mě všechno vyřeší.

Kdyţ jsem projíţděl Štěpánskou ulicí kolem hotelu Alcron, napadlo mě, ţe jsou tam garáţe s celonočním provozem – garáţmistr

273

byl však nerudný a odbyl mě, ţe nejsem hotelový host. Měl jsem spíš

dojem, ţe mezi naleštěnými mercedesy nepůsobí moje stará tatra příliš důvěryhodně. Pak mi blesklo hlavou, ţe na Václavském náměstí před Melantrichem je stanoviště taxíků – jenomţe tam nebyl ani jediný taxík, stál tam pouze houf zoufalců, mávajících na kaţdé

projíţdějící auto. Neţ jsem se vzpamatoval, visel mi jeden z nich na rámu otevřeného okénka a vykřikl:

„Dvě stovky do Braníka! Ulice Psohlavců!“

Musel jsem zabrzdit, protoţe se zapotácel a hrozilo, ţe mi spadne pod kola – a v tom zlomku vteřiny stačil otevřít zadní dvířka, rozvalil se na sedadle a na mě dýchla vůně lihovaru.

„Zvu tě na panáka,“ hlaholil. „V knihovně za Jiráskem mám domácí slivovici!“

Snaţil jsem se mu vysvětlit, ţe nejsem taxíkář a ţe sháním lano pro kamaráda, kterého musím odtáhnout – v té chvíli se zdálo, ţe na okamţik vystřízlivěl, protoţe odpověděl zcela věcně:

„Není problém! Moji dva švagrové jsou automechanici – bydlejí

u mě v přízemí.“

Současně se k autu blíţili další zoufalci, kteří se zřejmě

domnívali, ţe jsem ochoten naloţit další zájemce, a tak jsem raději rychle odstartoval s bláhovou představou, ţe o kousek dál zastavím a zbavím se černého pasaţéra po dobrém nebo po zlém.

Jenomţe muţ na zadním sedadle usnul – co teď s ním?

Začal jsem uvaţovat logicky: věděl jsem, ţe ho prostě nedokáţu vyhodit z vozu jako mrtvolu a ujet, ţe ho stejně nepřesvědčím, aby dobrovolně vystoupil, i kdyby se mi ho podařilo probudit, a ţe mi vlastně nezbývá nic jiného, neţ ho odvézt do Braníka – alibisticky jsem se začal přesvědčovat, ţe je to směr na výpadovku a ţe si zajedu jen kousek, a ţe jeho švagři – automechanici můţou opravdu mít lano, pokud si to všechno nevymyslel.

Jako by byl obdařen šestým smyslem, probudil se v okamţiku, kdy jsem vjíţděl do ulice Psohlavců, ukázal na osamělou vilu a tajemně zašeptal: „Dojeď bez motoru…“

Bylo mi jasné, ţe chce tiše proklouznout a nikoho nevzbudit –

jenomţe: jak dostanu od jeho švagrů lano? „Slíbil jste mi lano,“ řekl jsem.

274

Vyděšeně se na mě podíval nechápavým pohledem opilce, který

ještě nevystřízlivěl natolik, aby si pamatoval, co řekl před chvílí – a bylo zjevné, ţe dostal strach a pokládá mě za nebezpečného šílence, nenápadně se posouval na sedadle k dvířkům a svůj úhybný manévr maskoval přátelským úsměvem, jako by vše bylo v nejlepší pohodě:

„Přepychově vám to jezdí…!“

Pochopil jsem, ţe je vše ztraceno a ţe jsem si zbytečně zajel, ale v okamţiku, kdy jsem před vchodem zastavil, dostaly události nečekaně dramatický spád: vila se rozsvítila a ze dveří vyrazila celkem pohledná ţena ve fialovém ţupanu, doslova mě vytáhla z vozu a zatímco zbabělý opilec profrčel do vnitřku domu, začala mi nepříčetně nadávat:

„Kdy uţ necháte těch lumpáren?! Proč nedáte Lojzovi pokoj?!

Vţdyť jste jako blázni – kaţdej den na flámu! Já tady škudlím kaţdou korunu…“

Rozplakala se a dovlekla mě do haly – a rázem jsem si připadal jak na pyţamové party: na dřevěném schodišti jako tribunál stály v negliţé dva manţelské páry středního věku a přísný starý pán biblického vzezření. „Ţe se nestydíte,“ řekl přísný starý pán. Připadalo mi vše komické, neboť jsem věděl, ţe se nakonec celé

nedorozumění vysvětlí – bláhově jsem se domníval, ţe Lojza dosvědčí moji nevinu, ale kdyţ jsem se otočil, spatřil jsem ho, jak v kabátě leţí v křesle a spí.

Snad byl opravdu tak zmoţený nebo dělal jen mrtvého brouka –

najednou jsem pochopil, ţe jsem v tom zůstal sám, ţe se jak blázen nechávám bez odporu vláčet náhodami, ţe vlastně ztrácím čas a ţe mi vlastně jde jenom o lano.

Sjednal jsem si energicky ticho a zcela věcně jsem vyloţil sled událostí od okamţiku, kdy mě probudil Františkův telefon aţ po Lojzův slib, ţe mi jeden z jeho švagrů půjčí lano.

Stalo se však, co jsem nepředpokládal: spočinuly na mně

shovívavě nedůvěřivé pohledy a z očí starého přísného pána jsem zcela srozumitelně vyčetl, ţe mě pokládá za nepříliš obratného lháře. A pak jeden ze švagrů na mě zkoumavě pohlédl a otázal se s úlisnou ironií:

275

„A kde čeká ten váš kamarád? Na Valnovce? To je přece kousek!

Pojedu s vámi – takovou pomoc přece nemohu odmítnout!“

Stihly ho udivené pohledy všech přítomných, kteří hned nepochopili tak průhlednou lest, v níţ měla uvíznout má leţ – a já se v duchu omluvil spícímu Lojzovi za svoji podezíravost a nedůvěru, neboť vidina lana byla skutečně na dosah ruky.

Intrikánský švagr si okázale přehodil přes pyţamo ošuntělý plášť

a úkradkem mě pozoroval, jak budu reagovat na jeho tak zjevnou ochotu, a poněkud znejistěl, kdyţ jsem se přátelsky rozloučil a zamířil ke dveřím. Ač nejsem pomstychtivý, proţíval jsem tuto chvíli s pocitem hřejivého uspokojení nad jeho prohrou, kterou si uţ zřejmě

uvědomoval. Sledoval mě nedůvěřivě přimhouřenýma očima, zda se přece jen na poslední chvíli nepokusím o útěk.

Ve voze usedl vedle na sedadlo, poloţil si na klín igelitový pytel, v němţ bylo vzorně sloţené lano, a sotva jsme se rozjeli, začal s pochybovačnými naráţkami přednášet o chladičích – a současně mi mluvil do řízení:

„Chladič je sice choulostivé zařízení, ale zase není z nudlí, aby se jen tak najednou rozvařil…! Uţ jste měl zařadit trojku – tohle je dlouhá stoupačka! Samozřejmě jde o to, na kterém místě chladič

praskne – mně je divný, ţe to nešlo dolejt! Dvacet kilometrů se dá

přece přeplachtit – dal jste pozdě blinkra!“

Pak uţ jsem zdálky spatřil před Valnovkou vedle tiráckého kamiónu Františkovu škodovku s bílým pruhem na kapotě a zhluboka jsem si oddechl při představě, co bych asi dělal, kdyby František mezitím sehnal pomoc a odjel. Podlehl jsem vítězoslavnému opojení a s jistou škodolibostí jsem řekl:

„Je to ta škodovka s bílým pruhem, jak jsem říkal!“

Zatvářil se zarputile a mlčel. A v té chvíli jsem se neudrţel a provinil se nezřízenou samolibostí. „Příště o mých slovech nepochybujte!“

A trest přišel vzápětí: kdyţ jsme s lanem v igelitovém pytli vešli do výčepu, spatři] jsem stát na stole rozjařeného Františka s pozdviţenou lahví šampaňského v objetí dvou snědých italských tiráků – a kdyţ mě uviděl, šťastně se rozzářil a s neodolatelnou upřímností vykřikl:

276

„Vláďo! Mně se po tobě strašně stejskalo – a ty bys za mnou bez lana nepřijel!“

Jsem spíš kavárenský typ, ale do hospody U kocoura jsem chodíval rád a často: čepoval tam pivo pan Čihák.

Nikdy jsem si nesedl ke stolu, stával jsem na pár kroků od něho v rohu u vysokých musgrávek a jenom se díval – rozloţitý v ramenou se skláněl nad pípami se soustředěností jemného mechanika, obrábějícího pod pěnícími tryskami proud zlatavého moku se ctiţádostí milimetrové přesnosti, kdy „hladinka“ zarovnala okraj sklenice a nestekla ani kapka, nezvedl ani na okamţik oči a výraz jeho tváře připomínal dirigenta, který řídí koncert půllitrů v náboţné

obřadnosti.

A přesto, kdyţ za zády ţíznivých, kteří přišli jenom na stojáka a obklopili nálevní pult jak rojící se hrozen včel, poloţil kdokoliv ze štamgastů prázdnou sklenici na stůl, vynořil se pan Čihák od výčepu jak v telepatickém souznění a postavil čerstvý půllitr na tácek. Ke všem hostům se choval přátelsky, i kdyţ nikdy nevedl hospodské řeči: byl vyučený se svými dvěma bratry u věhlasného restauratéra pana Vašaty, který po osmačtyřicátém roce emigroval, a kdyţ v Kanadě otevřel nový podnik, poslal do Prahy vzkaz, aby za ním přijel Čihák – a kdyţ se tři bratři sešli a odpověděli dotazem, kterého z nich má na mysli, přišla stručná odpověď.

„Kdyţ Čihák – tak kterýkoliv!“

Pan Čihák byl prostě praţská osobnost a dovedl si sjednat pořádek jen pohledem – jenom jednou jsem ho slyšel promluvit celou souvislou větu: z výčepu odcházel mladý student z černé

Afriky a nechal otevřené dveře do mrazivé ulice – a pan Čihák, aniţ

pozvedl oči od pípy, řekl hlasitě:

„Máš snad doma bělocha?!“

Mám rád při cestách boţí muka, kříţky a památníčky na kamenných podstavcích, krajina se stává čitelnou. Bývalo jich v okolí Kravař, Janovic, Rané a Tanečku nepočítaně, dokud v druţstevních lánech nezmizely cesty, úvozy a pěšinky – nacházel jsem je pak většinou poničené a povalené partami kluků z nevědomosti. A kdyţ mi u chalupy směrem k silnici stavěli dva

277

zedníci z pískovcových kvádrů zeď, napadlo mě to: zasadím do ní

jeden z povalených pomníčků!

