Audra Adams

Uskutečněný sen

PRVNÍ KAPITOLA

Lakmusový papírek těhotenského testu se pomalu zbarvil do modra. Zvedla ho nevěřícně proti světlu.

To přece nebylo možné! Musela se zmýlit!

Na kratičký okamžik se jí vrátila naděje. Ale marně. Tečka byla opravdu modrá. Ráchel Morganové se zatočila hlava. Malátně se opřela o dlaždičkovou zeď koupelny a zničená se sesula k zemi. Z hrudi se jí vydral bolestný vzdech. Nemělo cenu test opakovat. Bylo to nad slunce jasné. Byla těhotná…

Ale jak to? Kdy se to stalo? Celá se roztřásla. Vždyť už dva roky neměla žádnou známost! Od doby co zrušila zasnoubení s Tomem a přestěhovala se do New Yorku, neměla muže. Jednoduše nenašla toho pravého. Měla co dělat, aby se nerozbrečela. Byla nezaměstnaná a ještě ke všemu v tom! Byla příliš racionální, než aby si to vysvětlovala nějakým neposkvrněným početím.

Jedině… Snad… Že by ten bláznivý sen byl skutečností? Při té představě se jí sevřel žaludek. Náhle se ozvalo zazvonění telefonu. Těžce se zvedla a zamířila do vedlejší místnosti, která jí sloužila jako obývák, ložnice a kuchyňka zároveň. Posadila se na postel a zvedla sluchátko. „Haló?“„Ráchel? Jsi to ty? Tady Trudy. To jsem ráda, že jsem tě zastihla. Vím o slušné práci. Jeden z našich dodavatelů hledá“

„Jsem těhotná…“

„Cože?“

„Copak jsi neslyšela?“

„Jak je to možné?“

„Nemám zdání,“ odsekla. O tom, že se jí už pár dnů motá hlava a chce zvracet, se raději nezmiňovala.

„Nechoď pryč! Budu hned u tebe,“ řekla Trudy a zavěsila. O půl hodiny později se ozval bzučák domovních dveří. Ráchel zmáčkla tlačítko a když uslyšela hučení výtahu, pootevřela dveře. Už se nemohla dočkat, až se její přítelkyně objeví. Vysoká, štíhlá, s hustými rezavými vlasy, Trudy Levinová,

ambiciózní žena, která se snažila uspět ve světě kosmetického průmyslu. Když Ráchel před dvěma lety přijela poprvé do města, bylo na ní poznat, že je z venkova. Jakoby to měla napsáno ve tváři. Trudy, narozenou přímo na Manhattanu, potkala zrovna, když se ztratila v metru. Nejenže jí poradila kde přestoupit, ale nakonec ji doprovodila až na místo. Postarala se o ni jako slepice o svá kuřátka. Brzy se z nich staly nejlepší přítelkyně.

„Nemohu tomu uvěřit,“ řekla Trudy, když vcházela do bytu. Vlastně nevcházela spíš běžela. Spěchala vždy a kamkoliv. Ráchel za ní zavřela dveře.

„Nezapomeň zamknout,“ napomenula ji Trudy a odhodila obrovskou tašku na kuchyňskou židli.

Ráchel se pousmála. Trudy ji nikdy nepřestala poučovat jak v tomhle velkém, nebezpečném městě přežít. Časem se naučila někdy až paranidní chování své přítelkyně akceptovat. „Tak to vyklop.“

Ráchel zvedla místo odpovědi lakmusový papírek. „Modrá.“

„To je hloupost,“ řekla Trudy a zavrtěla nevěřícně hlavou. Aby zakryla rozrušení, popadla Ráchel čajovou konvici,

napustila do ní vodu a postavila ji na vařič. Jediným pohybem zapálila plamen hořáku.

„Proč jsi mi neřekla, že se s někým stýkáš?“ spustila Trudy vyčítavě. „Já jsem ti také řekla o Jakeovi!“

Ráchel se na tváři objevil ukřivděný výraz. „S nikým se nestýkám,“ sykla. „Tak kdo…?“

Zavrtěla prudce hlavou. „Nevím.“

„To přece není možné!“

„Opravdu. Nemám ponětí, kdo by mohl být otcem.“

Trudy ji chytila za rameno a natočila k sobě. „Podívej se mi do očí!“

Ráchel jí vyhověla. Slzy už měla na krajíčku.

„Já vím, že se na spoustu věcí díváš odlišně. Ale netvrď mi, že těhotenství je možno chytit ze záchodové desky na nádraží.“ Ráchel se smutně pousmála. „Ne, to si rozhodně nemyslím.“

„Tak, kdo je otec?“

Čajová konvice začala hlasitě pískat. Ráchel ji rychle přendala na vedlejší plotýnku a vypnula vařič. Přitom po očku sledovala Trudy. „Leda že by ten sen!“

„Sen?“

„Ano. Vzpomeň si přece! Vyprávěla jsem ti o něm! Zdál se mi, když jsem byla nemocná.“

„Aha, myslíš to, co jsi nazvala bílým snem…?“ zeptala se Trudy ironicky.

Ráchel přisvědčila. „Ano. Bílý sen.“

Trudy se posadila zamyšleně do křesla. „Dobrá, zkusme to vyřešit.“

„Dáš si šálek čaje?“ přerušila ji Ráchel. „Ano, s citrónem a“

„Já vím, půlkou balíčku umělého sladidla.“ Ráchel postavila na malý stolek čajový servis, přinesla ubrousky a lžičky. Trochu se přitom zklidnila. Cítila ve své přítelkyni oporu a byla ráda, že se může někomu svěřit.

Když se posadily ke stolu a začaly popíjet čaj, Trudy ji vzala za ruku. „Musíš mi to převyprávět znovu od začátku.“

„Já si ale na začátek nepamatuji. Vím jen konec.“

„Tak mi pověz konec!“

Ráchel se pomalu napila. „Muselo se to stát tu noc, co jsem onemocněla. Pamatuješ?“

„Ano. Šla jsi se mnou na večírek u příležitosti uvedení našeho nového parfému na trh. Byla jsi pěkně nastydlá.“

„A taky jsem brala antibiotika. Bylo mi mizerně, nikam jsem jít nechtěla. Ale tys mě přemluvila…“

„Chceš snad říct, že je to moje vina?“

Ráchel zavrtěla prudce hlavou. „Samozřejmě, že ne. Chtěla jsi, abych se dostala mezi lidi, a třeba se tam seznámila s někým, kdo by mi mohl dohodit práci.“

„Správně. A na tom večírku jsme zůstaly až do rána.

Odcházely jsme jako jedny z posledních.

Byla tam strašná spousta lidí. Vzpomínám si, že jsi se mi v tom davu ztratila. Ačkoliv jsem prošla celou halu snad stokrát,

nenašla jsem tě. Když jsme se pak konečně potkaly, dělala jsem si z tebe legraci a říkala, že jsi se vypařila.“

„Na to si nepamatuji.“

„Našla jsem tě před vchodem. Seděla jsi tam s hlavou v dlaních a spala. Když se mi tě podařilo probudit, byla jsi bílá jako stěna a stěžovala si na bolesti žaludku. Pak jsme odjely taxíkem. Doma jsem tě uložila do postele. Už si to vybavuješ?“

„Ne. Pamatuji se jen, jak jsme na ten večírek přišly. Já si objednala něco k pití… Punč.“

„Ten punč byl asi mixovaný s alkoholem.“ Ráchel se zarazila. „O tom nevím.“

Trudy uchopila její ruku do své dlaně. „Tak mi pověz ten sen.“

„Nebude to jen tak. Mám to vše zpřeházené a část si vybavuji jen velice matně.“

„Nevadí, zkus to.“

Ráchel se zhluboka nadechla a začala vyprávět. „Na tom večírku byl muž a já se s ním…“

„Milovala?“

„Ano,“ na tváři se jí objevil ruměnec.

„V bílém pokoji, že?“

„Ano.“

„A kdy se ti zdál ten sen poprvé?“ zeptala se Trudy.

„Když jsem měla tu chřipku. Byla jsem nemocná asi dva týdny a neustále se vracel. Pak zničehonic přestal.“

„A jak je to dlouho?“

„Tak šest týdnů…“

„No, a záhada je vyřešena,“ řekla Trudy.

„Ale to přece nemůže být pravda!“

„Jak to že ne! Zmizela jsi na více než hodinu. Mohla jsi klidně s někým odejít. Teď bychom se měly pokusit přijít na to, kdo to byl.“ Ráchelina přítelkyně si zamyšleně začala masírovat spánky. „Popiš mi ho, možná ho znám,“ pokračovala.

„Byl oblečen v bílém…“

„To je opravdu pomoc. Uprostřed června chodí všichni chlapi v bílém.“

„Byl vysoký a měl blond vlasy.“ Ráchel se na chvíli odmlčela. „A zelené oči.“

„To už je lepší. A dál?“

Ráchel nechala vzpomínkám volný průběh. Celá se roztřásla.

„Kouřil. A krásně se smál. Měl podobný hlas jako Rod Stewart.“ Podívala se rychle na Trudy. „Tak co? Napadá tě někdo?“

„Možná. Nevím. Co dál?“

„Jeho ústa. Měl nejbáječnější ústa, jaká jsem kdy viděla,“ pokračovala Ráchel zasněně.

„Jak to myslíš?“

Ráchel sklopila oči. „Nevím, jak to popsat,“ zašeptala. Cítila jak se jí do tváře vehnala červeň a stud.

„Teď není zrovna nejvhodnější doba na to, aby ses styděla,“ pobídla ji přítelkyně.

„Horká. Jeho ústa byla horká.“

„Zajímavé. Vypadá to, že si pamatuješ víc, než sis myslela.

„Ještě si vzpomínáš na něco?“

„Už nevím,“ odpověděla Ráchel a přitom se kousla do rtu.

„Počkej… Přece se mi něco vybavilo. Když mluvil, měl trošku přízvuk. Ale nevím, jestli anglický nebo francouzský.“

„Co takhle francouzskokanadský?“

„Cože? Ty ho znáš?“ Ráchel překvapeně vyhrkla.

„Nejsem si jistá. Ale někoho mi připomíná.“

„Koho? Tak už mi to proboha řekni!“

„Mého šéfa…“

„Nemyslíš snad Reida Jamese!“

„Ano, právě toho. Roberta Redforda devadesátých let.“

Ráchel se zděšeně chytla za hlavu. „Ach Bože. Já myslela, že to byl jen sen.“

„Asi ne.“

Reid si přál, aby už měl tu schůzku za sebou. Byl unavený a nejraději by si vlezl do postele. Proč ho tihle lidé pořád obtěžují? Proč neřeknou rovnou co potřebují a nedají mu pokoj? Mnul si rukou bradu, a tak nějak automaticky pokyvoval hlavou předstíraje, že se zájmem poslouchá. Tito lidé však nebyli jediní, kdo ho nudil k smrti. Připadalo mu, že ve svých pětatřiceti viděl a zažil už vše. Byl vlastníkem mnohamilionového konglomerátu nejrůznějších malých byznysů, který se za posledních deset let neuvěřitelně rozrostl. Přineslo mu to peníze, slávu, ale i závist. Byl z toho všeho unavený. Své dílo dokončil. Chtěl, aby zase někdo jiný – a těch schopných byla spousta – řídil jeho podnik. Chtěl pryč, chtěl zapomenout. Přemýšlel o tom už dlouho. Dokázal už vše, čeho docílit chtěl. Přesvědčil o svých schopnostech rodiče i okolí. Spousta lidí si ho vlastně všimla, hned když vydělal první milión… Ale odejít z branže nebylo tak jednoduché. Jako by k tomu ještě nenadešel vhodný okamžik. Vždy tu byla další schůzka, kterou nechtěl propást, problém, který chtěl vyřešit sám.Už toho měl dost. Proč by měl poslouchat něco, co ho nezajímá? Byla spousta jiných věcí, které si musel ujasnit…

„Promiňte,“ řekl zničehonic a postavil se. Jeho slova přerušila přednášejícího v polovině věty. Celá místnost náhle ztichla.

„Musím odejít,“ dodal a zamířil ke dveřím. Cítil v zádech bodavé pohledy spolupracovníků, ale nikdo se neopovážil říct ani slovo.

