Audra Adams

Osudová přitažlivost

PRVNÍ KAPITOLA

Byla tak hezká, jak se o ní povídalo. Možná ještě víc.

Lucas Stratten seřídil ohnisko svého teleobjektivu do středu jejího obličeje. Rozhlédla se doleva, doprava, a potom jista si svým soukromím, nechala ze sebe pomalu sklouznout dlouhý plášť z bílé lišky.

Pod ním byla nahá.

Lukovi se zadrhnul dech v krku. Ztratil kontrolu a fotoaparát mu málem vyklouzl z rukou. To stačilo, aby se vzpamatoval a uvědomil si, proč tady vlastně je. Rychle udělal sérii obrázků, zatímco se uvelebovala v bublající vodě venkovního vyhřívaného bazénku.

Měla zavřené oči, a jak teplo začínalo účinkovat, rozléval se jí po obličeji pomalu úsměv. Připadal si trochu jako nechutný slídič. Ale koneckonců byla to jeho práce. A Alexandra Becková byla kapitální úlovek. Přesto podvědomě cítil znechucení, a to nezávisle na tom, kolik peněz bylo ve hře, a jak zoufale je potřeboval.

Pohnula se ve vodě.

Do zorného pole se mu tak dostala její ňadra s růžovými bradavkami. Jeho tělo na ni zareagovalo jako oheň na benzín. Ucítil neočekávané těsno v džínách a změnil polohu, aby tlak zmenšil. To je směšné! Nahé ženy už při své práci viděl mnohokrát a vždycky se na ně dokázal dívat jen jako na objekty. Ženy veřejné a ženy soukromé byly v jeho vědomí vždy na diametrálně odlišných pozicích. Proč by tahle měla být jiná?

Skutečnost, že strávil v cizině větší část uplynulých pěti let, by částečně jeho náhlou reakci vysvětlovala. V bouřlivých zemích třetího světa se těžko navazovaly trvalé vztahy a on nikdy nebyl příznivcem známostí na jednu noc. Postavila se ve vodě. Čelní pohled na ni rozmetal jeho snahu uvažovat racionálně. Vypadala jako bohyně stojící uprostřed starověkého obětiště. Krev se mu rozbušila ve spáncích. Už nepochyboval o tom, že medově rudá barva jejích vlasů je nepopiratelně přírodní.

Ještě dva snímky, a to bylo všechno, na co měl čas, než se zahalila do svého pláště a vklouzla do kožešinových bot. V mžiku byla pryč. Zmizela ve své vile uhnízděné na úpatí hory za

exkluzivním soukromým lyžařským rekreačním střediskem ve Vermontu.

Luke spustil ruce s fotoaparátem. Díkybohu, že se mu dnes podařilo udělat alespoň pár pěkných snímků. Vzhledem k tomu, jak na něj zapůsobila, raději zmizí dřív, než se mu vůbec kdy podaří setkat se s ní tváří v tvář. Takováhle komplikace je něčím, co ve svém životě právě teď opravdu nepotřebuje.

Měl by zavolat Joeovi a říct mu, co má. Ať mu dají jeho peníze, aby se odsud mohl konečně dostat a přestal pokoušet osud.

Osud byl hlavní příčinou toho, proč byl tady. Jeho příští cesta směřovala do Afriky, a v očekávání nesnesitelného horka, kterému bude muset čelit, plánoval Luke, že si odpočine v nějakém ne příliš drahém lyžařském středisku. Ale v okamžiku, kdy nastoupil na letišti do dodávky určené k přepravě cestujících, jeho reportérský instinkt zapracoval.

Seděla sama v zadní části vozu. Samozřejmě, že si jí všiml, už když nastupovali. Ačkoli byla dokonale zamaskovaná v čepici, rukavicích, šátku a slunečních brýlích, všechno na ní prozrazovalo její společenské postavení. Po větší část cesty ji ignoroval, aniž ho napadlo spekulovat o tom, kdo je nebo proč vypadá, jako by se schovávala. Ale potom stará dobrá ruka osudu zasáhla v podobě dvouletého chlapce, který chvíli neposeděl na místě. Vykroutil se svojí uštvané matce jenom proto, aby strhnul kašmírovou čepici podobnou turbanu z hlavy té elegantní dámy.

I kdyby ji neprozradily plavé vlasy, které se jí rozpustily, pak její přehnaná reakce určitě. Někdo jiný by se tomu pravděpodobně zasmál. Ona ne. A myšlenka na to, jaký k tomu měla důvod, nešla Lukovi z hlavy. A byla tak neodbytná, že přejel svoji zastávku a sledoval ji až k cíli její cesty. Říkal si, že to možná není nikdo jiný, než nějaká plachá, samotářská kráska, ale na druhé straně, co kdyby ne…

Bleskový telefonát z hlavní recepce exkluzivního rekreačního střediska, v níž zmizela, jeho příteli, editorovi bulvárního plátku, Joeu Ryanovi, jeho zvědavost více než uspokojil. Alexandra Becková, světově proslulá dědička a celebrita, utekla bezprostředně před svojí nadcházející svatbou. Podle posledních zpráv byla

spatřena v karibské oblasti, nicméně Luke – a nyní i Joe – věděli, co je na tom pravdy. Joe nešetřil detaily, když seznamoval Luka s neblaze proslulými romantickými eskapádami téhle dámy. Podle něj byla slečna Becková hodně přelétavá osůbka, která nechala za sebou už hezkou řádku milenců.

Lukův nenákladný malý odpočinek tak získal znenadání nový rozměr, když mu Joeovy noviny nabídly uhradit jeho náklady, když jí bude v patách tak dlouho, dokud se mu ji nepodaří ulovit fotoaparátem. Bohužel, slečna Becková příliš nespolupracovala. Prvních několik dnů strávila v domě a Luke ji nemohl fotografovat vůbec.

Tedy, až do dnešního dne.

Luke zkontroloval film a odšrouboval z fotoaparátu objektiv. Tak, a je to. Svůj úkol splnil. Zatímco si balil své vybavení, zabýval se v duchu už svým dalším projektem. Malá země v Africe se právě probírala k životu po dlouhém období kruté diktatury. Starý generál zemřel, a jako svého nástupce zanechal svého slabého syna. Namísto hladkého převzetí vlády začínal v zemi převládat chaos… a nikdo, dokonce ani největší televizní společnosti nepodávaly o situaci v zemi žádné zprávy.

V průběhu let si Luke vybudoval pověst upřímného a otevřeného zpravodaje. Jeho fotografie zdobily vnitřky i obálky všech důležitých celostátních novin a časopisů. To byl svět, který znal a miloval… a nemohl se dočkat, až se do něj vrátí.

Přehodil si pouzdro na fotoaparát přes rameno a vyprostil se ze svého úkrytu. Bolest v pravém koleni mu připomněla ten druhý důvod, proč byl tady. Při plnění posledního úkolu, když dělal reportáž o menšinových nepokojích jižně od hranic, ho zasáhlo do nohy několik střepin. Co původně bral jen jako nepříjemnost, ho nakonec zneschopnilo natolik, že se nemohl vrátit ke své práci, aniž by předtím absolvoval důkladnou rehabilitaci. Rána se mu ještě zcela nezhojila, jak mu Joe rád připomínal, a nutila ho zůstávat doma déle, než si původně plánoval.

A mnohem déle, než si mohl dovolit finančně. Byl na mizině. A bez příjmu, který by mu umožnil přípravu na další výpravu, byl téměř ztracený. Vydavatelé novin jeho práci milovali, nicméně ji

nefinancovali. V tomhle směru se musel spoléhat sám na sebe. Potřeboval peníze, aby mohl financovat svoji další expedici. Když neodjede brzy, celá nyní aktuální událost bude jen vybledlou poznámkou v historii. Proto pro něj byly rychlé peníze za fotografie Alexandry Beckové tak přitažlivé.

Luke se vracel zpátky do hlavní budovy a spokojeně se usmíval. Alexandra Becková, jediné dítě médii obletovaného miliardáře Viktora Bečka. Wall Street mu přezdíval „Bezcitný Vik“, což, s přihlédnutím ke zdroji, nemohlo být chápáno ani jako urážka. Beck vlastnil značnou část nemovitostí ve třech největších městech… a staral se o to, aby na to nikdo nezapomínal. Nemohli jste otevřít noviny nebo časopis, aniž byste nenarazili na jeho fotografii nebo nějaký článek o něm.

Luke necítil k tomu muži žádný respekt. Beck si vydělal svoje peníze těžce, což se mu dalo připsat k dobru, ale způsob, jakým žil, v Lukovi rozhodně nezanechával dobrý pocit. Viktora Bečka znal. Ne osobně, ale znal důvěrně muže, jako byl on. Jeho otec, Lorne Stratten, nelačnil tolik po pozornosti médií jako Viktor, ale v touze po penězích si byli rovni. Luke prožil svoje mládí ve stínu podnikatele posedlého svými ambicemi, který nikdy nebyl spokojený… s množstvím peněz, které měl, ani se ženami ve svém životě… ani se svým synem.

Luke dorazil k chatě a pomalu prošel kolem několika rekreantů, hovících si u obrovského kamenného krbu. Sezóna už končila. Byli tu už jen skalní lyžaři a ti, kdo se z nedostatku jiné zábavy ještě stále zdržovali v horách. Ignoroval atraktivní blondýnu, která se usilovně snažila upoutat jeho pozornost. To, že náhodou poznal slečnu Beckovou, změnilo rázem charakter jeho výletu ze zábavy na obchod. Neměl zájem o žádnou z těch okouzlujících a krásných žen, které se v rekreační oblasti pohybovaly… a kdyby ano, věděl, kam by se obrátil. Vzpomínka na Alexandřin obličej plný rozkoše z blahodárného účinku teplé vody bublinkové koupele mu bleskla hlavou. Napadlo ho, jestli takhle vypadá při milování, ale rychle tuhle myšlenku zahnal. Pravděpodobně měla víc milenců, než by vůbec dokázal spočítat. Ženy, jako byla ona, znal stejně dobře, jako muže typu Viktora Bečka. Například jeho matka. Poletovala od

jednoho muže k druhému až do dne, kdy zemřela, stále hledajíc nějaký dosud nepoznaný a věčně unikající vztah, který nakonec stejně nenašla.

Pro dnešek dost přehrabování vzpomínek. Luke zvednul telefon a vytočil číslo.

„Joe? Tady Luke. Mám ty fotky. Budu zpátky –“

„Kolik?“

„Kolik co?“

„Kolik fotek máš?“ zeptal se Joe. „Nevím. Asi polovinu filmu.“

„Udělej ještě pár.“

„Joe, skončil jsem. Rozumíš? To co mám, se ti bude určitě líbit.

Je toho dost, věř mi.“

„Jo?“ řekl Joe. „Něco extra?“

„Dost extra.“

„Jak extra?“

„Je na nich nahá,“ zašeptal Luke.

„Sakra! Kde? Ve svém pokoji?“

„Ne, ve vodě.“

„Sama?“

„Úplně sama.“

„Škoda,“ řekl Joe. „Nějaké záběry zblízka?“ Luke se usmál.

„Budeš s těmi snímky spokojený. Slibuju.“

„Co jsi říkal?“

Luke se rozhlédl po lidech v hale. Blondýna se na něj usmívala.

Otočil se. „Nebudu křičet. Povíme si to později.“

„Fajn, brácho, ty vždycky odvádíš dobrou práci. Beru tě za slovo.

Stejně ale ten film dodělej a nafoť nějaké snímky v akci.“

„Joe, já odjíždím. I tak už jsem tady byl moc dlouho. Skončil jsem. A potřebuju se vrátit. Hlavně měj připravené peníze. Moje letadlo odlétá zítra ráno a já mám v úmyslu v něm sedět.“

„Ještě ses neuzdravil natolik, aby ses mohl vydat do nějaké Bohem zapomenuté džungle. Co uděláš, když budeš potřebovat lékařskou pomoc? Bude ti snad nějaký šaman nohu zaříkávat?“

„Nech toho. Vracím se.“ Luke se chystal položit telefon.

„Tisíc navíc, když dofotíš ten film.“

Luke si přitiskl sluchátko k uchu. Tisíc navíc by stačil na zaplacení mnoha účtů… ale co když Její Výsost nevyjde v příštích dvaceti čtyřech hodinách znovu ven? Nestihne letadlo a zůstane tady trčet, dokud se mu nepodaří zorganizovat něco jiného.

„Ne,“ řekl Joeovi. „Mizím odsud.“

Luke zavěsil a vydal se směrem ke kavárně na rychlý, i když pozdní oběd. Na zpáteční cestě zaplatil účet u pokladny u vchodu do kavárny. Vešel do haly, položil svoji brašnu na zem a začal v kapsách u kalhot hledat klíč od pokoje. Čím rychleji se sbalí, tím dřív odtud může zmizet. Jak se otáčel, aby sebral brašnu s aparátem, ocitnul se tváří v tvář ženě, která jeho mysl zaměstnávala celý poslední týden.

„Promiňte,“ řekla Alexandra, když Luka míjela na své cestě k recepci.

Luke sledoval její chůzi, ten promyšlený, půvabný pohyb tvořený jejíma tak dlouhýma nohama a zaoblenými boky. Měla na sobě šponovky, kozačky a bundu z umělé rudé kožešiny s kapuci, která skrývala její nápadné vlasy. V ruce nesla rudé kožené rukavice.

Co se, k čertu, chystá dělat teď? Luke přenesl váhu ze zraněné nohy na zdravou, a potom se to vydal zjistit. Došel k recepci, a zatímco poslouchal její rozhovor s recepčním o možnosti zapůjčení sněžného skútru, předstíral, že listuje jednou z brožur. Když domluvili, usmála se na recepčního a zamířila k zadnímu východu z chaty, a pak dál k půjčovně skútrů.

Luke ji v diskrétní vzdálenosti sledoval. Viděl, jak se domlouvá s instruktorem a prochází nahoru a dolů kolem zaparkovaných strojů. Nakonec si jeden vybrala, odmítla jakékoli instrukce a během několika minut zmizela směrem k severním tratím.

Luke se podíval na hodinky. Tři hodiny. Trochu pozdě na to, aby vyrazil za ní, ale tisíc babek je tisíc babek, a on má ještě pořád v aparátu polovinu filmu. Z několika momentek na skútru by mohl být Joe šťastný jak blecha.

Došel k půjčovně, podepsal se a zaplatil za svůj vlastní sněžný skútr.

„Víte, jak s těmihle věcmi zacházet?“ zeptal se instruktor.

„Jasně,“ řekl Luke a vytahoval z brašny fotoaparát. Seřídil objektiv a zavěsil si aparát na popruhu křížem přes prsa. Zapnul zip u bundy a nacpal brašnu do přední části skútru. „Znáte tu dámu?“ zeptal se a pokynul hlavou směrem, kterým se vydala Alexandra.

Instruktor pokrčil rameny.

„Nikdy předtím jsem ji neviděl.“

„Platila hotově?“ zeptal se Luke.

„Koho to zajímá?“

Luke vytáhnul z kapsy bankovku a zamával s ní instruktorovi před obličejem. Ten se nejdřív rozhlédnul, a potom peníze schoval do dlaně. Zalistoval ve svých papírech a vytáhnul cestovní šek.

„Jmenuje se Jane Martinová,“ řekl a zvedl šek tak, aby si ho Luke mohl prohlédnout.

Luka nepřekvapilo, že použila vymyšlené jméno. „Kam jela?“ zeptal se.

„Přímo nahoru na tratě pod svahem. Říkal jsem jí, aby se držela vyznačených cest. Touhle dobou je sníh záludný.“

„Záludný?“

„Znáte to, jemný, zrádný. Led pod ním začíná během dne tát, a potom v noci znovu umrzne. Takže každý nově napadlý sníh dělá divné věci.“

„Jako například?“

„Například laviny. Očekáváme další bouři. Říká se, že pořádnou.

A asi poslední tenhle rok.“

Luke se podíval nahoru na nebe. Bylo jasné a modré. „Nevypadá to na to.“

„Nedejte se tím zmást. Zítra, až bude všude čtvrt metru nového sněhu, vzpomenete si na Tonyho.“

„Tony jste vy?“ Instruktor se usmál.

„Jo. Jenom dejte na moji radu a držte se tratí. Vraťte se před setměním a budete v pohodě.“

„Díky.“

Luke nastartoval a rozjel se směrem, kterým před chvílí zmizela Alexandra. Za několik minut ji zahlédnul, jak bravurně krouží zleva doprava podél vyjeté stopy.

Světlo bylo dobré. Sluneční záře proudila mezi štíhlými borovicemi a pokrývala trať zářivě žlutými skvrnami. Luke opatrně zvednul svůj fotoaparát a pokusil se současně zaostřit a řídit. Léta strávená fotografováním i v těch nejzvláštnějších polohách, které si člověk uměl představit, se mu vyplatila. Nicméně, z takové vzdálenosti mohl být jezdcem na snímcích, které se mu podařilo udělat, kdokoli. Potřeboval se dostat blíž a začal túrovat motor, aby zvýšil rychlost.

Alexandra měla pořádný náskok. Byla opravdu skvělá jezdkyně. Luka stálo veškeré úsilí, aby jí vůbec stačil, natož aby přitom ještě fotografoval. Asi po půl hodině si uvědomil, že projela lesem a míří dál na sever do hor. Dávno opustila vyznačené tratě… a on ji následoval. Se zaklením šlápl na plyn a snažil se k ní dostat tak blízko, jak si jen troufnul. Musela ho zaslechnout, protože se otočila. Byl si jistý, že ho uviděla, neboť přidala rychlost a změnila směr.

Alexandra Becková se ohlédla přes rameno. Nejdřív myslela, že se jí to jen zdálo, ale teď si byla jistá, že ji ten muž sleduje. Za normálních okolností by to odbyla pokrčením ramen. Skutečnost, že se narodila a vyrostla v New Yorku, způsobila, že byla všechno, jen ne bázlivá. Ale tyhle okolnosti normální nebyly. Ukrývala se a nechtěla, aby ji někdo našel. Nikdo od tisku, samozřejmě, a rozhodně už vůbec ne její otec. Ze zkušenosti věděla, že by ji mohli pronásledovat ti první, ale pravděpodobnější se jí zdálo, že toho člověka poslal její otec.

Otec musí být momentálně uprostřed třetího stadia svého záchvatu. Bude potřebovat minimálně ještě týden, aby vychladnul, než se ho ona vůbec pokusí kontaktovat. Už dřív, když mu vzdorovala, spolu absolvovali několik hádek. Tentokrát ale, a tím si byla jistá, překročila meze jeho shovívavosti.

Naplánoval tuhle svatbu do posledního detailu. Ani se neodvážila pomyslet na to, kolik peněz ho stály její exkluzivní italské na míru šité svatební šaty. To, že utekla dva dny před největší mediální událostí již tak šílené otcovy kariéry, by stačilo k jeho spontánnímu samovznícení, a spolu s ním ke zničení veškerého života v dosahu deseti mil.

Alex se zhluboka nadechla a rozhodla se, že zkusí svému tajemnému pronásledovateli ujet. Otočila se po větru a rozjela se severním směrem. V duchu se znovu vrátila ke svým nevydařeným svatebním plánům. Neměla jiného nápadníka, samozřejmě, že ne. Jenom v tom prostě nemohla pokračovat… dokonce ani v případě, že to pro ni bylo to nejlepší, jak všichni říkali… ani kvůli té skvělé fúzi, která by tím byla zpečetěna, a která tak fascinovala prognostiky z Wall Streetu. Ani kvůli otci, který si nic jiného na světě nepřál víc.

Jak se datum svatby blížilo, byla víc a víc vyplašená. Její přátelé říkali, že je to obvyklá nervozita, ale ona znala pravý důvod: ani za boha si nedokázala představit sebe v posteli nahou, jak se miluje s Justinem Farrellem.

Věděla, že kdyby tohle řekla veřejně, lidé by se tomu nahlas vysmáli. Ona, Alexandra Becková, nedílná součást toho, čemu se říkalo smetánka, údajná majitelka množství milenců po celém světě, se bojí jít do postele s takovým okouzlujícím, elegantním, uhlazeným, byť starším mužem, jakým je Justin Farrell? Jak směšné! A připouštěla, že směšné to také pro ty, kdo si mysleli, že ji znají, muselo být.

Smutné bylo, že ji neznal nikdo.

Ve skutečnosti s tím strach neměl co dělat. Toužila po muži, který by roznítil její skrytou vášeň. A to příliš zdrženlivý Farrell rozhodně nebyl. Když souhlasila, že se za něj provdá, myslela si, že bude dost dobrý. Otec ji zaskočil v životním období, kdy byla velmi zranitelná. Krátce po fiasku ve škole pro ošetřovatelky, kdy se musela vzdát snu, který pro ni znamenal všechno, se podvolila a nechala se vést svým otcem, protože to bylo to nejjednodušší. Jakmile však na ni realita dolehla, uvědomila si, že musí vzít svůj život zpátky do svých rukou. Potřebovala čas, aby si mohla rozmyslet, co dál.

A to také udělala. V posledních pár měsících před svatbou jako by se její myšlenky zbavily pavučin, které je dosud zahalovaly. Nápad s nadací se jí objevil v hlavě tak znenadání, jako by ji něco osvítilo. Najednou věděla, že to je přesně ta inspirace, kterou celý svůj život hledala.

Na rozdíl od jejího otce Alex nezajímal ani obchod ani vydělávání peněz. Intenzivně toužila po sdílení svého života s ostatními a její chabý pokus s ošetřovatelstvím byl jen malým krokem tímhle směrem. Možná, že nebude schopna pomáhat jednotlivým lidem osobně, ale zcela jistě by to mohla dělat v širším měřítku.

Bylo to tak jednoduché, vážně, že se divila, proč ji to nenapadlo dřív. Výhodou bylo, že měla peníze. Spoustu peněz. Uložili je pro ni její prarodiče, až bude plnoletá, a to ani nezmiňovala různé bezdětné pratety a strýce, kteří ji také ustanovili svou jedinou dědičkou.

Ano, nadace, která uděluje granty vhodným organizacím a skupinám, které pomáhají méně šťastným lidem. To bylo přesně to, co hledala. A ona by to dokázala. Jestli existovala jedna jediná věc, na které se všichni shodli, pak to byl ten fakt, že byla rozená organizátorka. Během své charitativní práce získala také velké zkušenosti a teď by je konečně mohla smysluplně využít.

Snažila se o tom promluvit s otcem, ale jako obvykle poslouchal jen na půl ucha a rozhodl se ji ignorovat. Poté, co se ho několikrát znovu pokusila přesvědčit o tom, že to myslí vážně, vzdala to. Když už se jednou rozhodla, byla více než odhodlaná svůj plán uskutečnit, ale Viktor byl tak posedlý svatbou, že ji ani nepustil ke slovu.

Nejlepší způsob, jak upoutat otcovu pozornost, bylo na nějaký čas zmizet. Tak to udělala. Byla ochotná se vrátit, ale nebyla zatím připravená mu čelit. Nechat na holičkách Viktora Bečka nebylo něco, co on lehce odpouštěl. Zdálo se to sice být jediné východisko, nicméně Alex věděla od začátku, že bude nalezena. Jestliže ji nenajde otec, pak zcela určitě paparazziové, kteří ji vyčmuchají jako lovečtí psi.

Ohlédla se přes rameno. K čertu s ním! Doháněl ji. Byla mistryně v lyžování stejně jako odbornice na sněhové skútry. Otravovalo ji, že toho muže nemůže setřást, ať už to je kdokoli. Povzbuzena vztekem přidala co nejvíc plyn, vyjela ze stopy a pokračovala po svahu nahoru do lesa.

Kam ta hloupá ženská jede? mumlal si pro sebe Luke, zatímco ji sledoval pod hustou klenbu borovic. Nedostala snad od instruktora ty

samé instrukce jako on? Luke se ohlédnul za sebe. Vzdalovali se od hlavních tratí a mířili výš a výš do hor. Zaváhal a napadlo ho, jestli ji prostě nenechá být. Určitě ho viděla a byla by opatrná, kdyby se dostal příliš blízko. Chtěl přirozené snímky, ale nechtěl ji polekat, aby pak v panice neudělala něco hloupého.

Nemohl ji teď vidět, protože les zhoustnul a vytvořil tmavě zelený závěs. Luke sledoval stopy, které za ní zůstávaly v čerstvém sněhu, a najednou si uvědomil, že dělá oblouk. Pomalou, téměř neznatelnou otočku zpět dolů k hlavní trati. Usmál se. Byla mazaná, když ho zavedla nahoru do hor v naději, že ho přelstí, jakmile ji ztratí z dohledu.

Škoda, že nevěděla, kdo ji pronásleduje. Zkušení partyzáni ho učili ve svých mateřských džunglích, jak stopovat tu nejnepolapitelnější kořist. I když je chytrá, není pro něj žádným protivníkem. Luke zabočil vlevo a projel mezi stromy rychlostí, která by byla nebezpečná i za lepších podmínek, ale teď, s padajícím soumrakem a překážkami v podobě obrovských borovic všude, kam se člověk podíval, byla vražedná.

Vyplatilo se to. Dostal se tak dobrých třicet yardů pod ní a uvelebil se ve stínu borovic mimo její dohled. Klidně vytáhl z bundy svoji kameru, seřídil objektiv a ulovil ji, když ho v plné rychlosti míjela. Během několika vteřin dokončil film. Byl se svým dnešním výkonem více než spokojený.

Vyndal film z kamery, vrátil ho do obalu, a ten strčil do kapsy. Sehnul se, aby své vybavení strčil zpátky do brašny. Nebyl vůbec připravený na varovné chvění pod nohama, ani na úzkost vyvolávající dunění, které je doprovázelo. Nejdřív si pomyslel, že to způsobil Alexandřin stroj, ale pohled vzhůru na horu ho přesvědčil o opaku.

To, co vypadalo jako sněhová stěna, se valilo přímo na něj.

S instinktem zostřeným lety výcviku v přežití Luke položil brašnu s kamerou a nastartoval skútr. Zoufale se snažíce ujet lavině, zamířil kolmo dolů svahem směrem k Alex. Několik cenných vteřin mu trvalo, než ji předjel. Vynaložil veškerou svoji sílu a natáhl pravou ruku, aby ji stáhl k sobě. Současně se snažil udržet stroj v dráze. Alexandru to zaskočilo. Myslela, že ho setřásla, ale on tady

byl zase. Ten bláznivý chlap, který ji pronásledoval, teď vypadal, že se ji snaží unést. Zřejmě to je nějaký nepřítel jejího otce, fanatik, který za ni bude chtít výkupné, nebo ještě hůř. Začala se s ním prát. Kopala kolem sebe a křičela ze všech sil. Když ji chytil za zápěstí, předklonila se a kousala ho, dokud ji nepustil. Jejich pohledy, jeho překvapený a její zuřivý, na sebe narazily. Sáhnul po ní znovu a zkusil ji strhnout z jejího stroje. Jestli se mu to podaří, jsem ztracená! pomyslela si. Ocelovým stiskem sevřela řízení skútru, takže oba jeli nebezpečně blízko sebe.

„Nevidíte, co se děje?“ vykřiknul Luke z plných plic ve snaze překřičet řev dvou motorů a její hysterické výkřiky. „Pusťte se!“ Natáhnul se po ní znovu a tentokrát se mu podařilo ji pevně chytit za rukáv.

Alex se vyprostila z jeho sevření a prudce zatočila doprava. Slyšela ho, jak něco křičí, ale neodvažovala se otočit, ani zpomalit. Bůh ví, proč po ní jde. Ale nedostane ji lehce. Luke nemohl uvěřit, jak je hloupá. Kde nechala mozek? Copak nevidí? A neslyší? Dohonil ji právě v okamžiku, kdy k nim lavina dorazila. Teď už nebyl čas na něžnosti. Pokud něco neudělá, budou tady pohřbeni. Ve zlomku vteřiny se musel rozhodnout, a to také udělal. Pohledem se rozloučil se svým fotografickým vybavením a po hlavě na ni zezadu skočil.

Alex zpozorovala sněhovou stěnu přesně ve chvíli, kdy na ni Luke zezadu narazil. Její skútr se převrátil na bok, a postrádajíce kontrolu, vymrštil oba jezdce na opačnou stranu těsně před tím, než ho pohltila lavina.

Luke držel Alex kolem pasu a snažil se nepříliš úspěšně zmírnit hlavní nápor pádu. Svah byl strmý a zrádně dlouhý. Zaklesnuti do sebe se kutáleli dolů v něčem, co vypadalo jako nekonečný volný pád do mrazivě studené propasti.

Konečně se zastavili. Všude bylo ticho.

Mrtvé ticho.

Luke otevřel oči jako první. Byl omráčený a sotva popadal dech. Natáhnul krk a snažil se očima najít známky po skútrech. Marně. Zmizely, stejně jako všechno ostatní. Za nimi se rozprostíral nový

svět. Mrazivý bílý svět postrádající jakékoli známky života. Nebyly v něm žádné stromy, žádné keře, žádná prchající zvířata. Nic. Kromě sněhu.

Luke polknul řídký vzduch. Nevěděl, kde jsou, ani jak se odtud dostanou. Jen jednou jedinou věcí si byl naprosto jistý. Není cesty zpátky.

DRUHÁ KAPITOLA

Přistál na ní s boky bezpečně uhnízděnými v kolébce jejích doširoka rozevřených nohou. Vzepřel se na loktech a podíval se na ni. Vypadalo to, že je v bezvědomí. Luka napadlo, že by jí měl zkontrolovat puls, ale měl ruce uvězněné pod jejím tělem a nechtěl s ní hýbat, aby ještě nezhoršil případné zlomeniny.

Jak se chladnými rty dotknul její jemné kůže, mráz mu přeběhl po zádech. Byla k zbláznění živá, a ano, byla tak teplá. Ten dotek v kombinaci s její vůní způsobily, že si najednou až příliš dobře uvědomil blízkost jejich těl.

Obrázek jí nahé v teplé vodě mu bleskl hlavou. Opatrně, aby jí neublížil, se rychle z dráždivé polohy vyprostil. Je dost zlé, že jsou uvězněni na téhle straně hory. Ještě horší ovšem je, že kvůli téhle divoké štvanici zmešká svoje letadlo. Prohlédnul ji, jestli nemá na hlavě nějaké boule nebo pohmožděniny, ale nic neviděl. Pravděpodobně si jen vyrazila dech a omdlela.

Seděl v podřepu, prohlížel si její nehybné tělo a musel znovu žasnout nad její dokonalostí. Každá křivka těch dlouhých nohou, které se tak těsně tiskly na jeho, byla skrz tenkou látku šponovek dobře viditelná. Musí být opatrný. Ženy jako ona vždy ohrožovaly jeho způsob života. Znal tyhle typy a nechtěl s nimi mít nic společného. Nehodili se k sobě, ani náhodou. Tu nechtěnou, i když nepopiratelnou přitažlivost musí udržet pod kontrolou. Vypadala nádherně klidně, plavé vlasy neuspořádaně rozhozené kolem hlavy na ostře kontrastujícím bílém sněhu.

Potichu zaklel a odvrátil se od ní. Cesta, kterou původně sledovali, už nebyla zřejmě používaná dlouhou dobu. Skoro se ztrácela v lese pod závějemi měkkého prašanu.

Luke zvednul obličej k obloze. Byla zlověstně šedá. Myslel si, že je tak pozdě, a proto se tak setmělo, ale teď viděl, jak se mýlil. Tonyho předpověď mu bzučela v uších. S těžkými mračny se od severu blížila bouřka.

Lukovi byla zima. Stmívalo se. A jeho koleno ho zabíjelo. Musel si ho nějak poškodit během pádu. A Její Výsost nebyla vůbec ve formě na to, aby se s ním plahočila po kotníky ve sněhu a hledala úkryt na noc. Rozhlížel se kolem. Všude bylo ticho a klid. Sněhové

vločky se třpytily v šeru. Za jiných okolností by snad obdivoval jejich stříbřitou nádheru, ale tentokrát ne.

Nemůže ji tady nechat, ať už ho ta myšlenka sváděla sebevíc. Brzy bude tma, a když je nedostane mráz, pak divoká zvířata žijící v okolních lesích pravděpodobně ano, ať už to bylo cokoli.

Vzal ji do náručí. Byla vysoká, ale byla lehčí, než očekával. Nakonec to možná nebude tak hrozné, pomyslel si, když udělal první krok směrem, který – jak mu říkalo jeho racionální myšlení – nebyl správný.

Nebyl připravený na pálivou bolest, která mu vystřelila nahoru do nohy jako elektrický šok. Pevně zavřel oči a zaskřípal zuby. Několik vteřin, které mu připadaly jako věčnost, bojoval s bolestí. Hlubokými očistnými výdechy ji cíleně vymazával ze svého vědomí. Přesunul si Alexinu váhu v náručí a znovu vykročil. Přinutil své tělo fungovat jako stroj, přesně tak, jak byl vycvičený.

Nevěděl, jak daleko došel. Pravděpodobně ne tak daleko, jak si myslel. Bylo čím dál tím větší šero. Byla mu strašná zima a ruce i nohy měl úplně ztuhlé. Potůčky potu mu stékaly po zádech, neboť jeho původně lehký náklad se změnil v nesnesitelné břemeno. Cítil, že už nemůže udělat ani krok. Zastavil se a opřel se o kmen vysokého modrého smrku.

Jemně položil Alexino tělo na polštář z měkkého sněhu u kořene stromu. Sníh padal teď hustěji a z šedého soumraku už zbýval jen záblesk. Jestli nenajde nějaký úkryt rychle, zemřou.

Pomyšlení na to ho neděsilo. Luke se ocitnul tváří v tvář smrti už mnohokrát. Ale rozzlobilo ho to. Zemřít pro věc, pro víru, nebo možná z nějakého zvláštního důvodu by ho bylo uspokojilo. Ale zemřít takhle, na divokém honu na rozmazlenou debutantku… kvůli penězům…

Zadupal nohama, aby se mu rozproudila krev a strčil si ruce do kapes. „Hloupost,“ řekl nahlas. „Absolutně a naprosto nejhloupější zatracená věc, kterou jsem kdy udělal ve svém ubohém životě.“

Alex otevřela oči a uviděla skvrny. Někdo mluvil, ale ona nemohla rozluštit slova kvůli bušení v uších. Točila se jí hlava, byla dezorientovaná a nebyla si vůbec jistá, že je úplně při smyslech, ať

už byla kdekoli. Počkala, až se skvrny rozptýlily, a potom pomalu, s největší opatrností otočila hlavu za hlasem.

Byl to on. Ten blázen, který ji napadl. První impulz byl vyskočit a dát se na útěk, ale nemyslela si, že by byla schopna mu utéct. Někde četla, že s těmihle nepředvídatelnými typy se má jednat v rukavičkách. To by mělo být jednoduché, pomyslela si. Takhle jednám se svým otcem už léta.

S námahou se posadila a ujistila se, že je od něj dost daleko pro případ, že by se ji znovu pokusil napadnout. Pohyb upoutal jeho pozornost. Otočil se k ní a dlouhou chvíli si měřili jeden druhého. Jeho oči měly barvu whisky a byly tak pronikavé. Její první myšlenka byla, že jako maniak nevypadá. I když si vlastně nebyla jistá, jak by měl takový maniak vůbec vypadat.

„Jste v pořádku?“ zeptal se.

Jeho hlas byl hluboký, chraptivý, účastný.

„Kdo jste?“ zeptala se.

„Chlápek, který vám zachránil život.“

„Zachránil život mě? To je, co jste si myslel, že děláte?“

„Jo. Co jste si myslela vy, že se snažím udělat?“ zeptal se.