Vzali jsme trakař a vypravili se na kopec nad Janovicemi, kde v příkopu zarostlém kopřivami leţel pískovcový podstavec, v němţ

byla z litiny zasazená podoba mnicha s pozdviţeným kalichem. Ani nebyl příliš poškozený, zato však váţil ke dvěma metrákům, půda po nočním lijáku byla kluzká a kolečko se místy bořilo aţ po osu, střídali jsme se po kaţdých deseti metrech, a kdyţ jsme se asi po třech hodinách konečně dovlekli ke zdi, na níţ ve výši ramen jak chybějící zub byl připraven prostor pro zasazení podstavce, síly nás opustily. Párkrát jsme se pokusili těţký kvádr zvednout, ale vţdycky chyběl jen kousek.

V té chvíli jsem na silnici zahlédl osamělého chodce, který se k nám blíţil a rázoval s čepicí staţenou do čela. Nikdy jsem ho tady neviděl. Kdyţ nás míjel na pár kroků, jeden ze zedníků na něho zavolal – muţ se jak v úleku prudce zastavil a překvapeně zvedl hlavu.

„Pane, nemohl byste nám píchnout?“

Jako by se neznámému muţi viditelně ulevilo, mrštně a bez řečí

přiskočil, chopil se zbývající čtvrté hrany – a pak jsme se všichni naráz vzepřeli a ve vteřině trůnil svatý na zdi, jako by tu stál od nepaměti.

Zval jsem neznámého muţe aspoň na skleničku, ale mávl uţ v chůzi rukou, po několika krocích se však otočil, jako by si na něco vzpomněl, vzhlédl ke svatému a pokřiţoval se. Zmizel za zákrutem cesty, a kdyţ jsem se rozloučil se zedníky, spatřil jsem ho znovu. Profrčel kolem v červené dodávce a přátelsky mi zamával z okénka. Navečer se na svatého ve zdi přišel podívat soused pan Pavlovský

– a dva příběhy, jejichţ hrdinou byl neznámý muţ, který se jako první před svatým pokřiţoval, se spojily v jeden.

Pan Pavlovský totiţ odpoledne načesal ve svém sadu deset přepravek zlatých renet, a neţ se pro ně stačil s vozíkem vrátit, zahlédl z dálky neznámého muţe, který je nakládal do červené

dodávky a ujel.

278

Seděli jsme pak dlouho na lavičce a přemýšleli o cestách osudu i o povaze člověka, který se jedním pokřiţováním zbavil hříchu na duši.

Uţ se stmívalo, kdyţ se pan Pavlovský rozloučil – a pak se zamyšleně zastavil před svatým a poznamenal.

„Aspoň uţ vím, kam si budu chodit pro odpustky!“

Kunvaldsko je vlídný zamyšlený kraj hlubokých a tichých lesů, jako by zde ještě stále sídlil moudrý duch slavné jednoty bratrské. Avšak ani tady se neubránili drastickému vpádu civilizační

neurvalosti: počátkem osmdesátých let kdosi kdesi rozhodl, ţe v jedné z nejkrásnějších krajinných partií bude zřízena státní honitba!

A tak jednoho dne přivezla černá limuzína odměřeného ministerského úředníka odpovědného za přípravu celého projektu –

po lese ho provázel místní hajný, který tiše trpěl představami, jak se jeho poklidný revír promění v pouťovou střelnici.

Během pochůzky se pregnantní úředník vyptával na všechno moţné: na stavy jelenů, srnců a daňků, zajíců a baţantů, zajímal ho výskyt škodné i taţného ptactva, ptal se po zdrojích pitné vody a po sjízdnosti přístupových cest, pečlivě si zaznamenával počty lesních zaměstnanců i hospodářských objektů lesní správy, zjišťoval detailní

údaje o kvalitě, druzích a stáří dřevin a rovněţ se dotazoval na úroveň blízkých zdravotnických zařízení, pošty, pekáren, masných závodů, pivovarů a opravárenských sluţeb – jeho elegantní blok se plnil stovkami detailních poznámek, takţe starý hajný jen zíral, jak náročné a sloţité jsou přípravy k lovu zvěře ve vyšším státním zájmu.

Kdyţ se opět vrátili k čekajícímu autu, spokojený ministerský

činitel sklapl svůj blok a vloţil ho do neméně elegantní aktovky, ocenil preciznost poskytnutých informací a napřáhl ruku k rozloučení

– a v tom okamţiku se zarazil, neboť si vzpomněl na jedinou otázku, kterou dosud nepoloţil:

„Jsou tu v okolí také nějaké kurvy?“

Malíř Ota Mrkvička, jeden ze zakládajících členů legendárního Devětsilu, klamal uzavřenou povahou: v podstatě však touţil po kamarádské pohodě.

279

Poznal jsem ho někdy na počátku padesátých let – ani uţ nevím, kde a jak – a třebaţe byl tenkrát o mnoho let starší, vzniklo přátelství, na které se nezapomíná.

Jednou jsme byli na společné dovolené na novinářském zámku Roztěţ, kam Ota přijel takřka přímo z nemocnice, zesláblý, vyhublý

a snad ještě uzavřenější neţ jindy: měl nařízenou přísnou dietu, kterou ukázněně dodrţoval, neboť lékaři hrozili operací. Ráno kolem deváté, kdy Ota posnídal obvyklý čaj se suchary, chodili jsme na dlouhé procházky kolem romantického potoka, jehoţ

břehy lemovalo na krátkém úseku sedm mlýnů, jeden půvabnější neţ

druhý. A protoţe po dlouhých deštích příroda marnotratně hýřila zelení a květy, slunce uţ pálilo a obloha byla blankytně modrá, připadal jsem si jak na výstavě francouzských impresionistů, kde z obrazu do obrazu prochází Ota v dokonalých bílých šatech s červeným motýlkem a plátěným kloboukem, jako by právě vyšel z kavárny na Montparnassu.

Za celou dlouhou cestu si Ota nikdy nesedl a vţdy chodil jenom po pěšinkách – aţ jednou vybočil a v neuvěřitelně bizarní konstelaci vytvořil vlastně ţivý obraz, jaký by mu kaţdá světová galerie musela závidět.

Začalo to vlastně tím, ţe na návsi v Malešově jsem nadechl neskutečnou vůni čerstvé sekané, která se linula od hospody U

Černých, a hned jsem ji viděl před očima, zlatavě propečenou ve velkém pekáči, jak ji jen výjimečně a čas od času přinášela paní

Černá do výčepu jako vyhlášenou lahůdku, kterou štamgasti berou útokem – vyrazil jsem jak o závod a měl jsem neuvěřitelné štěstí: zbyla na mě vysněná patka!

A hned mě napadlo, ţe si ji nechám zabalit a vychutnám ji s vychlazeným pivem v zahradní restauraci pana Štancla, kde jsme vţdycky naši vycházku končili nad šálkem černé kávy s cigaretou – a oblouzen sobeckou představou jsem ji celou cestu nesl v ruce jak vonící časovanou pumu pokušení a raněn slepotou jsem si vůbec neuvědomil, jaká muka jsem hladovému Otovi připravil. Usadili jsme se pak na zahradě ke stolku, a kdyţ pan Štancl dlouho nešel, vstal jsem a došel k pootevřenému oknu do výčepu – a

280

kdyţ jsem se bezděčně ohlédl, spatřil jsem neskutečný výjev: Ota prchal s balíčkem sekané k lesu!

Nasadil tempo, jaké by mu mohl závidět i trénovaný atlet, v běhu se ještě stačil otočit a vypláznout na mě jazyk v škodolibě vítězném gestu – a já si ve vteřině všechno zpětně uvědomil a proklínal se, vyrazil jsem za ním v hrůze, ţe ho nemine záchvat a bude to moje vina, a v duchu jak zlověstnou věštbu jsem slyšel hlas paní Černé:

„Je toho čtvrt kila – můţu to nechat?“

A Ota se mi ztratil z dohledu, vřítil jsem se do lesa a zůstal bezradně stát proti neproniknutelné stěně vzrostlého maliní, zkoušel jsem to po dobrém a sliboval hory doly, ale bylo to marné – Ota se neozval.

Napadlo mě sejít k potoku, a kdyţ jsem se prodral houštinami, spatřil jsem ho: v bezpečí uprostřed peřeje stál Ota v botách i šatech po kolena ve vodě a s blaţeným výrazem jako bobr ohryzával půlku sekané – druhou nechal kamarádsky leţet na velkém placáku na břehu potoka.

Nezmohl jsem se ani na jedinou výčitku – stejně uţ bylo pozdě. Vrátila se mu barva do tváří a šťastně se smál, a kdyţ s poţitkem dojedl poslední sousto, opatrně se sehnul a omýval si ruce. A skutečně se stal zázrak, neboť ţlučník se celý den neozval: asi byl také okouzlen chagallovským obrazem hýřivé letní krajiny, kde nad vodami potoka se vznáší v bílých šatech postava českého malíře, připomínající biblického Jana Křtitele, rozdávajícího víru ve věci nadpřirozené.

Dobrácký lékař Valentin Šajgunov z krčské interny byl vynikající diagnostik s moudrým vztahem k ţivotu: „Neléčím pacienty, ale lidi!“ Povaţoval vůli k ţivotu za nejúčinnější lék a jako znalec lidských povah ji probouzel i v případech zdánlivě

beznadějných. Dokázal slovem zaţehnout jiskřičku naděje, protoţe byl přesvědčen, ţe nejlepšího lékaře nosí kaţdý sám v sobě. Léčil dlouhá léta staršího muţe, který ochrnul na obě nohy, byl odkázán na vozíček a rezignoval uţ na ţivot – a přesto po nekonečných debatách s doktorem Šejgunovem se nakonec vzchopil natolik, ţe začal chodit o berlích a později uţ jen o holi.

281

A jak uţ to bývá, přišel infarkt, a třebaţe se tělo ubránilo, muţ

propadl naprosté beznaději, kdy jen leţel a spal a o nic nejevil zájem. Někdy dlouho do noci sedával doktor Šejgunov u jeho lůţka a domlouval mu – a pak ho napadlo, ţe muţ kdysi v mládí vášnivě

provozoval atletiku, a protoţe právě probíhala olympiáda, přinesl mu malou přenosnou televizi k posteli.

Pak jednou v noci muţ poprvé vstal a o holi se dobelhal na ošetřovnu a po rozpačitém váhání řekl s nadějí v hlase:

„Myslíte, pane doktore, ţe bych mohl začít běhat?“

Pokusím se slovy vyjádřit obraz, který je dojímavě bizarní, smutný i milý zároveň jak lehký záblesk sluníčka na slze. Kdyţ zemřel básník Petr Bezruč a jeho rakev byla vystavena ve foyeru zvýšeného přízemí ostravské radnice, konalo se smuteční

rozloučení pro veřejnost, kdy zástupy občanů proudily kolem katafalku, u něhoţ jako čestná stráţ stáli nejbliţší přátelé zesnulého. Přišel i jeho dávný a věrný přítel spisovatel Martínek, stařičký a shrbený, šoural se do budovy radnice krůček po krůčku o holi a ve vstupní hale se bezradně zastavil před schodištěm do zvýšeného přízemí jak před překáţkou, kterou nedokázal zdolat – a neznámá

ochotná paní ho vzala pod paţí, odvedla ho na pár kroků k paternosteru a pomohla mu nastoupit do kabinky.