Zamířil k sobě do kanceláře. Najednou nebylo kam spěchat a proto se cestou zastavil a popovídal si s několika zaměstnanci. Znal jména všech. Od doručovatele pošty až po vedoucí jednotlivých oddělení. Jména byla pro něj vždy velmi důležitá. Sám totiž musel o to své bojovat. A když konečně získal právo na jeho užívání, dobrovolně se ho vzdal. Přiklonil se raději k

tomu, co mu daly jeptišky v sirotčinci. Musel se pousmát při vzpomínce na přísné sestry z řádu svaté Uršuly.

Charlotta Mercierová seděla jako vždy za stolem v předsálí jeho kanceláře. Byla spolehlivou a výkonnou sekretářkou, která mu pomáhala s vedením firmy. Jeho pravou rukou. Vyřizovala důležité telefonáty, osobní poštu, a dokonce za něj někdy podepisovala dopisy. Neměl pochybnosti o tom, že kdyby odešel, zvládla by to sama. Ale kdykoliv se před ní o něčem takovém zmínil, předstírala, že je šokována.

Jakmile vstoupil dovnitř, otočila se k němu. Podala mu pár růžových papírů s napsanými vzkazy. Rychle je prohlédl a roztřídil. Většinu jich vrátil a požádal o vyřízení. Málokdy odpovídal na všechny telefonáty sám. Charlotta měla už tolik zkušeností, že poznala, které jsou důležité, a kterými se nemusí vůbec zaobírat. Jeden z lístků však Reida zaujal.

„Kdy volal Mazelli?“ zeptal se.

„Asi před půl hodinou.“

Pokýval zamyšleně hlavou. Eddy Mazelli byl člověk, se kterým musel nutně mluvit. Byl to soukromý detektiv, jenž mu byl doporučen jako nejlepší ve svém oboru. A přesto. Uteklo už šest týdnů od okamžiku, co ho najal a ještě od něj nedostal žádné zprávy. Nespokojenost v něm hlodala jako nádor. Nenáviděl situace, které neměl pod kontrolou. A tahle byla jednou z nich.

Kdyby tak mohl na tu noc zapomenout! Kdyby už konečně zmizela z jeho myšlenek! Ale nešlo to. Možná to bylo proto, že po dlouhé době byl s někým jako ona. Vlastně nikdy předtím nepoznal někoho takového. Byla tak uvolněná, něžná, sexy, ženská a ještě něco… Plná lásky. Věci, které by nikdy od cizí ženy nečekal. Milovali se. Normálním způsobem, bez jakéhokoliv výstřednictví. A přesto se cítil zvláštně. Ne, nebylo to tím, jak se milovali, ale tím, co mezi nimi během toho jediného večera vzniklo. Od té doby jako by ztratil hlavu. Slýchal, že je možné, aby se mužům něco takového přihodilo. Ale ani ve snu by ho nenapadlo, že se to stane jemu. Spal už se

spoustou žen. A vždy to bylo stejné. Nejdříve přišlo vzrušení, jenž bylo rychle vystřídáno vyvrcholením a následovaným pocitem marnosti. Byl šťastný, když byl zase sám. Ale s ní to bylo jiné. Co mu to jen provedla? Zanechal ji samotnou jen na okamžik, aby došel pro pití. Když se vrátil, byla pryč. Jako by zmizela v mlze… jako by se mu jen zdála. Ale sen to nebyl! Ještě o několik dnů později cítil vůni jejího parfému z polštářů, na kterých leželi. Dokonce se kvůli tomu pohádal s hospodyní. Nechtěl, aby je převlékla.

„Vytoč mi Mazelliho a přepoj ho ke mně,“ řekl Charlottě.

„Zapomněla jsem ti říct, čeká na tebe Trudy Levinová,“ podotkla ona jako by mimochodem, když zvedala sluchátko.

„A co chce?“

Charlotta pokrčila rameny. „Nechtěla mi to prozradit. Ale prý je to důležité.“

„Dobrá. Přijmu ji. Ale stejně mi toho Mazelliho sežeň,“ odpověděl Reid a otevřel dveře.

„Jo a má s sebou doprovod,“ dodala ještě Charlotta. To už ale Reid neslyšel.

Jeho kancelář byla obrovská místnost zabírající větší část prvního patra budovy. Všechny závěsy byly vytaženy do stran a sluneční paprsky vesele skotačily na dřevěných parketách. Trudy se k němu otočila hned, jakmile vstoupil.

„Ahoj Reide.“

Opětoval její úsměv. Měl ji rád. Byla jedním z jeho nejlepších zaměstnanců. Chytrá. Čestná. Ambiciózní. Taková, jako on sám. Alespoň si to o sobě myslel. Došel až k svému pracovnímu stolu.

„Co pro tebe mohu udělat?“ zeptal se. V tentýž okamžik si všiml tmavovlasé ženy v rohu místnosti. Stála o okna a dívala se ven. Pak se zničehonic otočila a pohlédla přes rameno přímo na něj. Jejich oči se na vteřinu setkaly. Jako by ho někdo udeřil pěstí. „Ráchel,“ vydechl a těžce dopadl do koženého křesla.

„Vidím, že vás dva nemusím představovat,“ podotkla s úsměvem Trudy.

DRUHÁ KAPITOLA

„Vy znáte mé jméno?“

Reid vstal a vykročil jí v ústrety. „Pamatuji si jen křestní,“ odpověděl.

Vypadala jako poprvé. Pouze její chování bylo jiné. Tenkrát se dobře bavila a bezstarostně smála. Dnes působila nervózně a trochu vyděšeně.

Z mikrofonu na stole se zničehonic ozval Charlottin hlas.

„Přepojuji ti pana Mazelliho.“ Aniž by spustil z Ráchel oči, zamířil Reid k telefonu. Jako by měl strach, že mu znovu zmizí.

„Nikam nechoďte,“ řekl a ukázal na ni prstem. „Ano?“

Poslouchal, co muž v telefonu říkal a přitom nervózně poťukával prsty do stolu. „Dobrá,“ zakončil stručně hovor.

„Pošlete mi účet.“ Při těch slovech se zadíval na Ráchel. Jejich pohledy se opět setkaly. „Ne, opravdu už vašich služeb nepotřebuji,“ dodal a zavěsil.

Trudy si důležitě odkašlala. „Možná bych vás přece jen měla představit… Toto je Ráchel Morganová, moje přítelkyně. A tohle můj šéf, Reid James.“

„Těší mě, že vás poznávám,“ řekla Ráchel měkce. „Mě také.“„A to je vše, co mi řeknete? Po tom, co jste mi provedla!“ Ráchel pohlédla zmateně na Trudy a pak zpět na Reida.

„Nevím Co tím myslíte?“

Zůstal stát s ústy dokořán. „To má být vtip?“ Prudce zavrtěla hlavou. „Nic takového.“

Reid se obrátil k Trudy. „Mohla bys nás nechat o samotě?“ Bylo vidět, že se jí odejít nechce. „Nevím, jestli je to vhodné.

Vypadáš, že bys nejraději někoho uškrtil.“

„Jdi se vycpat, Trudy. Škrcení žen jsem se vzdal už před pár lety,“ pokusil se zažertovat.

„Přesto bych tu chtěla zůstat!“

„V žádném případě! To, co chci říct, se týká jen mne a Ráchel.“

„Myslíš? Tuším, o čem chceš mluvit.“

„Tak to jsi na tom lépe než já,“ zamumlal a v očích mu zajiskřilo vzteky. „Sám totiž dobře nevím, jak si jisté věci vyjasnit.“ Bylo vidět, že se stěží ovládá.

Trudy pohlédla tázavě na Ráchel. Ta, přestože se mírně třásla, jí naznačila, ať odejde. „To je v pořádku,“ vyslovila přerývaně.

Trudy zamířila ke dveřím. Držíc ruku na klice, obrátila se ještě do místnosti. „Tak dobrá, počkám venku. Ale kdyby se cokoliv dělo, křič.“ Pohlédla přímo na Reida a dodala. „To platí i pro tebe.“

Jakmile se vzdálila, vstal z křesla a vykročil doprostřed kanceláře. Došel až k secesní židli, opřel se o její opěradlo a druhou rukou pobídl Ráchel, aby usedla. „Posaďte se.“ Když tak neučinila, pokorně dodal. „Prosím.“ To nebylo zrovna slůvko, které by často používal. Ale bál se, aby ji znovu neztratil. Aby jí nenahnal strach jako poprvé. Musel zjistit, kdo je ta žena, a co se s ní tenkrát stalo. Nesměl tuhle šanci promarnit. „Nemáte se čeho bát…“

Až teď se pohnula. Opatrně ho obešla a posadila se. Ruce složila do klína. „Mohl byste mi říct, co se stalo tu noc?“ zeptala se po chvíli.

Nadzvedl tázavě obočí. „Chtěl jsem se vás zeptat na totéž.“

Ráchel zavrtěla hlavou. „Já se na nic nepamatuji. Až do dneška jsem byla přesvědčena, že se mi to jen zdálo.“

„Jako, že to byl sen?“ zopakoval nevěřícně.

„Ano… Víte, nebylo mi tenkrát dobře. Měla jsem chřipku, brala prášky, a na tom večírku jsem trochu pila. Prostě mám okno. Trudy mi řekla, že jste byl na té recepci také.“

„To je fakt. Uváděli jsme na trh nový parfém,“ Reid volil další slova velice opatrně. „Hovořili jsme spolu a…“

„Ano?“

Hrála to snad na něj? To si nepamatovala vůbec nic? „Pak jsme šli společně ven…“ Bylo vidět, jak se jí oči očekáváním rozšířily. Nahnula se blíže a několikrát kývla hlavou, aby

pokračoval. „Chvíli jsme se procházeli a nakonec jsme skončili u mě doma. Na to se také nepamatujete?“

„Ne,“ řekla potichu. „A co bylo pak?“

„Šla jste se mnou nahoru…“

„Do vašeho bytu? Ano. Nejprve do obýváku a pak do ložnice.“

Ráchel sklopila stydlivě oči. Cítila, jak rudne.

„Podívejte se na mě,“ vyzval ji. „To si přece musíte pamatovat!“

„Ne, už jsem vám řekla. Brala jsem antibiotika a zapíjela je nějakým punčem…“

„Ten punč byl skoro samá vodka,“ poznamenal.

„To mi řekla Trudy také. Nevím, jestli ta kombinace měla na mne takový vliv“

„Ale vždyť jste vypadala úplně normálně!“

„Snad, ale to bylo jen zdání,“ špitla Ráchel nešťastně.

„Vy si nevzpomínáte, jak jsme se milovali?“

„Ne… vlastně ano… jen matně. Byla jsem přesvědčena, že to byl jen sen.“

„To už jste mi jednou řekla. Co vás tedy přimělo k tomu, abyste svůj názor změnila a přišla za mnou?“

Ráchel zatajila dech. Snažila se jak mohla, aby vypadala klidně. A přesto se chvěla jako osikový list. Musela se vší silou opřít do židle a rukou křečovitě chytit držadel. „Něco se stalo,“ vydechla nakonec nešťastně.

„Co?“ zeptal se rychle.

„Zjistila jsem, že jsem těhotná.“

Nevěřícně se na ni zadíval. Ještě před chvílí by byl přísahal, že ho nemůže nic šokovat více, než její náhlá přítomnost. A teď tohle! Srdce mu začalo bušit tak mocně, že se obával, aby se mu neutrhly perleťové knoflíčky na košili. „Takže jste tady proto, abyste mi sdělila, že jsem otec!“

„Ano. Nikdo jiný totiž nepřipadá v úvahu,“ odpověděla rozpačitě.

„To by mohla říct každá,“ poznamenal uštěpačně.

Rácheliny něžné ruce se sevřely v pěsti. Musí zůstat klidná! Tohle bylo dost složité i bez unáhlených projevů vzteku a slabosti. Mohlo ji hned napadnout, že jí NEBUDE věřit. Proč by také měl? Kousla se do spodního rtu. „Vím, co si teď myslíte“

„Nemáte ani zdání…“ odsekl s předstíranou zdvořilostí, která zabolela o to více.

„Ale ano. Je mi to jasné,“ nenechala ho domluvit. „Myslíte si, že jsem přišla jen proto, abych z vás vymohla peníze. Jste na omylu! NIC od vás nechci!“ Při těch slovech se postavila.

„Když jsem se svěřila Trudy a ona řekla, že tím mužem by jste mohl být vy, poprosila jsem ji, aby mě k vám přivedla. Chtěla jsem si být jistá.“ Po těch slovech zamířila ke dveřím. „Nebojte se, žádný skandál se konat nebude. Už vás nebudu obtěžovat!“

„Okamžitě zůstaňte stát,“ Reid zvýšil hlas.