„Napadnout mě. Unést mě. Zabít mě.“

Luke ze sebe vydal posměšný zvuk. „Ne tak docela. Jak se cítíte?“

„Točí se mi hlava.“

„Tomu se nedivím. Omdlela jste.“

Ohnul pravou nohu. Pohnul s ní dozadu a dopředu a mnul si koleno rukou. Alex byla zmatená a ještě stále se trochu bála. Ten muž vypadal úplně normálně. Tedy, pokud si člověk nevšímal jeho vzadu dlouhých a vpředu krátkých rebelsky zastřihnutých světle hnědých vlasů a jednodenního strniště.

Alex se pomalu postavila. Opřela se o kmen stromu a oprášila ze sebe sníh. „Co bylo to, před čím jste mě zachraňoval? A jak jste se sem dostal? Jestli se můžu zeptat.“

Luke se na ni podíval přes rameno. Dokonce i teď, když byla celá špinavá a s hlavou, která ji musela bolet jako čert, vypadala svěží a krásná. Medově rudé vlasy jí ve vlnách padaly na ramena. Byla svůdná a k pomilování.

Jak může teď myslet zrovna na tohle?

„Sledoval jsem vás. Copak jste neviděla tu lavinu?“ zeptal se a urputně se snažil myslet na to, o čem mluví.

„Ano, a byla bych jí uhnula z cesty včas. Kdybyste mě byl nenapadl.“

„Já jsem vás ne –“

Šelest za hradbou keřů ho přerušil. Luke se rozhlédl ve snaze zjistit původce zvuku. Nevěděl, co to je, ale nepochyboval, že by tady neměli zůstávat.

Znovu se rozzlobil. Na sebe, stejně jako na Její Výsost, za to, že se dostali do téhle šlamastyky.

„Můžete jít?“ zeptal se.

Alex přikývla. Netušila, jaké zvíře se tu kolem potuluje, a ani to nechtěla zjistit.

„Budeme muset nahoru.“ Ukázal do lesa z vysokých borovic.

„Když budeme mít štěstí, možná najdeme nějakou boudu.“

„Nemyslím si, že je to dobrý nápad,“ řekla autoritativně Alex.

„Bude lepší, když půjdeme zpátky. K tratím. Jenom tak nás záchranný tým může najít.“

„Záchranný tým? To myslíte vážně?“

„Samozřejmě. Už teď nás musejí hledat, nemyslíte?“

Luke potřásl hlavou. „Ne, to si nemyslím. Za prvé nejsme pryč tak dlouho. Za druhé sněží… pokud jste si toho nevšimla.“

„Všimla jsem ti toho, pane –“

„Stratten. Luke Stratten,“ řekl a počkal, jestli ho pozná. Nepoznala. Fajn. O jeden problém méně. „Používejte svůj mozek, dámo. Jestli my nemůžeme jít dolů po trati, oni po ní nemohou jít nahoru.“

„Jmenuju se Alexandra,“ řekla povýšeně, ale pak se kousla do rtu, když si pozdě uvědomila, že nepoužila svůj pseudonym. Stejně už je to jedno, napadlo ji. Jakmile se dostane zpátky dolů, zavolá otci sama. Udělala krok směrem k Lukovi, dala si ruku v bok a znovu se na něj soustředila. „A vím, že se nemohou dostat po trati nahoru. Nicméně, mohou použít helikoptéru.“

„Což jsem si jistý, že udělají. Ale ne dnes večer. Stmívá se a začíná znovu sněžit. Dělejte si, co chcete, ale já jdu nahoru.“

Je tak nepříjemný, pomyslela si. Je hezký, takovým drsným způsobem, a určitě má dobrou postavu, soudě podle šířky jeho ramen, ale trochu moc obyčejný. Dívala se, jak šplhá mezi stromy. Prudký závan větru ji dostihl a ledovými prsty jí vjel za límec a dolů po krku. Už ho neviděla, ale mohla slyšet chrupání jeho bot ve sněhu. Zachvěla se a pocítila úzkost. Měl pravdu. Začínalo se stmívat.

Možná měl také pravdu s helikoptérou. Možná pro ně nebudou moci přijít dnes večer. Při té myšlence z ní vyprchala veškerá zlost.

Vydala se za ním nahoru, ale byl příliš rychlý a nemohla ho dohnat.

„Nechcete mě tu přece nechat, že ne?“ vykřikla.

Luke ji slyšel dobře a zřetelně, ale šel dál. Ten nápad se mu zamlouval, to musel přiznat. Ale jeho svědomí zapůsobilo na tu lepší stránku jeho já. Rychle se stmívalo. V téhle zimě a mezi zvěří by někdo jako ona neměl žádnou šanci.

Otočil se. V bludišti borovic pod sebou stěží rozeznával její postavu. Dotkl se roličky filmu ve své kapse a bezmocně si povzdechl. Ať se mu to líbí, nebo ne, je ztracený. Vzpomněl si, jak na něj zapůsobila. Hned ale sám sebe v duchu napomenul. Strávit noc s Alexandrou Beckovou nebylo ani za nejlepších okolností něco, do čeho by se chtěl zaplést. Ale ať už si o ní myslí cokoli, nemůže ji tady nechat.

Zastavil se a čekal. Když se přiblížila, natáhl ruku a pomohl jí přes padlý kmen.

„Díky,“ vydechla.

Zamumlal odpověď, pak se otočil a znovu vyrazil. Snažil se ignorovat bolest v noze, která se při výstupu zhoršila, ale bez úspěchu.

„Co je vám?“ zeptala se Alex.

„Zlobí mě koleno,“ řekl.

„Zranil jste se při tom pádu?“

„Ne.“

Pomalu dělal dál jeden krok za druhým.

Alex se dívala, jak se belhá nahoru. Vypadalo to, že dál už z něj nic nedostane. Alespoň ne teď. Ale až najdou nějaký úkryt, bude s ní muset mluvit.

Začali se brodit sněhem, který jim sahal po kotníky. Sněžilo už hustěji. Luke uchopil Alex za paži a pomáhal jí. Musí jít rychleji.

„Hloupé,“ zamumlal si znovu pro sebe.

„Co je hloupé?“ zeptala se Alex.

„Zůstat trčet tady. S vámi.“

„Bylo by lepší, kdybyste byl sám?“

„Kdybych byl sám, nebyl bych tady.“

„Vy jste tady kvůli mně?“ zeptala se. „Vy jste mě sledoval.“ Luke byl rád, že mu nemůže vidět do obličeje. „Nesledoval jsem vás. Už jsem vám řekl, že jsem vás zachraňoval.“

„Ale předtím jste mě sledoval. Viděla jsem vás.“

„Proč bych vás měl sledovat?“

„Proto, kdo jsem.“

„A kdo jste?“

„Alexandra Becková.“

Luke pokračoval v chůzi nezměněným tempem. „Vážně? A co?“

Alex ho uchopila za paži a přinutila ho se zastavit. „Vy mi chcete

říct, že nevíte, kdo jsem?“ zeptala se.

„Jste slavná nebo tak něco?“ odpověděl Luke.

„Musíte si dělat legraci.“

„Ne. Povězte mi to. Dlouho jsem byl v cizině.“

„Kde?“ zeptala se ironicky. „Na Sibiři?“

Luke se zašklebil. Je tedy pěkně neomalená, to se jí musí nechat.

„Něco takového.“

„Jsem dcera Viktora Becka.“

„O něm jsem slyšel.“

„To jsem si myslela.“

„To ale neznamená, že jsem vás sledoval,“ dodal.

„Tak proč jste mě potom napadnul?“ zeptala se.

„Já jsem vás ne-!“

Přiblížil se k ní a ona couvla. Byla vysoká. On byl vyšší. Tyčil se nad ní jako věž.

Luke jí strčil ruku pod nos. „Kdo napadnul koho.“

Ve slabém světle Alex jen stěží rozeznávala známky po kousnutí, ale přesto se jí všechno vybavilo v živých barvách. „Ach, ano. Tedy. Je mi to líto. Myslela jsem –“

„Zapomeňte na to,“ řekl a mávl rukou.

Luke pokračoval ve stoupání. Dupal, aby se při chůzi zahřál. Věděl, že jde za ním, protože za sebou slyšel zvuk jejích kroků. Po chvíli dosáhli jakési plošiny. Luke se zastavil. Byla to cesta. Úzká a pokrytá vrstvou sněhu, ale přece jen cesta. Zhluboka se nadechl a vydechl oblak mlžného dechu. S rukama v bok nechal spočinout svoji váhu na zdravé noze a otočil se o sto osmdesát stupňů.

Zaslechl, jak Alex prudce vdechla. Potom to uviděl. Zjevilo se to jako přízrak, tak blízko, že do toho málem vrazili. Sníh padal hustěji a Luke si otřel obličej rukou, aby se ujistil, že se mu to nezdá. Nezdálo. Byla to bouda, přesněji, horská chata. Ne moc velká, ani velkolepá, ale přece jen solidní, skutečný přístřešek.

Z posledních sil doběhl Luke k předním dveřím. Vzal za kliku a byl příjemně překvapen, když se dveře bez velkého odporu otevřely. To bylo štěstí. Byl už opravdu na samém konci svých sil.

Uvnitř byla jen jedna místnost s železným spirálovitým schodištěm vedoucím do podkroví, které sloužilo jako ložnice. Kulatý stůl a dvě křesla trůnila v rohu blízko účelného kuchyňského koutu. Malá ratanová pohovka pro dva a křeslo stálo naproti krbu. Víkendové útočiště, odhadl Luke. Nijak zvlášť luxusní, ale zcela jistě poskytující potřebné pohodlí. Otočil vypínačem. Nic se nestalo. Elektřina byla vypnutá.

Alex stála uprostřed místnosti, zatímco Luke obcházel kolem a dělal inventuru. Malá, ale funkční koupelna byla schovaná za schodištěm. Otočil kohoutkem. Výborně. Majitelé nevypnuli vodu. Logicky. S blížícím se jarem nebyl důvod se obávat zamrznutí trubek.

Když se vrátil do hlavní místnosti, narazil na Alex. „Máme kliku,“ řekl.

Objala se rukama a kývla na souhlas, příliš zmrzlá na to, aby odpověděla.

Lukův první impuls byl obejmout ji a přitáhnout k sobě. Zaváhal, a potom strnul. Nebyl si jistý, kdo by zahříval koho. Raději se k ní obrátil zády. V protější stěně byl krb. Prohlédnul zásobník na dřevo a byl radostí bez sebe, když ho našel z poloviny plný. Na dnešní noc

to stačí, pomyslel si, a začal připravovat oheň. Když dřevo chytlo a plameny zapraskaly, sednul si do dřepu a hřál si ruce nad ohněm.

„Hm, to je příjemné,“ řekla Alex, když přišla k němu.

Luke se otočil za zvukem jejího hlasu. Snažil se ji ignorovat a soustředit se na to, co dělá, ale v žáru ohně, který začínal vstřebávat, se vzdal a jen se na ni díval. Vyčerpávající výstup a mrazivé počasí zabarvily její tváře do růžova. Usmívala se na něj a velké hnědé oči jí zářily radostí nad nalezeným přístřeškem.

Dokonce i teď, rozcuchaná, špinavá a pravděpodobně k smrti unavená, stála za podívání. Byla krásná. Přirozená a zářící zdravím. Ucítil, jak se mu tělem šíří vlna nového tepla.

Je nebezpečná.

Lukovo koleno zaprotestovalo, jak se rychle vzpřímil.

„Vypnuli elektřinu,“ řekl, zatímco se procházel po pokoji. Už byla tma. Jediným zdrojem světla byl oheň.

„Někde tady musí být svíčky,“ řekla Alex a začala se rozhlížet kolem sebe. „Viděla jsem je před několika minutami.“ Našla je a jednu zapálila.

„Světlo mě tolik netrápí.“ Ukázal na topení u zdi. „Topení je buď elektrické nebo plynové. Nevím. Podívám se na to zítra. Pro dnešní noc –“ Luke ukázal směrem k ohni „– tohle je náš jediný zdroj tepla.“ Vítr venku skučel, jako by chtěl zdůraznit jeho slova. „Pokud chceme být v teple, budeme muset spát u ohně.“

Luke vystoupil po spirálovitém schodišti do podkroví. Postel byla veliká a vypadala dostatečně pohodlně, ale nebylo tu žádné ložní prádlo, jen holé matrace pokryté dekou a dva polštáře. Majitelé viditelně chatu na sezónu uzavřeli, nebo alespoň do léta.

„Chytejte,“ zakřičel.

Zvednul matraci z postele a hodil ji dolů.

Alex uskočila, když se matrace dokodrcala dolů a s plácnutím přistála na zaprášené podlaze. Dva polštáře ji následovaly. Než mohla zareagovat, Luke byl zpátky dole, odstrčil ratanový nábytek a naaranžoval matraci před krbem. Deku přehodil přes ni.

„Tak,“ řekl. „To by mělo stačit.“

„Stačit k čemu?“ zeptala se.

Luke se na ni podíval. Stála tam s rukama v bok a vyzařovala naprostou nedůvěru.

„Abychom se na tom mohli vyspat.“

„My?“

„Ano. My.“

„My? To jste vy a já?“

„Nikoho jiného tady nevidím, drahoušku.“

„Nejsem žádný váš drahoušek, pane Strattene. A ani s vámi nebudu spát na téhle matraci.“

Luke se zamračil. Pokud měl někdo právo si stěžovat na tuhle situaci, byl to on. „Jak je vám libo,“ řekl.

Sundal si bundu, zul si boty a rozepnul si horní knoflík u džín. Jedním pohybem se položil na matraci. Sáhl po dece, zabalil se do ní, zhluboka se nadechnul a zavřel oči.

„Co si myslíte, že děláte?“

Luke otevřel jedno oko. „Budu spát.“

„Teď?“

„Dámo, je tady tma jako v ranci a bude tady až do rána. Dnes jsem vzhůru už od svítání. Jsem vyčerpaný a koleno mě bolí, jako by mi do něj někdo vrážel hřeby. Oheň uhasíná. Dnes v noci jsme v bezpečí a já nemám náladu na vaše špičkování. Rozumíme si?“ Zavřel oči a obrátil se na bok. „Takže mi udělejte laskavost a jděte spát.“

Alex se nadýchla. Otevřela ústa, aby něco řekla, ale pak je zavřela. Nemá žádný smysl se s tímhle kreténem teď v noci hádat. Rozepnula si bundu a nacpala rukavice do kapes. Držela svíčku před sebou a došla opatrně do koupelny, kde si rychle umyla ruce a obličej. Zvedla slabé světlo a prohledala dobře zásobenou skříňku s léky. V hlavě jí bušilo a modlila se nahlas, aby tam byl aspirin. Její prosba byla vyslyšena, a tak předtím, než se vrátila do pokoje, dvě tablety rychle spolkla.

Když se vrátila z koupelny, Luke ležel na boku zády k ohni. Sundala si bundu a boty a po špičkách došla k matraci. Teplo sálající z krbu bylo báječné. Pomalu v něm rozhýbávala svoje stále ještě ztuhlé prsty. Podívala se dolů na Luka. Nechal pro ni volnou přesně polovinu matrace.

Alex potřásla hlavou nad jeho nabídkou. Raději se pokusila více či méně natáhnout na ratanovou pohovku a přikryla se bundou. Zavřela oči. Najednou si uvědomila všechny boule a pohmožděniny, které si udělala během pádu. Pohovka byla příliš krátká, a proto si musela své dlouhé nohy přehodit přes opěradlo. Nadzvedla se. Nějaká zbloudilá pružina jí přitom rýpla do zad. Skvělé, pomyslela si, prostě skvělé. Otočila se na bok, aby našla lepší polohu, ale každý pohyb s sebou přinášel nové překážky.

Alex se kousla do rtu. Luke nepohnul ani svalem. Místo, které pro ni nechal, zůstávalo svůdně nedotčené. Tak tiše, jak jen to bylo možné, vstala a po špičkách došla k matraci. Tady u ohně bylo tepleji. To rozhodlo. Pomalu, jemně se spustila na svoji stranu matrace a opatrně přes sebe přetáhla deku. Zasténala rozkoší, když měkký materiál pohladil její rozbolavělé tělo.

Přestože byla velmi unavená, věděla Alex, že dnes nezamhouří oko. Během svých cest a při všech svých zkušenostech nikdy nebyla v podobné situaci, a už vůbec ne s mužem, jako byl tenhle.

Ležela na svojí straně, dívala se do ohně a naslouchala vytrvalým nárazům sněhu do oken. Bouře zesílila, a jakkoli si přála, aby tomu bylo jinak, musela uznat, že Luke měl pravdu. Měli štěstí a pro dnešní noc byli v bezpečí. Místo aby přemýšlela o svém osudu, měla by vzdávat díky za to, že tohle místo našli.

Nařídila si relaxovat. Když se uvolnila, dostavilo se vyčerpání.

Během několika minut spala.

Luke věděl na minutu přesně, kdy usnula. Její tělo se prohnulo a on ucítil její měkký, kulatý zadeček, jak přiléhá k jeho. Upravil na nich na obou deku, zhluboka se nadechnul a vydechnul.

Takže teď by mohl říct, že také on spal s neblaze proslulou Alexandrou Beckovou. Přitulil se k ní blíž a vdechnul drahý parfém smíšený s vůní ženy. Zachvěl se.

Pomyslel na cívku filmu v kapse svojí bundy, a na to, co by asi udělala, kdyby o ní věděla. Tahle situace není zrovna z nejlepších, napadlo ho, když se k ní podvědomě přisunul blíž.

Vlastně si nedovedl představit situaci, která by byla horší.

TŘETÍ KAPITOLA

Alex se zdál báječný sen. Byl jasný letní den. Nebe nad hlavou bylo modré tak pronikavě, až oči bolely. Klesla do měkkých polštářů pohovky a slunila se. Byla na pláži a vlny dorážely na břeh. Chladný vánek konejšil její žhavou kůži a ona mu nabídla svůj obličej, aby jí ho ochladil. Zavrtěla se ve snaze uhnízdit se v pohovce hlouběji, když se stala ta nejzvláštnější věc. Polštář se začal pohybovat.

Alex opatrně otevřela nejdříve jedno oko, potom druhé. Přesně toho se obávala. Vzduch byl mrazivý, a vůbec ne teplý. Nebyla na pláži a její hlava si ani náhodou nehověla na polštáři.

Hověla si na něm.

Okamžik bezprostřední paniky rychle pominul. On byl cizí, ale, jak si logicky zdůvodnila, všechno je relativní. Můžeme opravdu o někom říkat, že je cizí, poté, co jsme s ním sdíleli postel? Kromě toho, že je extrémně mrzutý, se chová jako džentlmen. Stejně se ale vůbec nepodobá žádnému z mužů, které zná. Nejmoudřejší bude držet se od něho dál, dokud si nebude absolutně jistá tím, kdo je a co dělá. Ležela dál bez pohnutí. Snažila se rozhodnout, co by měla udělat.

Jeho vůně naplňovala její smysly. On dokonce ani nevoní jako některý z mužů, které zná. Není tu ani stopa po kolínské. Nic umělého. Voní jako… ano, jako muž, což není vůbec nepříjemné, i když za stávajících okolností to je více než poněkud hrozivé.

Nesmírně pomalu zaklonila Alexandra hlavu dozadu, aby na něj lépe viděla. Hrudník se mu zvedal a klesal jeho klidným, stejnoměrným dechem. Za celou dobu se ani nepohnul. Právě se chystala sklouznout z matrace, když jeho ruka vystřelila, ovinula se jí kolem pasu a přivinula ji k němu. Něco zamumlal, hlasitě polknul, vzdychl a znovu usnul.

Alexandra nevěřícně zírala s obličejem vzdáleným jen několik centimetrů od jeho. Nevěděla, jestli ho má odstrčit, nebo se začít znovu plazit pryč. Zkoumala ho a snažila se uspořádat zmatené myšlenky. V denním světle si ho mohla prohlédnout lépe. Vlasy měl světlehnědé, s několika blond proužky, husté a trochu nepoddajné. Měl vysoké lícní kosti, silné čelisti a plný dolní ret.

Vypadal unavený životem. Napadlo ji, proč asi. Vějířky drobných vrásek kolem jeho očí prozrazovaly, že se občas směje, ačkoliv ona to ještě neviděla. Připomněla si jeho žlutohnědé oči, které byly schované pod víčky zdobenými těmi nejdelšími a nejhustšími řasami, jaké kdy u muže viděla. Jaké kdy vůbec u někoho viděla, má-li být upřímná.

Celkem vzato musela souhlasit se svým prvním dojmem. Byl mužně hezký. S jednodenním strništěm a vůbec. Vypadal normálně… ať už to znamená dnes cokoli. Možná, že říkal pravdu. Možná ji nesledoval, a byl také jen na projížďce venku, když se to stalo. Co to nakonec ale mění, zeptala se sama sebe. Během několika hodin budou zachráněni, tím si byla jistá, a tohle bude jen malá epizoda, na kterou oba brzy zapomenou.

Zvláštní bylo, že tahle myšlenka se jí moc nezamlouvala. Uvědomila si ten pocit očekávání, který má, když tady leží vedle něj. Jako by na něco čekala, na něco nového, nepředstavitelného, téměř nedosažitelného.

Jeho paže ji pevně objímala a přitahovala ji blíž. Jejich těla byla předtím blízko, ale teď se dotýkali v každém strategickém intimním místě. Matoucí byla rozpolcenost, kterou v téhle situaci cítila. Neznala ho. Nechtěla ho znát. Ale na tom být v zajetí jeho paží bylo něco, co působilo, že se jí svíral žaludek a srdce bušilo jako bláznivé. A současně ji to určitým způsobem uklidňovalo a dávalo jí to pocit… bezpečí.

Zvláštní, pomyslela si Alex. Bezpečí nebylo zrovna slovo, které by používala v souvislosti s muži. Také tuhle myšlenku, produkt téhle neobvyklé situace, která ji zbavuje schopnosti chovat se racionálně, rychle zapudila. Pokusila se pohnout, ale potom si to rozmyslela. Nemohla přijít na způsob, jak to udělat, aniž by ho vzbudila. Nebo, vzhledem k poloze jejich těl, něco mnohem horšího.

Jako by jí Luke četl myšlenky, jeho ruka jí začala putovat po zádech dolů a pomalu se blížila ke konci její páteře. Tam se zastavila a Alexandra ztuhla v očekávání toho, co bude dál. Nebyla zklamaná. Ruka se pomalu posunula ke křivce jejích boků, kde si odpočinula, polaskala je, a potom spočinula na jejím zadečku.

Pocit bezpečí se okamžitě rozplynul, ale na jeho místě se objevil pocit absolutně odlišný. Jeho dotek byl hřejivý, kdežto místnost byla studená, a jeho tělo vyzařovalo žár, který ji vábil blíž. Cítila, jak jí naskakuje husí kůže. Jeho ruka ji nepřestávala hladit a jeho teplo se jí vpíjelo do kůže. Žaludek se jí začal chvět. Nebyla si jistá, jestli je to strachem nebo vzrušením.

Paži měla uvězněnou pod jeho, ale nakonec se jí podařilo ji vykroutit. Pokusila se vzepřít o jeho hrudník. Zdálo se jí to být rozumné, ale nebylo to k ničemu, neboť narazila na hradbu pevných svalů, které se nepohnuly ani o píď. Jeho modrá flanelová košile se rozevřela a odhalila šedé tričko. Dlaní mu přikryla srdce. Pravidelný tlukot se přidal k tlukotu jejího vlastního.

Zavřela oči a snažila se rozhodnout, jestli má zůstat ležet klidně v jeho objetí v naději, že se on prostě obrátí a ona bude moci uniknout… nebo má-li následovat instinkt a zvednout plnou silou koleno nahoru, a tím tuhle situaci ukončit okamžitě. Nemusela dělat ani to, ani to.

Luke se probudil. Dezorientovaný na ni nekonečně dlouho upřeně hleděl. Nejdřív si nemohl vzpomenout, kde je, ani s kým. Ve svém životě už se vícekrát probudil na neznámých místech, takže tohle ho nezmátlo úplně. Poznání přicházelo pozvolna, krok za krokem, počínajíc tím, kdo je ona a končíc tím, co drží v dlaních.

„Omlouvám se,“ řekl a okamžitě ji pustil.

Alex neztrácela čas. Vyškrábala se z provizorní postele. Bohužel, nebylo příliš kam odejít. Ohlédla se na něj. Seděl uprostřed matrace a rukou si projížděl rozcuchané vlasy. Beze zbytku vyplňoval celý prostor, až se Alex podivila, jak vůbec kdy mohla sdílet tak malé místo s tak velkým mužem.

Ruce mě křečovitě sevřené. Byla neuvěřitelně nervózní z toho, že je uvězněná jako v kleci s někým tak skrz naskrz mužným, jako byl Luke Stratten. Vstal, vklouznul do bot a zamířil ke koupelně. Otočila se k němu zády a pečlivě prohlížela kuchyňský kout v naději, že jí to uklidní.

Trubky dávaly najevo svoji nelibost, když pokoušela kohoutek, ale nakonec vychrlily zásobu rezavé vody. Zatímco ji nechávala

odtéct, aby se vyčistila, její oči spočinuly na automatickém kávovaru, umístěném naproti na lince. Dala by všechno na světě za šálek kávy.

„Podívejte se do skříněk,“ řekl Luke, který se vrátil do pokoje.

„Něco by tam mohlo být.“

Zkoušel ohnout své koleno. Bylo stále ztuhlé. Vypadalo to, že si při pádu ublížil víc, než myslel. Bolelo ho jako čert. Alex našla nejen neotevřenou plechovku kávy, ale také balíček sušenek, arašídové máslo a několik dalších konzerv.

„Podívejte se,“ řekla, ukazujíc na zásoby.

„Alespoň neumřeme hlady,“ řekl Luke. Stál za ní, když se otočila.

„Nebudeme tady tak dlouho, abychom se toho museli obávat,“

řekla. „Ne?“

„Musejí už vědět, že jsme se ztratili.“

Luke potřásl hlavou a přešel k oknu. Sníh stále padal, hustý, těžký. Zástupy sněhových vloček byly nasycené vlhkostí a stromy i keře se ohýbaly pod nevítaným břemenem.

„Podívejte se na oblohu,“ řekl. „Tahle bouře má ke konci pěkně daleko. Nebudou nás hledat s helikoptérou, dokud nebe nebude jasné.“

Alex se kousla do rtu. Nelíbilo se jí, co říkal. Uvíznout s ním na jednu noc byla jedna věc. Ale být s ním uvězněná na neurčito bylo něco docela jiného. Došla k oknu a zastavila se vedle něho.

„Nemůžeme se pokusit dostat se zpátky sami?“ zeptala se. Luke se na ni nedůvěřivě podíval. „Ne.“

„Proč ne?“

„Protože to nedokážeme.“

„Říká kdo?“

„Říkám já.“

„A co z vás dělá takového znalce?“ zeptala se Alex s rukama v bok.

„O tom, jak zůstat naživu, toho trochu vím.“ Odpověděl klidně, přestože krev se mu začínala vařit.

„Fajn, ale já také. Možná jednoduše půjdu sama.“

Rozmazlená malá holčička, pomyslel si, neschopná a neochotná pochopit, co má přímo pod nosem. Jako by nebylo dost zlé, že ji

musel sledovat, také přitom zmeškal svoje letadlo a teď tady uvíznul a zabíjí čas s ní, zhýčkanou princeznou, která zřejmé neumí ani uvařit vodu.

Podrážděně se kolem ní protáhnul a trhnul dveřmi. Byly zamrzlé, ale několik ran pěstí do rámu stačilo, aby povolily. Otevřel je a hromada sněhu se rozvalila na prahu boudy.

„Prosím, slečno Becková,“ řekl a ukázal rukou směrem k východu.

Alex zůstala stát jako opařená. Nebyl tady žádný východ, žádná cesta, nic. Jen sníh. Všude.

Polkla, pak se na něj slabě omluvně usmála. „Opravdu jsme tady uvízli, že ano?“ řekla měkce.

„Takže jste to pochopila.“

„Jak dlouho tady zůstaneme?“

„Tak dlouho, jak bude třeba.“

Luke se zachumlal do bundy a sundal ze zadní stěny lopatu.

„Co to děláte?“ zeptala se Alex.

Začal odhazovat sníh z cesty. „Potřebujeme víc dřeva. Podívám se tady kolem, jestli vzadu venku není zásoba.“

S otevřenými dveřmi se udělalo ještě větší chladno. Místnost byla chladná už předtím, ale teď z ní profukující vítr dělal pomalu lednici. Alex stála a třásla se s plechovkou kávy v ruce.

„Proč neuděláte něco užitečného?“ řekl Luke, když vyčistil přístup do domu.

„Co chcete, abych udělala?“

„Pro začátek rozdělejte oheň. Doberte dřevo z toho zásobníku.“ Pohnul se, aby za sebou zabouchnul dveře. „A uvařte kafe.“

„Uvařit?“ Dveře se zabouchly a byl pryč. Alex se podívala na plechovku s kávou ve své ruce a povzdechla si.

„A jak to mám asi udělat?“

Samozřejmě, že věděla, jak se vaří káva. Ale na sporáku a v konvici, anebo v automatickém kávovaru. A ne nad otevřeným ohněm. Odhodlaná nenechat se od něj zastrašovat, začala hledat v zásuvkách otvírák na konzervy.

Luke se začal ohánět lopatou, navzdory bolestem ve svalech, které způsobila noc strávená ve zkroucené poloze v malé posteli s krásnou ženou. V hlavě se mu honily myšlenky jedna za druhou. Myslel na své ztracené vybavení, zmeškanou expedici, a nejvíc ze všeho na Alex. Přestal pracovat a opřel se o roh chaty. Moc se v noci s Alexiným tělem přitisknutým k sobě nevyspal. Zdřímnul si, potom se probudil, aby našel její nohu přehozenou přes svoji, její hlavu na své hrudi, její ruku na svém stehně. Vypadá to, že slečna Becková je neklidný spáč.

Bylo to nanejvýš nepohodlné… a velmi znepokojivé. Přestože byla zkažená, lehkomyslná a sobecká, navzdory tomu všemu nemohl popřít, že ho fyzicky velmi přitahuje. Neměl dlouho žádný vážný vztah. Jen jednou se dokonce málem zasnoubil, a to už bylo před lety, na univerzitě, kdy ještě nevěděl nic o světě.

Jakmile se jednou rozhodnul pro svoje povolání, všechno se změnilo. V jeho životě nebylo místo na závazek vůči žádné ženě. Nakonec vždycky i ty nejvíce svobodomyslné ženy chtěly dům na venkově s bílým plaňkovým plotem, zatímco všechno, co chtěl on, bylo moci svobodně odejít a pracovat kdekoli, kde se něco vzrušujícího a nového odehrávalo.

Ženy a kariéra se prostě nemíchají. A i kdyby ano, Alexandra Becková by byla ta poslední, kterou by si vybral. Kdyby hledal – ale on nehledal – byl by to někdo ušlechtilý, cílevědomý. Někdo, kdo by se staral o víc než jen o vzhled své poslední manikúry. Představoval si Alex, jak stojí s rukama v bok a dožaduje se, aby se vrátili k tratím.

Fracek, pomyslel si. Zkažená princeznička. Ale pak se tenhle obrázek změnil v jiný, který byl nesmazatelně otisknutý na negativu jeho mysli. Alex v horké vodě s obličejem plným rozkoše.

Luke uchopil lopatu a dal se znovu do práce. Silou zarýval lopatu hluboko do těžkého, mokrého sněhu. Vážně mu lezla na nervy, ale nemohl popřít, že by se s ní, k čertu, chtěl milovat.

To byl zcela jistě jeho nejtíživější problém. Bylo mu jasné, na rozdíl od ní, že budou pravděpodobně muset strávit další noc, a možná dvě, spolu. Působilo mu starosti, že neví, jak tohle zvládne.

On, který se vždycky chlubil svou absolutní sebekontrolou, vypadal, že jí mnoho nemá, když šlo o Alexandru.

Ne, že by jeho pocity opětovala. Překvapeně se na něj dívala. Měla se před ním na pozoru, a dobře dělala. Kdyby byl mazaný, mohl by využít její přirozené rezervovanosti a udržet si ji tak nejméně na délku paže od těla. Kamaráde, zapomeň na délku paže. Další noc, jako byla ta minulá, a budeš potřebovat desetimetrovou tyč.

Půl sáhu dřeva bylo srovnáno několik metrů za chatou. Luke zamumlal děkovnou modlitbičku a pokračoval ve zkoumání okolí chaty, aby zjistil, co ještě by mohl najít. Velká nádrž s propanem byla opřená o zadní stěnu. Ukazatel byl skoro na nule, ale ne úplně. Pohnul páčkou a uslyšel, jak plyn s jemným sykotem proudí do trubek. Předpokládal, že ohřívač vody je na druhé straně téhle zdi ukrytý ve skříni za točitým schodištěm. To znamená, že budou mít alespoň horkou vodu a provozuschopný sporák.

Nabral plnou náruč dřeva a těžce se vlekl zpět k předním dveřím. Tam shodil svůj náklad, a potom se vrátil ještě několikrát. Pak rozrazil dveře a vhodil plnou náruč polen dovnitř. Jeho nečekaný vpád překvapil Alex. Trhla sebou a spálila se o hrnec, který držela v krbu nad ohněm.

„Au!“ vykřikla a strčila si ruku do úst. Luke k ní přiskočil. „Co se stalo?“

„Já… dělala jsem kávu. Tedy, snažila jsem se udělat kávu. Lekla jsem se, když jste sem vrazil. Spálila jsem si ruku.“

„Ukažte mi to,“ řekl Luke a uchopil její pravou ruku. Dlaň byla rudá a oteklá. „Pojďte.“

Alex ho následovala. Neměla na výběr. Táhnul její ruku, společně s ní, ke dveřím a ven na zápraží.

„Co?“

„Na spáleniny je nejlepší něco studeného,“ řekl tónem, který nepřipouštěl odpor. „Není to tak hrozné –“ Strčil jí ruku do nejbližší sněhové závěje.

Stáli tam spolu, skláněli se nad závějí a Luke pevně držel Alexino pravé zápěstí. Velké mokré sněhové vločky na ně padaly, až byli oba

úplně zasněžení. Stáli tiše, Alex se dívala na jednu stranu, Luke na druhou, a oba se zarytě snažili nepodívat se druhému do očí.

Pak se to stalo. Alex přenesla váhu z jedné nohy na druhou, a přitom uklouzla. Lukova paže automaticky vyletěla a zachytila ji zezadu. Přitáhnul ji k sobě, aby ji podepřel, a její hlava se mu opřela o rameno.

Jejich oči se setkaly. Luke se na ni podíval a v duchu zasténal. Byla nervózní, celá se chvěla. Hnědé oči měla doširoka otevřené a červeň jejích tváří jen umocnila její půvab. Vypadala tak lákavě, jako bonbon s cukrovou polevou. A Bůh věděl, že po hodinách strávených vedle ní v temnotě měl opravdu vybroušený apetit.

Všechno, co si o ní myslel, všechny předsudky o tom, kdo je, se rozplynuly ve studeném vzduchu jako dech. Bylo na ní něco nevinného, co vzdorovalo logice, vzdorovalo realitě, vzdorovalo tomu, co kdy o ní bylo řečeno a napsáno. Ale navzdory všemu, co věděl, že je pravda, nemohl popřít, že se něco během včerejška a dneška změnilo. Už nebyla pouhým úkolem, prostředkem k dosažení cíle, řádkou dolarových bankovek. Byla ženou z masa a krve, které se mohl dotknout. Mohl ji cítit, vnímat. Byla ženou, která v něm vyvolala pocity, které by nikdy nedokázaly vyprovokovat ani profesionální kurtizány z nejvzdálenějších koutů světa.