A pak nastal ten obraz: truchlivý prostor duněl smuteční hudbou, u katafalku se střídaly stráţe i řečníci a za zády smutečních hostů se v kabince pohybujícího se paternosteru vynořovala v pravidelných intervalech – jednou shůry a jednou zdola – postava Bezručova kamaráda spisovatele Vojtěcha Martínka, který se vţdy nachyloval, ţe vystoupí, ale ani jednou to nezvládl. Jako by opisoval věčný kruh ţivota, který se nikdy nezastaví, i kdyţ je všechno tak nablízku…

Často se v obchodech objevují jak návštěvníci z jiné planety seriózně vyhlíţející muţi se skelným výrazem v očích: dostali za úkol obstarat nákup pro domácnost.

Do drogerie vstoupil muţ v lehkém transu, vytáhl z kapsy sloţený lísteček, nasadil si brýle a poţádal o tři jasmínová mýdla. Ani si je neprohlédl, a kdyţ se ho prodavačka zeptala, co si ještě

bude přát, nahlédl znovu do papírku a řekl:

282

„Čtvrtku másla, prosím.“

Prodavačka zkameněla a chvíli vyčkávala – a protoţe měla smysl pro humor, odešla za zástěnu do ledničky, kam zaměstnanci ukládali své nákupy, vzala čtvrtku másla a poloţila ji na pult v očekávání, co se dál bude dít.

Muţ při pohledu na čtvrtku másla spokojeně přikývl, podíval se opět do svého seznamu a řekl: „A ještě čtyři rohlíky.“

„Máme jenom makové,“ řekla duchapřítomně drogistka, která si uvědomila, ţe je nakoupila dětem k snídani – a muţ znejistěl a posléze rezignovaně opět přikývl.

A kdyţ je prodavačka přinesla, znovu se v napjatém očekávání

zeptala, co si ještě bude přát, a muţ zase nahlédl do papírku, chvíli jej studoval – a pak sundal brýle, sloţil je do kapsy i se seznámkem a s přátelským úsměvem řekl kuriózní větu:

„Mám ještě koupit párky – ale ty v drogerii určitě nevedete!“

Jsou lidé zdánlivě těžkopádní, pomalí a jakoby stále unavení, většinou nápadně tlustí, s neskrývaným odporem k pohybu. Lze o nich říci, ţe klamou tělem.

Nevím, jak to dělají, ale u všeho, co je důleţité, podstatné nebo zajímavé, jsou vţdycky první, objevují se s naprostou samozřejmostí

na místech, kde by je nikdo nečekal a kde by si je nevymyslel ani nejbláznivější fantasta, překvapují znalostmi, aniţ by kdo tušil, kdy a kde je získali, dovedou bleskově a hlavně nenápadně mizet odevšad, kde ostatní dlouhé hodiny nebo roky marně čekají na zázrak, vybírají

si přátele, s nimiţ nikdo nechce kamarádit, dokud není nad slunce jasné, ţe něco umějí, ve společnosti reagují s milou aţ naivní

bezprostředností, která klame jak vrcholek ledovce, pod nímţ se skrývá vizionářská tragika věcí příštích, dokáţí obsáhnout osudy neznámých lidí na první dotek a své lásky na celý ţivot. Takovým byl Ludvík Aškenazy, spisovatel od pánaboha, věčně

putující Ahasver a současně stálice na nebi české literatury, po válce přišel s východními československými jednotkami a splynul s Prahou, jako by tu ţil od narození, stopař lehounkých záchvěvů duše, v níţ se zrcadlí velká dramata doby, labuţník ţivota a bystrý

pozorovatel, nadaný takřka věštectvím.

283

Poznal jsem ho někdy na počátku padesátých let, kdy se vrátil z delšího pobytu v New Yorku, nabitý záţitky, o nichţ raději psal –

přesto mi v paměti utkvělo jeho vyprávění o návštěvě malého dancingu v zapadlé ulici, na jehoţ pódiu se střídali mladí neznámí

zpěváci a kde uslyšel hlas, který ho ohromil a jemuţ prorokoval nejskvělejší světovou kariéru.

Asi postřehl v mých očích stopu nedůvěřivosti a pokáral mě

prorocky zdviţeným prstem:

„Pamatujte si to jméno – Elvis Presley!“

V malé cukrárně v Nerudově ulici si povídám s přívětivou prodavačkou, a kdyţ se řeč stočila na různé typy zákazníků, najednou se zasmála a začala vyprávět o brunátném pánovi, který minulou neděli vstoupil do její prodejny s přísným výrazem a na dotaz, co si bude přát, dotčeně odpověděl:

„Nic si nepřeju! Jdu kolem vašeho výkladu a tam na tácu s takovými placičkami je cedulička s nápisem Laskonky – tak bych chtěl vědět, kdo si takový pitomý název vymyslel a co má

znamenat?!“

Protoţe bylo jasné, ţe jde o typ hádavého zákazníka, který si navíc nechce nic koupit, odpověděla mu prodavačka zcela věcně a bez záminky k další debatě:

„Uţ to tak dostávám z výrobny i s označením.“

Rozčileného pána odpověď neuspokojila a sveřepě trval na svém:

„Já chci vědět, kdo to vymyslel! Na to mám přece právo!“

Teď bylo prodavačce jasné, ţe se hádavého zákazníka jen tak lehce nezbaví – vymyslela si odpověď, která zněla věrohodně:

„Nikdo si to nevymyslel! To je název podle jména cukráře pana Laskonky!“

Muţ očividně zaváhal, ale červ pochybnosti zapracoval –

napřímil se a řekl se lstivým výrazem.

„Z které provozovny je pan Laskonka? Rád bych mu zavolal.“

Nyní uţ nebylo moţné ustoupit – a prodavačka neztratila duchapřítomnost a s nehybnou tváří odpověděla.

„Pan Laskonka nemá telefon. Ţil v minulém století.“

Odpověď však brunátného muţe neuspokojila, zatvářil se nedůvěřivě a pochybovačně zavrtěl hlavou.

284

„Takové jméno jsem v Čechách ještě neslyšel…“

Muţ se však stále neměl k odchodu, a v té chvíli si prodavačka uvědomila, ţe to můţe být blázen a ţe je v obchodě sama – byla v ní

malá dušička a najednou vyhrkla, co ji právě napadlo.

„On byl Vídeňák – původně se jmenoval Lasskhón a pak si jméno počeštil!“

Kupodivu muţ se uklidnil, pomalu a zamyšleně odcházel, a kdyţ

uţ byl ve dveřích, prudce se otočil a vztekle si povzdechl: „Ve všem mají prsty ţidi!“

Obraznost lidových průpovídek je bezbřehá. Seděl jsem jednou u dlouhého stolu v nuselské hospodě U

Banzetů, v jejíchţ zdech asi ještě stále sídlí duch Jaroslava Haška a přivolává neopakovatelné výroky, jaké si nelze vymyslet. Mluvilo se o všem moţném a v jedné chvíli začal Pavel Spálený

vyprávět historky o svém kamarádovi, který byl věčně bez peněz a ţil opravdu v bídě, snaţil se nám pořád co nejnázorněji vysvětlit, jak ţije špatně a neustále bez prostředků – jenomţe ve vyprávění se zaplétal do detailů a stále nebyl schopen přesvědčivě a pádně přiblíţit kamarádův trudný osud vcelku, aţ se na okamţik zamyslel a řekl to jedinou větou.

„Prostě, ten je tak chudej, ţe se mu zastavujou i hodinky!“

Nemám rád plané debaty o politice, které jsou většinou plné

emocí, náhodných informací a laciných prognóz jdoucích po srsti vlastnímu přesvědčení – je to ztráta času.

Rád však naslouchám lidem, kteří vášnivě propadli své profesi a mají svých problémů nad hlavu, nečtou noviny a snad ani nevědí, kdo je předsedou vlády – a přesto ve chvíli, kdy jsou nuceni zamyslet se nad svou prací, aby vůbec věděli kudy kam, dovedou vyslovit prognózu, jakou by jim mohl závidět i věhlasný Gallupův ústav. Bylo po válce a strejda Pavel opět rozjel ve velkém svou firmu, která byla organizačně geniálně jednoduchá. Měl asi stovku obchodních zástupců na provizi, kteří jezdili po celé republice a nabízeli nejrůznější upomínkové předměty, svaté obrázky, kníţky, kalendáře, obrazy – prostě všechno, po čem byla poptávka a rychle šlo na odbyt.

285

A navíc se mu podařilo se dohodnout se slévárnou v Kolíně a v té

době vlastenecké euforie prodával plakety a busty Masaryka, Beneše, Štefánika, Stalina, de Gaulla, Churchilla, Komenského a Jana Husa –

objednávek bylo tolik, ţe je sotva stačil vyřizovat.

Ke konci pětačtyřicátého roku jsem ho zastihl při uzávěrce nad horou papírů, a třebaţe obchodní výsledky byly nad očekávání více neţ příznivé, byl zamyšleně váţný a skoro duchem nepřítomný. Dlouho mlčel, a pak vzal do ruky jediný list papíru s celkovou bilancí, znovu jej propočítal se soustředěnou důkladností a očima sjíţděl sloupec čísel po sloupci – a pak list papíru odloţil a klepl na něj prstem, jako by udělal tečku za svým rozhodnutím:

„Čísla nelţou…! Tady to zabalím a jedu do Ameriky. Nejvíc jdou na odbyt Stalinové…!“

Přijel jsem jednou v zimě do Ţelezného Brodu a ubytoval se v hotelu poblíţ starobylého náměstí, ještě večer jsem prošel tiché

uličky města a dopadla na mě zádumčivá atmosféra mlčenlivé

krajiny, jako bych se začetl do starého románu Antala Staška, který z tohoto kraje pocházel.

A protoţe druhý den byla sobota a neměl jsem nic na práci, usedl jsem ráno do lokálky a vyjel nazdařbůh, pozoroval jsem z okénka rozeklaný kraj se samotami obnaţených cest, prošlapaných v bílém příkrovu, a kdyţ jsem po několika zastávkách spatřil na malém nádraţí ceduli s nápisem Navarov, zaujal mě svou půvabnou zvučností, neodolal jsem a vystoupil.

Odměna za náhodné rozhodnutí byla královská: vešel jsem do vesnice jako do starého obrazu romantické rytiny s polorozpadlým kamenným mostem a panoramatem klášterních budov a hradebních zdí na vrcholu zalesněného kopce, krystalky čistého sněhu jiskřily v mrazivém slunci a chvějivý zvuk vzdálených zvonů zvolna ustával, ţe bylo pak slyšet ticho.

Vydal jsem se do kopců a brodil se závějemi, ale daleko jsem nedošel, neboť přituhovalo a začal vát ledový vítr, vrátil jsem se prokřehlý na náves a zadupal do navarovské hospody.