„Nejsem váš zaměstnanec,“ odsekla Ráchel ironicky.

„Vraťte se,“ řekl tentokrát už potichu a prosebně. Když se nepohnula, stiskl pevně zuby a pokorně dodal. „Prosím.“

Ráchel se otočila a jejich pohledy se setkaly. Nedokázala mu odolat. Její hněv se začal rozplývat až se vytratil úplně. Poslušně zamířila zpátky. Zastavila se jen pár centimetrů před ním. „Už nemám co bych dodala…“

„Ale já mám ještě leccos na srdci, pokud se neurazíte,“ odvětil Reid.

„Tak prosím,“ přinutila se k odpovědi.

Zvedl se z pohovky a zamířil ke svému stolu. Zcela automaticky nadzdvihl pozlacené víčko škatulky na cigarety. Jednu si vytáhl a zastrčil do úst. „Chcete taky?“ Dříve než mohla něco říct, odpověděl si sám. „Vlastně, já zapomněl. Ne kouříte od šestnácti. Tenkrát jste to zkusila, ale pak vám bylo tak špatně, že…“

Naskočila jí husí kůže. Takže ona se s ním nejen milovala, ale ještě mu o sobě prozradila spoustu intimností. Přitom sama o něm věděla jen to, co jí řekla Trudy. Všechno z druhé ruky…

Podlomila se jí kolena. „Mohu si sednout?“ otázala se a zamířila ke koženému křeslu poblíž stolu.

„Co takhle kávu, nedala byste si? Anebo čaj?“ Přikývla.

Reid zmáčkl tlačítko mikrofonu umístěného na stole a požádal Charlottu, aby jim přinesla dva šálky čaje. Pak se na Ráchel znepokojeně obrátil.

„Nevypadáte zrovna nejlépe…“ v jeho hlase byla slyšet obava.

Rychle na něj pohlédla. „Jsem v pořádku. Jen se mi udělalo nevolno. V tomhle stavu je to zřejmě normální.“

Mlčky pokývl hlavou a zapálil si cigaretu. Natáhl do sebe kouř a pak ho pomalu vypouštěl.

Charlotta jim mezitím přinesla čaj. Naservírovala ho do pravého čínského porcelánu, který používali jen pro zvlášť důležité Hosty. Reid zachytil její pohled a bylo mu jasné, že ví vše. Zatracená Trudy, napadlo ho. Mohl by se vsadit, že během pár hodin bude vědět o jeho postelovém románku celá budova.

„Děkuji,“ zašeptala Ráchel, když si přebírala od Charlotty šálek.

„Není zač. Kdybyste cokoliv potřebovali, dejte mi vědět.“

„Myslím, že už to bude vše,“ odpověděl rychle Reid a naznačil jí, ať odejde. Ještě jednou se významně usmála a on jí to oplatil výhrůžným pohledem. Vzápětí nasadil úsměv a obrátil se k Ráchel. Skrze dým pozoroval, jak pomalu usrkuje čaj. Rozbušilo se mu srdce. Vybavila se mu noc, kterou spolu strávili. Kdyby se dokázal vyhnout trapným rozpakům, jež se ho zmocňovaly v její přítomnosti. Ten den, kdy se poprvé setkali, měl všeho tak akorát. Bolela ho hlava a byl unavený. Bylo mu nanic z představy, že musel na večírek zahajující reklamní kampaň jejich nového parfému…

Usmíval se na všechny přítomné, potřásal si s nimi rukama a hrál onu hru na hostitele, jak jen nejlépe dovedl. Stará zbrojírna, kterou pro tuto příležitost pronajal, byla naplněna k prasknutí. Jen těch novinářů co přišlo… A přesto věděl, že jakmile to bude možné, nenápadně zmizí.

A pak ji spatřil. Byla to scéna jako ve starém filmu. Když se jejich pohledy setkaly, davy lidí ustoupily do pozadí. Aniž by přemýšlel co dělá, zamířil přímo k ní. Usmála se a kývla na něj. Vypadalo to jako výzva. Chvíli spolu konverzovali tak, jak je na večírcích kde se lidé navzájem neznají, nutné. Víceméně o ničem. Ale ona udělala mezi řečí několik narážek, které ho rozesmály. Hned se cítil lépe. Otázal se jí, zda-li nechce jít na chvíli ven. Souhlasila. Prodrali se davem, aniž by si jich kdokoliv všiml. Venku byla hvězdná, teplá noc. Jak se tak spolu procházeli, došli až k Reidovu domu. Napůl z legrace se jí optal, jestli nechce jít na skleničku. Přijala jeho nabídku bez zaváhání…

Zatočila se mu z těch vzpomínek hlava. Znovu se na ni nevěřícně podíval. Na ten večer se prostě nedalo zapomenout. Bylo to všechno tak ne uvěřitelně přirozené. Povídali si, jako by se znali léta. Zkritizovala mu výzdobu obývacího pokoje a on ji vzal na prohlídku celého domu, zvědav, co mu ještě řekne. A tak se dostali až do ložnice. Dobírala si tam velikost jeho postele. Z legrace ji nabídl, ať si ji vyzkouší. Pohodlně se na ni natáhla a rozkošnicky se přikryla bílým saténovým přehozem. V tu chvíli nebylo nic samozřejmějšího, než aby se políbili. Stačil jediný dotek jejích sladkých úst a byl ztracen. Čas, místo a okolí, vše se slilo v nejasný pojem. Milovali se tak vášnivě, jako by se blížil konec světa. To proto na ni nemohl zapomenout. Nevěřil, že si nic nepamatuje. Ale že by si všechno to, co mu doposud řekla, vymyslela? Nebyl si jist. Určitě věděl jen to, že za Ráchel stála Trudy Levinová. A ta by s ním nečistou hru nehrála. Pracovala pro něj už pár let a měla jeho důvěru.

Ale být otcem? To už tady jednou bylo! Táhlo mu tehdy na dvacet, když ho jistá dívka obvinila, že ji přivedl do jiného stavu. Ačkoliv to byl úplný nesmysl, vyklubal se z toho zdlouhavý a drahý soudní případ. Až krevní zkouška nakonec prokázala, že je pravda na jeho straně. I tak to v něm zanechalo nepříjemnou vzpomínku! Od té doby si dával setsakra pozor.

Během posledních několika let, ačkoliv bulvární novináři tvrdili opak, bylo v jeho životě jen pár žen. A když už k něčemu opravdu došlo, používal ochranu. S Ráchel to nebylo jiné.

„Už je vám lépe?“ otázal se, když dopila čaj a položila hrneček na podnos.

„Ano, děkuji.“ Upřeně se na něj zahleděla. „Tak co jste se chtěl zeptat?“

„Jestli je to pravda?“

„Ano.“

„Pak bych rád věděl, co hodláte dělat?“

Nervózně si pohrávala s tvarovaným držátkem šálku.

„Nevím,“ řekla potichu.

„Takže jste se ještě nerozhodla?“

Zavrtěla prudce hlavou. „Ne.“ Rychle na něj pohlédla. Dlouhou dobu se jen dívali jeden na druhého, v očích otázky,

na které neznali odpovědi. Reid uhasil cigaretu. „Rád bych k tomu také řekl své stanovisko, pokud mohu.“

„Takže mi věříte?“

Pohodlně se zhoupl v křesle. „Nic takového jsem neřekl.“

„Tak proč byste se tím měl zaobírat? Slibuji vám, že až odejdu, už se neuvidíme…“ Jako by ji neslyšel, dodal. „Vždyť to může být pravda… V tom případě není pochyb, že bych byl za své chování zodpovědný. Existují jisté možnosti, jisté varianty. Své povinnosti beru vážně.“

„Ale já nejsem vaše povinnost! Umím se o sebe postarat sama!“ řekla vzdorovitě.

„To se na to podíváme,“ odpověděl zamyšleně Reid.

„Chcete říct, že mě necháte sledovat? Že si najmete soukromého detektiva?“ zeptala se uštěpačně.

Zničehonic se postavil. „Pokud to bude třeba… Ale teď, dokud není pozdě, pojďme si zase začít tykat. Ostatně tu noc,“ na chvíli se odmlčel, „také jsi mi říkala, Reide. Pořád a pořád.“

Ráchel vyschlo v ústech. „Opravdu si to nepamatuji.“

Mezitím došel až k ní. Předklonil se a oběma rukama sevřel opěradla křesla, na kterém seděla. Byla uvězněna. „Dovol mi tedy oživit tvé vzpomínky,“ zašeptal. Ještě více se sehnul a jeho rty se dotkly jejích.

Ráchel nebyla schopna jediného pohybu. Jen slastně přivřela oči a lehce pootevřela ústa. Vzápětí se jejich jazyky roztančily v divokém tangu lásky. První, co si uvědomila, bylo teplo. Vybavilo se jí, že i tenkrát jí krev v těle pulzovala stokrát rychleji než obvykle. A pak tu byla decentní vůně jeho kolínské. Úplně ji omámila. Zalomcovala jí touha. Vtiskla se hlouběji do křesla a zabořila ruce do kadeří jeho vlasů.

Reid se cítil jako alkoholik, který se po mnoha měsících strastiplného odříkání zase napil. V přesvědčení, že je to opravdu už naposledy. Ano, byl jako opilý Krev mu bušila ve spáncích a sám nevěděl, co se s ním děje. Když Ráchel vzdychla, opil se tím zvukem do němoty. Aniž by se jí přestal dívat do očí, podlomila se mu kolena a vrátil strach. Prudce ucukl a zalapal po dechu. Připomínal běžce na dlouhé trati. Od cíle ho dělilo jen pár centimetrů, a přece…

„Omlouvám se,“ řekl provinile, aniž by vlastně věděl proč.

Ráchel se nevěřícně dotkla prstem jeho úst. „Proč jsi to udělal?“ zašeptala.

Přimhouřil oči a zavrtěl hlavou. Odpověděl spíš sám sobě.

„Musel jsem se přesvědčit, že se mi to nezdálo!“

Ráchel několikrát kývla hlavou. Rozuměla. I ona potřebovala důkaz, že to, co spolu prožili, bylo více než sen.

Onen polibek to potvrdil. Oběma. V tom někdo zaklepal…„Tak co, jste v pořádku?“ ozval se Trudin hlas.

„Ano,“ odpověděl Reid a rychle si upravil kravatu.

„Takže už mohu dovnitř?“

„Jistě, pojď,“ pobídla ji Ráchel dříve, než mohl zaprotestovat. Z jejich očí mohl vyčíst, že pro dnešek toho bylo až až…

„Myslím, že je nejvyšší čas,“ řekla Ráchel a postavila se.

„Mohu ti zavolat?“ otázal se okamžitě.

„Já…“ Pohlédla prosebně na Trudy, ale ta jí tentokrát nijak neporadila. „Dobře, když myslíš.“

Trudy si je zkoumavě prohlížela. „Doprovodím tě domů,“ obrátila se zamyšleně k Ráchel. „Nebudeš mě dnes už potřebovat Reide, že?“

Zavrtěl hlavou a zamířil s oběma ke dveřím.

„Takže zatím…“ Ráchel bylo trapně. „Na shledanou, Reide,“ řekla a podala mu ruku. „Díky, že jsi přišla,“ odpověděl zdvořile a potřásl jí pravicí. Stisk jeho ruky byla jedna věc, jeho pohled druhá. Kdyby tak věděla, který z těch nenápadných vzkazů byl důležitější.

Reid stál ve dveřích ještě hodnou chvíli poté, co odešly. Charlotta dokonce přestala psát a čekala, že něco řekne. Ale on nic. Až když se její prsty znovu dotkly klávesnice počítače, odkašlal si.

„Sežeň mi, prosím, znovu toho Mazelliho.“Návštěva u doktora Ráchel potvrdila to, co už věděla. Celý první týden v srpnu strávila zvažováním všech pro a proti. Existují jisté možnosti, jisté varianty, řekl jí Reid. Snad. Ale byly velmi omezené.