Rty měla pootevřené. Ať si to uvědomovala, nebo ne, vypadalo to jako pozvání. Nemohl mu odolat. Aniž pomyslel na důsledky, bez jediné soudné myšlenky, se k ní Luke sklonil.

Alex zpanikařila. On se ji chystá políbit! Chce, aby to udělal? Není čas na dlouhé rozhodování. Ve zlomku vteřiny se jeho rty dotknou jejích. Cítila, jak se jeho teplý dech mísí s jejím. Žaludek se jí rozhoupal a rukou mu sevřela paži.

„Já… myslím, že už je to v pořádku,“ řekla a její slova se téměř ztratila v jeho ústech. „Cože?“

„Moje ruka,“ řekla. „Už je v pořádku.“

Luke se na ni nechápavě díval, potom mrknul, jak se snažil, byť bez úspěchu, vzpomenout si, co to bylo, co dělal předtím. Všechno se mu vrátilo a vyndal její ruku ze závěje, aby ji prohlédl.

Měla pravdu. Rudá barva se změnila v narůžovělou a otok zmizel. Znovu se jí podíval do obličeje. Už byl zase ve střehu a díkybohu za to. Co to do něj vjelo? Málem ji políbil! Potřásl hlavou a ustoupil dozadu. Luke Stratten unesený nějakou neznámou silou, nad kterou nemá žádnou kontrolu. Kdo by si to pomyslel? Joe by se usmál k smrti. Nikdo, koho znal, by tomu neuvěřil. A on sám už vůbec ne.

„Musí vám být zima,“ řekl. Teprve teď si všimnul, že má na sobě jen svetr. „Pojďte.“

Otevřel dveře a vedl ji dovnitř. Pohledem rychle přelétnul pokoj. Jejich postel byla ustlaná a oheň praskal. Hrnec, který všechno zavinil, trůnil na břidlicovém okraji krbu. Takže není tak neschopná, jak si myslel. Jeden bod pro Její Výsost.

Otočil se k ní.

„Venku je nádrž s propanem. Je ho v ní pravděpodobně dost na to, abychom se mohli zásobit horkou vodou, a když budeme šetřit –“ ukázal ke sporáku „– budeme si moci i něco uvařit. Ale topit nemůžeme. Mrzí mě to, ale budeme muset vydržet s krbem.“

„Stejně máme štěstí,“ řekla Alex.

„To máte pravdu.“

Luke se loudal kolem krbu. Byl zvědavý, co udělala. Z hrnce stoupala pára a vůně kávy. Nebyla to sice ta nejlepší vůně, kterou kdy čichal, ale stejně se mu už sbíhaly sliny. Nabral si hrnečkem kávu a usrknul. Když člověk nebral v úvahu zbylé kousky kávových zrn, s nimiž se nedalo nic dělat, byla káva dobrá. Po čertech dobrá. Až ho to překvapilo.

„Jaká je?“ zeptala se, stojíc opodál.

„Není špatná,“ odpověděl. Snažil se soustředit pozornost na hrnek místo na její obličej. Nemohl se na ni teď podívat. Netroufal si. Obával se, že by poznala, co má v očích. A co máš v očích, Strattene? ptal se sám sebe. Respekt? Touhu? Strach?

Od každého trochu, bezpochyby.

Alex se k němu opatrně přiblížila. Klekla si vedle něho, ponořila hrnek do kávy a trochu si nabrala, aniž při tom spustila oči z jeho velmi vážného obličeje.

Nemohla ho rozluštit. Bylo na něm něco, co ji dráždilo. Většinu času byl rezervovaný a přímočarý, nicméně občas ho přistihla, jak se na ni dívá s tím nejzvláštnějším výrazem v obličeji… jako by mu něco působilo bolest.

Možná, že to je jeho noha, na co myslí, a ne ona. Nebyla si jistá. Jen věděla, že její instinkty ji nikdy nezklamaly. A teď jí říkaly, že v tomhle muži se skrývá něco víc, než je možné vidět očima.

Nevěděla, kolik času spolu budou ještě muset strávit, ale zase tolik se tady toho dělat nedá, že? A tím by se určitě zabil čas, kterého mají spoustu. Proč neseškrábat nátěr z Luka Strattena a nepodívat se, co by se tam dalo najít? Mohlo by to být zajímavé rozptýlení. Nakonec, nemá co ztratit. Nebo ano?

ČTVRTÁ KAPITOLA

„Co proti mně máte?“

Lukova ruka znehybněla, když donesla hrnek k ústům. Zhluboka se napil kávy a zkoumavě ji přes okraj hrnku pozoroval. Polknul.

„Proč myslíte, že proti vám něco mám?“

„Soudím tak z vašeho chování. Například,“ řekla a usedla se zkříženýma nohama naproti němu. „Od začátku jste nepřátelský.“

„Nepřátelský?“

„Rozzlobený. Jako bych za tu lavinu mohla já.“

„Nikdo za to nemohl. Pokud vypadám rozzlobeně, je to proto, že mám nastupovat do letadla do Afriky –“ podíval se na hodinky „– právě teď.“

„Do Afriky? Nádhera. Dovolená?“

Proč jí to říká? „Ne, vlastně je to spíš práce.“

„Co děláte?“ zeptala se, srkajíc kávu.

„Píšu.“ To bylo celé pravdě nejblíže. Ke svým fotografiím psal komentáře.

Alexandra se usmála. „Spisovatel. To to vysvětluje.“

„Vysvětluje co?“

Ukázala na něj. „Ten váš zanedbaný vzhled.“

„Zanedbaný? Já vypadám zanedbaně?“

„No, vlastně ne zanedbaně, ne jako, že byste byl třeba neučesaný, ale, víte… tak jako nepořádně.“

„Nepořádně.“ Měl zvláštní pocit, že teď už brzy musí být na řadě

kompliment a on se ho dočká. Stačí jen vydržet dost dlouho.

„Ano. Lhostejně. Jako by vám nezáleželo na tom, co si o vás lidé myslí. Takový nezávislý chlápek.“

„A to je dobré?“

„Líbí se mi to,“ řekla Alex a pokrčila rameny. „Ano? Proč?“

„Ani nevím. Většina mužů by situace jako je tahle využila.

Snažili by se na mě udělat dojem, a tak.“

„To vám muži dělají?“

„Pořád.“

„Mnoho mužů?“

Alexiny oči se zúžily. Dostával se na nebezpečné území a nebyla si jistá, že se jí směr, který konverzace nabírá, líbí.

„Dost.“

„Kolik to je, dost?“ zeptal se Luke a divil se, proč se zabývá tématem, o němž už slyšel víc, než vůbec chtěl. „Vy nečtete bulvární plátky? Tisíce.“ Byla rozzlobená. To bylo dobré znamení. Alespoň si to myslel.

„Nikdy jsem se nesetkal s nikým, kdo by měl tisíce milenců.“

„To jste musel žít hodně izolovaně. Já znám takových lidí stovky.“

„Stovky a tisíce. Ale, ale, slečno Becková, vy už máte něco za sebou, že ano?“

„Možná byste se divil.“

„Zajímalo by mě, jaký to je pocit?“ zeptal se téměř rétoricky. Alexandra toho měla dost. Vyskočila a vychrstla zbytek své kávy do ohně. Tekutina zasyčela v plamenech. V duchu se dusila vzteky nad touhle absurdní konverzací. Je jako všichni ostatní. Zajímá ho jen skořápka, a ne člověk pod ní. Ale, co vlastně čekala? „Moje zkušenost s muži všeobecně je, že jsou chamtiví, lační po penězích a poživační a zajímá je pouze uspokojení toho, co považují za dvě nejdůležitější lidské potřeby… obě jsou náhodou umístěny pod jejich pasy… jejich kapsy a jejich –“

Luke vstal. „Rozumím.“

Stáli čelem k sobě, navzájem se odhadovali a snažili se rozhodnout, jestli skončit či pokračovat. Luke ji trochu týral. Musel to přiznat alespoň sobě, když už ne jí. Z nějakého záhadného důvodu chtěl, aby to řekla nahlas. Chtěl slyšet všechno o jejím skandálním sexuálním životě z jejích vlastních úst… z těch nádherných, kyprých, zralých úst, která byla k nakousnutí. „Příměří,“ řekl místo toho a nastavil ruku. „Nakonec, já nejsem jako oni. Sama jste to řekla.“

„Pořád jste muž,“ řekla Alex, nevšímajíc si jeho ruky.

Luke se natáhl a navzdory jejímu odporu ji za ruku uchopil. Otočil ji dlaní nahoru, prohlédl ji, potom jemně pohladil měkkou kůži pomalým, periodickým pohybem. Podíval se jí do očí.

„Ano, to jsem.“

Řekl to měkce, hlasem laskajícím stejně jako dotek jeho prstů na její ruce. Muž, ano, pomyslela si. Ale nepodobá se žádnému z těch,

které znala. Podmanivý muž. Muž, který vzbudil hluboký zájem tam, kde nikdo před ním nezanechal ani stopu na povrchu.

Ticho v místnosti bylo ohlušující. Alex se mu vysmekla a šla na druhou stranu místnosti. Potřebovala prostor, ale žádný tam nebyl. Otočila se k němu a opřela se o dveře.

„Stanovme si nějaká základní pravidla, pane Strattene.“

„Luku.“

„Dobře. Luku. Zdá se, že tady nějakou dobu budeme trčet. Možná ještě den, možná déle. V každém případě bych chtěla, abyste věděl, že většina z toho, co se o mně píše, není pravda.“

„Většina?“

„Ano. Noviny vždycky mají ve svých historkách maličké zrnko pravdy. Něco, čím se potom ospravedlňují. Ale vlastně skoro všechno ostatní je vymyšlené.“

„Chcete, abych uvěřil, že jste neměla tisíce milenců?“ řekl a zašklebil se.

Alex mu škádlivý úsměv neoplatila. „Je mi jedno, čemu věříte. Chci si jen být jistá, že chápete, že pokud jsme tady, nejsem lovná zvěř.“

Luke vytáhl obočí, ale za žádnou cenu se nemohl ubránit úsměvu.

„Mám si to vyložit tak, že se k vám nemám přibližovat?“

Alex se zarazila, a potom přikývla. „Ano, myslím, že to je to, co se vám snažím naznačit.“

„No, s tímhle si svoji hezkou hlavičku nelamte, miláčku. Opravdu nemám žádný zájem to s vámi dělat.“ Překvapil sám sebe lehkostí, s jakou tu lež vyslovil.

Alex cítila, jak jí hoří tváře. Kdo si myslí, že je, že s ní takhle mluví? Je to jedno. Na jeho úroveň se nesníží. „To mi vyhovuje, pane Strattene.“

„Luku,“ řekl znovu.

„To mi vyhovuje, Luku,“ opakovala.

„Výborně,“ řekl a tlesknul rukama, aby se ovládnul. Co opravdu chtěl udělat, bylo vymazat jí z obličeje ten výraz světice… polibkem.

„Takže teď, když jsme si to vyjasnili, co byste řekla tomu, abychom tady někde našli něco k jídlu?“

„K jídlu?“ Nemohla uvěřit, že teď může myslet na jídlo.

„Jo, umírám hlady. Vy musíte taky. Kdy jste naposledy jedla?“

„No, nevím. Včera ráno?“

Luke prohledával skříňky. „Tradá!“ Zvednul dvě plechovky s nudlovou polévkou. „Bude hostina,“ dodal se širokým úsměvem.

Bože, jak je hezký, pomyslela si Alex. Stál tam jako rošťák, držel v rukách plechovky a ona si prostě nemohla pomoct, aby neobdivovala jeho tvář a tělo. Už ničemu nerozumí. Všechno, co mu řekla, mínila do posledního slova vážně. Nechce se nijak zaplést s žádným mužem, ani krátce, a už vůbec ne teď, kdy se chystá vzít na sebe novou odpovědnost. Nicméně současně nemůže popřít, že ji něco k němu nezvladatelně přitahuje, navzdory, nebo možná právě proto, jeho absolutní nevhodnosti.

Myslela na Justina Farrella a svoji nešťastnou svatbu. Nedělala si žádné výčitky z toho, že svatbu odvolala. Ale kdesi hluboko uvnitř cítila smutek a toužila po naplněném životě, který se zdál být nedosažitelný. Nehledě na to, jak často jednala racionálně proti, chtěla to všechno.

Luke otevřel plechovky s polévkou a vyklopil jejich obsah do hrnce, který našel ve skříňce pod dřezem. Přidal vodu a zamířil ke sporáku. Otočil knoflíkem, zapálil zápalku a postavil hrnec na hořák.

Místnost se brzy naplnila vůní slepičí polévky. Alex začalo kručet v žaludku a přesunula se blíž ke zdroji té slibné vůně. Luke se na ni přes rameno usmál. Dokončil ohřívání polévky, postavil hrnec na stůl a na její konec stolu položil lžíci.

„Pusťte se do toho,“ řekl.

Dívala se s otevřenými ústy, jak jí z hrnce. „Nechystáte se tu polévku servírovat?“

„Servírovat v čem?“ zeptal se. „V miskách.“

„Proč?“

„Protože jíte z hrnce.“

„No a?“

„No, není to… není to… prostě dokončené.“

Nahlas se zasmál. „Dokončené? Vy si musíte dělat legraci. Podívejte se kolem sebe, Alexandro. Tohle není Ritz a já nejsem váš zatracený sluha.“ Vzal její lžíci a podával jí ji. „Tady. Vezměte si, dokud je co.“

Hrábla po lžíci, zatímco on pokračoval v jídle. Přestože jím byla neuvěřitelně znechucená, její žaludek takový problém neměl. Kručelo jí v něm hlady. Nahlas. Luke se na ni znovu podíval a usmál se s ústy plnými polévky a nudlí. Ten nevychovanec, pomyslela si. Přesto popošla o krok a posadila se naproti němu.

Vzdorně ponořila lžíci do polévky a ochutnala ji. Byla dobrá, tak dobrá, že se jí začaly sbíhat sliny. Měla hlad, a dokud neochutnala polévku, ani si neuvědomila, jak velký. Bez dalšího otálení se hltavě pustila do jídla.

Jejich lžíce zvonily v souboji o poslední zbytky nudlí. Luke přestal jíst a položil lžíci na stůl. Alex přestala také, zvědavá, co chystá.

„Jen račte,“ řekl. „Dojezte to.“

„To myslíte vážně?“ zeptala se. „Moc jste toho nesnědl.“

„Jo, myslím to vážně,“ řekl.

Připomínala mu malé hladové dítě, které právě přišlo ze školy domů a vrhlo se na dlouho očekávanou svačinu. Díval se na ni, jak jí. Hltal ji očima, zatímco ona vyškrabávala ze dna hrnce poslední nudle. Když dojedla, podívala se na něj a usmála se. Aniž o tom přemýšlel, natáhnul se, aby jí setřel z úst zatoulanou nudli.

Zatímco se prstem lehce dotýkal jejího spodního rtu, úsměv na Alexině obličeji pomalu vadnul. Jeho oči teplé barvy whisky a škrábání jeho mozolovitého palce ji hypnotizovaly. Ještě dlouho potom, co to, co se snažil otřít, zmizelo, ať už to bylo cokoli, jeho dotek trval. Neodtáhla se. Nemohla. Bránil jí v tom jakousi neviditelnou silou. Cítila se jako zvíře polapené v záři předních světel blížícího se náklaďáku.

Lukův jen zpola plný žaludek se svíral z pohledu jejích kouřově hnědých smyslně přivřených očí. Dobrý Bože, že s ním ale dokáže věci s tím svým vábivým pohledem, který si ani neuvědomuje, že má. Což ho dělá ještě účinnějším.

Chyba.

Stáhnul ruku zpátky, odsunul židli a vstal. Po chvíli hledání ve skříňkách našel čistý hrnek a vzal ho s sebou ke stolu. Zvednul hrnec, přelil zbylou chladnoucí polévku do hrnku a s třesknutím ho postavil před Alex. Trocha polévky se rozstříkla okolo po stole.

„Vaše polévka, Vaše Výsosti,“ řekl a chtěl odejít.

Možná to bylo to, co řekl. Možná jen, jak to řekl. Každopádně najednou, zcela iracionálně, Alex cítila, jak jí krev stoupá do hlavy s takovou touhou po pomstě, že kdyby měla zátku, asi by vybouchla. Místo toho hrnek, z něhož kapala polévka, popadla a vychrstla jeho obsah přímo na něj. Zasáhla pravou stranu jeho hlavy, hrudník a ramena. Luke v první chvíli ucuknul, ale potom stál bez pohnutí a tekutina se vpíjela do jeho kostkované košile a skapávala z konečků jeho prstů.

Potom se k ní otočil čelem.

Zuřivost v jeho očích stála za podívání. Byla mocná, hrozivá, vzbuzující hrůzu. A neuvěřitelně vzrušující. Alex odstrčila svoji židli a pomalu vstala. Jako by jí nějaká mocná síla vycházející z něho velela jít vpřed. Pevně se chytila stolu a nehýbala se. Luke ji spoutal pohledem, a potom rukama. Uchopil ji za ramena a zatřásl s ní, až jí zacvakaly zuby.

„Co tohle, k čertu, mělo znamenat?“ zařval.

Hlas měl zpočátku hluboký a drsný, ale pak stoupal do vyšších poloh, kde zněl děsivě.

Alex neodpověděla. Nemohla. Neměla ani ponětí, proč něco takového udělala. Trvalo jí celé roky, než se naučila držet svůj výbušný temperament na uzdě. Dnešní Alexandra Becková nebyla ta prudká dívka, která se chvástala a vztekala. Tahle Alexandra byla chladně elegantní a vždy naprosto pod kontrolou.

Nemyslet před tím, než něco udělá, se jí absolutně nepodobalo. Navzdory tomu právě reagovala na jeho provokaci velmi impulzivně. Proč? Věděla, co si o ní myslí. Bylo to totéž, co si o ní myslel každý. Ale zatímco u ostatních jí to nevadilo, nechtěla, aby ji on považoval za neužitečnou, lehkomyslnou a rozmazlenou.

„No?“ zeptal se znovu.

Cítila se provinile a chtěla říct něco, co by ho přimělo pochopit, proč ho napadla. Místo toho zvedla ruku k jeho tváři. Tím nejměkčím, nejjemnějším pohybem otřela vlhký film z jeho obličeje. Sevření rukou na jejích ramenou povolilo, změnilo se v masírování, a potom v laskání. Její druhá ruka se připojila k první a ona sevřela jeho zarostlý obličej v dlaních.

„Omlouvám se,“ řekla velmi tichým hlasem.

Její slova se přes něj přelila jako vlna studené vody. Luke se začal chvět. Doháněla ho k šílenství. Studená. Teplá. Studená. Teplá. Už toho víc nevydrží, byť se to odehrávalo jen v jeho vlastní mysli. Nebo se mýlí? Má tyhle pocity jen on? Nebo byla ta malá přednáška na téma ruce pryč jenom trik? Bojuje i ona sama se sebou?

Musí to zjistit.

Přitáhnul ji k sobě. Když se jejich těla dotkla, zarazil se a podíval se na ni. Má poslední příležitost se osvobodit. Neudělala to. Pomalu sklonil hlavu a lehce se dotknul rty jejích úst. Byla měkká. Byla teplá. A její rty připomínaly samo nebe.

Prohloubil svůj polibek a nechal realitu za zavřenýma očima. Právě vstupoval do nové země, nebezpečnější než všechny, do nichž kdy na téhle planetě cestoval. Rozdělil jí rty svým jazykem a ona se nebránila. Naopak otevřela ústa v tichém pozvání k nejdůvěrnější invazi.

Luke neztrácel čas a pozvání přijal. Jazykem jí vklouznul do úst, hrál si s jejím jazykem, ochutnával ji, pojídal ji zaživa.

Alex zaslechla nějaký zvuk, a potom si uvědomila, že vychází z hloubi jejího hrdla. Takhle ji ještě nikdy nikdo nelíbal! Jeho ústa si naprosto podmanila její a ani centimetr z nich neušel pozornosti jeho jazyka. Byl to ten nejvíce stravující a ochromující polibek, jaký si jen dovedla představit. Kolena se jí podlomila a ona rychle vyhledala oporu na jeho širokých ramenou. Nezklamal ji. Zaryla své prsty do látky jeho košile v tiché vděčnosti za jeho sílu.

Luke byl ztracený. Svět mu kroužil v hlavě kolem dokola. Tisknul ji k sobě a cítil, jak s ním splývá. Jestli tohle je bitva, kterou má vybojovat, jeho porážka je nevyhnutelná.

Když mu ovinula paže kolem krku a přitiskla se k němu ještě víc, Luke ucítil, jak mu vjíždí prsty do vlasů. Je tohle ta žena, která se prohlašovala za nepřístupnou? Rozhodně má zvláštní způsob, jak to dokázat. Možná to všechno je pro ni jenom hra. Je přece zvyklá hrát s muži hry. Představa těch ostatních stojících na jeho místě se zhmotnila v jeho vědomí a rychle zchladila jeho žár.

Přestal ji líbat. Její překvapený výraz zrcadlil jeho vlastní. Těla zaklesnutá do sebe kolísala, ale nerozdělovala se. Luke zamrkal, aby

si připomenul realitu, a zase na ni zapomněl, když jeho zrak spočinul na jejích pootevřených, našpulených, oteklých rtech. Bojoval s touhou líbat ji znovu… a znovu.

V zoufalství odvrátil pohled a přitisknul si její hlavu na prsa. Kolik minut uplynulo od jeho lhaní o tom, že po ní netouží? Touhu cítil celou dobu, syrovou a ták naléhavou, až ho to děsilo.

Pohledem přelétnul místnost a zastavil se na matraci a plápolajícím ohni. Bylo by to tak jednoduché, odvést ji do té dokonalé dekorace. Stáhnul by ji k sobě dolů na tu provizorní postel. Pomalu by jí přetáhnul přes hlavu svetr a odhalil její plná ňadra. Rozepnul by jí podprsenku, a až by se jí dotknul, rozechvěla by se touhou stejně silnou a naléhavou, jako je ta jeho…

Chvěla se, to bylo v pořádku, ale když se vrátil zpátky do reality, uvědomil si, že stále stojí u stolu uvězněni v objetí. Obličej měla zabořený do jeho prsou a její ramena se křečovitě pohybovala nahoru a dolů. Pláče? Odtáhnul se, aby jí viděl do obličeje.

Ne. Smála se.

„Co je tady k smíchu?“ zeptal se Luke a jeho nálada klesla na bod mrazu.

Alex k němu vzhlédla. „Vy,“ řekla. „Jste cítit jako slepičí polévka.“

„A čije to vina?“

„Řekla jsem, že se omlouvám,“ řekla a vymanila se z jeho objetí, nepřipravená komentovat účinek polibku. „Ale vy jste mě naštval.“

„Takže je to vlastně moje vina,“ řekl.

„Ne, odpovědnost nesu já. Neměla bych se nechat ovlivňovat tím, co si o mně kdo myslí. Většinou s tím problém nemám, ale tentokrát…“ pokrčila rameny.

„Tentokrát?“

„Dotklo se mě to. Myslím, že jsem podrážděná. Proč jste to udělal?“

Nechápavě se na ni podíval. „Udělal co?“

„Proč jste mě políbil? Řekl jste, že vás nezajímám.“

„Vypadala jste, jako byste chtěla, abych vás políbil.“ Alex zavrtěla hlavou. „Nevypadala.“

„Ale ano. A také jste mě políbila.“

Alex se kousla do rtu. Všimnul si, že to dělá často, když o něčem přemýšlí. Přál si, aby to, proboha, nedělala, protože ho to pokaždé úplně zničilo. Její spodní ret byl tak plný, tak našpulený, že se jí nikdy úplně nepodařilo ho dostat celý do úst. Pohled na její perfektní zuby kousající tenhle kyprý malý kousek ho doháněl k šílenství.

Alex se mu podívala do očí. „To jsem udělala… že ano?“ řekla spíše pro sebe, než jemu. „Svlékněte si košili.“

„Prosím?“

„Svlékněte si košili. Vyperu vám ji ve dřezu.“

Luke zaváhal, potom se podrobil. Alex pozorovala, jak si záměrně pomalu rozepíná jeden knoflík za druhým. Snaží se ji svádět? Košile se rozevřela a odhalila přiléhavé šedé tričko halící svalnatý hrudník. Rozepnul si manžety, setřásl ze sebe modrou kostkovanou flanelovou košili a podal jí ji.

Alex si ji vzala, aniž se ho dotkla. Otočila se, a cestou ke dřezu ji přitiskla k sobě. Když otočila kohoutkem, zaútočila na ni jeho vůně. Stopy po slepičí polévce byly zastřeny jeho velmi osobitou mužnou vůní. Vznášela se všude kolem ní jako pozvolna se zvedající mlha, a když látku namočila, zcela zaplavila její smysly.

Tohle bylo bláznivé. Sílené. Je tady uvězněná uprostřed nicoty s mužem, o němž si ani není jistá, jestli jí je sympatický, a jako blesk z čistého nebe cítí něco, co se vší upřímností necítila nikdy předtím.

Touhu.

Tohle nikdy nebylo běžné slovo v jejím slovníku. Používala ho pouze zřídka, a to většinou, aby zdůraznila, že to či ono chce. Toužila po posledních modelech oblečení avantgardních návrhářů. Toužila po dovolené na jihu Francie. Intenzivně toužila po tom, aby se jí její otec přestal plést do života… Ale nikdy, vůbec nikdy v životě nepoužila tohle slovo v souvislosti s mužem.

Touha po muži otevírala dveře k různým úžasným zážitkům. Znala je všechny dobře, ale, na rozdíl ód toho, co si myslela veřejnost, ne z první ruky. Jistě, bylo tady dost mužů, kteří prohlašovali, že se s ní vyspali, ale ti lhali.

Když se to stalo poprvé, a ona viděla svého bývalého nápadníka vystupovat v televizní show, byla opravdu zděšená. Dokonce tomu

hulvátovi zavolala a protestovala. Odbyl ji se smíchem a řekl jí, že zkazí každou zábavu. Koho zajímalo, že to nebylo s ním, když všichni přece věděli, že to bylo se všemi ostatními, že ano? Jaký v tom jeden navíc udělal rozdíl? V každém případě, tenhle za to dostal zaplaceno.

Po tomhle se začala více chránit. Chodila na schůzky jen s lidmi, kteří jí byli představeni, a i tak s nimi chodila jen na velmi veřejná místa. Nezdálo se, že to pomáhá. Když s nimi odmítla jít do postele, stejná věc se opakovala znovu a znovu. Někteří se ptali, co s nimi není v pořádku, někteří se ptali, co není v pořádku s ní, ale většina z nich se jen rozzlobila. Žádný muž nikdy nezůstal dost dlouho na to, aby se dostal Alexandře Beckové pod kůži. Všechno, co viděli, byly dlouhé rudé vlasy, pěkně rostlé tělo a spousty peněz.

Úplně ji to v poměrně mladém věku odradilo a sex se stal něčím, co se rozhodla odsunout na vedlejší kolej. Jak čas plynul, zdála se být tahle abstinence ještě rozumnější. Nakonec, odůvodňovala si to, v době HIV to pravděpodobně je chytré rozhodnutí.

Problém byl, že rok za rokem utíkaly, a ztráta panenství se pro ni stala monumentální akcí, která vyžadovala nejpečlivější plánování s nejdokonalejším partnerem… partnerem, kterého, jak se zdálo, nikdy nepotká.

Takže Alexandra Becková byla ještě panna. Poslední panna Ameriky, to si myslela ona. Ironií bylo, že by jí to nikdy nikdo nevěřil – a jediný způsob, jak to dokázat, znamenalo najít toho jediného člověka, který by byl hoden toho, dozvědět se pravdu. Problém byl, že někdo takový neexistoval, a čím byla starší, tím byla vybíravější. Ve dvaceti pěti byla přesvědčená, že ten den asi nikdy nepřijde.

Vytáhla mokrou košili ze dřezu a začala ji ždímat. Pohledem přes rameno zaregistrovala Luka sedícího na podlaze a hledícího upřeně do ohně. Přemýšlí o ní a o polibku, který spolu sdíleli? Byl mocný a spalující a její reakce pravděpodobně posílila jeho mínění o ní jako o pěkné prostopášnici. Když na to pomyslela, srdce ji zabolelo. Nechtěla, aby si o ní tohle myslel. A co bylo horší, nevěděla, proč.

„Hotovo,“ řekl a zvedla mokrou košili.

„Díky,“ řekl, aniž se otočil.

Alex nesla košili ke krbu. Přisunula blíž židli a pečlivě rozprostřela košili přes opěradlo. „To je všechno, co řeknete? Ani jste se na ni nepodíval. Vidíte? Nezůstal na ní ani flíček.“

Luke se k ní obrátil. Vypadal ďábelsky, jak seděl na podlaze před krbem s odrazem žlutých plamenů tančících v jeho tmavých očích. Ďábelský, a naprosto jednoznačné, ten nejnádhernější muž, jakého kdy v životě viděla. Nebo v něm snad postupně nalézá větší a větší zalíbení?

„Ta košile vypadá dobře, Alexandro,“ řekl chraptivým hlasem.

„Jste bezpochyby velmi talentovaná dáma.“

Nepatrnou chvilku se cítila ohrožená, ne komplimentem jako takovým, ale způsobem, jakým ho řekl. Kromě toho si nebyla úplně jistá, jestli mluvil o jejích schopnostech týkajících se praní oblečení. Ne, tím si nebyla jistá vůbec. Co tím asi myslel, by možná stálo za zamyšlení. Každopádně způsob, jakým se na ni právě teď díval, jí nedovoloval začít myslet vůbec na nic.

Alex reagovala malým úsměvem. Potom se od něho odsunula do bezpečné vzdálenosti k oknu. Ještě stále sněžilo. Všimla si, že se jedna osamocená sněhová vločka oddělila od ostatních a zachytila se na okenní tabulce. Přilepila se a během minutového čekání na osud a živly, které by ji osvobodily z otroctví, zmrzla.

Mohla by se přirovnat k té malé sněhové vločce. Snad jen s tím rozdílem, že si nebyla už tak úplně jistá, kde je její skutečné vězení. Jestli uvnitř boudy – nebo uvnitř její hlavy.

PÁTÁ KAPITOLA

Luke byl zmatený. Nemohl uvěřit tomu, co udělal. Po všech těch nabubřelých řečech o tom, že se od ní bude držet dál, se jí nejen dotknul, ale dokonce ji políbil. A, navzdory svému odmítavému postoji, ona ho políbila také. Důkladně. Vstal a začal přecházet po malé místnosti.

„Co se děje?“ zeptala se Alex.

„Nic.“

„Proč tady tak chodíte?“

„Potřebuju se hýbat,“ řekl. Pak se zastavil.

Upřeně se na ni zadíval. Vypadal, že se rozhodnul. Zamířil ke dveřím. Alex sledovala, jak si bere z háčku bundu a obléká si ji.

„Kam jdete?“ zeptala se.

„Ven.“

„Kam ven? Ještě pořád hustě sněží a vy nemáte košili. Budete nemocný.“

„To by byl dar z nebes,“ zamumlal. „Co jste říkal?“

„Nic.“

„Luku –“

Trhnutím otevřel dveře a do chaty zavanul chladný vzduch. „Jdu ven,“ řekl a šel.

Dveře práskly a Alex ohromeně stála a zírala na ně. Potřásla hlavou, jako by ji chtěla vyčistit, pak šla k oknu. Rozhlížela se doleva a doprava, ale nemohla ho najít. Už se skoro odvrátila, když ho spatřila.

Začal zase chodit sem a tam a vypadal, že mluví – ne, že se s někým hádá. Pohyboval pažemi a gestikuloval rukama. Alex se ještě jednou rozhlédla, ale byl úplně sám. Možná to je ponorková nemoc. Nebo přichází o rozum. Nevěděla, co se mu honí hlavou, ale byla si jistá, že to má něco společného s ní.

S tím polibkem.

Možná byla panna, ale zdaleka nebyla naivní. Poznala velmi dobře, když byl muž vzrušený, a Luke Stratten byl velmi vzrušený. To by bylo nebezpečné i v jiných situacích, natož teď, kdy byli vlastně uvězněni a izolováni. Alex nepochybovala, že kdyby s ní chtěl naložit po svém, dá-li se to tak říct, neměl by s tím velké potíže.

Přesto se nebála. Kupodivu, ta myšlenka, jak se jednou objevila, zapustila kořeny a začala rychle růst. Opravdu se nechtěla zaplést s mužem, ale existovaly různě vážné varianty vztahu. Je, koneckonců, velmi atraktivní muž. Ona je, koneckonců, velmi zdravá mladá žena. Teď, když bylo rozhodnuto o tom, jakým směrem bude pokračovat profesionálně, jedním z jejích krátkodobých osobních cílů bylo zbavit se toho břímě panenství. Co nejdřív.

Proč ne tady? Proč ne teď? Proč ne… s ním?

Vypadá schopně, i když to je těžké soudit jen podle vzhledu. Mohla by se ho vyptat na jeho sexuální minulost, ale mohl by lhát. Ale to by potom mohl jakýkoli muž, s nímž se sejde, aby jí poskytnul tuhle službu.

Alex si kousala ret, zatímco jí tyhle myšlenky vířily hlavou. Luke se přestal hádat se svým imaginárním protivníkem. Pozorovala ho, jak se zahleděl do zasněženého lesa. Jediným viditelným důkazem toho, že žije, byl jeho mlžný dech. Stál bez hnutí jako socha. Alex čekala, až se znovu pohne.

A pak se pohnul. Jako by ji slyšel, pomalu se otočil. Skrz zamlženou okenní tabulku se jejich oči setkaly. Luke neudělal směrem k ní ani krok. Nemusel. Pohled v jeho očích přinášel tak mocné neviditelné poselství, že se Alex rozbušilo srdce a zpotily dlaně.

Byl teď téměř úplně pokrytý sněhem a vypadal zlověstně. Věděla, že musí mrznout, a přesto se nehýbal. Bylo třeba rozhodnout, a Alex instinktivně věděla, že to bude muset udělat ona. Stále se mu dívala do očí, když ustupovala od okna o krok, pak o další, a další, až byla tak daleko, že už mu nemohla vidět zřetelně do obličeje.

Luke ji sledoval, jak se mu ztrácí z dohledu, nejasná silueta zarámovaná malým oválným kouskem čistého skla, které nezavál sníh. Vypadala étericky, zranitelně krásná, tak neskutečná, až měl pocit… jako by vstoupil do nějakého neznámého nového světa, kde se realita měřila pouze pocity.

Přes mrazivý chlad jeho tělo i jeho smysly byly v jednom ohni spalující touhy. Chtěl se jí dotýkat, chutnat ji, vidět, slyšet a dýchat

ji. Letmo pohlédl na oblohu. Byla tmavošedá. Nic nenaznačovalo tomu, že by bouře měla přestat. Od okamžiku, kdy se tady spolu ocitnuli, ztratil pojem o čase a prostoru.

Chtěl ji. To byl fakt, a když nic jiného, on byl muž, který s fakty obchodoval, věřil v ně, živil se jimi. Předstírat, že neexistují, nikdy nebylo jednou z jeho silných stránek, ale nikdy nebylo důležitější než teď podívat se na to z druhé strany. V sázce tady bylo víc, než se rychle pomilovat. Cítil se ohrožený. Jako by měla tu moc ho odhalit, dostat se mu až úplně pod kůži.