Překvapil mě čistý rozlehlý sál s rozpálenými musgráfkami a vydrhnutou podlahou, která byla od dveří k výčepnímu pultu pokryta rozloţenými novinami, i černý klavír v rohu pod oknem a jediný

286

host, obstaroţní stařec s výrazným orlím nosem a dlouhými šedivými vlasy, jeţ na jeho ramenou vykrouţily spleť rokokových kudrlinek, takţe připomínal zámeckého písaře nebo regenschoriho. Odpověděl na pozdrav pokývnutím hlavy a současně vzal do rukou noviny a roztáhl je s upjatým výrazem, jako by přede mnou zavřel dveře.

Usadil jsem se u kamen a vzápětí vešla hostinská v zástěře a dřevácích, zkoumavě si mě prohlédla, a kdyţ jsem si objednal grog a párek, opět beze slova odešla a nechala nás o samotě. Netrvalo dlouho a stařec začal stále častěji v nervózních pohybech obracet stránky novin, suchý zvuk překládaného papíru se rozléhal tichem jako výmluvné znamení náhlé popuzenosti a dotčenosti, aniţ bych tušil, z čeho pochází – a najednou skoro vykřikl:

„Tak prosím! Na Šumavě jsou zase polomy!“

A současně mi blesklo hlavou, ţe se chovám jako blb, ţe tu sedím jako dřevo a neumím normálně promluvit, ţe přece jako příchozí

mám povinnost začít hovor sám a nenechávat to na místních, kteří by mohli být podezíráni z netaktní zvědavosti – bylo mi rázem jasné, ţe vyslovenou větu pronesl stařec ze zoufalství nad mou nechápavostí, aţ uţ to déle nemohl vydrţet!

Zareagoval jsem okamţitě a řekl, ţe Šumavu mám rád a ţe jsem tam ještě jako student kácel o prázdninách stromy napadené

kůrovcem, a stařec odklonil noviny v pomalém pohybu, jako by spouštěl oponu, díval se na mě přísně a s jistou pochybností, zda vůbec bude ochoten navázat a zapomenout na můj prohřešek –

jenomţe vzdor mu dlouho nevydrţel, oči mu zvlídněly, povzdechl si a zeptal se:

„Přijel jste z Prahy?“

V jeho hlase jsem postihl náznak nevyřčeného stesku a byl jsem si najednou jistý, ţe ho k Praze váţí vzpomínky a ţe od chvíle mého příchodu byl netrpělivě nedočkavý, aby se k nim vrátil – sotva jsem přikývl, řekl:

„Jak dlouho se dneska jede do Prahy?“

287

Jako by se v jeho otázce převalil dlouhý čas. Tak tedy asi mládí!

Bylo mu určitě uţ k osmdesáti a snaţil jsem si představit Prahu z počátku století i jeho tvář jako mladíka – odpověděl jsem otázkou:

„Kdy jste tam byl naposled?“

Asi jsem příliš zrychlil předehru vzpomínek, protoţe se opět zatvářil upjatě – zachránila mě hostinská, která přinesla grog a párek, a v tom okamţiku jsem si povšiml prázdného půllitru na jeho stole a uvědomil si, ţe si neobjednal nový, kdyţ tady před chvílí byla, asi má svůj rozpočet a mohlo mě to napadnout hned, objednal jsem další

grog a zároveň se dovolil, zda mohu přisednout…

Asi na to čekal, neboť obřadným pohybem ruky mi ukázal na prázdnou ţidli a okázale povstal a napřímil se – pochopil jsem, ţe jeho gesto více neţ mně je adresováno paní hostinské jako nepřímé

připomenutí, ţe hosté z Prahy stojí o jeho společnost. Potvrdilo se to vzápětí, kdyţ jsem přisedl a hostinská uţ odešla, naklonil se a důvěrně mi řekl:

„Tady jsou strašný lidi…!“

Dal mi vlastně jedinou větou najevo spoustu věcí: ţe není

původem zdejší a ţe tu neţije v uznání, ţe si zakládá na své

odlišnosti a nehodlá se měnit, ţe z nezbytí je nucen trávit svůj čas mezi lidmi, kteří mu k srdci nepřirostli a mají svoje zájmy, na nichţ

se nechce podílet – v jeho tváři však nebyla stopa zášti a bylo zřejmé, ţe potřeboval svoji přítomnost v navarovské hospodě pouze vyhranit do srozumitelného odstupu.

Mávl jen rukou, jako by odháněl téma, které mu nestojí za řeč, a současně mě překvapil otázkou:

„Pořád se ještě v Praze tolik zpívá?“

Přikývl jsem, i kdyţ mi chyběla jistota, zda se přece jenom za jeho časů nezpívalo víc, a zároveň jsem si uvědomil černý klavír pod oknem a napadlo mě podívat se na jeho ruce. Spatřil jsem dlouhé

pěstěné prsty, bílé a hladké bez vrásek, jaké si dlouho do stáří

uchovávají hudebníci.

„Vy jste muzikant?“ zeptal jsem se.

Neměl však rád přímé otázky a uhnul pohledem, zřejmě měl svou představu, jak se bude náš rozhovor rozvíjet – pochopil jsem, ţe sleduje účel významnějšího sdělení, na němţ mu záleţí.

288

A pak začal mluvit a já ţasl nad plynulostí jeho řeči: „ Já dělal v ţivotě ledacos, pane… Moc jsem o tom tenkrát ani nepřemejšlel –

vţdycky nakonec všechno rozhodnou ţenský – to jsou takový krásný

střihačky křidýlek! A vůbec to nemyslím ve zlým a taky uţ o to nejde! Jenomţe vám vytěsnějí mládí a pak uţ nic nestačíte – kdo má

talent jako Mozart nebo Hašler, aby po něm něco zůstalo?! Já tady ţiju sám a přemejšlím o ţivotě, pane… Kdybych byl věřící, asi bych věděl, ţe všechno odvisí od nějaké pravdy, ale já byl odjakţiva neznaboh a teď se mi to vymstilo. A začít z vychytralosti, to taky nejde. Nejdřív se musí věřit sobě a teprve pak něčemu! Tady lidi umírají a vědí, ţe se jen přestěhujou na hřbitov a někdo bude za nima chodit, ať byli takoví, nebo makoví, on to čas všechno zahladí. Co by o tom přemejšleli – nanejvejš se vyzpovídají a nula od nuly pojde!

Já, pane, nevím, jak umřít… Vlastně: já to vím, ale tady na to nemám ten správnej hřbitov… Víte, člověk musí umřít někomu – jinak jdete jak zvíře na poráţku! Já uţ nikoho nemám a vy jste mi dneska přišel do rány…“

Odmlčel se a zkoumavě na mě pohlédl, jako by se chtěl ujistit, ţe mluví s tím pravým – a já asi v té chvíli na to moc nevypadal, čekal jsem, ţe bude jen vzpomínat na Prahu a na své mládí, a zatím na mě

dopadl cizí osud jako břemeno nepoznané zodpovědnosti, ţe budu do konce ţivota zavázán úkolem, který jsem nedokázal ani domyslet, ţe si mě naráz přivlastnil a ţe nelze odmítnout.

Náhlá představa mě zaskočila svou bizarností: stanu se jediným pozůstalým! Nedovedl jsem si představit, co bude po mně chtít, upřeně se na mě díval a zdálo se, ţe mi čte myšlenky z očí, neboť se pousmál a uklidnil mě:

„Nejsem nikomu nic dluţný a na pohřeb mi nemusíte jít.“

Asi měl všechno promyšlené a zdálo se, ţe je spokojený, i kdyţ

se neubránil jistému napětí v těkavých pohybech rukou, kdy si upravoval kadeře vlasů i záhyby na vybledlém plátěném saku, zřejmě

v duchu hledal nejpřesnější slova, jak vyjádřit své přání, ale po chvilce zaváhání se rozhodl jinak a řekl zcela váţně:

„Musím se upravit…“

Odešel nízkými dveřmi za výčepem a teprve teď jsem si všiml, ţe je jen v pantoflích, takţe mě napadlo, ţe patří k hospodě, ale takřka

289

vzápětí jsem ho spatřil oknem, kterak vyšlapanou cestičkou míří ke kamenné zdi, za níţ zmizel – a najednou za mými zády promluvila hostinská, jejíţ kroky jsem neslyšel, poloţila objednaný grog na stůl a protáhle řekla:

„Co na vás chtěl, dědek bláznivá…?!“

Nemínil jsem odpovědět, a tak jsem jen do ztracena pokrčil rameny, hostinská mlčky pozvedla obočí na znamení, ţe si to umí

představit a ţe nemusím nic říkat, došla k výčepnímu pultu a natočila si štuc piva do odlivky.

„Nikdá nic pořádnýho nedělal.“

A pak o něm začala mluvit tak, jak ho asi viděla celá vesnice: prý

je to malíř, ale nikdo od něho nic neviděl, umí hrát na piano, jenţe jen pro sebe, a na tancovačkách odmítal účinkovat, i kdyţ si mohl něco přivydělat, kdysi prodával po vesnicích kníţky a jezdil do Navarova za mlynářem, aţ jednou za války napadlo tolik sněhu, ţe přestaly jezdit vlaky a on uvízl ve mlýně nadobro, zapletl se s copatou děvečkou, která vyrůstala v klášteře a ţili spolu na psí

kníţku, začala pak v druţstvu jezdit na traktoru, aţ jednou s ním zastavila v Ţelezném Brodě na náměstí a uţ se nevrátila, mlynář pak brzo umřel a on zůstal obci na krku. A pak se otevřely dveře a nic jiného jsem uţ nevnímal: Stařec vešel v černých šatech s úzkými nohavicemi a ve špičatých botách, v jakých se kdysi tančilo shimmy, vrásčitý krk mu obepínal vysoký celuloidový límeček s bílou náprsenkou pod sametovou rudou vestičkou, protahoval krok a drnkal si na bendţo, v chůzi se uklonil a zastavil se aţ u klavíru – a začal zpívat a tančit!

Kuplet! Staropraţský kuplet, který ještě pamatoval mocnářství a najednou obţivl v manýře, jakou uţ nelze spatřit, provázel slova textu grimasou i pohyby rukou, jimiţ znázorňoval tvary vnadných panen a rozpaky nesmělých mládenců, stydlivě si zakrýval tvář, kdyţ

dvojsmyslný obsah se stal aţ příliš lascívním, hrál frajery z Podskalí

jako těţkou páru v rozmáchlých krocích šlapáku, ctnostné matróny a hádavé domovnice, plačtivé opilce a napálené policajty, líbal se s milenkami jako rekrut a mával jim z okénka odjíţdějícího vlaku, v tragickém strnutí vypil vitriol jako zhrzená nevěstka z čisté lásky k mladičkému pianistovi – slyšel jsem a uviděl starou Prahu, jak se

290

bavívala v kabaretech U Rozvařilů nebo U labutě, kam zamlada chodíval můj dědeček jako zlatnický učeň, a ţasl jsem, ţe znovu slyším melodie, které si přehrával na starém gramofonu s troubou. A pak ve mně zatrnulo, kdyţ usedl ke klavíru a ozval se tichý

refrén:

„… kde jsou ty chvíle,

kde je ten čas,

kdyţ jsem já bývával mlád…“

Rázem bylo všechno jasné: Červená sedma!