Nedávno jí bylo třicet. Nebyla tedy ještě tak stará. Ale také už nebyla nejmladší. Měla ideální věk na to stát se matkou. Kdyby si bývala vzala Toma, zřejmě by teď zakládali rodinu. Ale ona si ho nevzala. Ani nikoho jiného. Byla sama. Hlavou jí proběhla myšlenka na Reida Jamese. Rychle ji zapudila. Pravděpodobně jí ani nevěřil. Neměla chuť ani sílu ho přesvědčovat, že je skutečně otcem. Natož pak nutit ho do něčeho takového, jako je vztah dvou lidí. Vybavil se jí titulek článku, který jí přinesla Trudy. „Nejžádanější svobodný mládenec New Yorku.“ Při té vzpomínce s sebou trhla. Tak proto si myslel, že za ním přišla jen kvůli penězům. Přitom, kdyby jí šlo pouze o to, stačilo zvednout telefon a zavolat do redakce jakéhokoliv bulváru. Za její příběh by jí jistě rádi zaplatili. Ale nic takového ji nenapadlo. Nestála o to, aby se jí někdo míchal do soukromí. Ani Reid neměl moc co mluvit do

rozhodnutí, které musela udělat. Náhle si byla jistá. Dítě si nechá. Chce ho. Ale další kroky, které z onoho prvního rozhodnutí vyplývaly, už tak jednoduché nebyly. Měla sice nějaké peníze, ale na to, aby živila dítě to rozhodně nestačilo. Nemůže zůstat v New Yorku! Tohle město pro ni bylo příliš drahé. I kdyby jí Reid poskytl nějakou finanční výpomoc, nemohla by si to dovolit. A ona se ho skutečně nemínila o nic prosit. Nemohla se zbavit pocitu, že kdyby „pomohl“ jejich dítěti, snažil by se i jí samotné. Žít v jeho stínu bylo to poslední, po čem by Ráchel toužila. Tolik si vážila své nezávislosti…

Zřejmě jí nezbude, než se vrátit do Ohia. Sevřel se jí žaludek. Znamenalo to nastěhovat se zpět k otci. Nemohla mu odpustit, že se oženil necelé dva měsíce poté, co zemřela její matka. Posadila se na okraj postele, hlavu složila do dlaní. Vybavilo se jí, jak se s otcem pohádali v den jeho druhé svatby.

Pro Ráchelinu matku byla smrt vysvobozením. Zvláště poslední roky velmi trpěla. Její dcera byla jediná, kdo se o ni po celou tu dobu staral. Kdo jí zůstal věrný až do posledního vydechnutí. V té době se ještě více umocnila skutečnost, že vztah Rácheliných rodičů nebyl právě ideální. Otec se s nemocí své ženy nikdy nevyrovnal. Snad i proto se snažil být doma co nejméně. A tak vše zůstalo skutečně jen na ní. Nelitovala toho, ale tvrdě za to zaplatila. Byla nucena oddálit datum sňatku s Tomem. Nejprve o několik měsíců, pak o rok, nakonec o dva. A to už pro něj byla příliš dlouhá doba. Ráchel byla tak zaneprázdněna, že ani nepostřehla, že si už za ni našel náhradu. Oznámil jí to v den pohřbu. V jeho životě se objevila jiná žena. Tentýž den jí představil svoji novou známost otec.

Brzy na to se otec oženil. Ráchel dostala hysterický záchvat, který skončil hádkou před ostatními hosty přímo na radnici. Ještě tentýž den si sbalila věci a odešla z domu. Chvíli bydlela u kamarádky, ale brzy se odstěhovala i odtamtud.

Přitahoval ji New York. Mnohamilionové město, kde ji nikdo neznal. Místo, kde mohla zapomenout na minulost. Zahladit stopy před známými, dokonce i před sama sebou.

Vstoupila do učení k jednomu módnímu návrháři, snažíce se využít znalostí z textilní průmyslovky. Tehdy potkala Trudy, našla si podnájem, a víceméně se poprvé v životě postavila na vlastní nohy. Ale její štěstí netrvalo dlouho. Návrhářské studio po čase oznámilo, že bude snižovat stavy. Ráchel byla poslední, koho přijali a tudíž první, koho propustili. Od té doby, celkem čtyři měsíce, se jí nepodařilo zavadit o slušnou práci. Občas sice zaskakovala v jedné kavárně jako servírka, ale to bylo vše. Uvědomovala si, že bude muset spolknout velkou tabletku hořkosti, pokud se rozhodne pro návrat domů. To vše za předpokladu, že si dítě nechá. Ale už se rozhodla. Najednou to pro ni byla ta nejjistější věc na světě.

Ozval se bzučák domovních dveří. Ráchel hbitě vyskočila z postele. Počítala, že to je Trudy. Slíbila, že se po práci zastaví a přinese nějakou dobrotu. Ráchel sice neměla nejmenší chuť k jídlu, ale zařekla se, že to na sobě nedá znát. Trudy by jí jistě udělala přednášku o tom, že jíst se musí. Zvláště, když člověk krmí dva. Rychle poklidila malý stolek a čekala až Trudy zaťuká.

Přítelkyně vtrhla dovnitř jak divoká voda. V každé ruce měla malou krabici plnou čínského jídla. Ráchel na ni překvapeně zírala.

„Ty jsi snad vykoupila restauraci, ne?“

„Ne tak docela. Ale přinesla jsem toho dost, aby ti zbylo i na zítra. Když si sama neuvaříš…“

„Ty jsi teda číslo,“ zasmála se Ráchel.

Trudy položila krabice na stůl. „Buď ráda, že se o tebe někdo stará.“

Hned se pustily do jídla. „Není nám snad spolu dobře?“ otázala se zničehonic Trudy. „To bych řekla, že jo,“ odpověděla Ráchel a zamyšleně si přitom pohrávala s kopečkem rýže.

„Víš,“ pokračovala Trudy, „možná by nebylo špatné, kdyby ses ke mně nastěhovala.

„Jak k tobě?“

„Bydlely bychom spolu.“

„Ale, Trudy“

„Ne, počkej než něco řekneš! Už jsem o tom přemýšlela. Já jsem celý den v práci… Takže ty bys byla doma sama a mohla bys tam alespoň občas uklidit a“

„Hloupost. Vždyť máš tak malý byt, že se tam sama nevejdeš.“

„Ale to by se zvládlo. Mohla bys spát třeba u mne v pokoji.“

„A co by tomu řekl Jake?“

„Co by měl říkat?“

„Konečně to vypadá, že váš vztah začíná být perspektivní…“ Ráchel zakroutila pochybovačně hlavou. „Tři bychom se tam možná vešli, ale až se narodí dítě“

„Cože, ty ses už rozhodla? No, to je dost. Ale i ve čtyřech to nějak zvládneme!“

„Nic takového.“ Ráchel se nahnula přes stůl a pohladila Trudy. Do očí jí přitom vstoupily slzy. „Dobře víš, že jsi má nejlepší přítelkyně. Kdyby to šlo, bylo by to báječné. Ale nepřipadá to v úvahu. Už jsem to vymyslela jinak.“

„A jak?“ Trudy nadzvedla tázavě obočí.

Ráchel sklopila oči a zahleděla se do talíře. Musela se maximálně přemoci, aby řekla. „Vrátím se domů.“

„To přece neuděláš!“ vykřikla Trudy. „Nenávidíš to tam!“

„Už jsem si objednala letenku.“

„A ví o tom otec?“ v Trudině hlase byl slyšet uštěpačný tón.

„Ne. Zavolám mu zítra.“ Při těch slovech Ráchel pohlédla na přítelkyni. „Sama víš, že nemám jinou možnost.“„Ale jistě, že máš,“ odsekla Trudy. „Ano? To mi řekni, jakou?“„Vždyť Reid…“

Ráchel ji nenechala domluvit. „Nic takového.“

„Ale proč ne? Má peněz, že by s nimi mohl topit v kamnech.

Třeba by ti pomohl, než si najdeš práci“

„Ne! Nic od něj nechci! Tedy alespoň prozatím ne. Možná později, až dítě vyroste. Až budu potřebovat peníze na dobrou univerzitu.“

„Co ti to jen vlezlo do hlavy? Řekni mi jediný důvod!“

Ráchel prudce vstala od stolu a zbytky jídla hodila do koše.

„Ani já, ani mé dítě není na prodej! Musela bych mu být zavázána a to nechci! Nehledě na to, že bych pak měla neustále za zády novináře… Umíš si představit tu aféru? Už vidím ty titulky. Nejžádanější muž New Yorku podlehl prostému, vesnickému děvčeti.“

„To bys přežila…“ namítla Trudy.

„Ale o to nejde! Já prostě nechci! Moje dítě si zaslouží klid. Nedovolím, aby se stalo atrakcí v tom mediálním cirkuse, který Reida obklopuje. Prostě to neudělám, Trudy. I kdyby mi to sám nabídl.“ Při těch slovech se Ráchel zarazila. „Nic takového ostatně neudělal, že?“

Trudy pomalu zavrtěla hlavou. „Pokud je mi známo, tak ne.

Ale kdybys“

„Mu o to řekla?“ dopověděla za ni Ráchel. „To nejde!

Pochop! Jak bych pak sama před sebou vypadala?“

Trudy vstala a zamířila k Ráchel. Položila jí ruku na rameno.

„Proč jsi tak tvrdohlavá. Vždyť on by ti opravdu mohl pomoci.“ Myslím,že mi už pomohl až, až…“„Takhle zahodit šanci. Je to skutečně prima chlap. Možná se zdá trochu nepřístupný, ale po tom co si prožil…“

„Co tím myslíš?“ V tentýž okamžik zazvonil telefon. Ráchel k němu zamířila a cestou se jí vydral z hrudi vzdech. „Haló,“ řekla, když zvedla sluchátko.

„Ráchel? Jak se máš?“ Byl to Reid.

Posadila se na okraj postele a divoce zagestikulovala na Trudy. „Dobře.“

„Doufám, že neruším. Trudy mi dala tvoje číslo.“

„Ne, jsem ráda, že voláš.“

Trudy chtěla něco říct, ale Ráchel jí naznačila, aby zmlkla.

„Co pro tebe mohu udělat?“ zeptala se stroze.

Rád bych se s tebou setkal a promluvil si o několika věcech.“

Přivřela oči a bylo vidět, jak se přemáhá. „Reide, chtěla bych ti říct, že jsem se už rozhodla.“

Na druhém konci bylo napjaté ticho. „A to?“

„Nechám si naše dítě.“ Slyšela, jak si oddechl.

„To jsem rád.“

„Skutečně?“ zeptala se překvapeně. „Ano, opravdu. Takže, kdy se setkáme?“

„A proč?“

„Abychom si promluvili o naší budoucnosti.“

„My? Není co bychom spolu řešili. Ostatně brzy odjíždím domů.“

„Domů?“ zopakoval nevěřícně.

„Vracím se do Ohia.“

„Ale to není tvé konečné rozhodnutí, že?“

„Je! Všechno už je domluveno,“ zalhala Ráchel.

Hodnou chvíli neodpovídal. Ráchel téměř hmatatelně cítila, jak na druhém konci telefonu bojuje sám se sebou. Srdce jí začalo bít rychleji.

Konečně řekl. „Ach tak. Takže tohle má být“

„Sbohem,“ dokončila za něj. Ještě před chvílí netušila, jak to bude těžké vyslovit. Byla zmatená. Vždyť ho vůbec neznala, byl jí úplně cizí. Kdyby nebylo toho večírku, nikdy by se nesešli. Proč za ním jen chodila! Mohl pro ni zůstat nejasnou vzpomínkou, tváří, která se jí pouze zjevila ve snu. Ale sen to nebyl. Byla si stoprocentně jistá od chvíle kdy se jí znovu dotkl. Mimoto k němu cítila něco, co se bála pojmenovat. Věděla, že už dlouho nevydrží mluvit, aniž by se jí do očí nevedraly slzy. Sevřely se jí hlasivky. „Tak já už budu končit.“

„Dobrá,“ odpověděl měkce. Ale když stále nepokládala sluchátko, zeptal se: „Ráchel, jsi tam ještě?“

„Ano,“ zašeptala.

„Doufám, že mi dáš vědět, až se to narodí.“

„Sbohem Reide.“ Při těch slovech rychle zavěsila. Ještě dlouhou chvíli pak zůstala sedět mlčky na posteli, tvář skrytou v dlaních.

„Takže to by bylo,“ ozvala se Trudy. V jejím hlase byla slyšet rezignace.

„Je po všem,“ přisvědčila Ráchel.

TŘETÍ KAPITOLA

Ale nebylo po všem.