Nemohl dovolit, aby se to stalo. Byl hrdý na svoji sebekontrolu, na svoji schopnost udržet věci v jejich správné perspektivě. Proč by mělo být tak těžké držet se dál od jedné obyčejné ženy?

Nemělo by. A to byl další fakt. Luke nabral do plic vzduch a díval se, jak se jeho mlžný dech rozptyluje ve vzduchu. Dokázal by to. Mohl by se od ní držet dál tak dlouho, jak by bylo třeba. Jedno malé uklouznutí neznamená, že je to beznadějné. Polibek je jen polibek, jak se říká. A byl první a poslední.

Zakručelo mu v žaludku, ale nevěnoval tomu pozornost. I kdyby měl umřít hlady, v žádném případě už s ní nebude jíst. Alespoň ne hned. Otočil se a vydal se směrem ke kryté hromadě dříví vzadu za chatou. Nepotřebovali žádné další dřevo, ale musel udělat něco, co by ho zbavilo toho nadbytku energie. Alex napjatě poslouchala za dveřmi. Slyšela, jak se jeho kroky přiblížily, potom slábly, když obcházel zadní stranu chaty. Běžela ke spirálovitému schodišti a rychle se na něj vyšplhala, aby se podívala ze zadního okna v horní ložnici. Luke balancoval nad hranicí dříví a nakládal si polena do náruče.

Zase si pro sebe něco mumlal. Byla zvědavá, jestli došel ve své hádce se sebou k nějakým závěrům, týkajícím se jí, či ne. Seběhla dolů ze schodů právě včas, aby zaslechla, jak shodil náklad před předními dveřmi. Právě se chystala mu otevřít dveře, když ho slyšela znovu odcházet.

Tohle už je moc! Z toho jeho chození sem a tam se pomalu zblázní. Alex nikdy nebyla příliš trpělivá. Sáhla po své bundě z umělé kožešiny a po cestě si ji oblékala. Našla ho opřeného o hranici dříví a ponořeného zase znovu v myšlenkách.

Uslyšel ji a zvedl hlavu. „Co tady venku děláte? Jděte zpátky dovnitř. Mrzne.“

„Vy jste ten bez košile. Pojďte zpátky dovnitř.“

„Budu tam za minutu.“

„Co děláte?“ zeptala se. „Připravuju dřevo.“

„Nepotřebujeme dřevo.“

„Později budeme. Teď se vraťte.“

„Ne.“

Luke se odstrčil od hromady a došel k ní.

„Vy jste vážně otravná, víte to?“

„Proč? Protože vás neposlouchám?“

„Protože mě nenecháte na pokoji.“

„Nerušila jsem vás.“

„Ale ano, a pořádně.“ Luke si poklepal na hlavu. „Tady.“ Alex se usmála.

„Vážně?“

Všiml si jejího úsměvu a zaváhal. „Jo.“ Stáli necelý metr od sebe a dívali se na sebe. Alex se nemohla přestat usmívat a Luke jí nedokázal odpovědět stejně.

„Jděte dovnitř, Alexandro.“ Byl to příkaz.

„Ne.“

„Alex –“

„Napadlo vás vůbec, že možná i já potřebuju nějaký prostor?

Možná, že jsem stejně rozrušená jako vy?“

Luke se od ní odvrátil a vzal do náruče náklad polen. Prošel kolem ní, aniž na její otázku odpověděl.

„Takže?“ zavolala za ním.

„Nechci o tom mluvit,“ řekl, aniž se otočil.

Alex zatnula zuby. Byl to ten nejchladnější a nejtvrdohlavější muž, s jakým se kdy setkala. Dokonce ani její škádlení nemohlo rozbít tu ulitu, kterou měl kolem sebe. Něco, co absolutně nenáviděla, byl člověk, který nevrací ránu. Nevěděla, jak se k němu chovat, a to ji dráždilo. Dívala se, jak zahýbá za roh a rozzlobeně zadupala.

Jak se loudala okolo, nabrala si plnou hrst čistého bílého sněhu ležícího na hranici dříví. V myšlenkách na Luka, rychle

vymodelovala úctyhodnou sněhovou kouli a přehodila ji několikrát z ruky do ruky.

Když se Luke vrátil, našel ji, jak si pohazuje se sněhovou koulí.

„Ať vás to ani nenapadne,“ řekl.

Alex se podívala nejdřív na něho, pak na sněhovou kouli. Usmála se. „Co byste řekl pořádnému boji sněhovými koulemi. Bez pravidel?“

„Ne,“ řekl a prošel kolem ní. „Trochu bychom se rozhýbali,“ dodala.

„Ne.“

„No tak, nekažte zábavu.“

„Alex, jděte zpátky dovnitř.“

Je nemožný. Ohrnula nos a vyrazila zpátky k domu. Přes rameno ho viděla, jak si plní náruč dřevem. Impulzivně na něj hodila kouli, která přistála s měkkým žuchnutím uprostřed jeho zad. Neotočil se.

„Řekl jsem, že nechci hrát,“ řekl, když zvedal dřevo.

V momentu, kdy se obrátil zpátky na cestu, hodila Alex další kouli. Trefila ho do paže.

Zavrčel varovně její jméno. „Alexandro…“

Ignorovala ho. Dělala nové koule a házela po něm všechny rychle jednu po druhé. Jedna mu přistála na noze, jedna na boku a ta poslední ho zasáhla do čela.

Ta rozhodla. Luke odhodil dřevo a vrhl se za ní. Alex zaječela a pokusila se utéct, ale byl příliš rychlý. Složil ji na zem a přistál na ní. Smála se, ale Lukovi tahle situace k smíchu nepřipadala. Byla to už známá scéna. Ta, kterou si jasně vybavil, když se její boky znovu dotknuly jeho.

V okamžiku, kdy zachytila záchvěv toho výrazu na jeho obličeji, přestala se Alex smát. Ještě nikdy neviděla vášeň tak prudkou a tak blízko. Přitulila se k němu a ucítila sílu jeho vzrušení. Náhlý, ostrý záchvěv jí projel tělem a přinesl s sebou vědomí ženské síly, tak opojné, že pustila po březnovém větru, který vál kolem nich, všechny svoje pochyby. Ať se ti to líbí nebo ne, Luku Strattene, řekla si, nejsi vůči mně tak imunní, jak předstíráš.

Ten pomalý lstivý úsměv ho dostal. Vzdal se a políbil ji. Polibek byl tvrdý, skoro rozzlobený.

Alex zvedla své mokré, studené ruce k jeho obličeji a položila mu dlaně na tváře. Byl teplý, navzdory sněhu, navzdory větru, navzdory tomu, jak dlouho byl venku. Žár, který z něho sálal, jí působil rozkoš a rozevřela mu rty vstříc. Zasténal jí do úst, když jeho jazyk našel její.

Dotýkali se, proplétali se a všechno bylo ztraceno.

Byl to dlouhý, sladký polibek, takový, jaký sevře člověku žaludek a zkroutí prsty u nohou. Polibek, který člověka donutí, aby zavřel oči, a když to udělá, zachvátí ho závrať, ztratí dech a ocitne se ve vzduchoprázdnu.

Luke se přestával ovládat. Jeho ústa opustila její a hledala si cestu po jejím obličeji k delikátní křivce čelisti, a pak dál, k tomu samému měkkému místu na jejím krku, kde jí teprve nedávno kontroloval puls.

Zamrazilo ho. Ne kvůli počasí, ale proto, že si uvědomil, že netrvalo ani dvacet čtyři hodin a ztratil veškerou sebekontrolu. Nadzvednul se na loktech a podíval se na ni. Měla zavřené oči, lemované dokonalými, tmavohnědými, zatočenými řasami. Nastavila mu ústa v němém pozvání. V duchu zaúpěl, ale jemně se odmítavě odtáhnul.

Alex otevřela oči. „Je něco špatně?“ zeptala se zastřeným hlasem.

„Tohle.“ Přesto v okamžiku, kdy to říkal, se jeho tělo ponořilo hlouběji do jejího. „Proč? Jsme oba dospělí.“

„A během jednoho, nanejvýš dvou dnů, půjdeme každý svou cestou.“ Zavřel oči. Příliš ho přitahovala. „Je lepší, když se nepoznáme blíž.“

„Co když s tím nesouhlasím?“ zeptala se. „Co když řeknu, že chci, abychom se lépe poznali.“

„Nedělejte to.“ Bylo to varování.

„Snažíte se mě vystrašit, Luku?“

„To by bylo chytré, ale ne. Snažím se jen, abyste to pochopila.

Odjíždím ze země hned, jakmile se dostaneme odtud.“

„A vy si myslíte, že se na vás pověsím a budu prosit, abyste mě do smrti miloval?“

„Neřekl jsem –“

Alex ho od sebe odstrčila a odkulila se od něj pryč. Jedním plynulým pohybem vstala a podívala se na něj dolů.

„Takže, nelichoťte si, pane Strattene. Nikdy jsem nemusela prosit muže, aby se se mnou miloval, a rozhodně nemám v úmyslu s tím začít s takovou ubohou náhražkou, jako jste vy.“

„S ubohou –“

Nechala ho tam ležet. Za několik vteřin uslyšel prásknout přední dveře chaty. Rychle vystřízlivěl a napadlo ho, jestli se nezamkla. Jestli to udělala, patří mi to, připustil. Nezacházím s ní zrovna nejlépe. K čertu, nezacházím se sebou zrovna nejlépe.

Zasténal, tentokrát nahlas. Když se zvedal, ucítil v koleni bodavou bolest. Dopadl na koleno z výšky, když ji srazil. Tohle mi ještě chybělo, říkal si v duchu, když kulhal směrem k chatě.

Sníh nepřestával padat a blížilo se pozdní odpoledne. Uvnitř byla pořád jen jedna postel a on ji bude muset znovu sdílet s ní. Pomyšlení na to mu způsobilo jinou bolest, tupou a tepající v tom jediném kousku celého těla, který, jak se zdálo, ho totálně ovládal.

Luke si oprášil sníh ze všech míst, na která mohl dosáhnout, a potom zkusil dveře. Zapraskaly, když je otvíral. Nahlédnul dovnitř. Alex stála u ohně a nahřívala si ruce. Neotočila se, když vstoupil, ani když shodil bundu a pověsil ji zpátky na háček vedle její. Nedala najevo, že si ho všimla, ani když přistoupil ke krbu.

„Dovolíte,“ řekla, prošla kolem něho a zamířila do účelného kuchyňského koutu.

Trochu se uklidnila, zatímco uklízela po obědě, a potom ještě iniciativně přetřela již čistou desku linky. Pohledem přes rameno zjistila, že Luke už absolvoval několik výletů tam a zpátky s náručí plnou dřeva. Po několika jeho stenech a zakleních se otočila, aby zjistila, co se děje. I jednoduché úkony mu dávaly zabrat, a nebylo těžké uhádnout, proč. Jeho koleno. Skoro ho nemohl ohnout a snažil se ze všech sil, aby to nebylo poznat.

Byla pravda, že byl tím nejpopudlivějším mužem, jakého znala. Předčil dokonce i jejího otce. Byla také pravda, že to, co říkal, ji zasáhlo, a to hlouběji, než by si myslela, že je to možné. Ještě žádný muž ji nikdy neodmítnul a to ji zmátlo. Obzvlášť, když shodou okolností on byl prvním mužem, který ji opravdu přitahoval. Ale byl

také zraněný, přinejmenším fyzicky, a Alexandřin vrozený soucit jí nedovoloval nechat někoho trpět bez pomoci.

„Sundejte si džíny,“ řekla autoritativně. Luke se prudce obrátil. „Cože?“

„Ale no tak. Nestyďte se,“ řekla. „Vidím, že vás bolí koleno.

Podívám se, co by se s tím dalo dělat.“

Luke hodil špalek na hromadu. „Odkdy jste doktorka?“

„Nejsem. Ale studovala jsem na ošetřovatelku.“

„Vy…“ Luke se chystal udělat sarkastickou poznámku, když ho zchladila bojovným zvednutím brady. „Jasně,“ řekl. „Dejte mi minutu.“

Alex se k němu otočila zády a naplnila hrnec vodou. Když ho stavěla na sporák, Luke stáhl z matrace deku a zmizel v koupelně. Za chvilku se vrátil s dekou omotanou cudně kolem pasu.

„Položte se, ať se na to můžu podívat,“ řekla.

Luke poslechl a mlčky se díval, jak vyhrnuje deku právě jen tolik, aby odkryla jeho pravé koleno.

„Proboha! Co se vám stalo?“ zeptala se, zatímco prohlížela zjizvený, oteklý kloub.

„Měl jsem nehodu, když jsem byl ve Střední Americe.“

„Co jste dělal ve Střední Americe?“ zeptala se.

„Výzkum,“ řekl a rychle dodal, „blízko mého džípu vybuchla mina. Rozbilo mi to kolenní kloub.“

„Operovali vás?“ zeptala se.

„Jo. Mám v tom právě dost šroubů na to, abych zapnul všechny detektory kovu na letišti.“

Alex vrtěla hlavou, když opatrně prošetřovala oteklé místo. „Není to úplně zahojené. Měl byste mít ortézu.“

„Já ji mám.“

„Kde je?“

„V New Yorku.“

Alex zdvihla obočí. „Dobré místo.“

„Taky si myslím,“ řekl vzdorně. Potřásla hlavou a vstala. „Muži.“

Luke se díval, jak nalévá ohřátou vodu do misky. „Co tím myslíte?“

„Jenom to, co jsem řekla.“

„Myslíte si, že jsme všichni hloupí a svalnatí primitivové, že ano?“ zeptal se. „To jste řekl vy, ne já.“

Chystal se v téhle diskusi pokračovat, když se Alex vrátila a poklekla vedle něho. Namočila hadr na nádobí do vody a položila mu ho na koleno. Změnil názor, když ucítil, jak se teplo vpíjí dovnitř. Položil si hlavu, zavřel oči a nechal se hýčkat. Už si ani nevzpomínal, kdy naposledy ho někdo obskakoval, a krásná žena už vůbec ne. Byl to příjemný pocit… takový, který se nebezpečně podobal spokojenosti.

Alex vstala.

„Chvíli to tam necháme, a potom zabalím koleno do sněhu.

Nejdřív teplé, pak studené.“

Luke otevřel oči. „Kde jste se tohle všechno naučila?“

Alexandra se narovnala. „Minulý rok jsem asi čtyři měsíce studovala na ošetřovatelku na velmi prestižní škole v severní části státu New York. Vždycky jsem to chtěla dělat. Moje matka byla zdravotní sestra před tím, než potkala mého otce. Zemřela, když jsem byla malá. Asi to vypadá dětinsky, ale chtěla jsem být jako ona. Chtěla jsem to mít jako povolání.“

„A? Co se stalo?“

„Reportéři to vyčmuchali, to se stalo.“

„Chcete říct, že tisk informoval o tom, že chodíte do školy pro ošetřovatelky?“

Alex se posměšně zasmála. „Ne, to není to, co chci říct. To, co chci říct je, že nějaký reportér z bulvárního plátku vymyslel tu nejsměšnější historku o tom, že si hraju na ošetřovatelku – nebo přesněji, že si hraju s doktorem. Dokonce uveřejnili fotomontáž mojí hlavy s tělem někoho jiného v ošetřovatelském stejnokroji ve vášnivém objetí s nějakým chlapem v bílém plášti. Bylo to odporné. Tábořili před školou dvacet čtyři hodiny denně a snažili se mě vyfotit. Všichni ve škole z toho byli rozrušení. Když to nepřestávalo, požádali mě, abych odešla.“

Mluvila tak věcně. Luke si ale nemohl nevšimnout křečovitě sevřených rukou a chvějících se rtů. Bylo pro ni těžké o tom mluvit

a celá ta epizoda byla očividně velmi bolestivá. Žádný div, že je tak defenzivní.

Znenadání ho zaplavil soucit s tím, jaké to je být Alexandrou Beckovou. Moc o tom nepřemýšlel během všech těch hodin, kdy byli spolu. Dostatečně ho zaměstnávalo přemýšlení o něm, a o tom, co s ním dělá její přítomnost. Ale teď si začal vytvářet nový obrázek. Půvabná, ale osamělá žena, která nemůže uniknout ze stínu panovačného a okázalého otce.

„Je to škoda,“ řekl. „Myslím, že byste byla po čertech dobrá ošetřovatelka, Alexandro.“

Myslel to vážně. Ať už to byl dotek jejích měkkých, hojivých rukou nebo teplý obklad, jeho koleno bolelo méně.

Alex si neuvědomila, jak je napjatá, dokud ji nepohladila jeho slova. Nikdy nikomu neřekla, jak moc ji tahle epizoda zranila. Představovala konec dětského snu a z nějakého důvodu bylo důležité, že se jí nevysmíval, že porozuměl. Usmála se, nejdřív váhavě, potom na plná ústa. Klekla si, znovu namočila hadřík a přiložila mu ho na koleno.

„Děkuju vám,“ řekla měkce. „Jste první člověk, který mě kdy bral vážně.“

„Musí to být nepříjemné, že?“

„Ano, velmi nepříjemné. Myslím, že jsem si zvykla na to, že mě pořád pronásledují.“

„Oni?“

„Reportéři. Někdy to bylo dokonce zábavné. Víte, obzvlášť když jsem byla mladší a chodili jsme po klubech. Vidět druhý den svoji fotku v novinách stoupne v šestnácti člověku do hlavy. Ale pak se to všechno změnilo. Čím jsem byla starší, tím byly ty lži urážlivější. Je to úplně šílené. Snažím se to ignorovat, ale…“ pokrčila rameny.

„Ale?“

„Prostě mi to nedovolí. Neumíte si představit, jací umí být reportéři urputní.“

„Ne všichni reportéři jsou jako supi,“ řekl a snažil se, aby to neznělo příliš jako obrana.

Tohle by mohl být perfektní úvod k tomu, aby jí řekl pravdu o sobě… nebo alespoň část pravdy. Nebyl si zcela jistý, jestli je

připravená slyšet ji celou. A stejně tak si on nebyl zcela jistý, jestli je připraven jí to všechno říct.

Alex znovu namočila obklad. „Možná, že ne. Ale všichni jsou lháři. Budou lhát, podvádět, prodávat svoje babičky, jen aby to byli oni, kdo bude mít příběh. Věřte mi. Vím, o čem mluvím.“

S upřímností nejdál dojdeš, pomyslel si Luke. Místo toho položil svoji ruku na její, aby se uklidnila. Když k němu vzhlédla, měla v obličeji nadšený, téměř andělský ruměnec. Jako by jí to, že mu pomáhá, způsobovalo nějaké zvláštní vnitřní uspokojení. Bože, byla krásná, tak perfektně modelovaná, že jeho oko fotografa chtělo zvěčnit to, jak vypadala v tuhle chvíli, na filmu navždy.

„Je to mnohem lepší.“ Plaše se usmála.

„To jsem ráda.“

Luke sledoval Alex očima, když vstávala a vylévala misku s vodou do odtoku.

„Jenom vyjdu ven a přinesu trochu sněhu,“ řekla a zamířila ke dveřím.

„Alex,“ zavolal Luke.

„Ano?“

„Děkuju vám.“

„Rádo se stalo.“

„Mám štěstí.“

„Štěstí?“

„Jo. Když už mám být uvězněný ve sněhové bouři, nenapadá mě nikdo jiný, s kým bych tady chtěl být raději,“ řekl.

„Protože jsem taková dobrá ošetřovatelka?“ zeptala se opatrně. Usmál se. „Kromě jiného.“

„No, vlastně to funguje oboustranně. Myslím, že mám taky štěstí.“

Zatímco se na sebe dívali, zaplavilo je tiché poznání, že dosáhli nové roviny. Roviny vzájemného respektu, a možná i trochu většího porozumění z jeho strany.

Když ji Luke pozoroval, jak otvírá dveře a mizí za prahem, přepadla ho vlna obav. Mnoho nezbývalo, a byl by jí řekl pravdu. Nejen, že by to bylo hloupé. Je to nebezpečné. Bez ohledu na to, co

k ní začínal cítit, by nebylo správné ji nutit se s tím vyrovnat, dokud budou v téhle bezvýchodné situaci. Bude na to dost času, až se odsud dostanou. Potom bude mít dost času na to, aby to urovnal.

V mžiku vymyslel, co udělá. Joe bude zuřit, ale on ty žhavé fotky v bazénu neprodá ani za nic. Luke pohlédl na svoji bundu na háčku vedle dveří. Mohl by jednoduše vstát a hodit svitek filmu do ohně a bylo by to vyřízené, ale něco mu v tom bránilo. Fotografie byly tak nádherné, že hraničily s uměním. Chtěl si je nechat, byť by se měl pohledem na ně do konce života jen mučit.

Dveře se otevřely a Alex vešla s plnou miskou sněhu.

Usmála se na něj a on ucítil, jak mu srdce v hrudi udělalo přemet. Bože, jestli se na něj bude dál dívat takhle, je nadobro ztracený. Klekla si vedle něj a jemně mu přejela rukou po noze od kotníku nahoru ke koleni. Záchvěv rozkoše mu projel nohou nahoru a soustředil se v jeho slabinách. Cítil, jak žár stoupá. Jeho tělo reagovalo na dotek její ruky s alarmující rychlostí.

Komu se snaží co namluvit? Už je příliš pozdě.

Bylo pozdě už od toho prvního pohledu objektivem jeho fotoaparátu.

ŠESTÁ KAPITOLA

Luke spal.

Alex ho přikryla pokrývkou až po prsa a dlouze pohlédla na jeho klidnou postavu. Zabalila mu koleno do sněhu na víc než hodinu a zarudnutí téměř zmizelo. Poté, co se obléknul, podložila mu koleno polštářem, aby nohu zvedla a dosáhla tím zmenšení otoku. Byl tím nejpřívětivějším pacientem, jakého kdy viděla. Dokonce ani neprotestoval, když mu navrhla, aby si před večeří zdřímnul. Kdyby nevěděla, jak se choval předtím, skoro by uvěřila, že mu pozornost, kterou mu věnovala, byla příjemná.

Alex se natáhla, ale zarazila se uprostřed pohybu. Chtěla se dotknout jeho čela, ale netroufla si. Nebyla si jistá, jestli by to nebyla ona, kdo by z toho měl větší užitek. Bylo to tak nezvyklé, ale jakmile se ho už dotkla jednou, zdálo se, že s tím nemůže přestat. Chtěla se s ním mazlit, hladit jeho obličej, přejet mu rukama po ramenou, cítit jejich šířku a sílu. A víc.

Chtěla cítit na sobě dotek jeho rukou.

Usmála se. Kdo by si pomyslel, že by se to mohlo stát takhle? Samozřejmě, že snila o muži, který bude Ten Pravý, ale nikdy, ani v jejích nejdivočejších snech by ji nenapadlo, že by se to mohlo stát takhle.

Rozhodla se rychle. V hlavě se jí objevovaly tisíce nápadů, jak ho svede. Alex pohlédla z okna. Dovnitř už pronikalo šero a sníh pořád padal. To je dobré. Poctivě odříkala pár vřelých modliteb, aby bouřka vydržela přinejmenším přes noc. Potřebovala ten čas navíc, aby se ho pokusila přesvědčit, že milovat se s ní je správné a on se nemusí bát, že mu zůstane viset na krku, až se jejich cesty nevyhnutelně rozejdou.

Otázka je, jak ho o tom přesvědčí. Kousala si ret a rozmýšlela další postup. Co by dělala, kdyby nebyli uvězněni v téhle chatě? Kdyby ho potkala v New Yorku?

Pravděpodobně by ho pozvala na večeři do svého bytu. Byla velmi dobrá kuchařka, což většinu lidí překvapovalo. Proč nezkusit tady to samé? Mohla by mu připravit večeři a nechat zbytek na přírodě, stejně jako by to udělala ve svém bytě na Páté Avenue.

Potichu po špičkách přešla do kuchyňského koutu a důkladně prohledala skříňky. Byly tady dvě plechovky s tuňákem, jedna s fazolemi, sklenice se španělskými olivami a další polévka. Na otočném servírovacím stolku našla dobrý výběr koření. To nejlepší byla utajená láhev chardonnay, ležící ve skříňce vedle vypnuté ledničky. Povzbuzená přízní osudu, pustila se do přípravy jídla.

Pohrála si s tuňákem, rozkrájela olivy a všechno promíchala s trochou nálevu. Naplnila misku sněhem a vložila do ní talíř s tuňákem, aby vychladnul. Když byla hotová s tímhle, vyklopila do menšího hrnce fazole, zatímco ve větším rozmíchala dvě plechovky zeleninové polévky. Oba hrnce pak postavila stranou, připravené na ohřátí. Prostřela pro dva.

Zapálila dlouhou svíčku a zkoumavě si prohlédla svoje dílo. Kdyby byla sama, co by dělala dál? Asi by si dala dlouhou, teplou šumivou koupel, ale to není možné. Protože už trávila druhé den ve stejném oblečení, připadala si špinavá, a rychlá sprcha bude možná lepší než vůbec nic.

Vzala svíčku a vešla do koupelny a v rekordním čase se osprchovala. Osušila se tak rychle, jak jen to šlo, jedním z opotřebovaných ručníků, které tady majitelé zapomněli.

Třásla se zimou a neměla vůbec chuť obléknout si znova staré oblečení, ale neměla na výběr. Rychle si navlékla rolák a šponovky, bez spodního prádla. To jediné, co může udělat, je vyprat si prádlo. Čistou podprsenku, kalhotky a punčochy pak pověsila přes stěnu sprchovacího koutu.

Snažila se ve slabém osvětlení zkontrolovat, jak vypadá. Vlasy měla navlhlé a rozcuchané. Protože neměla hřeben, projela si prsty dlouhé kadeře a potřásla hlavou, aby účesu vrátila jeho přirozenou plnost. Obličej jí zářil čistotou a pleť měla růžovou. Kousla se do rtů a dodala jim tak velmi atraktivní růžový nádech. Vyšpulila ústa a vtiskla do vzduchu polibek. Není to špatné, pomyslela si. Za těchhle podmínek. Kůže se jí chvěla po sprchování, a také vzrušením z toho, co se chystala udělat. Bez spodního prádla měla nádherně rozpustilý pocit. Pokud všechno půjde podle plánu, nebude ho potřebovat…

Když se vrátila, Luke pořád ještě spal. Využila toho, aby ohřála polévku a fazole. Když bylo jídlo téměř hotové, přinesla zvenku láhev vína a otevřela ji. Trochu si nalila a uvelebujíc se u ohně, napila se. Jak se malá místnost začínala naplňovat lákavými vůněmi, zakručelo jí v břiše.

Lukův žaludek dělal totéž. Probudil se. Když otevřel oči, první, co uviděl, byla Alex sedící u ohně. Světlo v pozadí vytvářelo kolem její hlavy auru. Konečky vlasů měla vlhké, a jak osychaly, kroutily se. Vypadala tak nádherně, že cítil, jak se mu bez výstrahy svírá hrdlo.

Ačkoli věděl, že by se z téhle nálady měl dostat, neměl na to sílu. Místo toho se posunul a otočil se na bok, aby na Alexandru lépe viděl.

Alexandra zachytila koutkem oka jeho pohyb. „Vy jste vzhůru,“

řekla.

A jak. „Jo. Co to tu voní?“ zeptal se hlasem změněným spánkem.

„Večeře?“

„Mmm… ano, ale ještě něco jiného. Vy.“

„Já?“

„Jo, voníte po květinách.“

„Sprchovala jsem se.“

„Byla voda dost teplá?“

Alex pokrčila rameny. „Vlažná, ale pořád lepší než nic. Bohužel, už jsem to nemohla déle vydržet.“

Luke si zamnul svoje dvoudenní strniště. Něco na tom bylo. „To není špatný nápad. Zbylo nějaké mýdlo?“

Žertovně začichala směrem k němu. „Mělo by to stačit.“ Luke se zasmál. „Pochopil jsem.“ Chystal se vstát.

„Pomůžu vám,“ řekla a přiskočila k němu.

S rukou kolem jeho pasu ho donutila přenést váhu z nemocné nohy na sebe. Luke ji objal paží a dovolil si ten luxus pohladit ji dlaní po zádech. Skoro ztratil rovnováhu a bolest v koleni s tím neměla co dělat. Podíval se, aby se přesvědčil, a potom rychle zamrkal, aby se konečně probral.

Žádná podprsenka.

Věděl jistě, že ji na sobě měla předtím. Co se s ní stalo? Podíval se znovu. Jo, je to jasné jako den. Vztyčené bradavky se rýsovaly na materiálu jejího svetru. Pro někoho normálního, za normálních okolností, by to nic neznamenalo. Možná to dokonce ani nebylo tak nápadné. Problém byl, že on už hranice normálnosti překročil a nacházel se ve stavu permanentního vzrušení.

Ovšem, proč to udělala? Proč si sundala podprsenku? Podíval se dolů pod její pás a nahlas polknul. A kdoví, co ještě?

Jeho libido zrychlovalo a prohánělo jeho krev tepnami v alarmujícím tempu. Nesmírně toužil, kromě jiného, pohladit prsty ta zralá poupata… tatáž, která se zdvihala a zase klesala před jeho objektivem, když se koupala. Ta představa ho úplně zmrazila. Stáhnul ruku. „Myslím, že zbytek dojdu sám,“ řekl a kulhal ke koupelně.

Luke zapálil svíčku, zavřel dveře a opřel se o umyvadlo.

Pohlédnul na svůj odraz v zrcadle a otřásl se. Kamaráde, sprcha bude definitivně na místě. Zapomeň na vlažnou. Potřebuješ studenou. Otevřel skleněné dveře sprchy. Ucítil, jak se mu něco zachytilo na paži. Podíval se blíž a rozeznal Alexino spodní prádlo… zatoulaná podprsenka, punčocháče a spodní kalhotky, ty nejmenší, jaké kdy v životě viděl.

Zavřel oči a zasténal. Vzpamatuj se, člověče! Rychle hodil její spodní prádlo do umyvadla. Svléknul se a skočil do sprchy. Otočil kohoutkem na maximum. Voda ho zasypávala drobnými ledovými jehličkami, zatímco se rychle mydlil a oplachoval. Působilo to zázračně na snížení jeho teploty a byl za to vděčný.

Luke vyšel ze sprchy a osušil se, jak jen to šlo. Vzal si příklad z Alexandry, vynechal slipy a vklouznul do džínů. S nesmírnou pečlivostí znovu naaranžoval Alexandřino spodní prádlo na dveře sprchy. Hodil své tričko a slipy do umyvadla, vypral je a pověsil je k jejím věcem. Dlouze se na věci visící přes dveře zadíval. Intimita téhle scény ho přemohla.

Tolik k účinku studených sprch!

Přejel si rukou po zarostlém obličeji. Dal by nevím co za oholení. Otevřel skříňku na léky a prohlížel, co v ní je. Zdálo se, že majitelé mysleli na všechno. Byly tu různé balíčky se vzorky toaletních

potřeb. Našel malou tubu zubní pasty a použil prst jako kartáček, pak našel vzorkové balení holicích strojků na jedno použití, které si hovělo v druhé poličce v těsné blízkosti aspirinu. Nebyl tu žádný krém na holení, ale to mu tolik nevadilo. Už se holil za mnohem drsnějších podmínek.

Luke už se chystal skříňku zavřít a začít s holením, když koutkem oka zahlédl malou, čtvercovou, rudou krabičku, částečně schovanou na horní poličce. Srdce se mu rozbušilo, když instinktivně uhodl, co to je. Jako ve zpomaleném filmu se pro ni natáhl. Jeho nejtoužebnější přání… a současně největší obava se potvrdily.

Zíral na krabičku kondomů a věděl s určitostí, že někdo tam nahoře ho zkouší.

Ne, prosím, tohle ne. Jestli existovala jediná věc, která ho ještě držela zpátky, pak to byl fakt, že neměl žádnou ochranu. To by jí neudělal, ani sobě. Eliminace tohohle problému prakticky otevřela dveře tolika nekonečným možnostem, že jeho tělo začalo tuhnout jen při pouhém pomyšlení na ně.

Ztěžka polknul. Dala se udělat jen jediná věc. Zbavit se toho. Ale jak? Nemůže dost dobře hodit krabičku do odpadků. Alex by ji uviděla. Rozhlédnul se po malé koupelně. Nebylo tu žádné okno a žádný úkryt. Možná bude nejlepší, když krabičku prostě vrátí zpátky, kde byla. Předtím si jí nevšimla. Není důvod si myslet, že si jí všimne teď. Otočil krabičku vzhůru nohama a nápisem dozadu a schoval ji do horního rohu skříňky. Zítra ráno ji strčí do kapsy a zahodí ji v lese.

Spokojeně se usmál nad tím, jak je charakterní a vynalézavý. Pak zabouchnul dveře skříňky a namydlil si obličej. Zaklepání se ozvalo právě, když se začal holit.

„Je všechno v pořádku?“ zavolala Alex.

„V naprostém. Hned jsem venku.“

„Ať to netrvá dlouho. Večeře je hotová,“ oznámila.

„Výborně,“ řekl. „Mám hlad jako vlk.“

Luke skončil a otevřel dveře koupelny, aby si vzal svoji flanelovou košili, která, vypraná a suchá visela na háčku. Vklouznul do ní, ale nechal si ji rozepnutou. Pomalu se vydal do pokoje. Koleno ho už po Alexině odborném ošetření tolik nebolelo, ale věděl, že

jestliže odtud chce odejít po svých, nemůže to přehánět. Možná je tvrdohlavý, ale není sebevrah.

Alex stála vedle stolu a tvářila se starostlivě. Nabídla mu židli. S hloubavým výrazem její nabídku přijal a sedl si. V okamžiku donesla malou podnožku a položila mu na ni nohu.

„Tak,“ řekla. „To by mělo stačit.“

„Díky,“ řekl, zmatený, a přesto polichocený vší tou pozorností, kterou mu věnovala. Alex se jeho zmatku usmála. „Přinesu večeři.“

Luke ji sledoval, jak se pohybuje místností a připadal si jako do rohu zahnaný zajíc. Co se to chystá? Neměl tušení, a momentálně mu to bylo jedno. Nemohl z ní spustit oči. Její přítomnost ho naplňovala pocitem klidu a míru. A současně samotný vzduch kolem nich se zdál být nabitý k prasknutí očekáváním, které se jen zvyšovalo vždy, když prošla kolem.

Když Alex podávala večeři, její plná ňadra se mu kolébala téměř u obličeje. Silou strčil obě ruce pod stůl a pevně je sevřel, aby se ubránil pokušení dotknout se těch vábivých kopečků. S úspěchem se udržel v klidu a raději upřel oči na neidentifikovatelný obsah talíře, který položila doprostřed stolu.

„Co je tohle?“ zeptal se.

„Tuňák na španělských olivách,“ odpověděla.

„To slyším poprvé.“

„To proto, že jsem to právě vymyslela.“ Nabrala plnou vidličku a nabídla mu. „Ochutnejte.“

Luke neochotně otevřel ústa. Pomalu žvýkal a oči se mu rozšiřovaly. „Není to špatné,“ řekl. „Vůbec to není špatné.“

Alex mu podala skleničku. „Teď to spláchněte tímhle.“ Napil se. „Víno.“

„Ano.“

„Kde jste ho vzala?“

„Schovávalo se ve skříňce. Je dobré, že?“

„Jo,“ řekl, vzal si od ní skleničku a vyprázdnil ji jedním douškem.

„Víno se má pít po malých doušcích,“ napomenula ho. „Vypiju tak to další,“ řekl a natáhl k ní ruku se skleničkou. Alex potřásla hlavou, nicméně mu dolila. Rozdělila tuňáka a sedla si naproti němu. Dopíjela svoje víno a dívala se, jak hltá jídlo.