Nejslavnější praţský kabaret z počátku století, kde účinkoval a psal texty Eduard Bass – a najednou jsem si uvědomil, ţe jsem nedávno četl v novinách zprávu o úmrtí posledního ţijícího člena Červené sedmy!

Díval jsem se jak u vytrţení na starce u klavíru, který neúnavně

hrál a ani jednou nezadrhl, nepochyboval jsem ani na vteřinu, ţe musel v kabaretu působit – a musím předeslat, ţe jsem měl pravdu, ţe po návratu do Prahy jsem našel ve sborníku jeho jméno v poznámkách pod čarou jako výtvarníka, který po krátkém čase pro rozpory ze souboru odešel.

Skončil po hodině, bylo uţ skoro poledne, sál se zaplnil usedlíky, kteří se nad pivem bavili a jeho vystupování nevěnovali pozornost –

byl jsem jediný, kdo na závěr zatleskal.

Usedl unaveně ke stolu a s napětím se na mě podíval.

„Vy jste byl v Červené sedmě,“ řekl jsem.

Nadechl se a štěstím přivřel oči.

Kdykoliv vejdu do lesa, vím uţ předem, ţe zabloudím a ţe i ve známé krajině objevím neznámá místa, která jsem dosud nespatřil. Většinou je vidím jen jednou, protoţe příště je prostě nenajdu. Dlouho a marně jsem bojoval se svým orientačním handicapem s pomocí speciálních map a kompasu, aţ jsem si uvědomil, ţe přestávám vnímat krajinu a ţe je přece úplně lhostejné, jestli dojdu právě tam, kam jsem si předsevzal, ţe v naší milé zemi je vlastně

odevšad blízko a ţe má bloudění přinášejí více romantiky neţ rázná

chůze podle směrovek a orientačních značek.

Zvláště pak v máchovském kraji kolem Starých Splavů, kam jsem pravidelně jezdíval více neţ dvacet let, nacházel jsem stále nové a

291

nečekané partie romantických strţí a skalnatých útesů, zasněných tišin při potocích a slunečných pasek s výhledem na prstence modravých kopců, většinou jsem za dlouhé hodiny nikoho nepotkal, neboť pláţe Máchova jezera jak magnet přitahovaly kaţdého, kdo do těch končin zavítal.

Aţ jednou jsem se vymotal z bludiště temného lesa a doslova mě

omráčil jas modrého nebe; stál jsem najednou na nevelké skalnaté

plošince vysoko nad krajinou, která se pode mnou otevřela jak vějíř s modrými oky nespočetných rybníků a v mírném zvlnění se táhla aţ k dalekému obzoru jako panoramatický obraz na širokém plátně, který

jsem nedokázal obsáhnout jedním pohledem – usedl jsem v úţasu s pocitem objevitele, kterému se poštěstilo najít v romantické krajině

romantičtější místo neţ obligátní výhledy z Jarmiliny skály nebo z hradeb Bezdězu.

A kdyţ jsem dokouřil poslední cigaretu a rozloučil se s krajinou posledním pohledem, neboť jsem věděl, ţe toto místo uţ nikdy nenajdu, otočil jsem se a na skalní stěně jsem spatřil kovovou tabulku s nápisem:

„Zde sedával Karel Hynek Mácha.“

Důvodů k rozvodu bývá mnoho, avšak málokdy se stane, aby příčinou bylo celkem zdánlivě nezávazné – jediné slovo! A navíc, aby způsobilo řetězec pěti rozvodů.

Nechtěným hrdinou tohoto příběhu byl nejvzornější manţel, jakého si vůbec lze představit: tichý, obětavý, takřka vysloveně

domácí typ, dokonce rád vařil a pro společnost dobrých přátel připravoval lahůdky z cizokrajných receptářů.

A jinak si to nedovedu vysvětlit: rozkol vlastně nevědomky zavinila jeho manţelka, která ho navíc měla ráda a proţívala s ním šťastné manţelství, jenomţe ve společnosti přátel, kdy manţel v zástěrce servíroval své vyhlášené pochoutky, komentovala s dobře míněnou ironií jeho domácké ctnosti aţ do absurdna – jak je puntičkářsky pořádný, ţe se neopíjí a ţe svůj volný čas nejraději tráví

úklidem.

Měl jsem vţdy takový dojem, ţe zcela podvědomě a bezděčně

zvýrazňuje jeho vlastnosti jako alibi hostitelky, která se nemusí o nic starat a přichází k hotovému stejně jako hosté – určitě však

292

chybovala, ţe o manţelovi mluvila vţdy ve stejném ironickém tónu a opakovala se, takţe její komentáře ztratily původní vtipnost. Aţ jednou, kdyţ opět spustila svou ironickou tirádu o jeho ctnostech, zdůrazňujíc jeho naprostý nezájem o jiné ţeny, nepovšimla si napjatého výrazu své nejlepší přítelkyně, které se pro její atraktivní vzhled a časté milostné avantýry říkalo Kobra – tedy v té chvíli ticha, které nastalo po slovech, ţe manţel by ani ve snu nevyměnil své domácí trepky za nejvášnivější milenku, tvář Kobry se stáhla do pochybovačného úsměvu a vyřkla to jediné slovo, které

mělo za následek tyto rozvody: vzorný manţel se přestěhoval ke Kobře, ironická manţelka si vzala svoji první lásku, dosavadní

manţelka první lásky se provdala za svého šéfa, jehoţ choť se vrátila ke svému prvnímu manţelovi, manţelka prvního manţela si vzala patrně ze msty jeho přímého nadřízeného, jehoţ manţelství tedy skončilo rovněţ rozvodem.

A to jediné slovo?

Kobra si totiţ jen povzdechla nad chvalozpěvem své přítelkyně o skálopevné věrnosti jejího manţela, záhadně se usmála a řekla:

„Myslíš?“

U rohového stolu v Modranské vinárně se mluvilo o Einsteinově

teorii relativity, a jak uţ to bývá, čím méně odborníků, tím bouřlivější debata.

Jediný, kdo dlouhou dobu mlčel, byl známý cestovatel L. M. Pařízek, který aţ ve chvíli, kdy vzrušený hovor uvízl na mělčině

argumentů, poznamenal:

„To v Africe uţ věděli dávno před Einsteinem…“

A začal vyprávět o bohatém bílém lovci, který se v keňských pralesích vydal se zkušeným domorodcem po stopě tygra, a kdyţ se navečer vraceli bez úlovku, vytáhl bílý lovec mapu i kompas a po chvíli ukázal přesně směr:

„Tudy budeme v táboře nejméně o hodinu dřív!“ Domorodec se na něho podíval s bezmezným úţasem a vyděšeně se zeptal:

„A co s ní budeme dělat?“

Vešel jsem jednou do hospody v Úštěku, usadil se u stolu ve výčepu, kde seděli dva lesáci, a sotva jsem si objednal utopence a pivo, vstoupil upravený muţ s kravatou a v prouţkovaných modrých

293

šatech v doprovodu drobného jeţatého pána, pozdravil v chůzi napůl přátelským a napůl odměřeným pohybem ruky a zamířil ke dveřím do lokálu.

Kdyţ se za oběma zavřely dveře, pohledy dvou lesáků se střetly v dlouhém a významném mlčenlivém údivu, jako by stáli na prahu velkého tajemství.

A pak se mezi nimi odehrál onen nádherný hospodský dialog, který povznese všední událost aţ na samu hranici lidského poznání:

„Kamaráde, něco se musí dít – krásnýho Lojzu jsem tady v hospodě neviděl od doby, co šel na okres… Třeba se to s ním uţ

houpá!“

„Mě by spíš zajímalo, kdo je ten malej jeţatej?“

„To není důleţitý! Všiml sis, jak nás Lojza přátelsky pozdravil?“

„Říkám ti, ţe mě víc zajímá ten malej jeţatej…! Podívej se: za císařem Franc Josefem šel vţdycky kardinál, kdyţ na Wilsoňáku vystupoval z vlaku Masaryk, měl hned za zádama francouzskýho generála, za Hitlerem šel porýnskej Krupp a za Benešem, kdyţ

přiletěl z Košic, se z letadla hrnul sovětskej velvyslanec! Pamatuj si: ţádnej důleţitej není důleţitej – musíš se jen dobře dívat, kdo jde za ním…!“

Přijel jsem jednou do Litoměřic, a kdyţ jsem procházel starobylým náměstím, zastavil mě neméně starobylý pán s dlouhými šedivými vlasy a s omluvnou přívětivostí se mě zeptal, zda náhodou nepocházím ze zdejší rodiny Kerstenů, které patříval rohový dům přímo proti kostelu – prý jsem podobou do jejich rodu a zrovna tak vytáhlý, kamarádil s jejich syny, ale to uţ je velmi dávno.

„Odešel jsem odtud do Ameriky v osmatřicátém – to mi bylo tenkrát dvacet.“

A kdyţ jsem mu vysvětlil, ţe jsem rodilý Praţák a Litoměřicemi vlastně jen projíţdím, znovu se omluvil a rozešli jsme se. Navečer jsem se opět vracel přes náměstí a potkali jste se takřka na stejném místě, zdálky uţ se na mě usmíval a zamířil přímo ke mně, zdvořile se zase omluvil, ţe mě zdrţuje – a pak zamyšleně

zváţněl a řekl:

„Uţ jsem tu nikoho nenašel…“

294

Najednou jsem pochopil, ţe jsem vlastně jediný, koho v celých Litoměřicích zná, ţe tu celý den bloudil po stopách svého mládí a nemá s kým promluvit – vzápětí mě s jistou naléhavostí v hlase poţádal, zda by mě směl pozvat na kávu.

Sotva jsme zasedli v poloprázdném lokálu, začal zvolna vyprávět svůj ţivot: jak přijel se sto padesáti dolary do New Yorku a nikde se jako vyučený jemný mechanik nemohl uchytit, jak ho náhoda zavála do Nebrasky a slitoval se nad ním český usedlík pan Hejl, který měl řezbářskou dílnu, jak zpočátku jen vypomáhal a nakonec se ve zručnosti svému mistrovi vyrovnal, takţe po jeho smrti převzal ţivnost a obchodně ji přivedl k rozkvětu. Zvláště uspěl s plastikami madony, které propůjčil tvář své vzdálené sestřenice Terezky Houdkové z Lovosic – při vyslovení jejího jména si povzdychl, asi to byla jeho první láska.

„Terezky je plná Nebraska,“ usmál se.

Po pravdě: očekával jsem dramatičtější vyprávění, ale zřejmě

proţil svůj ţivot v poklidu a spokojenosti, všichni tři synové se stali lékaři a často za ním i s rodinami přijíţdějí, svou firmu vede uţ jen zpovzdáli a vychoval si i svého nástupce, mladého Slováka, který v nouzi jednou zaklepal na jeho dveře, na stejné dveře, jako kdysi on sám.

Skončil své vyprávění dřív, neţ asi počítal, poněkud zrozpačitěl a pohlédl z okna, jako by byl zaskočen necelou čtvrthodinkou, která

mu stačila ke shrnutí celých šedesáti let – a přesto jsem vycítil, ţe ještě neřekl to podstatné, jak tomu ostatně napovídala jistá

naléhavost v okamţiku, kdy mě zval na kávu.