Alespoň Reid o tom byl přesvědčen. Ráchel Morganová přece nemohla věřit tomu, že vtrhne do jeho života, obrátí ho naruby, a pak mu dá košem. Ještě dlouhou dobu poté, co položil telefon, seděl Reid nehnutě za stolem a hleděl do neznáma. Ten den zůstal v práci až pozdě do noci. Neměl nejmenší chuti jít domů, tam kde to všechno začalo. Vracet se na místo činu. Potřeboval si odpočinout, psychicky se připravit na to, co přijde. Tak ona se chce vrátit do Ohia? Ne, že by měl něco proti tomuto státu ležícímu několik hodin letu na sever od New Yorku. Sám tam vlastnil pár výnosných podniků. Občas tam i zaletěl, aby zkontroloval, jak prosperuje. Ale nebylo to místo, kde by mohl žít. Tím byl pouze Big Apple město New York a on chtěl, aby zůstala s ním. Zvláště poté, co se rozhodla, že si dítě nechá. Původně ani netušil, jakou mu to udělá radost. Nedovedl si představit, co by dělal, kdyby se rozhodla opačně. Toužil po ní, potřeboval ji. Teď musel přijít s nějakou taktikou, jak ji získat. Vymyslet plán. A v tom byl mistrem. Většinu, čeho v životě dosáhl, by jiní nazvali neuskutečnitelným. Pro něj toto slůvko neexistovalo. Přemýšlel, že by jí zařídil byt. Někde v klidné části Man hattanu, blízko parku. Mohli by tam chodit s dítětem na procházky. Platil by jí babysitra, anebo ještě lépe dětskou sestru, která by jí pomáhala. Tak, aby měl jeho syn… anebo bude-li to dcera, tu nejlepší péči. Bylo to přece jeho dítě! Najednou si tím byl jist. Věděl, že i kdyby přišla od Mazelliho jiná zpráva, nepřikládal by jí větší význam.

Nevěřil v Boha ani v osud. Byl přesvědčen, že každý je strůjcem svého štěstí. A přesto… To, co se stalo mezi ním a Ráchel, si odmítal připustit jako obyčejnou náhodu. Jako by je cosi svedlo dohromady. Ať už to byla vyšší moc, či cokoliv jiného. Doposud svůj instinkt vždy poslechl. Dokonce i tehdy, když zdánlivě nedával smysl a lidé kolem si mysleli, že se zbláznil. Jeho však intuice nikdy nezklamala. Musel Ráchel

zabránit, aby se vrátila do Ohia. Ať to stojí co to stojí! Opřel si hlavu do dlaní a začal zvažovat všechny své možnosti. Nevěděl o ní mnoho, ale cítil, že rozkazovačný tón mu nepomůže. Musel na to jít od lesa. Postupným, něžným přesvědčováním. Tak, aby měl všechny argumenty na své straně. Přece jí nemohl být tak lhostejný! Nevěřil, že si z jejich prvního setkání nic nepamatuje…

V ten okamžik se ozval telefon. Rychle ho zvedl. Byl to Mazelli. „Něco pro vás mám, pane Jamesi.“

„No, konečně.“

„Poté, co jsem zjistil její jméno, už šlo vše hladce.“

„Tak mě nenapínejte a spusťte.“

„Je jí okolo třiceti. Pochází z jistého malého městečka, tady na východním pobřeží Ameriky.

Znáte to sám. Obecná škola, silný vliv protestantské církve, a tak dále. Matka jí zemřela před pár lety. Byla dlouho těžce nemocná. Ráchel se o ni starala až do konce. Její otec se brzy poté znovu oženil.“

„Co myslíte tím brzy?“

„Jen několik měsíců po její smrti.“

„Hm, zajímavé.“

„Ano, zřejmě ho to moc nevzalo…“

„Víte ještě něco?“ zeptal se nedočkavě Reid.

„Ano. Byla několik let zasnoubena s jistým Tomem Walcottem, pojišťovacím agentem. Vypadalo to, že se budou brát, ale on si zničehonic nabalil jinou. Teď už má dítě.“ Mazelli se odmlčel. „Z dat, které mám na stole se dá vyčíst, že odjela z Ohia brzy po smrti matky,“ pokračoval.

„Že by další milenec?“ zamumlal Reid a představil si, co asi bude následovat.

„Neřekl bych,“ odpověděl Mazelli. „Zdá se, že od doby, kdy přišla do New Yorku, byla sama. Asi rok a půl pracovala pro Forsterův módní salón, ale pak ji propustili. Momentálně je nezaměstnaná. Občas si přivydělává jako servírka v baru poblíž

místa, kde bydlí.“ Když Reid nic neříkal, Mazelli dodal:

„Vypadá to, že to ta slečna neměla jednoduché…“

„Snad. Ještě něco?“

„Ano, jako obvykle. Mám její adresu, telefon, číslo kreditní karty.“

„Nadiktujte mi adresu,“ řekl Reid. Mazelli mu vyhověl.

„Ještě jedna věc. Zaplatila si letenku do Ohia. Pouze jednu cestu.“

„Na kdy?“ vyhrkl Reid. „Na poslední pátek v dubnu.“

Reid si okamžitě zakroužkoval datum do kalendáře postaveného na stole. „Dobrá práce, Mazelli. Díky.“

„Rádo se stalo, pane Jamesi. Víte, že se na mě můžete spolehnout.“

„To rád slyším,“ Reid zavěsil. Chvíli hleděl na adresu, kterou si naškrábal do bílého bloku. Pak stránku jediným škubnutím vytrhl, papír přeložil a zastrčil do kapsy u košile. Zvedl se z křesla a oblékl si sako. Tak nějak podvědomě si srovnal kravatu, prohrábl vlasy, a zamířil ke dveřím. Plánovala odjet na konci měsíce. Měl tedy co dělat. Ale Reid byl zvyklý pracovat v časovém stresu. Byl si jist, že i tentokrát zvládne udělat co je třeba. Musí. Když míjel Charlottin stůl, na okamžik se zastavil. Sehnul se nad její diář a napsal jí vzkaz. Zítra ani pozítří tady nebudu. Zruš všechny schůzky! Jakmile vyšel z budovy, pocítil obrovskou úlevu. Aniž si to zvlášť uvědomil, právě našel to, co už tak dlouho hledal. Záminku, aby si vzal volno. Aby mohl myslet na něco jiného, než na svůj podnik. Cítil, jak se ho zmocňuje vzrušení. Čekala ho důležitá rozhodnutí. Životní rozhodnutí.

Konečně bylo všechno zabaleno. Ráchel se rozhlédla po místnosti a srdce se jí sevřelo smutkem. Těch pár krabic znamenalo ukončení jedné životní etapy. Když přijela do New Yorku, bylo pro ni nejjednodušší všechen nábytek si pronajmout. Nejjednodušší a také nejlevnější. Vždyť tu nechtěla zůstat dlouho. Ale z chvíle byly najednou dva roky a jí za tu dobu přibyla spousta věcí. Nábytek, který se mezitím stal

součástí jejího života, před chvílí odvezlo nákladní auto. Bylo jí do breku. A tak si sedla na papírovou krabici a čekala až zazvoní další stěhováci, kteří odvezou její osobní věci. Původně plánovala, že poslední noc přespí u Trudy. Ale vše dopadlo jinak. Musela se podřídit otci a posunout datum odletu o den dříve. A tak se s Trudy rozloučila ráno po telefonu. Samozřejmě se to neobešlo bez slz. Bude to právě Trudy, kterou bude Ráchel nejvíce postrádat. Ona jí dopomohla k tomu, že se v New Yorku cítila jako doma. Vůbec si neuměla představit, jak se obejde bez jejích rad. Bude jí chybět její věčný spěch. Smutně se pousmála, když se jí vybavila Trudina poslední slova. „Nezapomeň, že kdykoliv přijedeš, jsi tady doma.“ Nebyla to pravda. Ráchel věděla, že jakmile jednou odjede, už se nikdy nevrátí. Ani na návštěvu. Psychicky by to nezvládla. Udělalo se jí nevolno při představě, že se za pár hodin ocitne v otcově domě. Dávno to už nebyl její domov. Musela se tolik přemáhat, aby mu zavolala… Naskočila jí při té vzpomínce husí kůže. Není jiného řešení, opakovala si snad už po sté. Nervózně pohlédla na hodinky. Nezbývalo moc času. V případě, že by se stěhováci neobjevili, odjela by a nechala klíč u sousedů.

V ten okamžik se ozval zvonek. Zmáčkla tlačítko domovních dveří. Ještě jednou se prošla po místnosti, aby vše zkontrolovala. To už se ozvalo zaťukání na dveře. „Pojďte dál. Vše je připraveno.“

„Ráchel?“ Poznala jeho hlas a podlomily se jí nohy.

Prudce se otočila. Reid stál ve dveřích oblečen do vytahaných džínů a modrého bavlněného trika. Rukou se opíral o kliku a snažil se překročit haldu odpadků.„Reide! Co tady děláš?“„Mohu vstoupit?“

„Ale ano, samozřejmě,“ zakoktala se. Nervózně si prohrábla vlasy a rozpačitě se usmála. „Jak vidíš, stěhuji se,“ ukázala na zabalené krabice.

„Ano, to vidím.“ Zavřel dveře a zamířil přímo k ní. „Proto jsem tady.“

„Co tím myslíš?“ zeptala se překvapeně.

„Přišel jsem tě přesvědčit, abys zůstala.“

Když mu ráno Trudy zavolala, že Ráchel odlétá dříve než bylo plánováno, nenechal se dvakrát pobízet. Zavolal si vůz a než přijel, stačil se obléknout a připravit. Bylo mu jasné, že Ráchel musí přemluvit ještě v New Yorku. Jakmile jednou odletí, bude se těžko vracet.

Smutně se pousmála. „Myslím Reide, že už je pozdě. Letadlo letí za „ Rychle pohlédla na hodinky. „ za dvě hodiny.“

„Ale ty odletět můžeš a nemusíš!“

„Bohužel ta druhá varianta nepřipadá v úvahu.“

„Tak mě, prosím, alespoň vyslechni.“

Ráchel zavřela oči a dlouze mlčela. „Proč mi to děláš těžší, Reide? Vždyť už jsme si vše vyjasnili.“

„Když říkáš, že ti to ztěžuji, neznamená to něco?“

„Nevím. Co tím myslíš?“

„Třeba fakt, že se ti z New Yorku nechce!“

„Snad. Bohužel jiná varianta neexistuje.“

„Ale jistěže ano. Pouze jsi ji zamítla.“

„Myslíš tím to, co jsi mi navrhl?“

„Ano, přesně tak,“ souhlasil Reid. „To nepřipadá v úvahu.“

„Ale proč ne?“ nenechal se odbýt. „Protože si od tebe peníze vzít nechci. Nejsem… ani mé dítě není na prodej.“

„Nic tak nedůstojného jsem ti nenavrhoval. Existují i jiné možnosti, Ráchel. Zapomeňme na peníze. Mluvme o tom, že ti chci pomoci. Už jen proto, aby ses nemusela vracet domů se strachem.“

„Co o tom víš!“ vyhrkla.

„Nic. Dovtípil jsem se.“

„Ty ses na mě nechal informovat, že?“

„Dejme tomu.“

Ať dělala co dělala, už se nedokázala ovládnout. V očích se jí objevily slzy. Proč ji tak trápil? Jeho pohled byl tvrdý, bez jakéhokoliv soucitu. Jako by se jednalo o byznys. „Proč?“ vydechla. „Proč mě nenecháš na pokoji?“

„Protože chci, abys tu zůstala.“

„Chceš, aby tu zůstalo tvé dítě!“

„To je snad totéž, ne?“

„Jak pro koho,“ vzdychla.

Reidovi při těch slovech ztvrdly rysy. Už měl dost toho slovíčkaření, které k ničemu nevedlo.

V týž okamžik se ozval zvonek. Rozezvučel se jednou, dvakrát.

Ráchel zareagovala až po chvíli. Opatrně obešla Reida a zmáčkla tlačítko, kterým domovní dveře otevřela. „To jsou stěhováci,“ pronesla tiše.

„Pošli je pryč!“ nedal jí pokoj. „Ne, to nemohu.“

„Můžeš…“

Zavrtěla hlavou. „Už jsem se rozhodla.“

Reid k ní přiskočil a uchopil ji za předloktí. „Proboha, dej mi alespoň šanci.“

Místo odpovědi vydechla. „Letadlo“„Dobrá,“ změnil taktiku. „Dole na mě čeká vůz. Zavezu tě na letiště. Cestou si ještě popovidáme. Pokud nezměníš své rozhodnutí, vrátím se a osobně dohlédnu na to, aby ti věci dopravili do Ohia. Souhlasíš?“

„Ale proč bys?“

„Neztrácejme zbytečně čas. Pojď…“

Bouchání na dveře ji zachránilo před odpovědí. Nebyla schopna jediného pohybu. Reid ji pustil a šel otevřít. „Už vás nepotřebujeme. Díky, že jste se obtěžovali,“ řekl stěhovákům za dveřmi.