„Vy nejíte?“ zeptal se.

„Za chvíli. Tohle je mnohem zajímavější.“

„Co je mnohem zajímavější?“

„Pozorovat vás.“

Lukeova ruka s vidličkou se zastavila v půli cesty. „Přestaňte,“ řekl. „Přestat s čím?“ zeptala se nevinně. „Víte dobře, s čím. S tím, co děláte.“

„Že se na vás dívám?“

„Že se na mě díváte takhle.“

„Jak se na vás dívám?“ zeptala se. „Jako bych byl dezert,“ odpověděl. „Mmm, to zní lahodně.“

Luke se odstrčil od stolu. „Alex…“ Varování v jeho hlase bylo zřetelné. „Nedělejte to. Já nejsem z kamene.“

Natáhla se a pohladila linii jeho čelisti. „To vidím.“ Naklonila hlavu ke straně. „Oholil jste se pro mě?“

„Alexandro –“

„Ne, neodpovídejte mi,“ řekla a vstala. „Dáme si další chod.“

Podávala polévku a fazole na zvláštním talíři. Nebylo to příliš exotické jídlo, ale Luke byl příliš hladový na to, aby mu to vadilo. Jedli potichu a dojídali každičký kousek.

„Myslím, že jsme měli opravdu hlad,“ řekla, když zvedala ze stolu špinavé nádobí.

„Já vám pomůžu,“ řekl Luke a snažil se vstát.

„Ne.“ Strčila ho zpátky na sedadlo.

„Je spravedlivé, abych nádobí umyl já. Koneckonců, vy jste vařila,“ odporoval.

„Příště,“ řekla. „Dnes večer vám nařizuji odpočívat.“

„Nařizujete mně?“

„Ano. Nařizuji vám.“

„Rozkaz, madam,“ řekl a žertovně zasalutoval.

„Vypijte si víno,“ řekla a zavrtěla hlavou.

Alex rychle umyla nádobí. Když skončila, vrátila se do pokoje a stoupla si za Luka. Seděl na židli s nohou na podnožce a skleničku měl opřenou o zdravé koleno. Alex mu začala masírovat zezadu krk a on se poddal pohybům jejích rukou.

„Bože, to je příjemné,“ řekl.

„Máte hrozně ztuhlé svaly,“ řekla.

Jako by to nevěděl. „To je ze spaní na té matraci. Nebo bych spíš měl říct, jak jsem se snažil spát?“

„Nemohl jste kvůli mně včera v noci spát?“ zeptala se.

„Kvůli vám? Proboha, ne,“ řekl sarkasticky. „Kopla jste mě jen šestkrát, nebo sedmkrát, to je všechno.“

Alex se vyklonila do strany, aby mu viděla do obličeje. „Jsem notoricky neklidný spáč.“

„Vyprávějte mi o tom,“ řekl s úsměvem.

„Vyprávějte mi o vás.“

Luke pokrčil rameny. „Není moc co vyprávět,“ odpověděl opatrně.

„Žádná manželka?“

„Ne.“

„Žádná přítelkyně?“

„Hm.“

„Vůbec nikdo speciální?“

„Nikdo.“

„Jak je to možné?“ zeptala se. „Jste bezesporu pohledný muž.

Proč vás někdo už dávno nepolapil?“

„Nechci být polapený.“ Dopil víno a položil skleničku na podlahu. „A co vy? Tam venku musí být fronta mužů, kteří se jen třesou, aby vám navlékli prsten na prst.“

„Je tam…“

„Slyším tam nějaké ale.“

Alex se usmála. „Velké ale“ řekl. „Většina z nich nechce mě.

Chtějí to, co si myslí, že vidí.“

„A to je?“

„Tvář, tělo, peníze –“

„Nezapomínejme na skromnost.“

Kamarádsky ho šťouchla do paže. „A tu také.“

Sevřel její pěst v ruce a přitáhl ji dopředu, aby na ni viděl. Jeden po druhém jí narovnal prsty a mlčky zkoumal její dlaň. Alexino srdce začalo bít rychleji. Byl tak hřejivý, tak vitální, tak mužný. Cítila se proti němu v takové nevýhodě. Dosud on mátl ji, provokoval ji, dráždil ji. Vyprostila se a pohladila ho po teď hladké tváři.

Luke se snažil nehýbat. Kdyby se pohnul, věděl, co by udělal. Strhnul by ji na klín a líbal by ji tak, až by se jim oběma točila hlava. A kde by potom byli?

Na cestě nikam.

„Jste velmi hezký muž, Luku Strattene,“ zašeptala. „Zjistila jsem, že navzdory všem vašim viditelným vadám –“ usmála se „– neexistuje nikdo jiný, s kým bych chtěla právě teď být.“

Naklonila se a políbila ho. Byl to pouhý dotyk rtů, ale v Lukově vědomí byl právě sváděn zápas s planoucím ohněm spalující vášně. Stisknul zuby, aby sám sobě zabránil polibek opětovat. Bylo to to nejtěžší, co se kdy v životě pokusil udělat…

„Luku…“ řekla Alex měkce s ústy na jeho ústech, „polib mě.“

„Ne.“

„Proč? Nechceš?“

„Ano, chci.“

„Pak –“

Luke ji uchopil za předloktí. „Nezačínej něco, co nemůžeš dokončit.“

„Kdo říká, že nedokončím to, co začnu?“

„Přestaň mě dráždit, Alexandro. Nehodí se to.“

„Co když tě nedráždím?“ Luke se jí díval upřeně do očí. Byla vážná. „Nabízíš to, co si myslím, že nabízíš?“

Alex nervózně polkla. „Ano.“

„Jsi si jistá?“ zeptal se.

„Ano, jsem si jistá.“

Luke potichu zaklel, odstrčil ji a vstal ze židle. Přešel ke dřezu, opřel se a odlehčil svojí bolavé noze. Dlouho ji zamyšleně pozoroval.

„Proč to děláš?“ zeptal se. „Právě dnes ráno jsi mě seznámila s řadou pravidel. Teď se všechna ruší.“

„Já… rozmyslela jsem si to. Chci, aby ses se mnou miloval. Je to tak strašné?“

„Strašné? Ne, není to strašné. Je to… bláznivé. Ano, to je to. Je to naprosto šílené.“

„Proč je to tak šílené? Jsme oba dospělí. Trčíme tady. Líbíš se mi.

Já se líbím tobě. Kdo se to dozví? Komu na tom záleží?“

„Mně na tom záleží,“ řekl měkce. „A možná, že se nechystám být jen další zářez na sloupku tvojí postele.“

„Tohle si myslíš?“

Alex cítila, jak jí nečekaně vytryskly slzy.

Luke je viděl v jejích očích, slyšel zajíknutí v jejím hlase a to proniklo kamennou hradbou kolem jeho srdce. Jako robot opustil útočiště v rohu místnosti a šel k ní. Vzal ji do náručí a přitisknul ji k sobě. Objímal ji, jako by byla to nejcennější, co kdy držel.

„Opravdu si to myslíš?“ opakovala hlasem, který tlumila jeho košile.

Luke jí zvedl hlavu. Prsty jí pročísl vlasy.

„Ne. Nevím, proč jsem to řekl. Vlastně, vím. Řekl jsem to, abych tě zastavil.“

„Nezastavuj mě. Nezastavuj sebe.“

„Jeden z nás musí mít rozum. Po zítřku se už možná nikdy neuvidíme.“

„Tak mějme dnešní noc. Jen tuhle jednu noc… Luku?“

Její prosba v něm zvedla nečekanou vlnu emocí. Políbil ji. Neměl na vybranou. Už od té chvíle, kdy se probudil a viděl ji sedět u ohně. Postarala se o přípravu báječného jídla v těch nejprimitivnějších podmínkách. Koneckonců, byla to ta nejdráždivější scéna, jaké kdy byl svědkem… a to všechno pro něj.

Cítil, jak ho přemáhá touha. Musela to cítit také, protože se k němu přitiskla, konejšíc jeho vzrušení mezi svýma nohama. Rozevřel jí ústa jazykem a ona ho přijala. Chutnala tak sladce, směs vína a ženy, lepší než všechny, které kdy ochutnal předtím.

Luke jí vjel rukama pod svetr. Přejel jí nahoru a dolů po zádech a bocích a jeho polibek se prohloubil. Měla měkkou, jemnou kůži, která byla na dotek stejně hedvábná jako na pohled. Jeho sen se splnil, když přikryl dlaněmi její ňadra, každou rukou jedno, a jemně je hladil. Něco zamumlala a ten zvuk rezonoval v jeho těle a uvolňoval rozkoš tak intenzivní, že téměř ztratil rovnováhu.

Alex ucítila, jak přenesl váhu a odtáhla se.

„Tvoje koleno –“

Přitáhnul ji zpět a pohltil její ústa v tak vášnivém polibku, který vymazal jakékoli pochyby, které by snad měla o jeho schopnosti stát na vlastních nohách –

Když jí začal svlékat svetr, Alex jeho ruce odstrčila. Uchopila rolák za spodní okraj, přetáhla si ho přes hlavu a odhodila ho. Protřásla vlasy a stála před ním do pasu nahá. Pohled Lukových očí ji až pálil na kůži. Zatímco čekala, až on udělá první krok, uvědomila si, jak strašně je zranitelná. Vždycky považovala to, jak vypadá, za něco samozřejmého. Nikdy si tak neuvědomila svoje vlastní tělo. Ale tady a teď, když se poprvé nabízela muži – tomuhle muži – bylo to tak děsivé, a přitom tak vzrušující, že se začala chvět dlouho potlačovanou a tajenou touhou.

„Dotýkej se mě,“ zašeptala. Nebyla schopná stát tu ani o minutu déle, aniž by cítila na sobě dotek jeho rukou.

Luke začínal ztrácet rozum. Jeho kamera nelhala. Pohled na ni zblízka byl neuvěřitelný. Kdyby udělal to, o co ho žádala, kdyby se jí dotknul, neexistovalo by nic a nikdo, kdo by mu mohl zabránit v tom, aby byla jeho. Nikdy nebyl zbabělec. Nikdy v životě ho nezastrašil nikdo a nic. Ale tahle jediná žena, která se mu nabízela, ho děsila k smrti. Alex se chvěla touhou a žádostí. Zdvihla ruce a vjela mu dlaněmi pod košili. Srdce se mu rozbušilo rychleji, když pohladila měkké prstýnky na jeho prsou.

„Luku…“ Přistoupila k němu blíž, rozhrnula mu košili a přitiskla se k němu hroty ňader. „Dotýkej se mě…“

Jako by měly vlastní vůli, jeho ruce se podrobily jejímu příkazu, ignorujíce varování jeho mozku. Luke se jí dotknul, palci přejel její tuhé bradavky, a potom jemně zamnul každou z nich mezi prsty.

Alexina kolena vypověděla službu a on ji držel, dokud se společně doslova nezhroutili na matraci. Luke ji líbal, jazykem laskal zákoutí jejích úst. Pak ji jeho rty opustily, aby ji políbily na krk, klíční kost a měkké místo mezi jejími ňadry.

Potom Luke hodil zdrženlivost za hlavu. Otevřel ústa, sevřel do nich její tuhou bradavku a sál ji přesně tak, jak o tom snil. Rozplývala se v jeho ústech jako cukroví, tak sladká, tak nádherně ženská. Jeho již napnuté tělo se rozechvělo zoufalou potřebou ukrýt

se v ní. Místo toho se přesunul k druhému ňadru a kochal se jím stejně pomalu, klidně a vytrvale.

Alex byla polapena v mocném víru touhy. Tohle bylo to, o čem její přátelé mluvili. Tohle bylo to, na co čekala. Tohle bylo ono. Objala ho rukama kolem krku a vjela mu prsty do dlouhých vlasů, masírovala napjaté svaly na jeho ramenou, konejšila tvrdé svaly na jeho pažích, neboť kouzelná moc jeho úst ji proměnila v bezmyšlenkovité zosobnění touhy. Vtiskla své boky do jeho, neuvědomujíc si proč nebo co dělá. Cítila jen potřebu uspokojit jakousi temnou, nedefinovatelnou touhu. Chtěla víc.

Luke sjel rukou po jejím boku a zarazil se na opasku jejích šponovek. Trhnutím rozepnul zip a uvolnil knoflík. Kalhoty se rozevřely a on váhavě vnikl dovnitř. Kůži měla tak jemnou a tělo tak pevné, že si dával s jejím objevováním načas.

Alex se toho nemohla nabažit. Natáčela boky vstříc jeho laskání a dožadovala se, aby směřoval rychleji níž, dolů k tomu jedinému místu na jejím těle, které toužilo po jeho doteku nejvíc.

Když se jí tam dotknul, vykřikla jeho jméno. A potom znovu a znovu. Touha v jejím hlase odpovídala touze v jeho těle. Rozevřela nohy a nadzvedla boky. Držel ji v rukou a jeho prsty se staly troufalejšími. Dotýkaly se jí znalecky a nořily se do ní jednou, podruhé a znovu a znovu, dokud nebyli oba šílení. Políbil ji. Chvěl se touhou. Byla tak vlhká, tak otevřená a žádoucí, že si byl jistý, že už se nedokáže ovládat ani o minutu déle.

Alex byla ztracená. Odešla někam pryč z tohoto světa, z takového, jak ho obvykle znala. V extázi se pohybovala vstříc jeho prstům a stoupala ke zdroji jasu tak intenzivního, že jeho žár zahříval samotnou její duši. A potom všechno explodovalo a zasypalo její vědomí úlomky světla tak bolestně krásného, až se jí oči zalily slzami.

Luke cítil její reakci a pevně ji svíral, když jí křeče rozechvívaly tělo. Přerušil jejich polibek a uhnízdil své rty v tom měkkém místě za jejím uchem, aby mohla dýchat. Srdce mu bušilo, tělo měl v jednom ohni, tvrdé jako kámen a tak žadonící o uvolnění, až si pomyslel, že mu to snad ublíží.

Pevně ji držel a zatínal zuby, aby znovu získal ztracenou kontrolu. Ona dosáhla vrcholu a to, řekl si pro sebe, je všechno, na čem záleží. Pomyslel na cívku filmu ve své kapse, a na to, jak ji podvádí. Také ho napadlo, jak se bude Alex cítit, až zjistí, což bez pochyby udělá, kdo je on.

Za daných okolností je tohle to nejmenší, co pro ni může udělat. Když nic jiného, ona bude mít na památku tuhle malou rozkoš, a možná, že jednou na něj bude myslet s vlídností. Možná mu dokonce i odpustí. A jeho trestem bude, že odepře sám sobě to jediné, co, jak si uvědomil, chce víc, než cokoli jiného. Budiž. To přežije. Dnešní noc daruje jí.

SEDMÁ KAPITOLA

Alex vklouzla do svetru a položila se zpátky na matraci. Luke ležel na boku vedle ní. Přitulila se k němu, vztáhla ruku a špičkami nehtů ho jemně škrábala na prsou. Usmála se na něj. On její úsměv neopětoval. Vlastně vypadal docela politováníhodně. Miloval ji, ale nemiloval se s ní. Cítila se uspokojená, i když ne úplně. Chtěla mu to oplatit, způsobit mu takovou rozkoš, jakou on způsobil jí. Když se o to pokusila, naprosto ochladí.

„Luku?“

„Hmm…“

„Proč jsi přestal?“ Neodpověděl.

„Ty se se mnou nechceš milovat?“

„Chci. Strašně moc.“

„Tak, proč jsi to… nedokončil?“

Odhrnul jí z čela zatoulanou kadeř rudých vlasů. „Protože jsou tady věci, na které nesmíme zapomínat.“

„Jako co?“

„Jako ochrana. Žádnou nemám.“

Alex se k němu otočila. „To mě ani nenapadlo.“

Ale jeho evidentně ano. Pomyslela si, co si asi Luke o ní musí myslet doopravdy. Nicméně, k čemu by jí bylo dobré, kdyby mu to vysvětlila? Neuvěřil by jí stejně ani slovo.

Odvrátila se. Luke natáhl ruku, vzal ji za bradu a přinutil ji tak, aby se na něj znovu podívala.

„Mohla bys být těhotná,“ řekl. Nespouštěl z ní oči.

„Těhotná?“ řekla. Sklopila oči a ukryla je za řasami.

„Předpokládám, že to by nevyhovovalo.“

„Řekl bych, že ne.“

Odtáhla se od něj. Vzdálenost byla nepatrná, ale přesto významná. Alexin smích měl tenký, nepřirozený zvuk. „Je dobře, že jeden z nás přemýšlí. Kdybych rozhodovala já, pravděpodobně bychom se teď kouleli po podlaze a milovali se šíleně, vášnivě, bezmyšlenkovitě celý –“

„Alex! Přestaň. Nechtěl jsem se tě dotknout. Chtěl jsem tě potěšit. Myslím, že se mi to podařilo.“

Natáhla se a pohladila ho po tváři. „Ach, Luku, podařilo, ano.

Jenomže já bych chtěla udělat to samé pro tebe.“

Luke položil svoji ruku na její a zavřel oči. Jeho tělo stále žhnulo. Byl stále napjatý a nanejvýš vzrušený z její blízkosti, z melodie jejího hlasu, z její vůně, která mu pronikala až pod kůži.

„Nechci udělat nic, co by tě zranilo, Alex.“

Pomalu a velmi žensky se usmála. „Nedovedu si představit, že bys dělal něco takového.“

„To si myslíš teď. Jednou, až budeme odsud pryč, možná změníš názor.“

Jednou, až zjistíš, kdo jsem a co jsem udělal.

„Nezměním,“ řekla hlasem plným přesvědčení.

Luke vstal. Musel. Kdyby poslouchal dál její zvláštní logiku, leželi by si zpátky v náručí, líbali by se, dotýkali a kdo ví co ještě. Musí to být on, kdo udrží situaci v mezích.

Kdyby byli zpátky ve skutečném světě, řekl by jí pravdu. Řekl by jí, že neměl v úmyslu fotografie prodat. Řekl by jí, že ji chce na víc než jen na jednu noc ve studené, opuštěné chatě uprostřed lesů. Potom by bylo na ní rozhodnout, jestli to je něco, co by chtěla od někoho, jako je on… od reportéra. Přesně takového jako jsou ti, kterými opovrhuje.

Přešel ke stolu, uchopil láhev s vínem a nalil si.

„Pro mě taky,“ zavolala na něj. Luke naplnil její sklenici a donesl ji Alex. Vlasy měla rozcuchané. Vypadaly jako záplava medově rudého hedvábí. Musel se přemáhat, aby do těch hedvábných pramenů nezabořil prsty.

„Díky,“ řekla a zvedla sklenici, aby mu připila. Skleničky zazvonily. „Na laviny a na osud,“ řekl spíše pro sebe než jí. „Osud?“

„Jak bys nazvala to, že jsme tady zůstali trčet spolu?“

Usmála se. „Osud je fajn. Jen mě překvapuje, že to říkáš ty.

Nevypadáš jako metafyzik.“

„Mám v sobě zákoutí, o kterých se teprve dozvíš, drahoušku,“

řekl a žertovně se před ní uklonil.

Alex se zasmála. Bylo toho tolik, co se o něm chtěla dozvědět, ale právě teď bylo její ego poraněné a jedna otázka se zdála být důležitější než všechno ostatní.

„Luku?“

„Ano?“

„Kdybychom… tedy… nevím, jak to říct, aniž by to nevyznělo směšně.“

„Prostě to řekni,“ řekl a napil se vína.

„Fajn. Řeknu to. Kdybychom měli ochranu, ty by ses…“

Lukovi se zastavilo srdce v hrudi. Polkl víno najednou. „Jestli bych se s tebou miloval?“

„Ano. Udělal bys to?“

Obrázek malé rudé krabičky kondomů schované na horní poličce skříňky na léky mu blesknul myslí. Sevřel pravou ruku v pěst. Upřeně se na ni díval. Srdce měl na dlani a v očích touhu, k níž by se nepřiznal, ani kdyby ji mohla vidět.

„Okamžitě, miláčku,“ zašeptal. „Ve světelné minutě.“

Pomalý úsměv se rozlil Alex po obličeji. Zvedla skleničku a prohlížela si ho přes její okraj. „Díky,“ řekla měkce. „Myslím, že jsem to potřebovala slyšet.“

„Rádo se stalo,“ odpověděl. Věděl naprosto jistě, že kdyby Bůh rozdával zvláštní body za malé nevinné lži a skalní sebekontrolu, právě si zasloužil zlatý trůn na nebesích.

Pohladila místo na matraci vedle sebe, a Luke si k ní, navzdory svému nejlepšímu přesvědčení, lehnul.

„Budu trvat na tom, abys to dodržel,“ řekla.

„Dodržel co?“

„Svůj slib, že se se mnou budeš milovat. Až se odsud dostaneme.“

„Platí,“ řekl, „jestli to pořád budeš chtít.“ Alex se posadila. „Proč bych neměla?“ Luke zamumlal. „Kvůli celé řadě věcí.“

„Jako třeba?“

„Až budeš zpátky u tatínka, leccos se může změnit.“

„Nemyslím si, že by tě tohle muselo znepokojovat. Táta se mnou teď není vůbec spokojený. Kvůli té svatbě a vůbec.“

„Svatbě?“ Začínal v tom být vážně dobrý.

Alex se zasmála. „Tohle se mi na tobě líbí, Strattene. Jsi tak skvěle informovaný.“ Naklonila se k němu blíž. „Mojí svatbě. Té, ze které jsem utekla.“

„Kdo je ženich?“ Luke se snažil být chladný, jak to jen šlo.

„Jmenuje se Justin Farrell. Je obchodním partnerem mého otce. Jsou také skoro stejně staří. Oba si tu svatbu velmi přáli.“ Škubla rameny, jako by ji zamrazilo. „Ale já už jsem v tom nemohla pokračovat.“

„Proč ne?“

„Z mnoha důvodů.“

„Tak proč jsi souhlasila s tím, že si ho vezmeš?“

Alex pokrčila rameny. „Táta mě lapil těsně po tom průšvihu s ošetřovatelskou školou. Byla jsem tak zmatená a nevěděla jsem, co chci. Justin byl sladký. Laskavý a tak trpělivý. Zdál se to být dobrý nápad, ale…“

„Pokračuj.“

„Myslím, že nakonec to všechno ztroskotalo na jediném.

Nemilovala jsem ho.“

„Je to tak důležité?“

„Pro mě ano.“

„Další beznadějný romantik,“ řekl. „Říkáš to, jako bys jich znal spousty.“

„Možná ano.“

„Jmenuj mi jednoho.“

„Moje matka,“ řekl. Dopil víno a položil sklenici na podlahu.

„Vždycky hledala svého prince na bílém koni.“

„Předpokládám, že to znamená, že ho nikdy nenašla.“

„Ne, nenašla. Ale nikoli proto, že by dost nehledala. Vdala se pětkrát, než zemřela.“

„Takže kvůli jejím neúspěchům ses rozhodl, že být romantický je základní charakterová vada?“

„To jsem neřekl. Řekl bych, že je to přijatelné… u ženy.“ Alex cítila, jak se jí začíná vařit krev. „U muže ne?“

„Ne.“

„A proč?“

„Protože muži žijí ve skutečném světě. Romantika světem neotáčí. Peníze ano. Ty bys to měla vědět líp než kdokoli jiný.“

„Mluvíš jako opravdový odborník na tohle téma.“

„Možná jsem,“ řekl tiše.

Alex k němu naklonila hlavu. Chtěla ho vzít za slovo s jeho poznámkami o ženách, ale něco v jeho hlase ji zarazilo. Její touha dozvědět se o něm víc přehlušila všechno ostatní. „Řekni mi o tom víc,“ řekla.

„Není moc co říct. Stačí snad to, že nejsi jediná, kdo má posedlého otce.“

„Ty taky? Co dělá?“

„Je bankéř.“

„Jste si blízcí?“

Luke zavrtěl hlavou. „Neviděl jsem ho, ani jsem o něm neslyšel už léta. Řekněme, že jsme měli rozdílné představy o životě a šli jsme každý svou cestou.“

„To je velmi smutné. Je mi vás líto. Obou.“

„Není třeba,“ řekl Luke, „stalo se to už dávno.“

„Myslím, že to jen potvrzuje to, co jsem řekla.“

„A to je?“

„Peníze člověka neudělají šťastným. Kdyby tuto schopnost měly, ty a tvůj otec byste byli stále v kontaktu. A já bych měla všechno, co chci.“

„A nemáš?“ zeptal se Luke s nelíčeným překvapením.

Alex se zvedla z matrace a zamířila ke stolu. Zatímco přemýšlela o vhodné odpovědi, naplnila si znovu skleničku zbytkem vína z láhve.

Otočila se k němu čelem. „Ne. A ani nikdo jiný. Ale já nejsem nešťastná. Mám báječný život. A bude to dokonce ještě lepší, až začnu s mojí nadací.“

„O čem to mluvíš?“

„Vezmu všechny svoje peníze a založím charitativní nadaci.“

„Na pomoc komu?“

„Nikomu konkrétnímu. Chci nabízet granty organizacím a jednotlivcům, kteří budou pomáhat ostatním.“

„Na někoho tak mladého to zní velmi altruisticky.“

„Nedělej si ze mě legraci, Luku. Myslím to naprosto vážně.“

Luke se na ni nedíval, když mluvil. Ohnul nohu a mnul si své koleno. „Nedělám si z tebe legraci. Věř mi. Myslím si, že je to skvělý nápad. Ale jenom to potvrzuje to, co jsem řekl já. Bez těch peněz bys

neměla žádnou nadaci, takže ve skutečnosti tě peníze dělají šťastnou.“

„To není pravda. Nekoupíš si za ně nic, co je v životě důležité.“ Posměšně se zasmál. „Rád bych ten seznam slyšel.“

„Manžela. Domov. Děti.“

Luke se na ni podíval. Představa bílých plaňkových plotů se mu roztančila v hlavě. Jejich pohledy se setkaly. „V tomhle pořadí?“

„Nejraději,“ řekla a dopila.

„Jestli tohle je to, co chceš, pak ti přeju hodně úspěchů ve veškerém tvém snažení. Pracovním i osobním.“

Tak pěkně jim to šlo. A teď se před ní ta zeď vztyčila znovu. Tvrdě na ni narazila. Alex se krátce, nervózně zasmála. „Zní to, jako bychom se už po tomhle nikdy neměli vidět.“

„Pravděpodobně se neuvidíme.“

Udělala krok směrem k němu. „Proč říkáš takové věci?“

„Protože to je pravda.“

Lukovi začala třeštit hlava. Tohle s ním vždycky dělaly konverzace tohohle typu. Nevěděl, jestli je to jeho averze k tomu, aby mluvil o své rodině, nebo její pubertální sny o perfektní lásce. Byl si jen jistý tím, že jeho hlava jako by se chystala explodovat a potřeboval se dostat odtud. Vstal.

„O tom nic nevím,“ pokračovala Alex. „Myslela jsem, že po… dobře, možná bychom mohli zůstat… přátelé.“

„Opravdu si myslíš, že je to možné?“

„Proč ne?“

„Přemýšlej. Životní styly a tak. Jsem si jistý, že na nějaké velmi pádné důvody přijdeš.“ Luke se vydal ke dveřím. „Kam jdeš?“

„Ven.“

„Je tam tma jako v ranci a zima –“

„Zima je přesně to, co potřebuju.“

Když docházel ke dveřím, Alex ho dostihla. Ucítil na zádech teplo sálající z jejího těla. Neotočil se. Místo toho sklonil hlavu a opřel si ji o dveře.

„Proč mi tohle děláš?“ zašeptal chraptivě. „Já nevím,“ řekla upřímně. „Vím jen, že mě strašně přitahuješ. Že chci, abys cítil to samé ke mně. Že chci, abys mé… také chtěl.“

Luke cítil, jak v něm vybuchuje vztek a touha a vzájemně se mísí – vztek, protože se to nikdy nemůže stát. A touha, která byla tak vytrvalá jako nepřetržitě padající sníh.

Otočil se. Místo obličeje měl masku utrpení. „To, co ty chceš… jen na tom záleží, že ano? Jsi vážně tak rozmazlená, že jediné, na co dokážeš myslet, je to, co chceš? Ne to, co cítí někdo jiný? Ne to, co je správné a co špatné?“ Luke jí chňapnul po ruce a stáhnul ji dolů pod svůj pás. „Spokojená? Vyhráváš. Chci tě. A teď mě, prosím, nech jít.“

Pustil ji a chystal se otevřít dveře.

„Ještě ne.“

Luke zavřel oči a vzdychl. „Co ještě?“

Dotek Alexiny ruky na jeho ramenou byl lehký jako peříčko.

„Tohle,“ řekl a objala ho rukama kolem krku.

Líbala ho, pokrývala malými, drobnými polibky jeho ústa, tváře, bradu, a obě strany jeho krku. Užívala si to a navzdory tomu, že zůstával nehybný a odmítal se zúčastnit, pokračovala ve svém útoku.

Nevěděla, co dělá nebo proč to dělá. Možná, že měl pravdu. Možná byla tak rozmazlená, že nevěděla, jak přijmout odmítavou odpověď. Možná to byla kombinace jeho slov, množství vína, které vypila.

Ať už bylo důvodem cokoli, jediné, co věděla, bylo, že ho potřebuje. Aby ji objal, dotýkal se jí, udělal z ní ženu tak, jak to mohl dokázat jen on. Proč to dělá tak těžké? Proč ji nenechá, aby ho potěšila? Touží po ní, to si ověřila. Tak proč s ní bojuje?

Vnikla mu do košile a spočinula mu rukama na prsou. Cítila, jak se tlukot jeho srdce zrychlil, když laskala jeho ploché mužské bradavky bříšky svých palců.

Luke zasténal. Nemohl jí odolat. Měl ji už v krvi a nebezpečně blízko k tomu, aby se mu usadila v duši. Naklonil se a políbil ji. Otevřela ústa a přijala jeho jazyk. Byl to hořkosladký polibek, ze kterého se mu zatočila hlava. Ještě nikdy nebyl tak rozpolcený a rozbouřený jako teď. V zoufalství se od ní odtáhnul, žhoucí, obolavělý a bez dechu.

„Nezlob se na mě,“ řekla.

„Já se na tebe nezlobím. Zlobím se na sebe za to, že nejsem schopný se od tebe držet dál. Copak to nechápeš?“

„Ne,“ odpověděla.

„Přestaň,“ řekl.

„Přestat s čím?“

„Přestaň se na mě takhle dívat.“

„Jak se na tebe dívám?“

„Vlaze. Zasněně. Jako bys věděla něco, co já nevím.“

„Tak se na tebe dívám?“ zeptala se.

„Jo.“

„Možná to je tím vínem.“

„Možná.“

„Na druhé straně,“ řekla, „možná ne.“

Alex zvedla ruce a přitáhla k sobě jeho hlavu. Přitiskla své rty na jeho a políbila ho znovu. Jenže tentokrát, když se dotknul jazykem jejího jazyka, přitiskla se k němu a rukama mu sjela po zádech a masírovala jeho svaly, které se jí pohybovaly pod dlaněmi.

Luke ji objal pažemi a otočil se s ní, zatímco se všechny jeho dobré úmysly rozplývaly v závoji touhy tak silné, že přestával vidět, slyšet, myslet. Zesílil své sevření a uvěznil ji mezi sebou a dveřmi. Posunula se, aby se mu přizpůsobila, a jeho napjaté tělo se uhnízdilo v jejím.

Rty jí přejel po tváři, dolů po linii čelisti k místu mezi jejími ňadry, kde se zdržel a vdechoval její vůni. Doháněl sám sebe k šílenství touhou a žádostivostí, když se dotýkal ústy jejích bradavek skrz materiál jejího svetru.

Lukův horký, vlhký dech jí pronikal rolákem a brzy se svíjela, zcela v moci jeho úst, a dychtivě žádala víc… všechno. Vztáhla ruce, rozepnula mu horní knoflík džin a rukou opatrně vklouzla dovnitř. Zalapal po dechu, když se ho dotkla.

Luke zavřel oči a znehybněl, když se její chladné prsty dotkly jeho citlivého místa. Jeho rty se vrátily k jejím. Líbal ji hluboce, nořil svůj jazyk do jejích úst v souladu s pohyby její ruky. Měl by to zastavit, věděl to, ale jeho tělo se nepřestávalo pohybovat proti ní, žádajíc jen ještě jednu vteřinu, možná dvě, tři… minutu.

Dost! Přerývavě dýchal a hlava mu třeštila vášnivou touhou tak intenzivní, že existovala jen jedna jediná cesta, jak ji uspokojit… a ta byla zakázaná.

„Alexandro, už toho o moc víc nesnesu,“ řekl.

„Nemusíš,“ odpověděla a její bezdechá prosba ovanula jeho krk.

Luke ji hrubě uchopil za ramena a odstrčil ji. Držel ji od sebe na vzdálenost svojí paže. „Myslím to vážně,“ řekl znovu, tentokrát s větším důrazem.

„Já taky.“

„Tohle nevyhraješ,“ řekl.

„Nevěděla jsem, že to je soutěž.“

„Ty jsi ji z toho udělala. Je to moje vůle proti tvojí, a já tě ujišťuju, že moje je silnější.“

Alex se vykroutila z jeho sevření. „Nebuď si tak jistý. Ještě jsme se odsud nedostali.“

„Bouřka polevuje,“ řekl, „zítra nás přijdou hledat.“

„Jen ať přijdou. To nic nezmění.“

Luke zavrtěl hlavou. „Jsi si vždycky tak jistá sama sebou, pokud jde o muže?“

Alexandra se mu podívala do očí. Věděla, co chce vědět, ale neměla odvahu říct mu pravdu. Něco hluboko uvnitř jí říkalo, že kdyby věděl, že je panna, vykroutil by se z toho. Takže raději lhala.

„Nikdo mě nikdy předtím neodmítnul.“

Luke pocítil pálivý pocit kdesi blízko u srdce, ale potom se napomenul. Nemá žádné právo tímhle způsobem o ní přemýšlet. Neměl žádné právo se o to vůbec zajímat. Jakou odpověď vlastně očekával? Ona, na rozdíl od něho, byla jen upřímná.

„Je pozdě,“ řekl tiše. „Jdi si lehnout.“

Alex začala protestovat, ale když zahlédla výraz jeho očí, rozmyslela si to. „Kam jdeš?“ zeptala se.

„Jen ven. Třeští mi hlava. Potřebuju na vzduch.“ Alex udělala krok směrem k němu. „Luku –“

Zvedl ruku, aby ji přerušil, potom si stisknul spánek. „Už ne… ne dnes večer.“

Alex se kousla do rtu, pak kývla. Pochopila, že už nemůže více naléhat. Možná jeho vůle je silnější než její, ale na druhé straně, ona

je neústupnější. Skončilo to, ale jen pro tuhle chvíli. Kromě toho, vypadá to, jako by měl bolesti.

Povzdechla si. „Fajn. Nadýchej se trochu vzduchu, možná to pomůže. Obstarám ti pár aspirinů.“ Alex se k němu otočila zády a vyrazila do koupelny.

Luke ze sebe vyrazil dlouho zadržovaný dech, otevřel dveře a přešel přes práh. Zabouchnul za sebou a vdechoval studený, ostrý vzduch. Několikrát ohnul koleno, pak zvedl hlavu k temné obloze. Sníh pořád padal, ale bouřka už se zredukovala nájemnou mlhu. K ránu, tím si byl jistý, už bude po ní.

Ještě jedna noc, řekl si v duchu. Vydržet to jen ještě jednu jedinou noc.