Pak se mi podíval přímo do očí a řekl:

„Víte, já jsem celý ten čas nosil v sobě takový kompas, který mě

řídil k poctivosti, abych Čechům neudělal ostudu… Já jsem pořád věřil, ţe se jednou vrátím a budu muset skládat účty – a najednou nemám komu…“

Na chvíli se odmlčel a potom se usmál:

„Tak je tedy skládám vám – a můţu se zase s klidným svědomím vrátit: já bych měl jinak pocit, ţe by tady v Čechách jeden osud chyběl!“

295

Recept na zázračně nekonečnou dovolenou je v podstatě

nesmírně jednoduchý:

Vracel jsem se červencovou výhní z oběda v hotelu Pasáţ ve Starých Splavech a sotva jsem se vlekl vyprahlou ulicí V zátiší s jedinou představou, které byl můj malátný mozek schopen: udělám si silného turka, který mě vzpruţí.

A v té chvíli se za mnou ozvalo:

„Kampak jdete, pane Kalina?“

Hned po hlase jsem poznal vlídnou paní Trajerovou, do jejíhoţ

krámku jsem denně chodil nakupovat, a tak jsem se otočil a po pravdě řekl: „Jdu si udělat kafe – nebo jinak usnu!“ Zkoumavě se na mě podívala a pak řekla s mírným údivem: „A proč si radši nelehnete…!?“

Úţasem nad logikou prosté odpovědi jsem doslova oněměl a současně jsem byl zaplaven pocitem blaţenství, jako by mé zemdlelé

tělo zaslechlo spásné fanfáry andělů z Jericha, byl jsem v jediném okamţiku pohlcen závratně sladkou vidinou načechrané postele, přivíraly se mi oči, rychle jsem se rozloučil a takřka popaměti jsem se z posledních sil dobelhal k domku u Rezků, kde jsem bydlel v podnájmu, a uţ od dveří pokoje jsem ze sebe všechno shazoval a zřítil se do vystlaného lůţka.

Propadal jsem do hlubin úlevného spánku a v poslední chvíli mě

ještě napadlo sundat si ze zápěstí hodinky, abych se zbavil posledního pouta, které mě svazuje s časem, hodil jsem je do zásuvky nočního stolku – a pak jsem tvrdě usnul.

Nevím, jak dlouho jsem spal, neboť kdyţ jsem se probudil, byla uţ tma, cítil jsem se báječně svěţí a napadlo mě, ţe jsem musel spát nejméně deset hodin – ze zvyku jsem natáhl ruku k zásuvce s hodinkami – a v té chvíli mě to napadlo: proč vlastně potřebuji vědět, kolik je hodin?

A tak jsem natrvalo nechal hodinky v zásuvce – a objevil jsem nekonečno: chodil jsem spát, aţ kdyţ se mi chtělo spát, vstával jsem, aţ kdyţ jsem byl vyspalý! A navíc jsem se vymanil z otroctví

snídaní, obědů, a večeří: jedl jsem pouze v případě, ţe jsem měl hlad!

A bylo neuvěřitelné, jak málo stačí k nasycení!

296

Stal jsem se součástí plynoucího času v bdění i spánku, přestal jsem číst noviny a neposlouchal rozhlas, objevil jsem půvaby probuzení i za měsíčních nocí, snídal jsem třeba v pravé poledne a obědval za úsvitu, plaval jsem v nočním jezeře a v temných lesích jsem se orientoval podle hvězd – měl jsem najednou moře času a nikam jsem nespěchal, vyjíţděl jsem autem nebo vlakem nazdařbůh a vystoupil všude tam, kde se mi právě zalíbilo: zbavil jsem se kotvy automatických návyků, ţe něco musím, co jsem vlastně nechtěl nebo co nebylo vůbec zapotřebí.

A zbavil jsem se i hrozby konce, aby nic nenarušilo závrať z bezbřehosti času: kdyţ jsem se po osudovém setkání s paní

Trajerovou slastně probudil a vyšel do večerní ulice, která ještě sálala červencovým vedrem, vracela se právě paní Anička Rezková z odpolední sluţby v českolipské nemocnici – a tak jsem ji poprosil:

„Aţ bude prvního září – řekněte mi…“

Do malé bavorské vesnice u Mnichova přijela na dovolenou i s kníračem Rexem rodina praţského inţenýra: jeho přítel z mládí se tu jiţ před mnoha lety usadil a nyní jim přenechal celý domek, neboť na čtrnáct dnů odjel s manţelkou do Itálie k moři.

Hned první večer, kdy se nad krajinou snesl teplý letní déšť, rozdělali oheň v krbu na zastřešené terase, usadili se do křesel a mlsně nasávali vůni z ţiváňské pečeně na otáčejícím se roţni – byla to prostě idyla.

Ovšem aţ do chvíle, kdy se na terasu přiřítil veselý a urousaný

Rex, který vítězoslavně vlekl v tlamě mrtvého angorského králíka obaleného v bahně!

Nastalo mrtvičné zděšení, neboť v uších jim zazněla úpěnlivá

prosba jejich přítele, kterou jim před svým odjezdem kladl na srdce: nepopudit nerudného souseda, domýšlivého chovatele angorských králíků s mnoha diplomy z mezinárodních výstav, který neustále vyhledává sebemenší záminky ke svárům.

Co teď?!

Ve tmě za plotem zlověstně svítila okna sousedova domku: rázem je napadlo, ţe na terasu je vidět jak na osvětlené jeviště, a v té chvíli hlava rodiny strhla ze sebe tričko a přikryla bezvládně leţícího

297

angoráka, a současně v témţe okamţiku se manţelka vrhla ke krbu a rychle odnášela nedopečenou ţiváňskou s výkřikem:

„Zdálky to můţe vypadat, ţe uţ ho pečeme!“

V kuchyni pak začala vzrušená debata o katastrofických vizích:

„Víš, co můţe stát takový chovný šampión? Půl mercedesa! Kde na to vezmeme?!“

Úzkostlivý inţenýr navrhoval okamţitý odjezd, ale narazil na rozhodný odpor manţelky, která si zcela reálně představila všechny důsledky zkaţené dovolené včetně následných nepříjemností pro rodinu jejich přítele.

Probudila se v ní příslovečná ţenská praktičnost a rozhodnost:

„Přece o nás nebude rozhodovat pitomej králík!“

Vzala beze slova mrtvého ušáka rovnou do koupelny, nejprve ho vyprala v mydlinkách a potom v šamponové koupeli, vytřela ho do sucha a nakonec vyfenovala a vyčesala!

A pak řekla:

„Aţ zhasnou, dáš jim ho do kóje!“

Tentokrát však manţelka narazila na rozhodný odpor bázlivého muţe, její plán však zachránily děti, které s nadšením přijaly hru velkého nočního dobrodruţství.

A kdyţ k půlnoci zhasla u souseda všechna světla a nad spící

vesnicí se rozhostilo velebné ticho, přelezly děti plot a uloţily nadýchaného zlatavého angoráka do jedné z prázdných kójí. Časně ráno je probudil hlučný křik z vedlejší zahrady, a kdyţ

opatrně vyhlédli za záclonou, spatřili poněkud podroušeného souseda nad mrtvým králíkem, zvedal ruce k nebi, jako by vedl rozhovor s nadpozemskými silami, a v neustálém údivu vykřikoval:

„Boţe? Přece se pamatuju, ţe včera chcípl! Ţe jsem ho zakopal v zahradě pod hruškou! Boţe! Jak se sem mohl vrátit navoněnej?!“

Trapnost má mnoho podob a stupňů – za nejtrapnější povaţuji situaci, které se říká faux pas: dokáţe vrhnout stín i na dlouholeté

přátelství.

Jeden praţský hudebník chodil čas od času do malířského ateliéru svého přítele z mládí, kde nad novými obrazy trávili dlouhé hodiny vášnivých debat o moderním umění.

298

Vţdy něco popili, a kdyţ jednou dostal malíř zásilku vína z Moravy, strávili nad demiţónem bzenecké lipky kouzelný večer, kdy se vůbec nemluvilo o umění – oba si totiţ uvědomili, ţe uţ je tomu pětadvacet let, kdy se poprvé setkali právě v Bzenci ve sklípku malířova otce.

K půlnoci se dlouze loučili ovíněni vzpomínkami a v té

nostalgické chvíli podlehl malíř sentimentu, rozmáchlým pohybem ukázal na stěny s desítkami rozvěšených obrazů a velkoryse řekl:

„Vyber si…“

Hudebník dlouho a zamyšleně chodil po ateliéru od obrazu k obrazu, třebaţe od první chvíle věděl, ţe si vybere malý obrázek spící krásky se zvláštní jímavou atmosférou stříbrného pološera –

rozhodnutí však prodluţoval v mlčenlivém dramatickém napětí, neboť v zádech cítil pohled plný nedočkavého očekávání: věděl, ţe volbou vlastně vysloví konkrétní názor na snahu svého přítele po moderním uměleckém výrazu.

Konečně ukázal na obrázek spící krásky s gestem jistoty a řekl:

„Tady ses, myslím, dostal nejdál…“

Malíř mlčky sejmul obrázek ze zdi, chvíli si jej zamyšleně

prohlíţel – a pak si smutně povzdychl:

„To je tady jediný obrázek, který jsem nemaloval.“

Bylo to brzy po válce, kdy jsem si v tisku přečetl zprávu, ţe britská královna v rámci úsporných opatření zrušila v řadách svého sluţebnictva tradiční funkci – ohřívače novin!

To mě fascinovalo! Okamţitě jsem poloţil rozečtené noviny na ústřední topení, a třebaţe jsem vţdycky snídal v letu, začal jsem si připravovat královskou snídani!

A pak jsem v poklidu zasedl k prostřenému stolu a vzal noviny do rukou: byl to záţitek!

Dotkl jsem se teplého papíru a fyzický pocit dosud nepoznaného blaţenství mi projel aţ do mozku: svět katastrofických zpráv zvlídněl do podoby uklidňující přívětivosti a oči, které byly dosud zvyklé

přeskakovat z titulku na titulek, zvolnily svůj hektický let a dotýkaly se slov v přátelském a doslova hřejivém porozumění.

Toho dne jsem četl noviny déle neţ obvykle – a kdyţ jsem je odloţil, měl jsem ze světa dobrý pocit!

299

Uvědomoval jsem si sice všechna neštěstí, která lidstvo postihla, ale daleko intenzivněji ve mně převládla víra a naděje, ţe ve všech národech ţijí lidé, kterým jde o dobrou věc.

A současně mě napadly i tísnivé myšlenky: jak bude od nynějška vidět svět britská královna?! A co ostatní vládci, kteří nemají ani tušení o blahodárném kouzlu „ohřátých“ novin?

A třebaţe nechci zveličovat zdánlivě drobné administrativní

rozhod

nutí britské královny o zrušení funkce ohřívače novin, přesto bych rád připomenul důsledek, který uvrhl mezinárodní politiku na okraj katastrofy a který jsem tenkrát nemohl ani v nejbujnější fantazii předpokládat: nedlouho poté začala „studená“ válka.