„Jak to? Co to má znamenat?“ nenechali se odbýt. „Tady je psáno, že zde máme vyzvednout věci jisté slečny…“

„Už jsem řekl! Situace se změnila,“ přitvrdil hlas Reid. „Ale abyste nepřišli zkrátka,“ sáhl do kapsy a vytáhl peněženku. Vyndal z ní padesátidolarovku a podal ji chlapíkovi stojícímu v popředí. Ten ji popadl a kývl na kolegy. Něco zamumlali a zamířili zpátky k výtahu.

Reid zavřel dveře.

„Tak, a co teď?“ zeptala se Ráchel. „Trvalo týden, než se mi je sem podařilo přilákat. Jak teď ty věci převezu?“

„Neměj obavu,“ utěšoval ji Reid. „Slíbil jsem ti, že je domů dostaneš. To platí. I kdybych si měl najmout náklaďák a osobně ti je dopravit.“

Ráchel se od něj odvrátila. Nedokázala čelit jeho pohledu. Nikdy si nepřipadala tak bezmocná. Myslela, že má vše pod kontrolou. A teď tohle. Všechna rozhodnutí jí Reid překazil během několika minut, jako mávnutím čarovného proutku. „Je nejvyšší čas,“ řekla potichu.

„Tak jedeme.“ Popadl dva kufry, které si připravila do letadla a zamířil ke dveřím. Vyšli ven z bytu a Ráchel zabouchla dveře. Zamkla a už, už dávala klíč do kapsy, když se zarazila. Podala ho Reidovi. „Tady je. Je tvůj.“

„Dobrá. Ale doufám, že ho nebudu potřebovat.“

Smutně se usmála. „Kde v sobě bereš tolik sebevědomí?“

„Život mě naučil,“ odpověděl. Přivolal výtah a něžně ji pohladil po vlasech. Byl najednou tak blízko, že viděla každý detail jeho krásné tváře. Před domem čekala dlouhá černá limuzína. Usedli dovnitř a rozjeli se směrem k letišti La Guardia. Řidič se obratně proplétal mezi davy aut. Ticho ve voze rušilo jen občasné venkovní zahoukání klaksonu.

Ráchel po očku pozorovala Reida. Co byl vlastně zač? Z toho mála, co o něm věděla si byla jistá jen tím, že je opravdu pan někdo a je podle toho zvyklý se chovat. Byl mocný, protože měl peníze. Ale byl také velmi inteligentní a tudíž obávaný. Že byl přitažlivý, o tom nebylo třeba diskutovat. Všechny články popisující jeho milostné románky se shodovaly v jednom. Nikdy nebral tyto známosti vážně. Novináři se vzácně shodli i v tom, že žije v ústraní. Jen nerad poskytoval rozhovory. Trudy jí to vysvětlila skutečností, že vyrůstal v sirotčinci a to na něm zanechalo následky. Asi měla pravdu. Možná právě tam ho naučili, že si v životě musí jít svojí cestou a spoléhat se především sám na sebe. Cokoliv si zamanul, toho dosáhl. Tentokrát se pro něj stalo cílem jejich dítě. Ráchel počítala s

tím, že jí navrhne nějaké finanční řešení, a tím bude celá záležitost ukončena. Ale nestalo se tak. Co od ní vlastně chtěl? Nesměla mu podlehnout. Cítila v kostech, že pokud se tak stane, bude ji mít zcela v moci. Ale jak to vydržet, když ji tak přitahoval? Kdykoliv se mu ocitla nablízku, ztratila hlavu. Nebylo pochyb, že měl schopnost převést kohokoliv na svou stranu. Snad proto s ním tehdy šla. Mohla to stokrát svádět na opilost, ale bylo to pravdou jen částečně.

„Proč myslíš, že se stalo, co se stalo?“ zeptal se náhle a přerušil tím dlouhé ticho.

Jako by jí četl myšlenky… „Nevím,“ odpověděla. „Asi jsem udělala chybu. Oba jsme“

„Ne, neříkej to. Prosím. Slovo chyba není to pravé slovo.“

„Dobrá. Tak to nebyla chyba. Co tedy?“

„Napřemýšlel jsem se o tom už dost a dost. A vždycky se znovu octnu na začátku.“

„A to je kde?“

„Připadá mi, jako by to všechno mělo nějaký hlubší smysl. Jako by si někdo přál, abychom byli spolu. Já, ty, naše dítě…“

„Ale Reide. Na tom, co se mezi námi stalo, není přece nic nadpřirozeného. K takovým věcem dochází běžně.“

„Ale ne, pokud muž používá ochranu!“

Zatvářila se nevěřícně. „Chceš mi snad tvrdit, že jsi měl prezervativ?“

„Ano.“

Ráchel sebou cukla. „Tak proto jsi mi nevěřil!“

„Snad jsem ti zprvu nevěřil, ale o to jsem si teď jistější.“

„Jak můžeš takhle mluvit, když nemáme nejmenší důkaz?“

„Nepotřebuji ho,“ odpověděl. „Prostě cítím „ poklepal si dlaní na srdce, „ že to tak je.“

„A to ti stačí?“ zeptala se pochybovačně.

„Kdybys mě znala více, neptala by ses tak hloupě.“ Oči se mu rozzářily jako drahokamy. „Už je ti snad jasné, proč mi na tobě záleží. Stejně jako na našem dítěti.“

Ráchel se udělalo nevolno. S maximálním vypětím se ovládla. „To platí i v případě, že nebudu chtít?“

„Ale Ráchel, nehraj to na mě! Přiznej si, že sama nevíš, co chceš!“

„To není pravda! Chci mít klid k tomu, abych dobře vychovala naše dítě.“

„Myslíš, že ho najdeš v Ohiu?“

„Možná to není ideální řešení, ale já nemám na vybranou!“

„Copak jsem ti nenabídl jiné možnosti?“

„Dejme tomu, že jsou dobré pro tebe. Ale ne pro mne!“

„Vždyť mohou být dobré pro oba! Dítě potřebuje rodiče dva!“

„Znám spoustu žen, co vychovávají své děti samy. Už nežijeme ve středověku.“

„Ale to není řešení.“

Podívala se mu zpříma do očí. „Tak mi řekni, co bys navrhoval? Chceš mi snad zařídit byt, zaplatit chůvu?“

„Původně jsem o něčem takovém uvažoval. Ale dospěl jsem k jinému závěru…“

„A to?“

Reid se zabořil hlouběji do čalounění. „Mám farmu v sousedním Connecticutu. Uprostřed přírody. Kam se podíváš, rozkládají se louky a lesy. Abych se přiznal, už jsem tam pěknou řádku let nebyl. Úplně jsem na to místo zapomněl. Naštěstí mi to Charlotta připomněla.“ Zadíval se na Ráchel.

„Padla jsi jí do oka, víš?“

„Taky mi byla sympatická.“

„Ale abych se vrátil k tomu, o čem jsem mluvil. Prostě přivedla mě na nápad, že by to bylo pravé místo pro naše dítě. Lepší, než v uspěchaném New Yorku. Co říkáš?“

V ten okamžik limuzína zastavila před letištním terminálem. Řidič vystoupil, pomalu došel až k zadním dveřím a otevřel je. Dříve než mohla Ráchel vystoupit, chytl ji Reid za zápěstí.

„Tak dočkám se odpovědi?“

„Zní to krásně. Ale asi by to nefungovalo.“

„Ale proč ne? Řekni mi jediný důvod.“

Mlčela. Přece mu nemohla prozradit, že je to kvůli němu. Že se bojí, aby jí neublížil. Mohla by se do něj bezhlavě zamilovat…

„Mám svoji hrdost.“

Bylo vidět jak zrudl a zatnul ruce v pěst. „Co tím myslíš?“

„Nechci se tě o nic prosit. Natož pak o tvou dobročinnost.“

„Ale Ráchel…“

„Vracím se domů.“

„Ano. K otci a jeho ženě!“ zasyčel už vztekle Reid.

Ten tón ji zabolel. Věděl příliš. „Ano. Ke svému otci a jeho ženě,“ zopakovala potichu. Po těch slovech vystoupila z auta a zamířila k přepážce odletů. Reid nečekal, až mu řidič otevře dveře. Vyskočil z limuzíny a rozběhl se za ní. Byla to ta nejtvrdohlavější ženská, jakou kdy poznal. Copak nebyla dostatečně soudná, aby uznala, že jeho nabídka znamená pro jejich dítě to nejlepší? Jak mohla vůbec pomýšlet na návrat domů! Otočila se k němu a podala mu ruku. „Díky za odvoz.“

Pevně její pravici stiskl. „Ještě jsem neskončil.“

„Ale ano, už jsme domluvili,“ odsekla, vytrhla se mu a vykročila dále do letištní haly. Reid si něco vztekle zamručel a vyběhl rychle před budovu. Poručil řidiči aby zaparkoval a počkal na něj. Pak se rozběhl zpět. Když Ráchel dohonil, stála už ve frontě na kontrolu osobních zavazadel. Prodral se k ní davem, rozrážeje si zuřivě cestu. Uchopil rukojeť jejího kufru.

Vyděšeně se na něj otočila. „Proboha, Reide!“

„Vím, už toho bylo dost… Ale chci ti ještě říct, že ta farma je dost velká na to, abychom tam bydleli oba, a přitom si nepřekáželi. Pochop, chci být se svým dítětem. Vidět ho denně jak roste. A ne jednou za rok!“

„Co mi to tady říkáš! Že chceš s námi žít? Jsi blázen? To si myslíš, že na to kývnu? Chceš si mě vydržovat jako milenku?“

„Nic takového jsem nevypustil z úst! Jen jsem řekl, že chci být s vámi už napořád. Tohle je jediná cesta, jak to uskutečnit.“

„Co uskutečnit?“

„Ráchel, vezmi si mě!“

Otevřela nevěřícně ústa. „Ty ses pomátl!“ Zavrtěla hlavou a dala se znovu do kroku. Byla už jen kousek od odletové brány.

„Stůj!“ Jeho hlas byl naléhavý a těžko se dal přeslechnout. Přesto se ho snažila ignorovat. „Ráchel! Myslím to vážně. Vím, co dělám.“

Zničehonic se zastavila a ohlédla. „Skutečně?“

„Ano.“

„V tom případě mi zopakuj, proč si mě chceš vzít!“

„Už jen proto, že by to vyřešilo všechny naše problémy.“

„Především tvé problémy.“

„Co si vlastně o sobě myslíš? Nejedná se jen o tebe!“

„Právě proto. Jsem pro dítě ochotna udělat cokoliv. Ale to neznamená, že mi bude někdo přikazovat, kde mám žít a jak. Pokud bych nebyla šťastná, nebylo by šťastné ani naše dítě.“

„Proč bys se mnou nemohla být šťastná?“

Hystericky se rozesmála. „Vždyť se ani neznáme! Každý jsme úplně jiný. Máme vlastní svět. Do tvého života bych nikdy zapadnout nemohla. Ani nechtěla. Pochop, že dítě pro mne znamená více než výhodný obchod, který se se mnou snažíš uzavřít.“

V ten okamžik se ozval hlas letušky vyzývající poslední pasažéry letadla do Ohia, aby nastoupili.

„Reide, už mne nech. Nepůjdu s tebou! Nemůžeš mne k tomu donutit!“ Při těch slovech se Ráchel od něj rychle otočila. Jen tak tak, že zadržela slzy. Kdyby jen tušil, jak moc jí na něm záleží.

„Ráchel, naposledy tě prosím.“

„Tak dobrá, ruku na srdce. Řekni mi. Nabídl bys mi sňatek, pokud bych s tebou nečekala dítě?“

Na vteřinu se zarazil a to jí stačilo.

„Smiř se s tím, že jsme udělali chybu.“ Po těch slovech se otočila a vběhla do letadla. Reid přiskočil k oknu a nehnutě pozoroval, jak boeing pomalu startuje a rozjíždí se. Ne, nedokázal se s tím smířit. Od jisté doby nevěřil v chyby. Už jen

proto, že mu odmalička říkali, že přišel na svět nešťastnou náhodou. Že se kdesi stala chyba… Neuznal to tenkrát a neudělá tak ani teď. Stiskl pevně zuby.