Masíroval si spánky a blahořečil nočnímu chladu. Pomáhal mu zmírnit bolestivé tepání v hlavě. Aspiriny mu pomůžou ještě víc. Mrazivá ruka mu sevřela žaludek.

Otočil se směrem ke dveřím. Aspiriny.

Skříňka s léky. Alex…

OSMÁ KAPITOLA

Alexandra se ohlédla přes rameno na Luka, který se za ní zjevil jako duch. „Stalo se něco?“ zeptala se s rukou na otevřených dvířkách skříňky s léky.

Stál ležérně opřený o rám koupelnových dveří a jeho tělo vysílalo směrem k ní vlny studeného, ostrého nočního vzduchu.

„Ne,“ řekl. „Co děláš?“

„Aspirin, vzpomínáš? Nechtěl jsi jít trochu na vzduch?“ zeptala

se.

„Měla jsi pravdu. Venku je příliš chladno,“ řekl a přikradl se za

jejími zády blíž. „Hlava už je lepší.“ Dlaní přibouchl dvířka skříňky.

„Zapomeň na aspirin.“

„Luku, nebuď směšný,“ řekla Alex, odstrčila jeho ruku a znovu otevřela skříňku.

Znovu dvířka přibouchnul.

„Ne, vážně, už ho nepotřebuju.“ Alexandra na něj udělala obličej.

„Co se s tebou děje?“

Jakmile znovu otevřela dvířka, jeho ruka vystřelila, aby je zavřela. Jejich lokty se srazily a ruce se střetly v poličkách. Celý obsah skříňky se vysypal na podlahu a do umyvadla.

Alex a Luke zírali na různé lahvičky, tuby… a tu jednu malou, ale velmi nápadnou, čtvercovou rudou krabičku. Pomalu, beze slova se jejich oči setkaly.

Alex zvedla krabičku kondomů a dlouho se na ni upřeně dívala. Luke pozoroval, jak se jí v obličeji objevují různé emoce, z nichž poslední byl výraz absolutního znechucení.

„Ty jsi o tom věděl, že ano?“ zeptala se. Nemělo smysl lhát. „Ano.“

Alex pomalu kývala hlavou a v duchu si vybavovala jeho slova.

Okamžitě, miláčku. Ve světelně minutě. Cítila, jak se jí svírá hrdlo.

„Omluv mě,“ řekla a protáhla se kolem něho.

„Alexandro…“ zavolal Luke, potom ji následoval do pokoje.

Její oči zachytily odraz ohně a zářily, když se na něj podívala. Začala přešlapovat dopředu a dozadu, jak se střídavě dívala na krabičku ve svojí ruce a na něj.

„Proč?“ zeptala se.

„Proč co?“

„Proč jsi mě donutil absolvovat tu absurdní a trapnou konverzaci o milování a ochraně, když jsi celou tu dobu věděl o tomhle?“ Zvedla ruku s krabičkou.

Luke udělal krok směrem k ní, ale krabičku si nevzal. „Měl jsem svoje důvody.“

„Ale? Vážně? Nechtěl bys je se mnou sdílet? Nechtěl bys mi říct, co z toho máš, když ze mě děláš blázna?“

„Nedělám z tebe blá –“

„K čertu s tím!“

Vykřikla a hodila krabičku do ohně.

Luke instinktivně vyrazil dopředu a bezmyšlenkovitě strčil ruku do krbu, aby krabičku zachránil.

„Proč jsi tohle, proboha, udělala?“ zeptal se, když krabičku uhasil a hodil ji na stůl.

„Proč ne?“ řekla. „My pro ně určitě nemáme žádné uplatnění.“ Otočila se od něj. Strhla z háčku bundu a otevřela dveře.

„Kam jdeš?“

„Ven.“

„Tím se nic nevyřeší.“

„U tebe to funguje, ne? Pokaždé, když už nemůžeš vydržet být se mnou, utíkáš ven.“

Přiblížil se k ní za jejími zády a dveře zabouchl. „Nefunguje,“ řekl měkce. Druhou rukou ji prakticky uvěznil mezi sebou a dveřmi. Naklonil se k ní. „Nemůžu od tebe utéct. Mám tě v hlavě –“

„Lži –“

„Ne. Mám tě v srdci.“

Alex pohodila hlavou, odmítajíc se otočit a podívat se na něj. Byla rozzlobená, ponížená a tak hluboce zraněná, že měla pocit, jako by měla do prsou vražený nůž.

„Neříkej věci, které tak nemyslíš, jenom proto, abych se cítila líp.“ V jejím hlase byl náznak zadržovaného pláče.

Luke vyprostil bundu z její pěsti a hodil ji na podlahu. Položil jí ruce na ramena a otočil ji k sobě. „Všechno, co jsem ti řekl, jsem tak myslel.“

Oči se jí zalily slzami.

„Co třeba –?“

„Všechno.“

„Tak proč-?“

„Mám své důvody.“

„To už jsi říkal. Jaké důvody?“

Luke zaklonil hlavu a na chvíli se zadíval na strop z trámů. Pak se pohledem vrátil k Alex. „Nejsem ten, kdo si myslíš, že jsem.“

„Nevím, co to znamená,“ řekla.

„To znamená, že kdybys věděla, kdo jsem, nechtěla bys…

Řekněme jen, že bys chtěla být ode mne co nejdál.“

„Kdo jsi? Vrah?“

„Ne, nebuď směšná,“ řekl.

„Zloděj?“

„Alex –“

„Tak co? Kdo bys tak mohl být, tak hrozný, že si myslíš, že bych tě nechtěla?“

„Reportér.“ Alexandra otevřela pusu nad tímhle prohlášením.

Hořký úsměv mu zkřivil obličej. „Zavři pusu, Alex.“

Nemohla tomu uvěřit. „Takže jsi mě přece sledoval, že ano?“

„Ano.“

„Věděla jsem to!“ Odstrčila ho, otočila se, a pak se k němu znovu obrátila. „Bože,“ řekla, skoro jen pro sebe, „kdy se naučím důvěřovat svým instinktům? Věděla jsem, že po mně jdeš. Pro koho pracuješ?“

Jmenoval známé, i když neblaze proslulé noviny.

Alex potřásla hlavou. „Ty absolutně nejhorší ze všech. Jak jsi mohl?“

„Potřeboval jsem peníze na další výpravu.“

„Afrika, že?“ zeptala se.

„Ano, Afrika.“

Alex ukázala na jeho špatné koleno. „A Střední Amerika?“

„Taky. Jsem zpravodaj.“

„Tak proč pracuješ pro ten odporný plátek?“ zeptala se.

Luke si rukou prohrábnul vlasy. „Jen příležitostně. Noviny kupují moje reportáže, ale neplatí tak, jak bych chtěl.“

Alexandra si odhrnula vlasy z obličeje. Stočila je do uzlu na vrcholku hlavy a držela je tam. „Měl jsi vůbec v úmyslu mi to říct? Nebo jsem si o tom všechno měla přečíst ve sloupku hned vedle dvouhlavého dítěte mimozemšťana?“

„Měl jsem v úmyslu ti to říct, jakmile budeme odtud venku.

A žádná senzace z toho nebude. Neprodám to.“

„Proč? Jsem si jistá, že to má hodnotu celého jmění. Už ten titulek vidím –“ rozpustila si vlasy a zvednutýma rukama udělala rámeček „– SKOTAČÍM NAHÝ VE SNĚHU S ALEXANDROU

BECKOVOU. Pravděpodobně to bude financovat dva nebo i víc tvých malých výletů.“

„Víš sama, proč.“

„Ne,“ řekla. „Nevím.“

„Protože to, co se děje tady, se netýká nikoho. Kromě nás.“ Chtěla ho nenávidět. Chtěla na něj křičet, zuřit a vyškrábat mu oči. Chtěla ho uhodit do prsou, kopnout do jeho bolavého kolena, a vzít do hrsti ty nádherné dlouhé vlasy na jeho krku a prudce škubnout. Samozřejmě, nic z toho neudělá. „Nevěřím ti,“ řekla tiše.

„Je to pravda. Nechtěl jsem s tím začínat, dokud jsme tady uvězněni, protože…“

„Protože co?“

„Protože jsem nechtěl mít tuhle… diskusi.“

„Oh, to je to, co jsme měli? Diskuse?“ zeptala se.

„Alexandro, snažím se ti říct pravdu.“

Alexandra ho pozorně pozorovala. „Je to všechno?“

Luke zaváhal. Nemusí jí říkat o fotografiích, a ona se o nich nikdy nedozví. Už se rozhodl, že je neprodá. Pokud se jeho týče, nikdy neexistovaly.

„Ano, to je všechno.“

Klidně tam stál a opětoval její pohled, když si ho měřila. Zasloužil si to. Bylo to to nejmenší, co pro ni mohl udělat. Brzy ho ale začalo bolet koleno a začal být netrpělivý.

„Řekni něco,“ řekl.

„Co chceš, abych řekla?“

„Nevím. Ječ. Křič. Dupej nohama. Něco. Cokoli. Jenom tady tak nestůj a nedívej se na mě.“

„Zranil jsi mě, Luku Strattene,“ řekla. „Já vím.“

„To je všechno, co řekneš?“

„Je mi to líto?“

„To není dost dobré,“ řekla. „Padla jsem ti kolem krku a ty jsi mě odmítnul. Cítím se jako…“ Zavřela na chvíli pevně oči a pak pokračovala. „Když jsi mě nechtěl, měl jsi to prostě jen říct.“

„Já tě chci,“ řekl měkce.

„Jak moc?“

„Strašně moc.“

Alex ho pozorovala. Zdvihla ruku a ukázala na krabičku kondomů na stole. „Už se není na co vymlouvat,“ řekla. „Ne. Už ne.“

Kousla se do rtu. „Tak… to dokaž.“

Luke nejen cítil, ale i slyšel, jak se mu krev prudce valí do hlavy. Neodpověděl jí. Nemohl promluvit. Stěží dýchal. Krev mu pulsovala v uších a vymazávala všechny racionální myšlenky. Udělal krok směrem k ní.

„Neříkej to, jen abys vypadala hodná. Bez legrace.“ Zvedla bradu. „Myslím to vážně.“

Luke udělal další krok, pak ještě jeden. Alex sledovala jeho pohyb. Když ji zasáhla předzvěst jeho záměru, její předstíraná odvaha ji opustila a instinktivně udělala jeden krok dozadu vždy, když on pokročil dopředu. Zastavila se, když za sebou ucítila kuchyňskou linku a za zády se jí pevně chytila rukama.

A pak stál před ní a jejich těla se téměř dotýkala. Luke jí položil ruce na boky a sklonil se nad ní.

Byl tak mohutný.

Kde jsi byla, Alexandro? On nevyrostl za poslední dvě minuty. Ale vypadal větší než předtím. Tyčil se nad ní tak, že musela zaklonit hlavu, aby mu viděla do obličeje. Nevypadal zrovna nebezpečně, ale vypadal… mocně. Cítila, jak se jí zrychluje puls.

„Rozmyslela sis to?“

„Ne.“

„Dobře.“

Přitiskl jí rty na ústa a políbil ji. Alex zavřela oči a nechala se jím vést. Hledajíc oporu, uchopila ho za silná ramena. Dobře udělala. Tohle byl polibek s velkým P. Alex vytřeštila oči. Pozoroval ji,

zatímco ji líbal. Jeho oči barvy whisky se zabodávaly do jejích přímo a vytrvale, zatímco jeho ústa jí působila závrať. Vypadalo to, jako by se ptal na celou řadu věcí. Nejen jí, ale i sám sebe. Pomalu si stoupla na špičky a obtočila mu nohu kolem kotníku. Zřetelně a jednoznačně mu řečí svého těla odpovídala na jeho nevyřčené otázky. Luke jí sjel rukama dolů na zadeček. Celá mu roztávala v dlaních…

Zdvihnul ji na kuchyňský pult a vklínil se mezi její kolena. Jeho rty opustily její ústa, aby políbily její tváře, bradu a teplé, měkké místečko za jejím uchem. Alex dýchala těžce, jako běžec dobíhající maratón.

Luke jí vyhrnul svetr, odhalil její ňadra a zabořil mezi ně obličej. Vdechuje její vůni, snažil se ze všech sil ovládat svoji rostoucí touhu. Bez úspěchu. Musel ji ochutnat, vzít ji do úst a sát ta sladká poupata, dokud nebyla tak tuhá, plná a horká, jako když je poprvé uviděl okem své kamery.

Alex se sklonila, políbila ho na temeno hlavy a vnikla rukama za límec jeho košile, aby pohladila pevné svaly na jeho zádech. Úplně hořel a žár jeho kůže spaloval ji.

Jeho rty se vrátily k jejím, hladově a bezhlavě hledajíce kontakt s jejími ústy. Alex ho vzrušené objala stehny, zkřížila nohy a zaklesla kotníky do sebe, aby ho k sobě připoutala ještě těsněji.

Luke ani ve snu nepomyslel na únik. Jediná souvislá myšlenka, kterou měl, byla zbavit se bariéry z oblečení, které mu připadalo hrubé a drsné.

„Chci být tady –“ přitiskl se k ní, „– v tobě. Ach, miláčku, hluboko v tobě.“

„Ano,“ zašeptala mu do úst. „Prosím. Ach, prosím, Luku. Hned.“

Víc Luke nepotřeboval slyšet. Zvednul ji a nesl ji k matraci. Alex něco zamumlala, když míjeli stůl, a Luke ji spustil níž, aniž se zastavil. Pustila se jeho ramen jen na tak dlouho, aby ze stolu sebrala malou rudou krabičku.

Těžce spolu dopadli na matraci.

„Tvoje koleno –“

„Jaké koleno?“

Jeho koleno bylo to poslední, na co by Luke pomyslel. Právě teď ho bolela jen jedna část jeho těla, a v této konkrétní chvíli, to byla také jediná část, která ho opravdu zajímala.

Horečnatě ji svlékal, a když se mu to podařilo, všechno, čeho byl schopen, bylo, posadit se na paty a obdivovat tu nádheru před sebou.

„Jsi tak nádherná…“

Přejížděl jí rukou po těle, od prohlubně nad klíční kostí pomalu dolů, dokud se nezastavil u místa, které po jeho doteku přímo prahlo. Alex si vůbec neuvědomovala, co dělá. „Pokračuj, nepřestávej. Ach, Luku, dotýkej se mě… všude.“

Luke nemohl přestat. Jeho prsty se proplétaly hnízdem načervenalých prstýnků. Když se jí dotknul intimně bříškem palce, celý se zachvěl.

Vstal, shodil boty a serval z těla oblečení takovou rychlostí, že ani netušil, kde skončilo. Alex sledovala jeho akrobatický striptýz a srdce se jí v hrudi rozbušilo. Nahé muže už předtím viděla. Její životní styl ponechal obrazotvornosti jen velmi málo. Ale nic, ani její nejdivočejší sny, ji nemohlo připravit na nedočkavý chvat, který jí pulsoval celým tělem při pohledu na nahého, nádherného a vzrušeného Luka.

Vztáhla k němu ruce a usmála se. Ten velmi pomalý, svůdný úsměv byl jeho konec. Sklonil se k ní a přesunul všechnu váhu na lokty.

Luke líbal její krk, vdechoval její zvláštní, erotickou ženskou vůni. Byl opilý a tak vzdálený okolnímu světu, že už ani nevěděl, a ani nedbal na to, kdo je ona, kdo je on, nebo jaké důvody je rozdělovaly.

Alexino tělo se uvolnilo. Byla ve snovém stavu, reagujíc automaticky na každý jeho dotek. A on se na ní dotýkal každého centimetru – svými prsty, svým jazykem, rty, postupoval odshora dolů, pokrývaje drobnými polibky její bříško a vnitřní strany stehen. Věděla, že si ji značkuje, ale nevadilo jí to. Ani trochu. Usmála se pro sebe. Nikdo to neuvidí. Kromě něj.

Když se jeho rty vrátily k jejím, byla připravená. Otevřela ústa a začala ho líbat, dotýkala se svým jazykem jeho a vybízela ho, aby se k ní přidal. Byla tak zralá, tak otevřená. Všechna ta léta a všechny

pochyby se vytratily zahnány radostí z toho štěstí, náhody či osudu, které ho k ní přivedly.

Byl opravdický. Byl správný.

Byl její.

Když Alex sevřela v prstech jeho penis, Luke jí zasténal do úst:

„Ach, miláčku…“

Snažil se uniknout tomu smyslného útoku. Snažil se alespoň o chvíli prodloužit rozkoš. Sáhnul po kondomu a rychle si ho navlékl. Pak se vrátil do stejné polohy, vyrovnaný a připravený.

„Dělej,“ zaprosila.

Jedním dokonalým, jistým pohybem boků do ní Luke vniknul. Skoro to bylo ono, ale něco mu stálo v cestě. Jeho mysl byla příliš zamlžená touhou, než aby mohl myslet logicky. Stáhnul se zpět a zkusil to znovu, rozhodněji. Tentokrát ucítil, jak sebou Alex pod ním trhla. Jeho mysl možná byla zamlžená, ale jeho tělo reagovalo na její neklid okamžitě.

„Alex?“ Podíval se na ni. Oči měla plné slz. „Co je ti?“

„Prosím tě, nezlob se,“ řekla a řasy se jí mokře leskly.

„Cože?“ řekl, když ho poznání o jejím panenství udeřilo jako kladivo mezi oči. Jeho tělo bylo v jednom ohni… a všechny jeho myšlenky a činy byly pod kontrolou. Zavřel oči a přitisknul své čelo na její. „Proč jsi mi to neřekla?“

„Věřil bys mi?“

„Ne.“

„Teď přestaneš, vid?“ hlas se jí třásl.

Luke jí slíbal slzy a zavrtěl hlavou. „Ne. Ani náhodou,“ řekl. Vjel jí prsty do vlasů a držel ji tak, zatímco jí jemně přejížděl ústy po rtech. „Nechci ti ublížit, miláčku, ale teď nepřestanu ani za nic. Ledaže bys to sama chtěla.“

„Já chci tebe,“ zašeptala. „Celého.“

Cítil, jak uvnitř v ní roste, tak mu její slova lahodila. To, co řekl, myslel vážně. Nechtěl jí způsobit ani tu sebemenší bolest, i když to vlastně, byť jen na chvíli, udělat musel.

„Vynahradím ti to,“ řekl a s tím slibem se jeho tělo pohnulo.

Alex mu zaryla nehty do ramen. Stále cítila bolest, ale s ní přišel příslib rozkoše tak intenzivní, že téměř uvítala počáteční nepříjemný pocit. Napínal ji, vyplňoval ji, přeměňuje ji jednou provždy v ženu, o níž snila. Téměř úplně se stáhl, a potom pomalu, s krajní opatrností, do ní vklouzl zpátky. Pohyb opakoval, dovnitř, ven, znovu a znovu, dokud ji vzrušení nepohltilo a ona se instinktivně začala pohybovat s ním, stoupajíc, vzpínajíc se k němu na cestě k jasu, který hrozil, že ji oslepí.

Vsunul ruku mezi jejich těla a našel střed její touhy. Pomalu, rovnoměrně a jistě ji hladil palcem v souladu s jejich pohyby, a tak něžně dovršil plnění svého slibu. Alex se prohnula, jak dosáhla vrcholu. Dekadentní, pohanský výkřik se narodil vzadu v jejím hrdle a našel si cestu ven jejími ústy. Vzpínala se k němu, jak ji zaplavovaly vlny rozkoše a braly ji s sebou na jízdu jejího života.

Luke nemohl stačit její nezkrotné reakci. Tělo měl napnuté na maximum příliš dlouho na to, aby s ní mohl zápasit byť jen o minutu déle. Sevřel její zadeček v rukou, zvedal ji k sobě a blížil se spolu s ní ke svému vrcholu. Byl to ten nejnádhernější, nejsilnější a nejnezapomenutelnější orgasmus, který kdy měl. Ani se nepokoušel zjistit, proč právě tenhle. Místo toho se pomalu skulil na bok, spojený s Alex víc, než by byl přiznal dokonce i teď, v tom nejdokonalejším okamžiku svého života.

Odhrnul jí z obličeje kadeř medově rudých vlasů. Usmála se na něj a přejela mu prstem po plném spodním rtu.

„Jste velmi hlučná, slečno Becková,“ řekl Luke a potlačoval úsměv.

„Byla jsem asi dost hlasitá, že ano?“

„Vzbudila bys mrtvolu.“

Laškovně ho udeřila do ramene a hned ho pohladila. „Nevěděla jsem, že to je takové,“ řekla měkce. „Já vím.“

„Mrzí tě to?“ zeptala se.

„Myslíš to, že jsem byl první, kdo se s tebou miloval?“

„Ano.“

„Ne. Přeju si jen, abych to byl věděl. Byl bych s tebou zacházel líp.“

„Nemohlo to už být lepší.“ Otřela mu rty o rty. „Díky, Luku Strattene.“

„Oh, bylo mi opravdu potěšením, slečno Becková.“ Políbil ji. Tentokrát to byl vřelý, uklidňující polibek. „Alex,“ řekl, „máš vůbec ponětí, co se mnou děláš? Mohl bych se s tebou milovat znovu klidně hned teď.“

„Udělej to,“ řekla. Usmál se.

„Všechno by tě pěkně bolelo, kdybych to udělal.“

„To je mi jedno.“

Luke se odtáhl a vstal. „Ale mně ne. Chci, abys odtud mohla odejít po svých.“

Alex se posadila a pozorovala ho, jak si obléká džíny a jde do koupelny.

„Co je tak skvělého na chození?“

Slyšela ho, jak se směje, a také se usmála. Byla tak naprosto a dokonale šťastná, spokojená a dychtivá, všechno najednou.

„Polož se,“ řekl, když se vrátil s mokrým ručníkem.

Poslechla a on ji jemně otřel. Každý pohyb jeho ruky byl jako pohlazení. Alex se natáhla, přikryla jeho ruku svojí a pohybovala jí současně s jeho.

„Víš,“ řekla, „začínám být do tebe zamilovaná.“ Lukova ruka se na chvíli zastavila. „Tohle neříkej.“

„Proč ne?“

„Protože to, co cítíš, je v téhle chvíli přirozené. Za těchhle okolností.“

„Okolností?“

„Já jako tvůj první, a tak. Trochu to všechno zkresluje.“ Dokončil svou práci a postavil se.

Alex vstala. Zvedla jeho pohozenou košili a vklouzla do ní. „Co všechno?“

Luke se na ni upřeně díval, jak tam stála oblečená pouze do jeho rozepnuté košile, která stěží halila její krémově bílá stehna. Cítil, jak v něm znovu narůstá vzrušení a podivil se, jak na ni může reagovat takhle tak brzy. Zdálo se to být šílené, že se tak neovládal, ale ona byla jako droga, a nebylo pochyb, že on je už závislý.

„Tak? O co jde?“ opakovala Alex.

„Pojď sem,“ řekl.

„Co? Luku?“

Chytil ji za ruku a pomalým pohybem ji přitáhnul k sobě. Odhrnul košili, aby mohl vzít do dlaní její ňadra. Téměř omdlela, když jí schoval obličej na rameno. Tekuté teplo jí proudilo tělem. Chtěla ho znovu stejně jako on jí.

„Myslela jsem, že jsi řekl, že když se budeme znovu milovat, nebudu schopná odtud odejít po svých?“

Luke si rozepnul džínsy a stáhnul ji dolů na matraci. Rty jí přejel přes ústa. „Ponesu tě.“

DEVÁTÁ KAPITOLA

Alexandra odmítala otevřít oči. Nechtěla, aby bylo ráno. Nechtěla, aby denní světlo násilím zaměnilo její snění za realitu. Nechtěla, aby to kouzlo skončilo.

Prosím, ještě ne.

Jeho dlouhé nohy byly propleteny s jejími, jeho paže ji objímaly tak něžně, jako by byla vzácný klenot. Byli nazí a hřála je jen pokrývka a žár jejich těl.

Alexandra žasla nad tím, že v jejich tělech ještě nějaké teplo vůbec zbývá. Naprosto ji ohromilo, že se nerozpadli, neshořeli a nezměnili se v popel po tom výbuchu vášně předešlé noci.

Minulá noc.

Byla vůbec kdy noc jako tahle? Dotýkali se kdy předtím dva lidé jeden druhého tolika božskými způsoby? Prozkoumávali se navzájem tak důkladně? Vystoupili na vrchol a našli, opravdu našli všechno, co hledali… a ještě víc? Byli tak sehraní. Nedalo se to popsat slovy.

Řekla mu, že se do něj zamilovává. Byla to lež.

Už do něj zamilovaná byla, možná už od toho momentu, kdy rozhodla, že on je ten pravý. Ve skutečnosti si mohla vybrat kohokoli. To, že to dosud neudělala, bylo dokladem toho, že taková život měnící rozhodnutí nebrala na lehkou váhu.

Možná tomu napomohla i skutečnost, že se její otec nikdy znovu neoženil poté, co její matka zemřela. Alex věděla, že Felicia Becková byla láskou Viktorova života. Nikomu se nikdy nepodařilo ji v jeho srdci nahradit.

Toto zcela viditelně Alexandru poznamenalo. Nevyslovené poselství o tom, že až to bude to pravé, pozná to, se zdálo být zapsáno v jejím srdci. Slzy jí vytryskly z očí.

Použila slovo milovat. Luke nikoli. Ochranný krunýř obklopující jeho srdce je tak neproniknutelný, že by bylo třeba mít plamenomet, aby do něj člověk udělal alespoň malou dírku. Během noci jednou nebo dvakrát měla pocit, že ho dokázala narušit, byť jen na chvíli. Ten dlouhý pohled, měkce vyslovovaná slova a hluboké, duši svírající steny musely něco znamenat. Nemohl ji tak líbat, tak se jí dotýkat a ochutnávat ji, a přesto zůstat nedotčený. Nebo ano?

Alex si připomněla výraz jeho očí těsně předtím, než vyčerpaní upadli do spánku. Byl vřelý a něžný. Ale milující?

Ať už řekla cokoli, chtěla, aby se do ní zamiloval. Nic si nenamlouvala. Bylo nepředstavitelné, že už by nikdy nesdíleli další noc, jako byla tahle.

Alexinou primární potřebou byl pocit bezpečí a jistoty. Usoudila, že být zamilovaná není zrovna to nejlepší, obzvlášť když do toho člověk skočí rovnýma nohama, aniž by se rozhlédl. Její vysoce organizovaná mysl začala odškrtávat varianty. Musela věci vytřídit a připravit plán akce.

Kdyby jen měla víc času. Ale čas se stal jejím nepřítelem.

Pomalu otevřela oči a její nejhorší podezření se potvrdila.

Bylo ráno.

A slunce svítilo.

Čas vypršel…

Alexandra se protáhla. Cítila bolest na několika velmi nových a zajímavých místech. Laskala každou tu bolest, protože každá představovala zvláštní památku z minulé noci.

„Dobré ráno.“

Alex se rozbušilo srdce. Otočila se k usmívajícímu se, rozcuchanému Lukovi. „Báječné ráno,“ řekla.

Luke se zasmál. „Budu to považovat za kompliment.“

„Přesně tak.“

Dívali se jeden na druhého a v jejich očích se odrážely velmi živé vzpomínky na to, co sdíleli.

Luke jí palcem přejel přes dolní ret. „Byla to prima noc, slečno Becková. Nikdy na ni nezapomenu,“ řekl.

Položila mu dlaň na tvář. „Ani já. Díky vám, pane Strattene, to rozhodně stálo za to čekání,“ zašeptala.

Lukovi se rozbušilo srdce. Její slova po něm chňapla a prudce ho sevřela. Bylo to jako závislost, ze které se člověk nemůže vymanit. Ta noc byla neskutečná už svým začátkem, kdy se mu nabídla. Myslel si, že jeho dar rozkoše byl tak velkorysý, tak ušlechtilý, ale nic se nemohlo vyrovnat daru, který mu položila k nohám ona.

A její panenství bylo darem, jaký nikdy nepředpokládal, že dostane od kohokoli. Byla pravda, že se zoufale bránil milování s ní,

ale jakmile akceptovala pravdu o něm, všechny překážky byly, podle něj, odstraněny. Nikdy by ho nenapadlo, ani ve snu, že bude její první milenec.

Z toho pomyšlení ho až jímala závrať. Joe ho neušetřil žádného detailu při líčení toho, jak Alexandra zachází s muži. Zjištění, že to všechno byly falešné informace, lži vykonstruované tiskem, jehož byl součástí, jím úplně otřáslo. Byl tak zmatený. Nevěděl už, co si myslí… nebo co cítí.

„Musíme si promluvit,“ řekl.

„Souhlasím,“ odpověděla.

„Měla jsi mi říct, že jsi panna.“

„Vysvětlila jsem ti to už včera v noci. Nevěřil bys mi.“

„Stejně jsi to měla zkusit.“

„Proč?“

„Protože…“

Vztáhla ruku a pohladila ho po šíji. „Proč protože?“

„Protože to hodně mění.“ Srdce jí poskočilo. „Ano?“

„Cítím…“ Luke ji přestal objímat a sedl si. „Nevím, jak tohle mám říct.“

Alex strnula. „Řekla bych, že po včerejší noci mi můžeš říct cokoli.“ Luke vydechnul.

„Alex, poslouchej mě. Nechci tě zranit.“

„Možná jsem byla panna, ale to neznamená, že jsem slabá,“ řekla a každý bolavý sval měla v pohotovosti. „Prostě nejsem spolehlivý typ. Víš, co to znamená?“

„Hodně cestuješ, je to ono?“

Opřel se a po obličeji se mu rozlil výraz úlevy. „To je přesně ono.

Jsem tam. Jsem tady. A zase ve vteřině zmizím. Bez varování.“

„A ty si myslíš, že tě chci přivázat, správně?“

„To jsem neřekl. Nech mě, abych ti vysvětlil –“

Alex se od něj odtáhla, protože všechny její obhajoby se draly na povrch silou vybuchujícího vulkánu.

„Nemusíš. Vidím ti na očích, že si myslíš, že jsem jen nějaká ufňukaná ženská, která se ti pověsí na nohu, až se budeš snažit dostat se do letadla.“

„To není –“

Alex vstala, absolutně lhostejná k tomu, že je nahá. „Ano, je. Nepopírej to. To je přesně, co si myslíš. Dobře, neměj, prosím, pocit, že máš ke mně nějaké závazky. Jsem velká holka, pokud sis toho nevšiml.“

„Všiml.“

Uklouzla jeho ironickému pohledu, a tak vznešeně, jak jen mohla ve své nahotě, odpochodovala do koupelny. Když ji nenásledoval, zabouchla dveře a opřela se o umyvadlo, potlačujíc vzlyky, které se jí draly z prsou.

Natáhla se a pustila sprchu. Studená voda jí tekla po paži, ale ona ji skoro necítila. Její frustrace ji učinila imunní vůči takovým pozemským pocitům jako teplo a zima.

K čertu s ním! Jak mohl vzít nejkrásnější noc jejího života a roztrhat ji na cáry svojí lhostejnou poznámkou? Hůř, jak mohla dovolit, aby ji jeho slova takhle zasáhla? Hřbetem ruky si rychle setřela slzy, otočila kohoutkem na maximum a vstoupila do sprchy. Kapky teplé vody jí masírovaly kůži. Nastavila jim obličej a slzy se smíchaly s vodní tříští. Brala do ruky mýdlo, když se dveře sprchy prudce otevřely. Luke stál před ní zabalený do deky, kterou beze slova shodil a vstoupil dovnitř k ní. Přitáhl ji k sobě. „Přestaň –“ začala.

„Ne, ty přestaň. Pro začátek přestaň mluvit za mě.“

Voda po nich stékala, zatímco Lukovy ruce bloudily po jejích ňadrech a bříšku. Navzdory tomu, jakou na něj měla zlost, nemohla se Alex ubránit, aby nevychutnávala jeho doteky. Voda byla chladnější a chladnější, ale ani jeden z nich si toho nevšímal.

„Necítím se být zavázán“ pokračoval. „Mám v hlavě zmatek. Jsem celý popletený a nejistý, ale rozhodně se necítím zavázaný. Všechno, o co jsem chtěl požádat, je čas. Čas pro nás pro oba, abychom si mohli rozmyslet, co dál.“

Začala téct studená voda. Alex se k němu otočila. „To myslíš vážně?“

Luke vzal mýdlo a začal jím přejíždět nahoru a dolů po jejích zádech a zadečku. „Co myslíš?“ zeptal se a přivinul se k ní.

Cítila na svém těle, že po ní znovu touží.

„Myslela jsem, že studené sprchy by měly mužskou touhu zmenšovat,“ řekla.

„Myslím, že to funguje, jen když se člověk sprchuje sám,“ řekl. Alex mu vzala mýdlo z ruky a oplatila mu jeho laskavost.

S potěšením mu prsty přejížděla kluzké tělo. Když se ho dotkla důvěrněji, spokojeně zabručel. Sklonil se k ní a políbil ji. Alex mu vyšla vstříc, narážejíc jazykem do jeho zubů, vyzývajíc ho, aby ji následoval. To udělal a polibek se prohloubil. Alex se mu začala v náručí chvět.

„Třeseš se zimou nebo touhou?“ zeptal se.

„Od každého trochu.“

Chvíli si hrál s kohoutky, ale výsledkem bylo jen víc studené vody. „Myslím, že jsme konečně bez propanu. Možná bychom měli pokračovat u ohně.“

Rychle se opláchli. Luke vyskočil ze sprchy první, zvedl odhozenou deku a přehodil ji přes sebe. Ruce držící cípy deky nechal rozpřažené, Alex vstoupila do jeho náručí a on je oba zabalil do teplé pokrývky.

„Mmm,“ řekla.

„Je to lepší?“

„Mnohem.“

„Pojď.“

Oschli u ohně, zatímco jedli arašídové máslo a sušenky. Alex se dívala na Luka, který pil, a každý pohyb, který dělal, si vrývala do paměti. Měla nepříjemný pocit, že nakonec to možná bude všechno, co jí zbude.

„Bouřka skončila,“ řekl Luke.

„Slunce svítí,“ dodala Alex.

„Dnes nás půjdou hledat.“

„Já vím.“

„Možná bychom jim měli pomoct,“ řekl. „Jak?“

„Rozpálit oheň, aby viděli kouř. Snažit se dostat k nejbližší trati. Jít po cestě a zjistit, kam vede. Sakra, nevím. Měli bychom dělat… něco.“

„Ano, máš pravdu, samozřejmě. Něco bychom měli dělat,“ řekla Alex a vstala. Začala se oblékat.

„Co to děláš?“ zeptal se Luke.

„Jestli se budeme plahočit ve sněhu, myslím, že se raději nejdřív obleču.“

Luke se zašklebil. „Nevím. Od té chvíle, co jsi vymyslela ten titulek pro článek, tak trochu jsem si tě představoval, jak tady dovádíš nahá ve sněhu.“

„Jsi nemožný,“ řekla a natáhla k němu ruku. „Jdeme, lenochu.“ Luke se jí chytil za nabízenou ruku a vstal. Měla pravdu. Lenivěl.

Lenivěl a pohodlněl. Na někoho, kdo nikdy nemohl sedět příliš dlouho v klidu, byl najednou docela spokojený s celodenním posedáváním v téhle malé chatě. Napadlo ho, za čím – nebo od čeho – se celou tu dobu hnal. Každá chvíle jeho dospělého života byla vyplněná nějakým bezejmenným nutkáním. On tomu říkal dobrodružství. Teď přemýšlel, jestli to je pravda.

Začínal se ptát na spoustu věcí. Ten znepokojující pocit se mu znovu usadil ve středu žaludku. Bílé plaňkové ploty se vznášely jako přízraky na hranici jeho vědomí. Zapudil je. Vychutnávej přítomnost, Strattene, řekl sám sobě. Nenič první dobrou věc, která se ti kdy stala, tím, že z ní budeš předčasně vyvozovat závěry.