Opilecká rána bývají krutá, hlava třeští a ţaludek vibruje jak sirka na rozbouřené vodě, sebemenší zmínka o alkoholu probouzí

dávivé záchvaty abstinenčních předsevzetí – jak mi říkal starý

moravský vinař, jsou to následky amatérského pití, kdy v láhvi se utápí i duše:

„Duše se musí na hladině alkoholu vznášet jak květ leknínu a nikdy se nesmí potopit!“

Dlouho jsem si nedovedl praktický smysl tohoto výroku představit, aţ mi jednou pamětníci vyprávěli, jak proţíval svá rána po bouřlivých nocích herec Zdeněk Štěpánek, vášnivý a vznešený

milovník ţivota.

Dovedl se z kaţdé společnosti nenápadně vytratit a procházel pak ztichlými nočními uličkami Malé Strany aţ na Praţský hrad, kde ho kostelník od svatého Víta vpustil zadním vchodem do chrámové

lodě, Mistr usedl do jedné z lavic a v tichém zamyšlení očekával ten zázračný okamţik svítání, kdy první paprsky slunce, jak barevný

gejzír, rozzáří mozaiku velebných gotických oken.

Asi v těch zázračných chvílích věčného koloběhu světa vstřebával onu nehmatatelnou velkorysost svých rolí, kdy jen se zdánlivou lehkostí a samozřejmostí pronikal na jevišti i na plátně aţ

na dno lidské duše – a přesto byl na hony vzdálen vyumělkované

estétské póze, která se míjí s prostou a zemitou ţivočišností ţivota: podplacený kostelník mu tiše a neúnavně nosil k té zázračné kráse napěněné půllitry plzeňského piva!

300

Do kina Jarov, coţ byla tělocvična DTJ s rovnou podlahou, kam promítač před představením nanosil několik řad lehkých skládacích ţidliček a na ribstole zavěsil přenosné plátno, chodili jsme za korunu deset na „dětská“ představení kovbojek a krváků jako na inspiraci našich klukovských válečnických akcí – vyběhli jsme po konci filmu z nízké osamocené budovy rovnou na pláně Ţidovských pecí s bojovným nadšením ochránců práva a spravedlnosti: nepřítel se vţdycky našel.

Právě tak jsme se jednou vyřítili z představení filmu Zorro mstitel jako tlupa nebojácných a statečných Douglasů Fairbanksů, a protoţe byla tma a na Ţidovských pecích bychom ţádného nepřítele ani nenašli, zamířili jsme přes oranici rozlehlých polí do osvětlených ulic u hotelu Vítkov – a najednou naráz celé město zhaslo!

V přízračné tmě, která nás strhla do napětí nečekaného dobrodruţství, zářilo ještě několik oken v obytných domech, ale i ta postupně zhasínala, neboť z ulice se ozývaly vzrušené hlasy neviditelných hlídek civilní obrany:

„Všechno zatemnit! Cvičný nálet na Prahu!“

Byl dramatický podzim osmatřicátého roku a všude se mluvilo o válce, kterou jsme si nedovedli představit – a teď nás sevřel první

děsivý pocit bezmocnosti a ohroţení, ţe jsme se instinktivně shlukli do houfu a v naprosté tmě jsme se dotýkali jeden druhého, jako bychom se chtěli ubezpečit, ţe nikdo z nás není sám, běţeli jsme popaměti koridorem tušených ulic bez určitého cíle a báli jsme se zastavit z podvědomého strachu, ţe nebudeme vědět, co dělat. A najednou zdálky nás oslnilo světlo na nároţí Jeseniovy ulice, kde z dlouhé řady zhasnutých luceren svítila jediná pouliční lampa jak spásný maják, který nás přitahoval zřetelností prostoru, a kdyţ

jsme doběhli pod kruhovou výseč ozářené jistoty, spatřili jsme u osobního auta tři muţe ve stejnokrojích obecních zaměstnanců –

vzhlíţeli ke zdroji oslnivého světla a údivně gestikulovali:

„To nejde zhasnout! Jak je to moţný, kdyţ jsme vypnuli všechny ulice?“

Zírali jsme na jedinou lampu v celé Praze, která se nepochopitelně vymkla z důmyslné sítě pouličního osvětlení a

301

odmítala se podřídit válečné hrozbě, kdyţ jeden z muţů se k nám otočil s úlevou spásného nápadu:

„Kluci! Na naši odpovědnost: smíte ji rozbít šutrem!“

Strhlo nás nečekané nadšení z představy, ţe stejně jako Douglas Fairbanks neohroţeně přicházíme na pomoc v zájmu vyšších cílů, rozprchli jsme se hledat správné placáky, co přesně zapadnou do dlaně, a kdyţ auto se spokojenými muţi odjelo, postavili jsme se na distanc do jedné řady a bez domluvy bylo jasné, ţe budeme házet jeden po druhém, aby bylo jednoznačně zřejmé, kdo se s úspěchem trefil.

Mirek Bouzek to vzal jako první s rozběhem, ale jeho kámen doletěl sotva do dvou třetin vysokého stoţáru – stál jsem jako pátý

vedle Honzy Mrázka, Emila Kouřima a Ládi Maňhala a nekamarádsky se zaříkal, aby jim to nevyšlo, strašně moc jsem si přál stanout na výsluní obdivu, jehoţ jsem po pravdě jen málokdy dosáhl

– jako omámený jsem pozoroval jejich nezdařené pokusy, a kdyţ

konečně přišla řada na mě, rozmáchl jsem se obloukem zezdola a kámen vyletěl v přesném směru, zřetelně stoupal do středu lampy, ale v poslední chvíli jako by se unavil, lehounce jen cinkl o kryt z mléčného skla, aniţ by ho rozbil, a kolmo se zřítil na dláţdění. Zklamáním mi poklesla ramena – a to byl ten správný okamţik pro posledního v řadě, Láďu Koukala, co nás převyšoval o hlavu a po němţ uţ šly i holky, z místa se přikrčil v otočce jak Discobolos a rozmachem se vytáhl do výšky zdviţené ruky, byl to jen mţik, kdy se ozvala rána jako výbuch a rázem byla tma s dozvukem padajících střepů.

A skoro současně zahřměl za našimi zády výhrůţný výkřik:

„Stůjte! Jménem zákona stůjte!“

Po hlase jsem poznal stráţníka pana Srnku, který bydlel v našem domě – ani jsme se nepokusili o útěk, protoţe nás určitě všechny poznal, kdyţ lampa ještě svítila.

„Půjdete všichni se mnou na komisařství!“

S pocitem křivdy jsme se snaţili celou naši akci vysvětlit, ale stráţník pan Srnka měl s partami kluků ze Ţidovských pecí své

zkušenosti a nevěřil nám, aţ v jedné chvíli se obrátil na Láďu

302

Maňhala, s jehoţ otcem válčil jako legionář na italské frontě, a důstojně se ho zeptal, zda to můţe na čestné slovo potvrdit. A Láďa mu to stvrdil podáním ruky – a v té chvíli Láďa Koukal poznamenal:

„Měl byste nás navrhnout na vyznamenání!“

Stráţník pan Srnka hned neodpověděl, zamyšleně se díval do země, která byla plná střepů, hlasitě si povzdechl a jeho komisní hlas se proměnil do dobráckého tónu:

„Já uţ si myslel, kluci, ţe se toho nikdy nedočkám: zase se budou dávat medaile za ničení…“

Fero byl uhlazený třicátník s dokonalým vystupováním, doktor psychologie, vţdy v kravatě a klobouku, i v dobách, kdy vládla rozhalenka a rádiovky, pracoval v kulturní redakci praţského deníku a jeho oborem byla hudba, která ho naučila jisté rezervovanosti a uměřené mlčenlivosti, jen zřídkakdy zasáhl ve společnosti do debaty, a pokud se vůbec někdy ozval, pak pouze ve chvíli, kdy byl pohledy přítomných nepřímo vyzván, mluvil tiše a bez důrazu na významy, jimiţ by se kaţdý jiný s jeho vědomostmi prosazoval, miloval samotu a doma rád sedával v přítmí staţených záclon u velkého osvětleného akvária dlouhé hodiny v naprostém tichu, a jak říkal, v nepředpokládatelných pohybech barevných rybek si v hlavě

přehrával celé koncerty.

Byl uzavřený a stýkal se pouze s nepříliš širokým okruhem důvěrných přátel, neboť neměl povahu pro náhodná kamarádství, jaká většinou vznikají v jediném okamţiku bezprostřednosti a mohou se po čase stát zavazující přítěţí – byli to lidé nejrůznějších věkových skupin i povolání a kupodivu i různorodých povah a zájmů, většinou však ve vlivném společenském postavení nebo v jinak výjimečné

odborné pozici, která jim umoţňovala ţivotní nezávislost a současně

byla i zdrojem jejich veřejně akceptovaného respektu. Procházel úskalími doby, jako by byl nedotknutelný, a třebaţe v jeho bezprostředním okolí byla řada kolegů, kteří mu nepřáli a vyuţívali kaţdou příleţitost, aby mu z jakýchkoli příčin uškodili, zachránila ho vţdy neviditelná pomoc z míst, kam nedosáhli. Jednou večer mě zavolal, abych k němu za hodinu přišel – udivila mě náhlost jeho pozvání, neboť si vţdy s předstihem organizoval

303

svůj čas a nesnášel improvizaci. A navíc jsem věděl, ţe příští den odjíţdí s manţelkou do Jugoslávie na dovolenou do Rovinje, kde uţ

léta měl pravidelně objednaný podnájem v soukromí.

Sotva jsme dosedli do křesel u osvětleného akvária a nalil do dvou sklenek své oblíbené valtické, nezvykle přešel rovnou k věci:

„Uţ se nevrátíme… Samozřejmě: nikomu jsem nic neřekl – a najednou večer na mě padla tíseň, ţe odjíţdím bez rozloučení… To nemá nic společného se sentimentem. Jenom jsem si uvědomil, ţe se musím aspoň s jedním člověkem rozloučit, abych navţdycky věděl, ţe jedna etapa mého ţivota končí – jinak bych táhl za sebou všechno, co bylo, do nového prostředí, kde chci a budu muset začít znovu…

Nesmíš mi říct, ţe se třeba ještě někdy uvidíme a ţe je ti to líto –

musíš říct jenom sbohem!“

A pak mi podal kapesní seznámek v koţených deskách s telefonními čísly všech svých důvěrných přátel:

„Nechci, aby to tady někdo našel – a sám to zničit nedokáţu. Spal to!“

Bylo to všechno tak nečekané a rychlé, ţe teprve při odchodu ve dveřích na mě všechno dolehlo, neboť nyní jsem měl říci to jediné

slovo, které jsem dosud tisíckrát vyslovil, aniţ bych vnímal jistou definitivnost, jeţ je v něm nepřímo obsaţena – najednou jsem si uvědomil, ţe jsem to vlastně já, kdo fakticky změní jeho ţivot. Podal mi ruku a díval se mi do očí – byl natolik dobrý psycholog, ţe přesně věděl, co se v mé mysli odehrává.