Mýlíš se Ráchel. Dokážu ti to.

ČTVRTÁ KAPITOLA

Ráchel seděla za stolem a pozorovala otcovu novou ženu Sally. Ta se právě zvedla, aby jí přidala trochu salátu. Přitom se zeptala. „Tak co plánuješ na zítřek?“

Dříve než jí mohla Ráchel odpovědět, skočil jim do řeči starý AI Morgan. „No, co asi. Půjde si hledat práci!“

„Přesně to jsem chtěla říct, tati,“ podotkla Ráchel trpce.

„Nemysli si, že to bude snadné,“ pokračoval AI Morgan. „Žít tady není legrace. Tady jsi na venkově, ne ve městě!“

„Přesto doufám, že něco najdu,“ odpověděla Ráchel.

„To jsme dva!“ odsekl otec. Musel mít vždy poslední slovo.

„Nepochybuji o tom, že to Ráchel zvládne,“ dodala Sally, aby zklidnila napjatou atmosféru. Konejšivě pohladila AI Morgana po předloktí. Chvíli to trvalo, než se mu tvář rozjasnila. Pak se otočil k dceři. Ráchel jeho úsměv opětovala, i když si nebyla jistá, nakolik to myslí upřímně. Nedalo se mu upřít, že se snažil. Ostatně ona také dělala co mohla. Věděla přece do čeho jde. Že to nebude jednoduché a bude to vyžadovat velkou dávku sebeovládání. A přesto. Nebyla doma ještě ani týden a už měla nervy nadranc. Bála se, aby se nerozbrečela. Za tu dobu co byla pryč zapomněla, jaký je otec despota. Nemohla ho za to vinit, takový už prostě byl. Jedině její matka se mu dokázala postavit na odpor. Ráchel se vybavily vzpomínky z dětství. Zničehonic ji přešla chuť k jídlu. Odložila příbor.

„Snad to neznamená, že už nebudeš?“ otázala se Sally překvapeně.

„Děkuji, už mám dost. Bylo to moc dobré.“

„Něco bys ještě sníst měla. Jsi tak hubená, kost a kůže.“

„Já bych řekl, že vypadá docela dobře,“ vložil se do konverzace otec.

„Omluvte mě, prosím, půjdu se osprchovat.“ S těmi slovy se Ráchel zvedla od stolu. „Doufám, že nespotřebuje všechnu

teplou vodu,“ zaslechla ještě na schodech otcův baryton. Pevně sevřela dřevěné madlo zábradlí. Bylo to horší, než původně myslela. Těch pár dní, co tu strávila, se jí zdálo nekonečných. Stýskalo se jí po tichu a soukromí svého bytu v New Yorku. Snažila se co mohla, aby tu nikomu nepřekážela. Ale dům byl malý a ona tam byla skutečně navíc! Když se včera v noci vzbudila, slyšela vzdechy ozývající se z otcovy ložnice. Nebylo si těžké domyslet, co znamenaly… K tomu, aby mu řekla o dítěti, se dosud neodhodlala. Stejně jako Sally byl i Ráchelin otec přesvědčen, že se vrátila jen proto, že přišla o práci. Chtěla jim říct, že je v tom hned na letišti, ale nedokázala to. Přijali ji poměrně přátelsky a tak to nechtěla pokazit. Od té doby nebyla příležitost k vážnější debatě. Včera to už málem pověděla Sally, když spolu věšely prádlo, ale pak zazvonil telefon a všechno bylo jinak.

Ráchel byla ještě stále překvapená z toho, jak se k ní Sally pěkně chovala. Po té scéně co tehdy udělala na radnici… Navíc byla zmatená tím, že na tuto ženu, která vzala její matce manžela, nijak nežárlila. Asi proto, že se Sally nijak nepřetvařovala. Snažila se Ráchel pomoci jak mohla, aby se cítila v domě, kde vyrostla, dobře. Ráchel se však nemohla zbavit pocitu, že tam už nepatří. Že je nevítaným vetřelcem. Nic se tam víceméně nezměnilo, ale ona už byla jiná. Za ty dva roky co byla pryč se naučila spoléhat sama na sebe. Nezávislost se jí zalíbila a neměla v úmyslu se jí vzdát. Nechtěla nikomu ustupovat, ať už to byl třeba vlastní otec. Zatímco tak přemýšlela, vyšla pomalu po schodech do prvního patra. Sebrala z malého pokojíku ručník a zamířila ke koupelně. Pustila si teplou vodu a místnost se brzy naplnila mlžným oparem. Pohled jí sklouzl na zamlžené zrcadlo. Nebylo na ní ještě nic znát a přesto už cítila jisté změny. Měla větší, plnější ňadra a napuchlejší bradavky. I když zadržela dech a zatáhla břicho, nezbavila se tím jeho vydutosti. Zkřížila ruce na prsou a představila si, že se jí dotýká on.

Okamžitě se jí vybavila Reidova tvář. Ať dělala cokoliv, nemohla na něj zapomenout. Když se jí ho na chvíli podařilo vypudit z mysli, vždy tu bylo ještě srdce.Tak ráda by věděla, zdali bylo dítě jediným důvodem proč chtěl, aby zůstala. Kdyby ho alespoň znala déle! Nemohla přece věřit tomu, co o něm psali v novinách. Bylo asi pravdou, že si vybudoval závratnou kariéru, ale jeho osobnost nikdo popsat nedokázal. A na té jí záleželo. Ne na penězích. Proč jí nabízel sňatek? Jen proto, že mu tak záleželo na potomkovi?

Chápala, že když sám vyrostl bez rodičů, nechtěl, aby podobný osud potkal i jeho dítě. Na druhou stranu před třiceti lety to bylo přece jiné… Co by se bývalo stalo, kdyby souhlasila? Jistě by vzal nabídku rychle zpátky.

Bouchání na dveře koupelny vrátilo Ráchel do reality. „Už končíš?“

„Ano, za chvilku,“ odpověděla a znovu vklouzla pod sprchu. Rychle se namydlila a umyla hlavu. Aniž by se pořadně utřela, navlékla si župan a otevřela prudce dveře. „Omlouvám se,“ řekla stručně otci, který čekal na chodbě. Rychle vešla do svého pokojíku a zavřela dveře. Posadila se na okraj postele a rukama si začala pročesávat vlasy, aby rychleji uschly. Otevřeným oknem proudil do místnosti vlahý větřík. Nemohla spustit pohled z dubu, který stál v dálce uprostřed pole. Vybavilo se jí, jak po něm jako dítě lezla. Slunce právě obarvilo siluetu starého stromu do oranžova. Nebylo ještě ani sedm večer a další den byl definitivně pryč…

Odněkud z ulice zaslechla hlasy. Cvrkot života, občasné výkřiky a troubení automobilů ji donutily, aby se oblékla. Rozhodla se, že někam vyrazí. Poslední večery strávila jen nad knížkami. Potřebovala se odreagovat, jít mezi lidi. Zapřemýšlela, zda-li nemá otci říct, že jde do města. Ale pak ji napadlo, proč by to vlastně dělala? Vždyť bude venku jen chvíli. Pomalu, potichu jako myška, sešla po schodech a vyšla ven. Překvapivě se ochladilo. Chtěla se vrátit ještě pro svetr, ale možnost, že by potkala AI Morgana či Sally ji od té myšlenky

odradila. Raději to vydrží. Už tomu byla pěkná řádka let, co Reid naposledy řídil takhle velké auto. Marně se snažil upravit si sedadlo. Jednoduše nebyl na tak tvrdou sedačku zvyklý. Vždyť se poslední roky vozil jen v limuzíně…

Projel kolem tirák a tlaková vlna rozhoupala dodávku ze strany na stranu. Chytil se pevněji volantu. Chvíli měl dokonce co dělat, aby udržel směr. Přitom málem prošvihl výjezd z dálnice. Vztekle něco zamumlal. Co ho to jen popadlo! Klidně jí ty věci mohl poslat. To, že jí je odveze, bylo přece myšleno jako žert. Oddychl si, když konečně spatřil směrovku. Jel správně. Ani nechtěl pomyslet na možnost, že by zabloudil. Mapu měl na kolenou a co chvíli do ní nahlédl. Žlutým fixem v ní byla zaškrtnuta nejkratší trasa do města, kde Ráchel žila. Najít ji pak už bude hračka. Vždyť to musela být vesnice…

Brzy se přesvědčil, jak se mýlil. Dobrou hodinu jezdil sem a tam, hledaje její adresu. Nakonec se rozhodl, že zůstane přes noc. Ráno moudřejší večera, pomyslel si. Ubytoval se v malém hotelu a ze všeho nejdříve si napustil vodu do vany. Dostatečně osvěžen, zamířil ven. Ještě se chtěl trochu projet po okolí. Napadlo ho, že by se mohl zeptat na cestu u benzínové pumpy, ale zůstal u toho, že se bude řídit instinktem. Vybavilo se mu posledních pár dní.

Když Ráchel nastoupila do letadla, byl bez sebe zlostí. Co si sakra o sobě myslela? Měl co dělat, aby se ovládl. Ale ze všeho nejdůležitější bylo vymyslet, co podnikne dál. A tak se vrátil do města a hned druhý den si pronajal vůz. Naložil do něj její věci a jako blázen se vydal do Ohia. Samozřejmě, že tam mohl někoho poslat. Nebo si najmout řidiče. Ale měl pocit, že tohle musí udělat sám. Nikdo jiný mu Ráchel zpátky přivézt nemohl. A o to mu šlo. Chtěl jí dokázat, že pro ni udělá cokoliv.

Dost se o ní napřemýšlel. Už ji nepovažoval jen za přitažlivou ženu, která mu popletla hlavu. Za Trudinu přítelkyni, jež by měl rád jako milenku. Stal se z ní někdo, o kom by ještě před pár měsíci tvrdil, že neexistuje. Žena jeho snů… Byl zamilovaný.

Asi to na něm bylo poznat, neboť když přišel nedávno do práce, Charlotta si z něj dělala legraci. Lišácky se usmála, když jí sdělil, že musí „pracovně“ do Ohia. Zato Trudy mu řekla svůj názor naplno. Byla přesvědčena, že pokud se Ráchel rozhodla odjet, nikdo ji už zpátky nedostane. „Neznám většího tvrdohlavce,“ dodala. Nebyl si jist, jestli to vše nedělá jen proto, aby se předvedl. Přitom chtěl nejen ji, ale i jejich dítě. Sám dobře věděl co znamená vyrůstat bez rodičů. Snad proto, že se lidé v jeho okolí neustále měnili, nikdy k nikomu hlouběji nepřilnul. Až teď. Cítil se s Ráchel propojen. Svázán neviditelným poutem. Dělo se s ním něco, co ještě nikdy v životě nezažil. Vykročil na cestu, ze které už nemohl couvnout. Teď musel najít její adresu. Ubral plyn a jel krokem, aby byl schopen přečíst čísla domů.Ráchel si nijak zvlášť nevšimla modré dodávky, která jela ulicí. Prohlédla si ji pořádně až v okamžiku, kdy dojela k ní a zastavila. Sotva poodešla o kus dál, auto se znovu pohnulo. Vzápětí se skřípěním prudce zabrzdilo a řidič vyskočil ven.

Poznala ho okamžitě. „Reide, co tady děláš?“

„Přijel jsem, jak jsem slíbil.“ Při těch slovech otevřel boční dveře vozu a pokynul do úložného prostoru plného krabic.

Nemohla tomu uvěřit. Měla radost, že se shledala se svými věcmi, ale ještě více s Reidem. Nemohla se na něj vynadívat. Tolik mu to slušelo. I přesto, že měl na sobě staré seprané džíny a košili. Kéž by se k němu mohla přitulit. Byl tak mužný, a hlavně byl tady!

Reid byl na tom podobně. Nezmohl se ani na slovo, jen na Ráchel zíral. Na její něžný profil, hebkost jejích černých vlasů. V hloubce jejích očí by se dokázal utopit… Tolik si přál, aby se jí mohl dotknout. I přátelské objetí by mu stačilo. Jen aby získal jistotu, že jí není lhostejný.

Všechno co cítil, vložil do svého pohledu. A pak si uvědomil, že její oči říkají totéž. Ulevilo se mu. Před pár dny si tohle setkání nedovedl představit. Nevěděl, jak se zachovat. A už

vůbec jak se zachová ona. Co když se ještě bude hněvat? Ulehčeně si vydechl a prohrábl vlasy ve snaze zakrýt dojetí.