Zatímco se Luke oblékal, Alex vykoukla ven. Paprsek božského slunečního svitu jí padl do obličeje a ona zaklonila hlavu, aby si ho vychutnala. Vítr se uklidnil. Vzduch byl pořád mrazivý, ale celkově bylo počasí příjemné. Nebezpečně těžké závěje sněhu visely ze stromů a keřů a odtávaly v pramíncích vody.

Vzala Lukovu bundu, která visela blíž k ní na háčku vedle dveří a přehodila si ji přes ramena. Nechala dveře pootevřené a vyšla ven.

„Hej,“ zavolal na ni Luke, „počkej na mě.“

„Počkám.“ Zhluboka se nadýchla čerstvého vzduchu. „Tady venku je nádherně.“

Zafoukal vítr, a proto vklouzla pažemi do Lukovy bundy, aby se zahřála. Pozdravila ji jeho vůně a ona se zachumlala hlouběji do fleeceové vložky. Připadala si jako dítě – volná, bezpečná, chráněná. Ulomila rampouch, který visel nade dveřmi, a cucala ho, zatímco obdivovala zimní pohádkovou scenerii.

„Vypadáš jako malá holka,“ řekl Luke, když k ní došel. „Cítím se jako malá holka,“ odpověděla. „Cítím se volná.“ Nabídla mu

rampouch a Luke si s přehnanou mimikou líznul. „Já taky,“ řekl. Luke ji objal, přitáhl ji k sobě a políbil ji ze strany na krk.

Opřel si bradu o její hlavu, a tak se tiše kochali krásou kolem sebe. Vzduch byl chladný a čistý a bělost sněhu byla oslepující. Mírný vítr se proplétal mezi stromy a Alex zamrazilo. Všimla si, že Luke má na sobě jen svoji flanelovou košili.

„Musí ti být zima,“ řekla. „Tady, vezmi si svoji bundu. Zaběhnu dovnitř a vezmu si svojí.“

Přes jeho námitky se začala vyprošťovat z jeho bundy. Přitom z kapsy bundy vypadl na sníh malý černý váleček. Oba, Alex i Luke, se současně sehnuli, aby ho zvedli. Alex byla rychlejší.

„Co to je?“ zeptala se. Luke ztuhnul. „Film.“

„Ty jsi dělal fotky? Čeho?“

Natáhl se a vytrhnul jí váleček z dlaně.

„Krajiny,“ řekl, a zatímco mířil zpátky k chatě, cpal si váleček do kapsy džínsů. Ve zlomku vteřiny byl zpátky s její umělou kožešinou.

„Tady,“ řekl a podával jí bundu, „vyměníme si je.“

Vyměnili si bundy a oblékli si je. Luke podal Alex ruku a vydali se směrem dolů ze svahu. Chůze byla namáhavá, protože napadlo hodně sněhu a v některých místech zapadali až po kolena.

Šli asi půl hodiny a po cestě minuli dvě další chaty. Obě byly zasypané sněhem a prázdné. Čím hlubší bylo koryto cesty, tím většími závějemi sněhu se museli brodit. Alex nepřestávala padat. Její luxusní boty byly spíš vhodné na přehlídku než do sněhu. Několikrát málem stáhla Luka s sebou dolů.

„Nebyl to zase tak dobrý nápad,“ řekl Luke, když se zastavili, aby si odpočinuli. „Možná by měl jít jen jeden z nás.“

„Ano,“ řekla Alex. „Já.“

„Ani náhodou. Já půjdu dál. Ty půjdeš zpátky do chaty.“

„Luku, měj rozum. Nemáme ani tušení, kam tahle cesta vede. Pokud vůbec někam vede. Nemůžeš se dál plahočit tímhle sněhem s tím, v jakém stavu je tvoje koleno.“

„Pořád mám šanci dojít dál, než ty,“ odporoval.

„Dobře. Ale co když se nevrátíš?“

Něco na tom bylo. Možná by se mu podařilo dostat se v pořádku dolů, ale jít zpátky nahoru by bylo horší. Jestli tahle cesta nevede nikam, bude v koncích.

Alex k němu přistoupila a objala ho rukama kolem pasu.

„Pojďme zpátky do chaty. Prosím,“ řekla.

Luke se sklonil se a políbil ji. Obličejem se jí otřel o krk, a teprve potom ji neochotně propustil.

„Sníh taje,“ řekl, spíše aby přesvědčil sebe, než ji.

„O jeden den víc nebo míň,“ dodala a tajně si přála, aby souhlasil. Chtěla se vrátit zpátky do chaty. Chtěla další noc s ním, aby se křehké pouto mezi nimi upevnilo.

„Fajn,“ řekl a Alex vydechla úlevou. „Pojďme zpátky. Jestli to tady kolem prohledávají s helikoptérou, uvidí kouř z komína jen v případě, že budeme oheň udržovat.“ Alex se usmála a on ji políbil na špičku nosu. „Nemáš z toho radost?“ Přikývla. „Víš co? Myslím si, že ty chceš jen moje tělo zpátky tam na té matraci, to si myslím.“

Alex ho lehce kousla do brady. „No, přijde na to. Co mi můžeš nabídnout?“ zeptala se.

„Jak rychle zapomínáme.“

„Já jsem nezapomněla. Ale už nemáme žádné kondomy. Všechny jsme je použili včera v noci.“

Luke se velmi pomalu a smyslně usmál. „Existují jiné způsoby, jak se milovat, Alexandro,“ řekl.

Světlo v jeho očích mělo rošťácký nádech. Ostýchavě se na něj usmála.

„O tom nic nevím. Jsem nevinná panna, a vůbec. Budeš mi muset vysvětlit, co máš přesně na mysli.“

„Mnohem raději bych ti to ukázal.“

„Tak na co čekáme?“ zeptala se.

Luke ji vzal za ruku a táhnul ji za sebou. Cesta do kopce jim trvala polovinu toho, co cesta dolů. Se smíchem a úplně bez dechu skoro upadli přes práh chaty.

Oheň pořád hořel a v místnosti bylo příjemné teplo. Alex se cítila, jako by se vrátila domů. Shodila ze sebe bundu a rychle se svlékla. Když byla nahá, laškovně zvedla ruce do šipky a skočila na matraci. Luke ji pozoroval a vrtěl nad jejím dováděním nevěřícně

hlavou. Alex si lehla na bok, jednu nohu svůdně přeložila přes druhou a rozevřela mu vstříc svoji náruč.

„Nechystáš se mě nejdřív nakrmit?“ zeptal se Luke. Alex zavrtěla hlavou.

„Mám hlad,“ řekl.

„Já taky.“ Poplácala místo vedle sebe. „Čekám na svoje instrukce, pane Strattene.“

„Vážně?“

„Ano, čekám. Pokud jsi mě ovšem nemystifikoval. Možná, že ve skutečnosti žádné jiné způsoby milování neznáš.“

„Jen žádné obavy. Znám.“

„Tak… dodrž svůj slib.“

Luke hodil bundu na podlahu. Se záměrnou pomalostí si sundal košili, rozepnul si džíny a vystoupil z nich a z bot současně. Plnou vahou padnul na matraci vedle ní. Aniž se jí dotknul, naklonil se a políbil ji tak něžně, že znovu pocítila tu zvláštní hořkosladkou závrať.

„Chci se s tebou milovat. Jen ještě jednou, miláčku, než půjdeme,“ zašeptal.

„Ukaž mi, jak,“ řekla měkce.

Přitáhl ji k sobě, hladíce ji rukama po celém těle. „Lekce číslo jedna,“ řekl a políbil ji za ucho, na tvář, a dole do měkké prohlubně mezi klíčními kostmi.

„Mmm,“ zamumlala. „Chápu.“ Políbila ho na krk a kousla ho do ramene, zatímco mu nehty sjížděla dolů po zádech. „Tohle jsi měl na mysli?“

„Přesně tak,“ řekl a pokračoval v hlazení každého centimetru jejího těla.

„Ukaž mi víc,“ žadonila. „Lekce číslo dvě.“

Luke sjel rukou dolů pod její bříško, kde se jeho prsty zapletly do hnízda rudých kudrlinek. Laskal ji tak, že ji přinutil vykřiknout nahlas jeho jméno. Nohy se jí samy od sebe rozevřely, a Luke neotálel s přijetím jejího pozvání. Palcem přejížděl to velmi intimní místo, o němž se přesvědčil, že je jejím nejcitlivějším.

Alex zasténala, když ucítila jeho prsty v sobě. „Ach! Ano,“ vydechla a prohnula se, nabízejíc se mu celá.

Poddala se jeho laskání a stejně jako on rukama prozkoumávala jeho tělo. Když se ho jemně dotknula, Luke se zachvěl.

„Dělám to správně?“ zeptala se nevinně. „Jsi rozhodně na správné cestě.“

„Tak dál,“ řekla. „Co je lekce číslo tři?“

„Myslíš, že to zvládneš?“ zeptal se. „Jestli můžeš ty, já můžu,“ odpověděla. „Fajn, tady je.“

Lukova ústa vystřídala jeho ruce a postupovala po jejím těle dolů, ochutnávala ji, kousala a lízala každý z těch měkkých úseků cesty. Pak ji políbil důvěrně a začal ji jemně dráždit jazykem. Alex se na matraci prohnula a vykřikla jeho jméno, překvapená náhlostí a intenzitou vzrušení, které vyvolala jeho ústa a jazyk. Vjela mu rukama do vlasů a svírala a otvírala dlaně v souladu s tím, jak ji zaplavovaly vlny rozkoše. Oslepující vyvrcholení ji úplně omráčilo. Padla naznak, vyčerpaná a s divoce bušícím srdcem.

Napadlo ji, že umřela a dostala se do nebe.

„Ach, ano,“ řekla, když se jí vrátil hlas. „Lekce číslo tři se mi líbí absolutně nejvíc.“

Luke se zasmál. Alex se usmívala. Cítila se tak spokojená sama se sebou. Pohled na něj jen ještě zvýšil její sebedůvěru.

„Teď jsi na řadě ty,“ řekla a převalila ho na záda.

Pomalu, plíživě se na něj vyhoupla, napodobujíc jeho pohyby.

„Dělám to správně?“ zeptala se, když laskala jazykem jeho hrudník s plochými mužskými bradavkami.

Luke souhlasně zabručel a rukou ji pohladil po zádech. Ale když ho vzala do úst, celý se napjal rozkoší. Zatímco pokračovala v demonstraci některých svých vrozených schopností, nemohl svému tělu zabránit, aby nereagovalo prudčeji, než by si býval přál. Prsty jí vjel do vlasů a pokusil se ji zadržet.

Alex zvedla hlavu. „Dělám něco špatně?“

„Myslím, že lekce číslo tři by možná mohla počkat do příště,“

řekl s přemáháním.

„Já si to nemyslím,“ řekla a chystala se pokračovat tam, kde skončila.

„Přestaň… ach, Alex… ne… Alex… nepřestávej.“ Nepřestala.

Alexandru probudil nějaký zvuk. Luke vedle ní klidně spal. Po nepřetržitém milování, kterým strávili více než polovinu dne, vyčerpaní usnuli. Podívala se z okna. Světlo stále proudilo dovnitř, ale směr paprsků se změnil. Bylo pozdně odpoledne. Čekala, bude-li se zvuk opakovat, ale už se nic neozvalo.

Pomalu, opatrně, tak, aby nevzbudila Luka, Alex sklouzla z matrace. Během oblékání nepřestala sledovat okna. Zdálo se jí, že se venku nic neobvyklého neděje. Sáhla po bundě a zamířila ke dveřím, které za sebou potichu zavřela.

Studený vzduch ji cestou dolů probudil. Sníh jí křupal pod nohama a musela se přidržovat větví keřů a stromů, aby neztratila rovnováhu. Zastavila se, když uslyšela zvuk vpředu nahoře. Pozorně naslouchala, a když se zorientovala, vydala se za ním.

Když minula jednu z dalších chat, zahlédla u ní muže v lyžařské kombinéze.

„Kdo jste?“ zavolal na ni.

„Kdo jste vy?“ opáčila.

„Alexandro!“

Alex se otočila za zvukem svého jména. Nevěřila vlastním očím. Za ní šplhalo nahoru do kopce přinejmenším půl tuctu mužů, nesoucích všechny možné součásti záchranářského vybavení. A přímo uprostřed nich mírně obtloustlý, ale velmi povědomý muž…

„Tati!“

DESÁTÁ KAPITOLA

Než si Alexandra stačila uvědomit, co se vlastně děje, byla pohlcena medvědím objetím, které jí na chvíli vzalo dech. Její otec nikdy nedával svoje city příliš najevo, a tohle emocionální objetí ji překvapilo skoro víc, než jeho náhlá přítomnost tady v horách.

Bez zaváhání ho objala kolem širokého pasu a pevně ho stiskla. Byl tak pevný a silný, že se jí rychle vrátily všechny její dívčí city k němu. Až do této chvíle si ani neuvědomila, jak hluboce děsivý celý ten zážitek byl.

„Myslel jsem, že jsem tě ztratil,“ řekl Viktor Beck hlasem zkresleným netypickým citem.

„Ach, tati. Tak ráda tě vidím.“ Jak drželi jeden druhého, Alex se najednou rozsvítilo v hlavě. Odtáhla se. „Jak jsi věděl, kde jsem?“

„Teď ne, Alexandro. Promluvme si o tom, až budeme zpátky dole v chatě. Pojď. Máme tady dole zaparkovaných pár aut.“ Rychlým pohybem ruky dal Viktor Beck signál členům záchranného týmu a vydal se na cestu dolů z kopce.

„Ne, počkej!“ Alex se zastavila. „Je tady se mnou ještě někdo.“ Ukázala nahoru směrem k chatě. „Jeden muž,“ pokračovala. „On, ehm, má zraněné koleno. Nevím, jestli celou cestu dolů zvládne sám.“

„Zbytek týmu pro něj dojde nahoru,“ řekl Viktor. „Pojď se mnou, Alexandro.“

„Tati, ne. Prostě ho tady nemůžu nechat. On, on je…“

„Ano?“

„Zachránil mi život.“ Viktor Beck si ji zkoumavě prohlížel.

„To vážně udělal?“ V jeho hlase vystřídal na chvíli obavy jeho známý sarkasmus.

„Ano. To udělal. Vážně.“

„Předpokládám, že mluvíme o jednom a tom samém muži?

Lucasi Strattenovi?“

„Ano. Ty ho znáš?“

„Slyšel jsem o něm. Otázka je, jestli ty víš, kdo to je?“

„Je to reportér.“

„Bulvární reportér. Sledoval tě.“

„Já vím. Řekl mi to. Jak jsi mě našel, tati?“

„Muž jménem Joe Ryan mi zavolal. Když budu souhlasit s exkluzivním interview, řekl mi, dozvím se, kde jsi… a s kým. Vypadá to tak, že jeho plátek platil panu Strattenovi cestu a byl vyrozuměn o jeho zmizení horskou chatou. Ryan mi zavolal okamžitě. Neměl v úmyslu vzdát se senzace kvůli nějaké obyčejné historce.“

„A ty jsi souhlasil?“ zeptala se Alexandra, rozčilená tím, že by její otec s Ryanem byť jen jednal.

„Samozřejmě, že jsem souhlasil! Neměl jsem ani tušení, kde jsi. K smrti jsem se o tebe bál. Utečeš a zmizíš si těsně před svatbou. Co jsem si měl myslet? Chtěl jsem svou dceru zpátky. Když jsem zavolal do horské chaty a zjistil, že jsi zůstala v lavině, myslel jsem… myslel jsem –“

„Že se zblázníš?“

„Ano. Okamžitě jsem sem přiletěl a zorganizoval jsem záchranné práce. Přivezl jsem na to své vlastní lidi. Ta prokletá bouřka nám zabránila začít dřív. A teď, pojď.“ Držel ji za ruku. „Je zima a odhaduji, že musíš být vyčerpaná. Jedla jsi něco?“

„Ano, naštěstí jsme našli tu chatu. Byla dobře zásobená.“ Alex znovu vyprostila svoji ruku. „Tati, já tady nahoře Luka nemůžu nechat. Nech mě jít se záchranným týmem.“

„Proč všechna ta starost o reportéra, Alexandro? Nenávidíš reportéry.“

„On není jako ti ostatní. Řekl mi o sobě všechno. Je na volné noze a cestuje kolem světa a dělá dokumentární reportáže.“

„Bravo. Řekl ti také, že prodal tvůj příběh do toho nejodpornějšího a nejnestoudnějšího plátku ze všech?“

„On jim ten příběh nedá. Slíbil mi to.“ Viktor přimhouřil oči.

„A ty mu věříš?“

„Věřím.“

„Nikdy předtím jsi v těchhle věcech nebyla naivní. Alex, co se stalo –“ kývnul hlavou směrem k chatě „– tam nahoře za ty dva dny?“

Alex se zarazila. Otcům se o těchhle věcech obvykle neříká. „Nic se nestalo. Povídali jsme si, to je všechno. Řekl mi o tom příběhu a slíbil, že to nepoužije.“

„A co ty fotografie?“ zeptal se Viktor.

„Jaké fotografie?“

„Fotografie, na kterých jsi nahá při koupání, a které ozdobí první stránku spolu s příběhem o tvé záchraně.“

„Žádné fotky neexistují, tati. Jak jsi na to přišel?“

„Ryan mi řekl všechno o své dohodě se Strattenem. On je fotoreportér, Alexandro. Nebo ti tohle snad zapomněl říct?“

Alex cítila, jak jí vstává každý chloupek na těle, když si vybavila krabičku s filmem, kterou jí prakticky vytrhnul z ruky právě dnes ráno. Ptala se ho, jestli jí řekl všechno…

„Ano, myslím, že mi tuhle drobnou informaci zapomněl říct,“ zamumlala skoro jen pro sebe.

Viktor ji vzal znovu za paži. „Můžeme teď jít? Mrznou mi nohy, jak tady stojím ve sněhu. Promluvíme si o tom dole v hotelu a ty mi řekneš, jak to bylo.“

„Ta chata,“ řekla, napůl omámená, jak ji vlekl za sebou.

„Co je sní?“

„Je třeba tam uklidit… doplnit zásoby. Majitelé –“

„Proboha, Alex. My se o to postaráme, samozřejmě.“ Tvrdošíjně ji táhl s sebou a mumlal si pro sebe, „To jsou mi starosti.“

Alex ho následovala. Ohlédla se přes rameno směrem k chatě. Záchranný tým se k ní blížil s lékárničkou a nosítky. Pomyslela na to, jak se bude Luke cítit, až ho tihle muži probudí, jak se bude divit, kde je, co se s ní stalo.

Pak se jí v mysli zhmotnil jiný obrázek. Obrázek jiného Luka, přikrčeného, schovávajícího se, jak ji lačně sleduje okem kamery, zatímco ona odpočívá, v soukromí…

Jak jen mohl?

Alexandra se zakousla do rtu, aby se ubránila pláči. Polykala svoji bolest, svůj vztek, svůj strach, a poslušně scházela za svým otcem dolů z kopce. Mráz ji štípal do tváří a pálil na rukách… ale jak tíha Lukovy zrady začala klesat hlouběji do její duše, nic se nemohlo vyrovnat pálícímu, otupujícímu ledu, který se tvořil kolem jejího srdce.

Jestli ho okamžitě nevyprostí z té proklaté svěrací kazajky, vybouchne. Luke se kroutil a otáčel na nosítkách, zatímco ho záchranný tým snášel dolů do bezpečí.

„Můžu chodit,“ zakřičel už asi podesáté.

Oba muži ho ignorovali, pokračovali v chůzi a otloukali s ním každý kamínek ležící na cestě.

„Nepotřebuju, aby mě někdo nosil,“ dodal. „Můžete mě teď pustit na zem.“

Ticho.

„Sakra.“

Zavřel oči a položil hlavu zpátky na malý polštářek. Kde je Alex? divil se už po bůhvíkolikáté od té chvíle, co záchranáři vtrhli do chaty jako přepadové komando. Jediné, co mu řekli, bylo, že je v pořádku a na cestě zpátky dolů do horské chaty.

Proč na něj nepočkala? Nedávalo to žádný smysl. V jedné chvíli se milovali a v další byl vlečen dolů z kopce jako pytel brambor.

Cesta zpátky do rekreační oblasti nebyla lepší než jeho cesta z kopce. Jediné, za co byl vděčný, byla skutečnost, že se mu podařilo je přemluvit, aby ho odvezli zpátky do horské chaty a nikoli do nemocnice, což původně plánovali. Jinak se zdálo, že nikdo z nich nic neví. Jedinou informací, kterou zjistil, bylo, že záchranný tým pracuje pro Viktora Bečka.

Luke zaťal zuby. Mohl si to myslet. Kdo jiný, než všemocný Viktor Beck by byl schopen zinscenovat takové drama? Ten člověk pravděpodobně má právě teď tiskovou konferenci na úpatí hory vynášející do nebes jeho zásluhy na záchraně jeho ubohé, vystrašené dcery a jejího společníka. Tedy, pokud se vůbec bude namáhat, aby se o Lukovi zmínil. Nebude mu jistě trvat dlouho, aby na bezvýznamného reportéra, který zachránil Alexin život, zapomněl.

Ne, že by Luke čekal nějaké uznání. Udělal by to všechno znovu, a stokrát, kdyby to znovu znamenalo hodiny a dny s ní. Vybavila se mu její tvář plná záře ohně a extáze. Ne ne stokrát. Tisíckrát. Víc než to.

Žaludek se mu zhoupnul, když vjeli do prohlubně na cestě a to ho vrátilo zpátky do reality. Když se rekreační oblast objevila v dohledu, auto zpomalilo a pomalu jelo po hlavní cestě k hlavnímu

vchodu. Lidé obklopili vůz jako roj včel a nahlíželi dovnitř. Někteří z nich se s fotoaparáty snažili ho vyfotit, jak tam leží svázaný jako krocan těsně před večeří na den Díkůvzdání.

„Ať vypadnou!“ zařval na záchranáře. Zase ho ignorovali. Kdo jsou ti chlapi? Roboti?

Konečně auto zastavilo a zadní dveře se otevřely, aby umožnily záchranářům vyprostit Luka z nosítek a posadit ho do připraveného pojízdného křesla.

„Tohle začíná být už trochu absurdní, hoši,“ řekl, zatímco ho usazovali. „Já můžu chodit. Můžete mi věřit.“

Jízda recepcí byla skoro tak ponižující jako cesta autem. Cizí lidé se nad ním skláněli s otázkami, na které neměl v úmyslu odpovídat. Jediné, co chtěl, bylo se z té věci dostat a najít Alex. Řekl si, že ho snad nechají samotného, až ho dopraví do jeho pokoje a do jeho postele. Snažil se držet na uzdě svůj vztek, dokud se tak nestane, a skoro by se mu to bylo podařilo, kdyby nespatřil Viktora Bečka, stojícího uprostřed haly a obklopeného hejnem novinářů.

Silou, kterou si ani neuvědomil, že má, si Luke vyprostil ruce a vysvobodil nohy. Zatímco vozík stále směřoval k výtahu, on z něj vyskočil, k úžasu záchranářů, kteří ho vezli.

„Díky za svezení,“ řekl a zasalutoval.

Nohu měl ztuhlou, ale podařilo se mu pomalu dojít ke skupině shromážděné uprostřed místnosti.

„Pane Becku,“ zavolal.

Houf otočil hlavy k němu. Novináři se pomalu rozestupovali, takže mu vytvořili jakýsi symbolický špalír, kterým prošel přímo k muži, který viditelně téhle šarádě velel.

„Kde je?“ zeptal se Luke.

Viktor Beck Luka ostražitě pozoroval. Jeho oči se zúžily, když si ho pomalu, téměř urážlivě prohlížel od hlavy k patě. „Vy jste Luke Stratten, že ano?“

„Víte zatraceně dobře, kdo jsem, Becku. A teď, kde je ona?“

„A teď… vy si nemyslíte doopravdy, že dovolím, abyste ji viděl, že ne?“ řekl Beck k velké blaženosti novinářů, kteří si zaznamenávali každé slovo na papír, video a film.

„Nemáte na ni žádný vliv. Je dospělá a já vám garantuju, že mě chce vidět.“

„Sněte dál, Strattene. Moje dcera je na cestě zpět do New Yorku mým osobním letadlem. Má před sebou hodně práce s přípravou své nadcházející svatby.“

„Svatby? O čem to mluvíte?“ zeptal se Luke a ledový zá chvěv úzkosti mu projel celým tělem. „Nevezme si Farrella. Přísahala, že ne.“

„Jsem si jistý, že v té krizové situaci to mohla říct. Pravda je ovšem taková, že Alexandra souhlasila s přesunutím svatby s Justinem Farrellem na co nejbližší možný termín.“

„Nevěřím vám.“

„Opravdu mě nezajímá, čemu věříte.“ Viktor Beck se od Luka odvrátil a dal tak najevo, že považuje diskusi za skončenou.

„Najdu ji sám,“ řekl Luke a hnal se halou kolem postávajících novinářů k recepci.

„Je slečna Becková ještě tady?“ zeptal se recepčního.

„Ne, pane. Řekli mi, že odletěla na letiště helikoptérou pana Bečka krátce potom, co byla zachráněna. Posíláme za ní její věci.“

Luke zaklel.

„Mám tady nějaké vzkazy?“ zeptal se.

„Ano. Pan Joe Ryan je téměř šílený strachem o vás. Řekl, že mu máte zavolat okamžitě, jakmile se vrátíte.“

Luke sebral růžový papírek. „Jo, vím, zavolat Joea. Nějaké jiné vzkazy? Například od slečny Beckově?“

Recepční zavrtěl hlavou. „Ne, je mi líto, pane. Žádné další vzkazy.“

Luke zhluboka vzdychl, pak kývnutím hlavy poděkoval recepčnímu. Nevšímal si pohledů lidí točících se kolem recepce, do kapsy si strčil klíče od pokoje a vydal se směrem k výtahům. Když byl ve svém pokoji, vrhnul se na postel.

Co se to stalo? Co mohlo změnit Alexandřin názor z minuty na minutu? Beck lhal, to jediné by tohle všechno vysvětlovalo. Tajně Alexandru nechal zmizet pod nějakou falešnou záminkou a zabránil jí v tom, aby mu nechala vzkaz. Musí to být tohle.

Něco k němu musela cítit. Dala se mu. Bylo to pro ni poprvé. Byl to dar a ona ho dala jemu. Nezáleželo na tom, jak rozmazlená byla ona nebo jak společensky nevhodný byl on. Za dva dny se o ní dozvěděl dost, aby věděl, že spolu sdíleli něco velmi, velmi neobyčejného. Něco, od čeho by neodešla jen tak lehce, a už vůbec ne do náruče jiného muže.

Při pomyšlení na to, jak se jí dotýká někdo jiný, se mu úplně obracel žaludek a pěnila krev.

To by neudělala. Nemohla by.

Ta Alex, kterou znal, je jeho.

Ta Alex, kterou znal. To byl ten problém. Co když její otec má pravdu? Co když slibovala modré z nebe, zatímco byli zavřeni tam nahoře v chatě, jen aby si to tady dole zase rozmyslela? Nakonec, on se zdráhal. Ona se svou láskou netajila, nebo alespoň řekla, že o tom přemýšlela. To on ji odbyl svojí báchorkou o zmatku a nezávislém životním stylu. Co když všechno, co řekl, vzala vážně? Co když ji napadlo, že bude lepší prostě zmizet z jeho života bez rozloučení.

Jestli udělala tohle, zasloužil jsem si to, řekl si v duchu. Všechno, co chtěla dnes ráno, byla nějaká jistota, malá špetka naděje, že bychom mohli být spolu. Místo toho, všechno, co dostala za svoji snahu, byla ta stará spolehlivá fasáda, za kterou se vždycky schovávám, když se někdo dostane moc blízko, nebo mi na někom začne moc záležet.

Jako teď.

Pevně zavřel oči. Bože, jak mi na ní záleží. Jak hluboko ji mám v duši. Nedovedu si představit, že už ji znovu neuvidím. Nedotknu se jí, nepolíbím ji, nikdy už nebude moje.

Už nikdy je tak dlouhá, dlouhá doba –

Vyburcovalo ho zaklepání. Vstal a naklonil se ke dveřím. „Kdo je to?“

„Viktor Beck.“

Luke otevřel dveře a Alexin otec vešel dovnitř. „Co chcete?“ zeptal se Luke. „Kolik?“ reagoval Beck otázkou. „Kolik za co?“

„Za ty fotky. Na kterých je moje dcera nahá. Kolik za ně chcete?“

„Jak jste věděl –“

Viktor ho zarazil mávnutím ruky. „Nejsem tady proto, abych se s vámi vybavoval, Strattene. Nechci vidět moji dceru na první stránce všech těch nechutných bulvárních plátků. Řekněte prostě jen svou cenu. Cokoli vám Ryan nabídl, zdvojnásobím.“

„Joe vám zavolal?“

„Samozřejmě, že mi zavolal. Jak si myslíte, že jsem Alexandru našel?“

„Nevím. Soukromí detektivové?“

„Ti nepracují tak dobře, jak si lidé myslí. A obzvláště ne, pokud někdo nechce být nalezen. A to Alexandra nechtěla.“ Udělal krok dopředu. „Znovu se ptám. Kolik?“

Luke zíral na strop a vrtěl hlavou. „Nejsou na prodej. Za žádnou cenu.“

„Nebuďte směšný, Strattene. Vím, že potřebujete peníze. Ryan mi všechno řekl. Nabízím vám dvojnásobek toho, co by vám zaplatil on. Nebuďte umíněný.“

„Nejsem umíněný. To, co jsem řekl, myslím vážně. Ty fotografie nejsou na prodej. Ani pro vás. Ani pro Joea. Pro nikoho.“

„Vy se je vůbec nechystáte prodat?“

„Ne.“

„Proč ne?“

„Moje věc.“

„Dovoluji si nesouhlasit. Jsou to fotografie mojí dcery. Proto je to hodně také moje věc.“

„Kde je Alex? Potřebuju s ní mluvit.“

„Nechce vás vidět. Vyjádřila se v tomhle směru velmi jednoznačně,“ řekl Viktor.

„Ví o těch fotografiích?“

„Ano. Řekl jsem jí to. Nepomyslel jste na to, že by to mohla zjistit?“

Luke se zarazil, pak potřásl hlavou. „Ne, nepomyslel.“ Smutně se usmál. „To bylo opravdu naivní, že?“

Otázka byla rétorická a Viktor se rozhodl ji ignorovat. „Když se nechystáte ty fotografie prodat, tak mi je dejte.“

„Ne. Jsou moje. Nechám si je.“

„K čemu vám, proboha, budou?“ zeptal se Viktor.

Luke se pomalu smutně usmál. „Suvenýry.“

Svoje sbalené věci měl schované blízko vchodu, zatímco čekal na auto. Vysprchoval se a převlékl, zavolal Joeovi a dokonce si zkusil na chvilku zdřímnout, ale nefungovalo to. Byl příliš napjatý a v hlavě se mu honily myšlenky jedna za druhou.

Jeho hlavním cílem bylo teď dostat se zpátky do New Yorku tak rychle, jak jen to bude možné. Kromě toho, neměl ani ponětí, co bude dál. Pořád tu byla Afrika. Ačkoli to vypadalo jako věčnost, ve skutečnosti uběhly pouze dva dny. Mohl by změnit termín odletu a později se zabývat tím, čím let zaplatí.

Na druhé straně, byla tady Alexandra. Opravdu by mohl odjet ze země a nechat to všechno mezi nimi nevyřešené? Mohl by odejít a nechat ji, ať si vezme Farrella? Mohl by to nechat všechno za sebou, aniž by se otočil zpět? Ne. Když nic jiného, musí ji vidět předtím, než odjede. Musí jí dát příležitost říct mu do obličeje, že se vdává za někoho jiného. Alespoň tohle mu dluží.

Teplota klesla. Přitáhl si zimomřivě límec bundy a lámal si hlavu s tím, co ksakru udělá.

„Psst.“

Luke se otočil. Nikoho neviděl. „Tady.“

Sledoval hlas a pokyny, které dával, a uviděl ruku, která na něj kývala zpoza sloupu na druhé straně vchodu. Luke se nejdřív rozhlédnul, a potom se ke sloupu vydal.

„Kdo je to?“ zeptal se Luke.

„To jsem já. Tony. Víte, ten od skútrů.“

„Ach, ano. Tony. Jak se máte?“ zeptal se Luke a díval se na příjezdovou cestu v očekávání auta.

„Nevěřil jste mi, že ne?“ zeptal se Tony.

„V čem?“

„Že bude sněhová bouře. Říkal jsem vám to.“

„Jo,“ řekl Luke. „To jste určitě říkal.“

„Ještě bych vám chtěl říct něco jiného,“ řekl.

„A to je?“

„Nebude to zadarmo.“

„Je mi líto, kamaráde. Jsem švorc.“

„Ksakru,“ řekl Tony. „Stejně vám to řeknu.“ Naklonil se dopředu. „Víte, ta dáma, se kterou jste tam uvízl…“

„Alexandra?“

„Jo. Ta. Tak ta je pořád tady.“

„Tady? Ani náhodou. Odlétla dnes odpoledne helikoptérou svého otce. Pravděpodobně teď už bude v New Yorku.“

„Na to bych nesázel,“ řekl Tony. „Řekli to, jen aby se zbavili novinářů. Je pořád tady. V té samé vile.“

Luke se na něj varovně podíval. „Není to vtip?“

„Ne. Viděl jsem ji. Je tady.“

Luke se rozhlédl. Místo bylo opuštěné. Jakmile odešli novináři, zbytek lidí prostě zmizel. Podíval se na hodinky. Byl čas na večeři a většina hostů teď zřejmě směřuje k jídelně.

„Pohlídáte mi tohle?“ zeptal se Luke Tonyho a ukázal na své věci.

„Jasně,“ řekl Tony, a zatímco se Luke pustil směrem k vilám, dodal. „Dojděte si pro ni.“

Alexandra dřímala. Ještě nikdy v životě nebyla tak fyzicky vyčerpaná. Navzdory tomu nemohla udržet oči zavřené déle než deset vteřin. Saténové přikrývky na posteli byly příjemně chladivé a jemné, ale matrace se zdála být po dvoudenním spánku na podlaze příliš měkká. Neklidně vstala a došla k toaletnímu stolku, kde si sedla a začala si kartáčovat vlasy. Bylo to tak příjemné, dát si dlouhou, horkou lázeň a umýt si vlasy, a večeře, kterou otec objednal, byla jako pro královnu. Lákavě naaranžovaného jídla se ale sotva dotkla. Otec se zeptal, jestli je v pořádku. Ujistila ho znovu, že je jen unavená, ale to nebyla úplně pravda. Bolelo ji srdce.

Jak to jen mohl udělat? Ptala se sama sebe znovu a znovu donekonečna. Choval se k ní tak jemně, něžně, láskyplně, že si byla jistá, že k ní musí něco cítit. Přestože to nevyjádřil slovy, dával to najevo svýma rukama, rty, silou a vášní svého těla.

Nemohla to být lež. V minulosti dělala, pokud se týče mužů, špatná rozhodnutí, ale zase tak špatný znalec charakterů není. Nebo ano? Všechno tohle sebeobviňování ji dohánělo k šílenství. Ať už najde tolik omluv pro jeho chování, kolik chce, fakta zůstávají. Otec

za ním dokonce osobně šel, aby film získal zpět, ale on ho odmítl vydat.