Usmál se, ale v očích zůstal váţný:

„Ber to jako ránu z milosti.“

A tak jsem ten ortel vyslovil:

„Sbohem.“

Jak mi říkával moudrý pan Benák z Chocerad:

„V manţelství nemůţou být dva stejně chytrý – proto ten chytřejší dělá vţdy hloupějšího.“

Vzpomněl jsem si na jeho slova, kdyţ jsem jednou na návsi neznámé vesnice píchl přední kolo u auta a po výměně rezervy mi nabídli starší manţelé, abych se u nich umyl.

Byl to na první pohled jasný pár: rezolutní kyprá padesátnice a poněkud ušlápnutý vrásčitý muţ, který toho moc nenamluvil.

304

Za chvíli jsem věděl všechno: šest dětí, dvě krávy, králíci, slepice, husy, nákupy, vaření, praní, úklid – a manţel k ničemu.

„Kdybych nebyla od rány, zametli by tady se mnou jako s hadrem! Je tu čisto? Je tu pořádek? Vţdycky navaříno! A k jídlu všichni na minutu přesně – na nikoho se nečeká! V neděli – jak začnou zvonit poledne – dávám na stůl a kdo přijde pozdě, má

smůlu! Já se vůbec nerozčiluju: manţel chodí dopoledne do hospody na mariáš – já mu to nezakazuju – ale jak přijde pozdě, vezmu jeho talíř a oběd hodím v chlívě prasatům!“

K vrátkům mě pak vyprovodil ušlápnutý manţel, a kdyţ jsme se loučili, nejprve se obezřetně ohlédl a pak mi důvěrně zašeptal do ucha s vítězoslavným úsměvem:

„To se opravdu stalo jen jednou… Od tý doby, kdyţ mi jde karta a o chvíli se opozdím, kostelník Máca za dvě piva čeká na věţi se zvoněním, dokud na něho ze zápraţí nezamávám!“

Reportér František Gel byl noblesní gentleman kaţdým coulem, příslovečně skromný a nevtíravý s vrozeným smyslem pro společenské konvence a etiketu, kterou dodrţoval – ač zapřisáhlý

pacifista – s jistou okázalou vojáckou důsledností a přímostí. Ve vztahu k lidem byl aţ úzkostlivě korektní – a přesto se do konce ţivota trápil jedním velkým ţivotním nedorozuměním, které

ironií osudu bylo právě způsobeno jeho absolutní čestností a jednou provţdy zkalilo jeho přátelské vztahy s Eduardem Bassem. Jako redaktor Lidových novin se jednou vracel aţ pozdě v noci ze sluţební cesty z tehdejší Moravské Ostravy, a kdyţ přímo z nádraţí

přišel do redakce na Národní třídě, kromě vrátného tam uţ nikoho nenašel, procházel prázdnými místnostmi – a najednou strnul: na stole Eduarda Basse leţel zapomenutý legendární zápisníček, o němţ

všichni v redakci věděli a navíc marně touţili nahlédnout do jeho tajemství

– Bass si totiţ s pedantskou důsledností a bez skrupulí

pravidelně zaznamenával s naprostou otevřeností své skutečné

názory a dojmy ze všech setkání, rozhovorů a událostí!

Aniţ by se František Gel na vteřinu rozmýšlel, vzal prázdnou čistou obálku, vloţil do ní zápisníček a pečlivě ji zalepil, uloţil do

305

své aktovky a druhý den předal obálku s dobrým pocitem přátelské

sluţby Bassovi

– a strnul podruhé:

z tónu strohého poděkování srozumitelně vyčetl, ţe mu Bass i přes dlouholeté přátelství nevěří!

Po mnoha letech to František Gel komentoval moudrými slovy:

„S kaţdým tajemstvím člověk onemocní: do duše se současně vloudí

bacil podezíravosti, který je silnější neţ zásady!“

Stojím v samoobsluze ve frontě před pokladnou, kam před chvílí

přišel rozčilený stařík a reklamuje poloprázdný natrţený sáček s moukou. Paní pokladní je sice mírná, ale neoblomná:

„Sám jste říkal, ţe jste to u nás kupoval uţ ráno – to jste měl reklamovat hned! A nemáte ani účtenku – to jste mohl také koupit jinde! Bohuţel, pane: k závadě se nemůţeme hlásit.“

Stařík mrtvičně zbrunátněl a začal vykřikovat:

„To jsme my, Češi! K ničemu se nehlásit! První republika se nehlásila k Rakousku – a ţili jsme tam tři sta let! A pak čtyřicet let socialismu – a nikdo se zas nehlásil k první republice! Jako by nebyla! A teď se zas nikdo nehlásí k těm čtyřiceti letům! Ticho po pěšině!“

Rozhořčeně klepl natrţeným sáčkem o pult, aţ se zaprášilo:

„Já se vám na půl kila mouky vykašlu – jen mi řekněte, kde Češi od Bílé hory vlastně ţili?!“

Dopis Jindřišky Smetanové vydavatelům Milí čtenáři, je sice pravda, ţe jsem od svých osmnácti měsíců těţká

individualistka, coţ se uţ tehdy projevilo soustavným opakováním mé první věty, která byla tak holá, ţe jí chybělo sloveso a zněla: „Já

sama… Já sama…“

Ta zaťatost ovšem není příčinou toho, ţe mě v této sbírce sedmilhářských vyprávění nenajdete. Čas totiţ příšerně letí. Je mi sedmdesát let a tenhle mezník mi jako autorce dává poslední šanci napsat svou ţivotní knihu. To mě nenapadlo teď. O tom jsem mluvila ve své zpovědi v Lidových novinách uţ před dvěma roky. Kdyţ jsem to říkala, věděla jsem dobře, ţe mohu brát jen z příběhů uloţených v sejfu mé paměti. A nabízet totéţ zboţí dvakrát nemohu. Strašně bych zchudla a moţná bych uţ nikdy nenapsala nic, co by mi bylo

306

připočteno k dobru v literatuře, ke které se těţce a s oddaností k půvabům a vytrvalostí psaného slova touţím přiblíţit. Prosím vás tedy, povaţujte mě v tomto souboru vyprávění za bytost, která si s vámi vybaví hlasy těch skvělých vypravěčů, potěší

se jimi, ale sama se odmlčí.

Není to koneckonců u povídavé ţenské vzácnou ctností? Vaše

Rejstřík vypravěčů

Martin FRIČ (1902-1968)

reţisér a scenárista. Herec a reţisér němých filmů (Páter Vojtěch), jeden ze zakladatelů české zvukové kinematografie. Jeho filmy: Dobrý voják Švejk, Revizor, Jánošík, Hej rup!, Svět patří nám, Kristián, Počestné paní pardubické, Čapkovy povídky, Císařův pekař

a pekařův císař, Princezna se zlatou hvězdou na čele. Pro televizi s Janem Werichem vytvořil filmy Medvěd a Slzy, které svět nevidí. Zdeněk JIROTKA (1911)

spisovatel, fejetonista a autor rozhlasových her. Nejznámější je jeho prvotina román Saturnin, dále napsal Muţ se psem a Profesor biologie na ţebříku. Saturnin byl rovněţ úspěšně zfilmován. Julius KALAŠ (1902-1967)

skladatel, ţák J. B. Foerstra a J. Křičky, umělecký vedoucí

Kocourkovských učitelů. Z koncertní tvorby jmenujme Slavík a růţe, Koncert, Fantazie, kantáta Polka jede (na slova Jana Nerudy). Napsal operetu Mlynářka z Granady a balet Slavnost v Coqueville (podle Emila Zoly). Dále napsal hudbu k mnoha českým filmům. Vladimír KALINA (1927)

prozaik, novinář, filmový scenárista. Kniţně vyšly například Ţiţkovská romance a Galantní poklesky Ludvíka Šotolky, román

307

Signum laudis a Sedmilhářské střípky. Napsal scénáře k filmům Ţiţkovská romance, Pět z miliónu, Romance za korunu, Zrcadlení, Signum laudis a další. Spolu s Janem Otčenáškem vytvořil scénář

filmu Lásky mezi kapkami deště.

Arnošt LUSTIG (1926)

spisovatel, od října 1968 v zahraničí, nyní ţije ve Washingtonu. Jeho první knihou byla Noc a naděje, dále následovaly: Démanty noci, Nikoho neponíţíš, Dita Saxová, Hořká vůně mandlí, Modlitba za Kateřinu Horowitzovou, Miláček, Nemilovaná, Král promluvil, neřekl nic. Některé z jeho románů byly úspěšně zfilmovány. Ivan OSVALD (1916-1986)

scenárista, novinář a pedagog. Z jeho filmových scénářů

jmenujme: Rodinné trampoty oficiála Třísky, Vzbouření na vsi, Racek má zpoţdění, Haškovy povídky, Cirkus bude.

Jaroslav OTČENÁŠEK (1909-1972)

malíř. Ztvárňoval krajiny kolem Berounky, maloval motivy rodného Vyšehradu a Podskalí, později pak především jihočeskou krajinu. Pracoval v Českém fondu výtvarných umění a ve Svazu čs. výtvarných umělců.

Karel PECH (1917)

rozhlasový a televizní reţisér a publicista, autor a moderátor nezapomenutelných publicistických pořadů, například Besedy rozhlasových novin, Tajemství země Nippon, Tajemství řeči, Tajemství výchovy aj.

Milan SMOLÍK (1926)

reportér, novinář, prozaik a scenárista. Známá je jeho televizní

hra V sanitce a prózy Andaluská romance a Bezděčné kresby.

308

Miloslav STEHLÍK (1915-1994)

dramatik, reţisér a herec. Z jeho rozsáhlé dramatické tvorby jmenujme: Vesnice Mladá, Nemilostná romance, O korunu a lásku, Grandlehárna, Konečně marná sobota, Mordová rokle, Jarní

hromobití, Vysoké letní nebe, Selská láska, Tygří koţich, Jeho rozhlasová hra Linka důvěry (1967, s Danou Medřickou v hlavní

roli) byla poctěna mezinárodní cenou Grand Prix Italia. Napsal scénáře k filmům Procesí k Panence a Dívka s třemi velbloudy. Jaromír TOMEČEK (1906)

spisovatel próz, především s přírodní tématikou. Napsal například Stříbrný lipan, Vuí se směje, Věčný hvozd, Mezi dvěma výstřely, Doteky času, Ţivly a osudy a Zlatá mandragora.

František VLČEK (1910-1981)

filmový a televizní scenárista. Autor scénářů k filmům: Přijdu hned, Čapkovy povídky, Podobizna, Šíleně smutná princezna. Spolu s J. Neubergerem napsal scénáře: Pytlákova schovanka, Bylo to v máji, Dovolená s Andělem, Plavecký mariáš. Ze spolupráce s V. P. Borovičkou vznikly scénáře Můj brácha má prima bráchu, Brácha za všechny peníze. Napsal téţ televizní seriál Chalupáři a televizní

komedii Bohouš.

J. K.

309