Co má s těmi fotkami v plánu? Schovala hlavu do dlaní. Tohle by bylo mnohem horší než fiasko se školou pro ošetřovatelky. Tyhle by nebyly zfalšované. Tohle by byly skutečné fotografie, na nichž by byla ona z masa a kostí, nahá. Nepochybovala o tom, že jsou to zřetelné a profesionální záběry zblízka. Za tu krátkou dobu, kterou s Lukem strávila, si byla jistá, že je zatraceně dobrý ve všem, do čeho se pustí. Kdyby ty fotografie dělal někdo jiný, bylo by to pokořující, ale přežila by to. Ale Luke…

Bože, jak to bolí. Dala mu tolik příležitostí, aby jí řekl všechno. Proč se o těch snímcích nezmínil, když nemá v úmyslu je použít? Ví, jak moc potřebuje peníze na svoji africkou výpravu. Ale otec mu peníze nabídl, mnohem víc než noviny, a on přesto film nevydal. Musí tady být nějaký jiný důvod.

Vzhlédla a zachytila svůj odraz v zrcadle. Vydírání? Mohlo by to být ono? Samozřejmě! Proč by měl fotky prodat jednou, když jí s nimi může mávat před nosem znovu a znovu, a financovat jakoukoli ze svých budoucích expedic tak dlouho, jak jen to bude třeba?

Bolest, kterou cítila, se stávala tak nesnesitelnou, že se musela na židli předklonit. Potlačila slzy, které se jí znovu hrnuly do očí, ale nemohla přemoci zasténání, které se jí dralo z hrdla.

Ze snění ji vytrhlo ťukání. Alexandra vstala a šla směrem ke dveřím do patia. Těžké závěsy byly na noc zatažené. Vsunula ruku do mezery mezi nimi a vyhlédla štěrbinou ven do tmy.

Uskočila zpět, když spatřila za sklem Lukův obličej. „Pusť mě dovnitř,“ řekl hlasem ztlumeným sklem. „Jdi pryč.“

„Alexandro, otevři ty dveře.“

„Ne.“

„Stojím na římse. Jestli neotevřeš dveře, spadnu.“

„Pro mě za mě můžeš klidně spadnout do pekla.“

„Alex –“

Zatáhla závěsy a odešla od nich. Jak si jen dovoluje přijít sem a hledat ji! Jak se vůbec odvažuje ukázat se před ní po všem tom lhaní –

Zaslechla nějaký šelest, a potom tlumený úder. Opatrně se přiblížila zpět k závěsům. Zavřela jedno oko a podívala se mezerou mezi závěsy ven. Byl pryč. Nebo alespoň to tak vypadalo. Rozhrnula trochu závěsy, aby se přesvědčila. Podívala se doprava a doleva, a už se chystala závěsy znovu zatáhnout, když ji rána na druhé straně místnosti přiměla bleskurychle se otočit.

Alex vyletěla ruka k ústům. „Ach!“

Luke porazil malý stolek, jak se snažil dostat do místnosti, balancujíce na rámu okna s jednou nohou uvnitř a druhou na protější zdi.

„Au!“ Uhodil se do kolena o parapet. „Hodila by se mi tady pomocná ruka,“ řekl, zatímco se snažil dostat svoji druhou příliš dlouhou nohu skrz malý otvor dovnitř.

„Proč bych ti já měla pomáhat? Jsi lhář a podvodník,“ řekla s rukama v bok.

„Tomu sama nevěříš,“ řekl, když byl konečně v pokoji.

Blížil se k ní a ona ustupovala. „Nepřibližuj se ke mně. Budu křičet.“

Luke se natáhl a uchopil ji za paži. „Tak do toho,“ řekl a sklonil hlavu, „křič.“

Když se jejich rty setkaly, Alex roztála. Přitulila se k němu jako na povel. Vnikl jí do úst jazykem a v tu chvilku ji sežehnul svým žárem a touhou.

Bezmocně zasténala a objala ho rukama kolem krku, vjela mu prsty do vlasů, vdechovala jeho svěží, známou vůni. Jeho ruce jí sjely k bokům a on ji přitiskl ke svému vzrušenému tělu.

„Musím vědět,“ šeptal jí do úst, „jestli se to opravdu stalo, nebo se mi to jen zdálo.“

„Ach, Luku,“ vyslovila tu jedinou otázku, která ji trápila, „jak jsi jen mohl?“

„Nenapadlo mě, že se o těch fotkách dozvíš.“

„Jak bych se to mohla nedozvědět? Až by byly otištěné –“

„Neměl jsem vůbec v úmyslu je prodat. Řekl jsem to tvému otci.

On ti to neřekl?“

„Řekl. Ale proč nám je potom nechceš dát?“

Luke se od ní odtrhnul. Sám se tomu divil. Ale z jakéhosi důvodu měl pocit, že ty fotografie jsou jeho. Změnil kvůli nim své plány. Přišel kvůli nim o svůj fotoaparát a celé vybavení. K čertu, riskoval kvůli nim život. Neprodal by je, ale chtěl si je nechat. Jsou příliš výjimečné, než aby se s nimi rozloučil. Jen on ví, co pro něj znamenají. Jen on ví, jak vypadala, když ji poprvé viděl objektivem kamery. A pokud se jeho týkalo, vždycky to bude vědět jen on.

„Neprodám je, Alexandro. Slibuju.“

Alex potřásla hlavou. „To není dost,“ řekla. „Potřebuju vědět, co se s nimi chystáš dělat.“

„Nechám si je.“

„Za jakým účelem?“ zeptala se.

Luke o krok ustoupil. „Co tím myslíš?“

„Chci vědět, jaké máš záměry.“

„Nemám žádné záměry,“ řekl.

„Žádné?“

„Tak ven s tím, Alex,“ řekl hněvivě. „Jaké záměry bych mohl mít?“

Alex cítila sílu jeho potlačovaného vzteku, ale pokračovala.

Potřebovala to vědět. „Vydírání.“

Luke cítil, jak mu krev náhle vjela do hlavy jako přílivová vlna. Kdyby byla muž, udeřil by ji. Už za to, že ji vůbec napadlo obvinit ho z něčeho tak nízkého. Místo toho ustoupil zpátky směrem k oknu a sevřel ruku v pěst, aby se udržel.

„Tohle si myslíš?“ zeptal se. Hlas měl hluboký a temný, plný potlačovaných emocí.

Alex polkla. „Je to možnost, která mě napadla.“

Potřásl hlavou. „Ty mě vůbec neznáš, že ne?“ A já neznám tebe.

„Luku –“

„Ne,“ řekl důrazně. „Možná bych o tom měl přemýšlet. Vydírání. Nikdy mě to ani nenapadlo, ale možná mělo. Peníze potřebuju, což mi ty a tvůj otec nepřestáváte připomínat. Možná, že počkám až po tvojí svatbě. Potom můžu zasáhnout tvého taťku i nového manžela najednou. Zdvojnásobit peníze i legraci.“

Otočil se a začal lézt zpátky ven z okna.

„Luku, neodcházej takhle. Můžeme si promluvit –“

„Myslím, že tady už není o čem mluvit, nebo ano?“ Krátce jí zasalutoval. „Díky za vzpomínky, jak se říká.“ Vylezl na římsu, pak se otočil a ještě jednou se naposledy podíval do pokoje. Cítil v prsou bolest tak intenzivní, že ji ze sebe vykřičel prvními slovy, která ho napadla. „A… abych nezapomněl. Gratuluju. Připomeň mě svému manželovi o svatební noci.“

Alex se rozběhla k oknu. V panice vykřikla několikrát jeho jméno, ale nedočkala se odpovědi.

Stejně náhle, jako vstoupil do jejího života, Luke Stratten zmizel.

JEDENÁCTÁ KAPITOLA

Alexandra se dívala z okna svého bytu na Páté Avenue. Výhled byl nádherný, ten nejlepší, jaký město mohlo nabídnout. Centrální park byl v rozkvětu, plný brčálově zelených příslibů jara a poupat. Pouliční prodavači měli plno práce s prodejem zboží nepřerušovanému proudu lidí, kteří pospíchali sem a tam na cestě za svými každodenními záležitostmi.

Nastavila obličej paprskům slunečního světla a zavřela oči, aby vstřebala vítané teplo.

„Chcete si vzít tyhle šaty s sebou?“

Alex se otočila ke své služebné, Calindě, která před sebou držela královsky modré orientální hedvábné šaty, které jí otec přivezl z Číny.

„Ano, zabal je, prosím,“ řekla. „Můžu je užít u bazénu.“

Chystala se do otcova domu v Hamptons, aby si tam odpočinula… a zapomněla.

Dva měsíce, které uplynuly od její horské eskapády, jak média nepřestávala označovat její čas s Lukem, strávila snahou uniknout tisku. Prvních pár týdnů zadržovala dech v očekávání toho, že se někde objeví její nahé fotografie. Když se tak nestalo, upadla znovu do nepříjemného stavu očekávání, co jiného by se mohlo stát. Napadlo ji také, že Luke možná myslel to, co říkal, vážně… alespoň pokud se týkalo fotografií. To ovšem neznamenalo, že ji newyorští reportéři nechali na pokoji. Viktorovo prohlášení, že si rozmyslela své úmysly týkající se svatby s Justinem Farrellem, jen podnítilo již tak šílenou snahu tisku o získání čehokoli, co by se Alexandry týkalo. Luke z toho vyvázl. Neslyšela o něm od té doby, kdy zmizel z jejího pokoje té noci, kdy byli zachráněni. Říkala si, že je jí to jedno. Ale její srdce říkalo něco jiného.

Nebyla schopna se tomu ubránit, a tak potlačila svou hrdost a zavolala Joeovi Ryanovi, aby zjistila, kde je. Bylo zřejmé, že Luke neztrácel čas. Vypůjčil si od Joea peníze a chytil letadlo do Afriky den po jejich záchraně. Nevrátil se, alespoň pokud ona věděla.

Alexandra byla rozhodnutá tohle trápení skončit. Koneckonců, vlastně toho muže znala dva dny. Neměl by proto takhle zaměstnávat její myšlenky. Je čas to všechno hodit za hlavu.

V uplynulých dvou měsících ji zaměstnávaly pohovory s manažery pro její nadaci. Bylo ohromující, kolik práce vyžadovalo vydávání peněz. Musela najít prostory pro kancelář, najmout zaměstnance, a studovat nekonečné žádosti charitativních organizací o granty. Ačkoli byla tahle záležitost tak časově náročná, byla za tu práci vděčná. Nutilo ji to myslet na všechno ostatní kromě ní samotné… a kromě Luka. Teď se ale potřebovala dostat pryč. Přátelé ji nutili, aby si jela odpočinout do Karibiku, ale Alex nechtěla být tak daleko od své dosud se zabíhající společnosti. Rozhodla se tedy pro kompromis a vybrala si malý proužek ráje podél jižního pobřeží Long Islandu.

Pak zbýval už jen Justin Farrell. Ten ubohý muž už opravdu nevěděl, na čem je. Včera večer proto napravila celou situaci při večeři, při níž mu vysvětlila, že si ho nikdy nevezme. Byl rozumný a velmi laskavý, a kdyby ho neznala, možná by řekla, že se mu ulevilo.

„Hotovo,“ řekla Calinda. „Chcete, abych odnesla věci do auta?“

„Ano, prosím,“ řekla Alex. „Odjíždím za pár minut.“

Calinda se vydala ke dveřím s kufrem v ruce. „Ach, chtěla jsem vám to říct. Váš otec volal dnes brzo ráno. Chce, abyste přišla do jeho kanceláře.“

„Řekl proč?“

„Ne, slečno. Řekl jen, abyste se tam zastavila cestou na Island.“

„Děkuju, Calindo.“

Služka se uklonila a vyšla z místnosti. O co může jít? Mluvila s otcem včera večer. Snažil se ji přemluvit, aby zůstala. Řekl jí, že se schovává, a že to není zdravé. Možná, řekla, ale potřebuje být nějakou dobu sama. Přemýšlela, kvůli čemu ji může chtít vidět, že to nemůže počkat.

Zážitek v horách zvláštním způsobem způsobil víc, než jen že z ní udělal ženu. Dospěla, přinutilo ji to soustředit se na to, co pro ni bylo opravdu důležité. Nevěděla, co bude dělat dál. Práce na Nadaci Alexandry Beckové začala, ale Alexandra Becková osobně měla před sebou ještě dlouhou cestu.

Ať se jí to líbilo nebo ne, zamilovala se do paličatého, nezávislého, nespolehlivého reportéra, který měl panický strach ze

závazků. Ze všech mužů na světě – a v mnoha ohledech si mohla vybírat úplně ze všech – si vybrala toho jednoho, který byl naprosto nevhodný.

Myslela na něj nepřetržitě. Teplo jeho ruky, chuť jeho polibků, síla jeho těla na a v jejím těle jí nedávaly spát a nedovolovaly jí hnout se z místa. Její život se zdál být rozdělený na dvě části – D. L., do Luka, a P. L., po Lukovi. Plakala pro něj tak dlouho, že pochybovala o tom, že jí v těle ještě nějaká voda vůbec zbývá. Láska bolí, říkala si znovu a znovu. A neopětovaná láska ke špatnému muži obzvlášť. Ale ani všechny argumenty na světě nezmohly změnit ten fakt, že po něm toužila každou minutu každého dne.

Její otec to nemohl pochopit a ona mu to nemohla vysvětlit. Prostě jen věděla, že to tak je. Věděla také, že jen ona to může skončit. Nejlepším způsobem, jak to dokázat, bylo odjet někam, kde bude absolutně izolovaná od čehokoli, co by jí Lucase Strattena připomínalo.

Třeba k moři. Dokořán otevřený plážový dům s vysokými stropy by byl perfektním protikladem malé dřevěné chaty v zasněžených vermontských horách.

Alexandra vzala do ruky kabelku a zamířila ke dveřím. Už aby byla pryč. Ještě si vzpomněla na otcův vzkaz a v duchu pokrčila rameny. Jen jedna poslední zastávka, řekla si pro sebe.

Se svojí rudou corvettou se Alex vmáčkla do řady pomalu jedoucích aut. Provoz v New Yorku v poledne byl pravá noční můra. Zatímco se krok za krokem posunovala po Páté Avenue směrem k otcově kanceláři, prohlížela si výlohy módních obchodních domů. Umělecky naaranžované letní oblečení ji přivedlo do správné nálady na dlouhý výlet.

Když dorazila, vrátný si vzal na starost její auto, což byl luxus, který nikdy neopominula ocenit ve městě, kde parkovací místa měla cenu zlata. Vyjela výtahem do posledního patra a vystoupila z něj přímo do soukromého kancelářského křídla, v němž sídlilo impérium Viktora Bečka.

Alexandra kývla na recepční a kráčela dál známým mahagonovým labyrintem až k otcově prostorné kanceláři, nad níž nepřestávala žasnout. Situovaná v rohu budovy, měla dvě protilehlé

stěny od podlahy až ke stropu ze skla, což vyvolávalo závratnou iluzi chůze ve vzduchu.

Její otec telefonoval a naznačil jí, aby si sedla. Vybrala si abnormálně velké kožené otočné křeslo na pravé straně jeho pracovního stolu a otočila se směrem ke skleněné stěně. Město ji obklopilo. Odtud shora všechno vypadalo miniaturně perfektní, klidné, dokonce i bezpečné.

Zdání klame, pomyslela si.

„Všechno připraveno k odjezdu?“ zeptal se Viktor, zatímco pokládal telefon.

„Ano. Už jsem byla na cestě, když mi Calinda vyřídila tvůj vzkaz. O co jde, tati?“

„O tohle,“ řekl a podal jí krátký, rukou psaný vzkaz na zmuchlaném recyklovaném papíře.

Alex si ho rychle přečetla. Byla to žádost o obchodní schůzku. Srdce jí poskočilo v hrudi při pohledu na Lukův podpis. „To snad není možné.“

„Očekávám ho každou chvíli. Myslel jsem, že bys chtěla být u toho.“

„Proč teď?“

„Předpokládám, že potřebuje ty peníze.“

„Ty peníze potřeboval předtím. Musí v tom být něco jiného.“

„Alexandro, nehledej v tom žádné skryté zprávy. Řekl jsem mu, že zdvojnásobím jakoukoli nabízenou sumu, kterou by za ty fotografie mohl dostat. Asi se rozhodl, že je připraven jednat. Možná bude chtít ještě víc peněz.“

„Měl příležitost k –“

Viktor ji přerušil mávnutím ruky. „Z jakého jiného důvodu by kontaktoval mě? Nechci být krutý, má milá, ale kdyby chtěl vidět tebe, byl by zavolal přímo tobě.“

Než mohla Alex rozmyslet, jak by mu to vyvrátila, ozval se vtíravý zvuk interního telefonu. „Pane Becku? Přišel za vámi pan Stratten,“ oznámila recepční.

„Pošlete ho dovnitř.“ Viktor přístroj vypnul. „Nech mluvit mě,“

řekl Alexandře.

Luke se zastavil před dveřmi do kanceláře. Musel se do tohohle velmi nutit. Ty fotografie byly jako kamínek v botě. Neustálá a iritující připomínka toho, co se podle něj stalo neskutečným snem. Bude lepší se jich zbavit, řekl si stokrát. Nemohl se ale k tomu, aby je zničil, přinutit. Skoro mu to připadalo, jako by tím zraňoval Alexandru samotnou.

Když to nemohl udělat sám, existoval už jen jeden další člověk, kterému je mohl svěřit: Viktor Beck. Ačkoli v něm vůbec nenalézal zalíbení, přece jen to byl podle Luka nejlepší a nejbezpečnější způsob, jak se zbavit toho, čemu rychle propadal.

Bláhově si vzal fotografie s sebou do Afriky. Zdálo se mu, že ho v různých denních i nočních hodinách volají, pronásledují ho, vábí ho… a on vždycky podléhá. Vyndával jednu nebo dvě z jejich úkrytu v batohu a upřeně se na ně díval. Vybavoval si dotyk její kůže na svojí, chuť každičkého kousku jejího těla. Výprava byla náročná, zpracovávaný příběh krutý, ale utrpení, které si s sebou nesl v sobě, překonalo jakýkoli jiný zármutek, který by mu mohla přinést práce.

Muselo to skončit. Luke potřásl hlavou a sáhl po klice.

Dveře se otevřely a on vešel dovnitř. Alexandra zapomněla, jak je vysoký, jak je hezký, a jak jeho přítomnost zcela vyplňuje prostor. Byl hubenější, velmi opálený a vypadal, jako by právě vystoupil z katalogu cestovní kanceláře. Srdce měla v krku, ale zvládla tvářit se neutrálně. Otočila se v křesle čelem k němu.

Luke udělal druhý krok do místnosti a strnul. Žaludek se mu sevřel. Nečekal, že ji uvidí. Napsal Viktorovi záměrně v naději, že by se tak mohl vyhnout jakémukoli kontaktu s Alexandrou.

Ale osud to zřejmě narežíroval jinak.

Dlouho se na ni jen díval. Byla stejně krásná, jak si ji pamatoval, možná ještě víc, když teď seděla ve slunečním světle proudícím skleněnou stěnou, a to ji obklopovalo nadpozemským zlatým oparem. Vypadala vyrovnaně a bezstarostně.

Naopak on byl mrzutý, unavený a špatně chodil. Afrika byla… no prostě Afrika. Horká, prašná a primitivnější, než si ji pamatoval. Jeho koleno dostalo zabrat, což se po dvou měsících v náročných cestovních podmínkách, přespávání venku u ohně a nekonečných

hodinách obyčejné chůze dalo očekávat. Definitivně se pro tohle začínal cítit příliš starý.

„Pane Strattene,“ řekl Viktor a vyšel mu vstříc s napřaženou rukou.

Luke s ní váhavě potřásl. Nepřišel sem na přátelskou návštěvu, ale jak upřesnil ve svém vzkazu, kvůli obchodu. Svému obchodu.

„Mě nepozdravíš?“ zeptala se Alex, překvapená tím, jak klidně její hlas zní. Vstala a postavila se vedle otce čelem k Lukovi. Vypadal unaveně, ale jejím vyprahlým očím se zdál být nádherný. Příliš nádherný.

Luke přesunul váhu na svoji zdravou nohu.

„Slečno Becková.“

„Nedostali jsme se už za tuhle formální fázi, Luku?“ zeptala se.

„Myslím, že jsme si určitě tykali.“

„Alexandro,“ řekl a vztáhl ruku. To jméno mu splynulo z jazyka tak lehce. Proč by nemělo? Opakoval si je každou minutu celé poslední dva měsíce. „Jak se máš?“

Jejich ruce se setkaly a Luke měl pocit, jako by mu paží a celým tělem projel elektrický výboj. Rychle ruku stáhl. Alex lehce zdvihla bradu.

„Fajn.“

„Nečekal jsem, že tady budeš. Myslel jsem, že tvoje svatební plány tě teď hodně zaměstnávají.“

„Žádné svatební plány neexistují, Luku. Myslím, že to jsem řekla dost jasně… kdy to bylo? Před dvěma, třemi měsíci?“

„Dvěma,“ řekl tiše.

„Ach, ano, dvěma. Čas tak utíká, když má člověk hodně práce,“ řekla, odvrátila se od něj a zamířila ke skleněné stěně. Cítila, jak jí krev stoupá do obličeje. Nechtěla, aby se na ni díval takhle. Úplně ji hltal očima.

„V dnešních novinách stojí, že svatba přece jen bude,“ řekl. Žaludek se mu sevřel stejně, jako když na letišti poprvé uviděl její fotografii s Farrellem v rubrice „Lidé“.

Věnovala mu chladný pohled přes rameno. „Zrovna ty bys měl vědět, že nemůžeš věřit všemu, co čteš v novinách.“

Dívali se na sebe. V jejich pohledech byly stovky, tisíce myšlenek, nedořešených pocitů a nesplněných nadějí.

Viktor si odkašlal. Luke sklopil oči a obrátil pozornost na Alexina otce.

„Řekl jste, že se mnou chcete mluvit o nějakém obchodě,“ řekl Viktor.

„Ano.“

„Předpokládám, že se to týká těch fotografií.“ Luke zvedl velkou obálku. „Ano.“

„Vy je máte s sebou?“

Alexandra prudce otočila hlavu. Luke se na ni díval, když odpověděl. „Ano.“

„Časy musí být opravdu zlé, Luku, když jsi konečně připravený je prodat,“ řekla. „Vzpomínám si na podobnou konverzaci, při níž jsi to kategoricky odmítnul.“

„To bylo tenkrát.“

„Ano. To bylo tenkrát,“ opakovala.

Cítila, že se rozpláče. Ztěžka polkla a vyrazila. Musela se dostat ven. Pryč od něj. Bylo to trýznění, na které nebyla připravená. Bůh jí pomáhej, ale pohled na něj jen znovu rozdmýchal její lásku k němu. Proč? ptala se. Proč se musel vracet?

Alexandra popadla svoji kabelku a protáhla se mezi otcem a Lukem. Chňapla po klice a otevřela dveře dokořán. Pak se otočila k oběma mužům obličejem, po němž jí už stékaly slzy.

„Dej mu, co bude chtít, tati. Stál za to.“

Dveře se za ní zabouchly a nechaly Viktora a Luka překvapeně zírat do prázdna. Viktor se pohnul, aby ji zavolal zpátky, ale Luke ho zastavil.

„Nechte ji jít,“ řekl hlasem tak rezignovaným, že to Viktorovi došlo teprve za chvíli.

„Ehm. Tedy,“ řekl Viktor, „snad bychom se mohli dát do té záležitosti.“

Luke prudce napřáhl ruku s obálkou. „Uvnitř jsou také negativy. Vyvolával jsem je sám, takže se nemusíte obávat, že někdo má kopie.“

Viktor si obálku nevzal. Místo toho došel za svůj stůl a vyndal velkou šekovou knížku. Sedl si a posadil si na špičku nosu své brýle na čtení.

„Kolik, Strattene?“ zeptal se, zatímco psal Lukovo jméno na přední stranu šeku.

„Nic.“

Viktor vytřeštil oči. „Žádné peníze?“

„Žádné.“

„Co to znamená? Když nechcete za ty fotografie zaplatit, co tedy chcete?“

„Klid duše.“

Viktor stáhl brýle z obličeje a opřel se. Bedlivě a dlouho si Luka prohlížel. Luke se ani nepohnul. Nezáleželo na tom, jestli měl Viktora Bečka rád či ne. Za daných okolností, jako Alexin otec, tenhle muž měl právo si ho takhle měřit.

„Ten si za peníze koupit nemůžete,“ řekl Viktor.

„Povídejte mi o tom.“

Navzdory cynismu, to, co Luke chtěl nejvíc ze všeho, byl klid v duši, který cítil před tím, než vůbec spočinul okem na Alexandře Beckové. Došel k závěru, že jediný způsob, jak tohoto stavu znovu dosáhnout, je dostat Alexandru z hlavy. To, že měl k dispozici ty obrázky, mu bránilo v tom, aby se soustředil na svůj život. Dobře, tak ji tedy miluje. Je to problém, s kterým se bude muset naučit žít. Ona by nikdy k němu nemohla cítit něco podobného. Nemohla by mu důvěřovat. Bude pro ni vždycky jenom pouhé opovrženíhodné slovo: reportér.

Viktor ho pohybem ruky vyzval, aby si sedl. Luke se podvolil a usedl do stejného křesla, které předtím okupovala Alex. Vyčerpaný ze své cesty, natáhl pravou nohu a masíroval si koleno.

Viktor přimhouřil oči. „Milujete moji dceru?“

Luke si přestal mnout koleno. Zvedl oči a narazil na Viktorův upřený pohled. „Záleží snad na tom?“

„Neodpovídejte na moji otázku otázkou, mladý muži. Milujete ji?“

„Ano.“

Pomalý úsměv se rozlil staršímu muži po obličeji. „Myslel jsem si to. Ona vás také miluje.“

Luke zavrtěl hlavou. „Ne, nemiluje. Řekla, že jsem lhář a podvodník.“

Viktor se hlasitě zasmál. „To je celá ona, Alex. Velmi teatrální. Stejně jako její matka. Když jsem se dvořil Felicii, říkala mi, že jsem vykořisťovatel.“

„Měla pravdu.“

Viktor se znovu zasmál. „To měla!“ Vstal, obešel stůl a zastavil se nad Lukem. Vzal do ruky obálku s fotografiemi a podal mu ji.

„Dejte to Alex, ne mně. Řekněte jí, co k ní cítíte. Myslím, že budete příjemně překvapen.“

Luke zavrtěl hlavou. „To nepůjde,“ řekl. „Naše světy jsou úplně jiné.“

Viktor mu položil ruku na rameno. „Když budete opravdu chtít, můžete z nich udělat jeden.“

Luke na Viktora Bečka zůstal upřeně hledět. „Myslel bych si, že vy budete ten poslední, kdo by nás chtěl vidět spolu.“

„Záleží mi na mojí dceři. A chci, aby byla šťastná. Myslím, že vy to můžete zařídit.“

Luke vstal a začal přecházet před stolem. „Ale i kdyby to bylo možné, nevěděl bych, kde s ní začít.“

„Začněte tím, že jí řeknete, co cítíte. Je právě na cestě do mého domu v Hamptons. Jede autem. Zařídím, aby vás tam dopravila moje helikoptéra. Dostanete se tam dřív, než ona.“

„Proč to všechno děláte?“ zeptal se Luke.

„Protože, na rozdíl od toho, co o mně všichni říkají, pane Strattene –“ usmál se vítězně Viktor „ve skutečnosti mám srdce.“

Bylo nebezpečné řídit auto a přitom plakat. Alexandra to zjistila hned, jakmile dorazila na dálnici a musela strhnout auto stranou, aby se vyhnula tahači, jehož řidiči bylo úplně jedno, že nečekaně změnila směr proto, že si musela utřít oči kapesníkem.

Pokračovala v cestě teprve, když se uklidnila, ale její make-up byl teď tentam a oči měla oteklé. Proč by jí to nemělo být jedno? Nikdo na ni nečeká. Sešlápla plynový pedál k podlaze. Čím rychleji

se dostane do domu, tím dříve se bude moci stočit do klubíčka a plakat tak dlouho, dokud z toho neusne.

Dům byl postaven na konci dlouhé, stromy vroubené příjezdové cesty, která ústila na širokou, plochou náhorní plošinu s výhledem na duny. Stavba byla moderní, vícepatrová, ze dřeva a skla. Milovala tohle místo. Kdykoli se jí nedařilo tak, jak si to představovala, tady se jí vždycky ulevilo.

Doufala, že dům je připraven ji zachránit i tentokrát. Nechala klíčky a zavazadla v autě. Najednou se cítila velmi unavená. Vyčerpání z opětovného setkání s‘ Lukem bylo víc, než byla schopná unést. Nejvíc ze všeho se chtěla, svléknou a schovat se v posteli.

Přední dveře byly otevřené. Vstoupila jimi do vzdušné haly a divila se, kde je správce George. Telefonovala mu, že přijede dnes. Dům vypadal svěže a čistě a okna byla otevřená vstříc mořské bríze.

Alex pokrčila rameny. Pravděpodobně je zaměstnán něčím v okolí domu. Jistě si jejího vozu brzy všimne a pozná, že je tady. Pomalu, klidně vystoupila po točitém schodišti do třetího patra, kde měla ložnici. Když docházela ke vchodu do svých pokojů, zaslechla tekoucí vodu. Pomyšlení na to, že George je tak pozorný a připravuje jí koupel, ji potěšilo, a když vcházela, usmívala se.

„Georgi?“ zavolala. Nikdo se neozval.

Položila kabelku na stůl a opatrně šla k posteli. Zvuk tekoucí vody zesílil. „Georgi? Jste to vy?“

Ticho, které jí odpovědělo, bylo strašidelné. Nervózně se vydala směrem ke koupelně, ale zarazila se, když zahlédla, že něco leží na její posteli. Přistoupila blíž.

Fotografie.

Vzala jednu z nich do ruky. Byla na ní ona. Ve vyhřívaném bazénu ve Vermontu. Oči měla zavřené a ňadra prosvítající ve vodě.

Lukovy fotografie.

Jak se sem dostaly? Mráz jí přejel po zádech. Alex pustila fotku z ruky a sáhla po další, a pak další a další. Všechny zachycovaly z různých úhlů stejnou scénu.

Teprve teď si poprvé všimla kusů oblečení roztroušených po zemi. Přišla blíž a zvedla jeden z nich. Košile. Srdce jí začalo bít rychleji. Zvedla další kousek. Kalhoty barvy khaki.

To stačilo. Nepotřebovala Sherlocka Holmese, aby jí to došlo. Vtrhla do koupelny a zůstala stát jako přimražená při pohledu na Luka, hovícího si se zavřenýma očima v její vířivé vaně.

Očima se vpíjela do té scény. Vyplňoval vanu stejně, jako vyplňoval místnosti a srdce v hrudi jí přetékalo láskou.

Zatímco bublající voda laskala jeho široká, opálená ramena, otevřel oči.

„Jak ses sem dostal?“ zeptala se.

„Alexandro! Jakou jsi měla cestu?“

„Neodpověděl jsi mi na otázku.“ Věděla, že nesmí ztratit sebekontrolu. Ale nebylo to lehké, když byl tak ohromný a nádherně nahý vzdálený od ní jen několik kroků.

„Helikoptérou.“

„Tátovou?“

Luke přikývl. „Myslel si, že bych ty fotky měl dát tobě osobně.“

„Kolik ho to stálo?“

„Nic. Jsou tvoje.“

„O čem to mluvíš, Luku?“ zeptala se a srdce jí prudce bušilo.

„Svlékni se a přidej se ke mně. Všechno ti povím,“ řekl.

„Ne,“ řekla a zavrtěla hlavou. „Ne, dokud mi neřekneš, co tady děláš.“

„Splňuju si sen.“

„Luku –“

„Pojď sem, miláčku, voda je teplá –“

„Kde je George,“ zeptala se.

„Poslal jsem ho do obchodu. Myslel jsem, že dnes budeme večeřet doma. Vyhovuje ti to?“

„Luku –“

„Alex, dělej.“

„Nemůžeš si přece myslet, že v té vaně budu s tebou.“

„Proč bys neměla?“

„Proč bych měla?“

Luke se prudce posadil. Kapičky vody se mu třpytily na prsou a Alex se musela přemáhat, aby nevztáhla ruku a nesetřela je prsty.

„Protože tě chci?“

„To není dost,“ řekla, ale kolena jí při těch slovech vypověděla poslušnost.

„Protože tě potřebuju?“

Alex si začala rozepínat blůzu. „To už je lepší.“

„Protože, miláčku, jsem do tebe bláznivě zamilovaný?“

To ji přesvědčilo. Alexandra se usmála od ucha k uchu. „Opravdu to myslíš vážně?“

„Pojď sem a já ti ukážu, jak moc.“

„Lekce jedna, dvě nebo tři?“ zeptala se.

„Čtyři.“

Ve vteřině byly její šaty na podlaze a Alex byla ponořená až po krk ve vodě pod ochranou jeho paží. Seděla mu obkročmo na klíně a uvědomovala si, jak už je velmi vzrušený.

Luke se jí dlouho díval do očí. Jako slepec kopíroval každý rys jejího obličeje špičkami prstů. Znovu se seznamoval se svou láskou.

„Miluju tě,“ zašeptala.

Luke ji políbil. Alex mu v ústrety rozevřela rty a on neztrácel žádný čas při zkoumání jejích úst svým jazykem. Celé její tělo zareagovalo na jeho vůni, chuť a dotyk jeho dlaní na její kůži. Teplota vody nebyla nic ve srovnání se spalující žádostí, kterou cítila v sobě.

Luke naklonil hlavu stranou a nabral si plné dlaně jejích vlasů.

„Ach, Bože, tolik jsi mi chyběla,“ řekl Luke a přitiskl k sobě její měkké tělo. „Každý den, každá noc v Africe bez tebe byly peklo.“

„Omlouvám se, že jsem řekla, že jsi lhář a podvodník.“

„Omlouvám se, že jsem tě opustil. Nikdy jsem nebyl ten typ, co se zastaví a všechno vyřeší. Vždycky jsem své problémy řešil tak, že jsem od nich utekl.“ Naklonil se a přejel jí rty po čele. „Už to nikdy neudělám, miláčku. Jsem tady, abych tu zůstal, budeš-li mě chtít.“

„Co tvoje práce? Tvoje cestování?“

Luke potřásl hlavou. „Je po všem. Moje reportáž z Afriky byla velmi dobře přijata. Moje pověst je neotřesitelná. Celostátní noviny mi před nějakou dobou nabídly práci tady. Rozhodl jsem se, že ji vezmu.“

„Takže už žádné fotky pro Ryanův plátek?“ zeptala se.

„Co myslíš?“ řekl.

„No, nevím,“ řekla Alex a vinula se k němu. „Vlastně to byl on, kdo nás dva svedl dohromady.“

Luke jí zahrnul loknu medových vlasů za ucho. „Požádáme ho, aby nám šel za svědka,“ řekl.

Alex se rozzářila. „Líbilo by se ti to?“

Když přikývla, Luke ji nadzdvihnul a vklouznul do ní.

Zavřel oči. Vychutnával kouzlo té chvíle. Bylo to jako vrátit se domů. Naklonil se a kousnul ji do ucha. „On ve skutečnosti neudělal vůbec nic, abys věděla,“ zašeptal hlasem plným vášně.

„Ne?“ zasténala Alex a prohnula se, pohybujíc zvolna boky tak, aby ho pojala celého.

„Ne,“ řekl Luke předtím, než ho ovládlo vzrušení. „Stačil na to vlastně jen ten jeden jediný pohled, miláčku.“