Ráchel promluvila první. „Vypadáš utahaně,“ zašeptala.

„Jel jsem bez přestávky,“ pousmál se.

„To jsi nemusel…“

Nedokázal se už udržet. Přistoupil k ní a lehce ji pohladil po tváři. „Mýlíš se.“ A pak se rozesmál. Ten smích jako by rozbil bariéry, které mezi nimi doposud byly. Připomněl jí okamžiky, kdy se setkali poprvé. Tenkrát se také uvolněně smál a husté blond vlasy mu přitom padaly do tváře. Už, už mu chtěla odhrnout nepoddajnou ofinu z čela, když zaslechla známý hlas.

„Ráchel? Jsi to ty? Kdo je to tam s tebou?“

„Přítel, tati. Přivezl mi věci.“

Starý AI Morgan otevřel dokořán dveře domu a pomalu sešel po léty otlučených schodech. Reid mu zamířil vstříc s vědomím, že se zachová, jak bude třeba. Ten muž byl ostatně Ráchelin otec a měl do celé záležitosti dost co mluvit. Potřásli si navzájem rukama a Ráchel je oficiálně představila.

„To bylo od vás velice pěkné, že jste se rozhodl trmácet se celou tu štreku. Vždyť se těch pár věcí dalo poslat…“ řekl AI Morgan aniž by spustil z Reida oči.

„Ale to nestojí za řeč. Udělal bych pro Ráchel cokoliv.“

„Opravdu?“ otázal se AI Morgan a pohlédl pátravě na Ráchel.

Nemohla se zbavit pocitu, že v jeho hlase zaslechla ironii.

„Co kdybychom odnesli ty věci dovnitř?“ skočila oběma mužům do řeči, aby tak ukončila onu trapnou scénu.

„Jo, to je dobrý nápad,“ přisvědčil rychle Reid. Přál si, aby tyhle oficiality byly za nimi a on si s ní mohl v klidu promluvit. Popadl tu nejtěžší krabici a zavolal. „Ráchel, nic nezvedej, jenom nám otevři dveře.“

„Ale jen ji nechte, ať si taky protáhne tělo,“ ozval se otec.

„Však jí neubude.“

Když Reid míjel Ráchel, na okamžik se zastavil. Položil krabici na zem a palcem jí nadzdvihl bradu. „Podívej se mi do očí,“ řekl. „Že o tom neví?“

„Ne, ale brzy mu to řeknu.“

„Kdy? Až to na tobě bude vidět? Proč jsi to neudělala hned?“

„To bys nepochopil,“ odvětila bolestně.

„Dobře,“ zareagoval Reid, popadl krabici a hodil ji zpátky do auta. „Jedeme. Vyřešíme to později.“

„Co blázníš, co to děláš?“ vykřikla, když otevřel dveře a sedl si zpět za volant. „Odvážím tě odsud.“

„To ale nemůžeme udělat. Otec“

„Tak dobrá, já mu to vysvětlím,“ řekl Reid. Vyskočil z dodávky a zamířil k AI Morganovi, který právě vycházel z domu.

Ráchel zděšeně pozorovala, jak spolu mluví. Reid ukazoval směrem k vozu a přitom gestikuloval. Dopadlo to neočekávaně. Otec jí zamával a vrátil se dovnitř.

„Co jsi mu, proboha, řekl?“ spustila nedočkavě jakmile Reid nastoupil a nastartoval motor.

Trvalo chvíli, než odpověděl. „Že jdeme na kafe. Máme si přece o čem povídat, ne?“ Při těch slovech se na ni podíval a protáhl v grimase obličej.

„Ale kam jedeme ve skutečnosti?“ otázala se, když auto nabralo rychlost a řítilo se směrem na periferii města. Pochopila až když zastavili před malým hotelem. „To snad nemyslíš vážně!“ vykřikla.

Reid vypnul motor, pomalu vytáhl klíčky ze zapalování a nahnul se k ní. „Tady jsem se ubytoval,“ zašeptal. „Byl bych rád, kdybys šla se mnou nahoru do pokoje.“

Podezřívavě si ho prohlédla. „Proč?“

„Proč myslíš?“ otázal se ironicky.

„Hm… Nevím. Proto se ptám.“

Přiblížil se k ní ještě blíže. „Chci si s tebou promluvit o samotě. Tohle se mi zdá jako nejpříhodnější místo.“ Když stále vypadala nerozhodně, dodal. „Slibuji, že k ničemu nedojde.“

„To je poslední, čeho bych se obávala…“

„Proč se tedy zdráháš?“

Ráchel se kousla do rtu. Ve skutečnosti se nezdráhala vůbec. Byla nervózní. Vždyť spolu nebyli o samotě od chvíle, kdy se milovali. A z toho si ještě moc nepamatovala. Když dlouho neodpovídala, zeptal se: „Už jsi v pořádku?“

Kývla na souhlas a vystoupila z auta.

V pokoji byla tma a poměrně zima. Ráchel přijala s povděkem alespoň to, že zářil čistotou. Usadila se na dlouhou šedou pohovku a čekala, co bude dál. Reid rozsvítil lampičku vedle postele a otočil se k ní.

„Teď mi vysvětli, proč jsi otci neřekla, že jsi těhotná.“

„Nebyla k tomu vhodná příležitost.“

„Co tím myslíš?“

„Nešlo to, Reide. Pochop. Zatím se snažíme najít si k sobě cestu… Nerada bych to zmařila jedinou větou.“

„Netvrď mi, že kdybys mu řekla o dítěti…“

Skočila mu do řeči. „Ty ho neznáš. Nemáme právě nejlepší vztah.“

„Vím.“

Poklesla jí čelist. „Ach tak, soukromý detektiv zapracoval.

Co o mně ještě víš?“

„Znám jen fakta.“

„Například?“

„Že jsi se dlouho starala o nemocnou matku a pak se zhroutila z otcovy svatby.“

Naprázdno polkla. „V tom případě víš i o Tomovi.“

„Myslíš toho pojišťováka, co tě vyměnil za jinou?“

Ráchel mávla rukou. „Ani mě nevyměnil, ani mi nedal košem. Jen jsme se navzájem odcizili.

Nedokázal čekat a za to se přece na něj nemohu zlobit.“

„Ale…“

„Nejvíc to vadilo otci. Spoléhal na to, že se vdám a vypadnu z domu. Potřeboval místo pro Sally.“

Reid mlčel. Cítila na sobě jeho upřený pohled.

Bylo jí z těch vzpomínek na zvracení. Vstala a prošla se místností. Pak pokračovala: „Nevěděla jsem, že dokáže být tak bezcitný. Vedle v pokoji mu umírala žena a „ odmlčela se.

„Hrozně jsme se pohádali.“ Kousla se do rtu, aby se nerozbrečela. „Řekla jsem mu věci, které bych už nikdy nechtěla opakovat.“ Zhluboka vzdychla. Slzy už ale zastavit nedokázala. Rychle si je otřela hřbetem dlaně. „Ach, Bože!“

Netrvalo ani setinu vteřiny a držel ji v náručí. Přitiskl ji k sobě jak mohl nejtěsněji. V Ráchel jako by se uvolnil všechen smutek, zklamání a nejistota, které ji pronásledovaly posledních pár let. Takhle neplakala ani na matčině pohřbu. Bylo to silnější než ona. Ať chtěla nebo ne, nedalo se to zastavit. Reid ji dovedl k posteli.

„No tak,“ šeptal a hladil ji přitom něžně po vlasech. Trvalo dlouho, než přestala. Její tělo se naposledy otřáslo, ale sotva se uklidnilo, dostala škytavku. Rozesmál se. Odhrnul jí vlasy ze zpoceného čela a něžně ji políbil. Doufal, že až se jí uleví, bude schopná ho vyslechnout. Prozatím mu stačilo, že se jí mohl dotýkat. Byla to náplast na bolest a všechny nesnáze, co mu způsobila. Chápal, že se potřebovala vypovídat. Sám míval podobné krize. Pouze u něj pocit bezmocnosti a zklamání většinou přerostl v hněv. A tak jen mlčky leželi vedle sebe. Venku se mezitím setmělo.

Ráchel věděla, že by se měla přemoci. Vstát a dát se do pořádku. Ale bylo jí s ním tak dobře. Po dlouhé době se cítila bezstarostně, v bezpečí. Emocionální vypětí vystřídala únava. Začala se jí klížit víčka… a byla by usnula, kdyby jí neprohrál Reidův hlas. „Vzpomínáš, co jsi mi řekla na letišti?“ nasadil vážný tón. „Tvrdila jsi, že pokud nebudeš šťastná, nebude šťastné ani naše dítě… A teď po pravdě. Opravdu věříš, že se zdejší situace změní? Že za sedm měsíců se všechny tvé problémy vyřeší? Proč to nechceš zkusit se mnou? Nemáš co ztratit! Vrátit sem se můžeš kdykoliv.“

Upřela na něj zarudlé, uplakané oči. Něžně jí setřel rozmazanou řasenku. „Zůstaň se mnou. Udělej to už jen pro

dobro našeho dítěte. Dej mi šanci alespoň do doby, než se narodí. Když se pak rozhodneš, že se mnou žít nechceš, nechám tě jít.“

„To si mě nejprve vezmeš a pak se mnou zase rozvedeš?“

„Pokud budeš chtít…“

„Ale jak mám vědět, že ti mohu důvěřovat? Že mi nemažeš med kolem úst jen abys mě dostal do New Yorku!“

„Dávám ti své slovo.“

Chtěla mu odpovědět, ale nedokázala to. Zamyšleně zůstala ležet s pootevřenými ústy.

To už bylo na Reida moc. Neubránil se, aby se k ní nenahnul blíž a nepolíbil ji. „Ach Ráchel,“ zašeptal, jakmile se jeho jazyk dotkl Ráchelina. Zuřivě, jako pominutý se rozkmital, ve snaze dostat se co nejhlouběji do jejích úst. Ráchel se za točila hlava. Přijala s povděkem, když ucítila zezadu na krku Reidovu ruku. Tělem se jí rozlilo příjemné teplo. Ani se nebránila, když pak překryl její tělo svým. Jediným prudkým pohybem se ocitli uprostřed široké postele. Prohrábla se kadeřemi jeho hustých vlasů. To už ji líbal na tvář, na krk i na ňadra v zuřivé agónii lásky. Snil o tom od chvíle, co ji poznal. Když se jejich ústa setkala tehdy v kanceláři, jen se ve své touze utvrdil. Tenkrát mu utekla. O to více ji chtěl teď. Toužil se stát částí jejího já, propojit se s ní v jediný celek. Tak, aby byli už navždy spolu… Ale zdravý rozum mu říkal, že se musí ovládnout. Proto se od ní odtáhl. Vzápětí zahlédl v jejích očích němou výčitku. Otázku, na kterou neměl sílu odpovědět. Raději sklopil oči. Stačil jediný moment a už by ho nikdo nedokázal od milování odradit. Ale on nechtěl, aby si myslela, že mu jde jen o to. Museli vyřešit důležitější věci.

Něžně ji políbil na špičku nosu. „Ráchel, zapřemýšlej prosím o mé nabídce.“

„Reide?“

„Ne, neukvapuj se. Odpočiň si.“

Natáhla se na postel a hluboce vzdychla. Dotyk jeho úst z ní vysál všechnu energii. Ještě nikdy nic takového nezažila. Nikdy

a s nikým. Nedovedla ten pocit popsat, natož pak pojmenovat. Reid byl prostě jako droga, kterou se předávkovala. Zavřela oči a snažila se soustředit na to, co podnikne. Ale nešlo to. Všechny myšlenky patřily jemu. Uvědomovala si teplo jeho těla, vůni jeho dechu. Přitáhla si kolena k břichu a objala je pevně rukama.

Reid pozoroval Ráchel až do chvíle než usnula. Pak ji pohladil po boku a ruka mu přitom samovolně sklouzla o kousek níže, k jejímu podbřišku. „No tak, lásko,“ zašeptal. Projela jím spalující touha. Prudce se převrátil na záda a zahleděl se do stropu. Hlavou mu vířily neodbytné myšlenky. Co když se s ním nevrátí? Co když odmítne? Dostal se až na samý konec svých možností. Nebylo víc, co by jí mohl z materiálních statků nabídnout. Nebylo víc, co by mohl dát ze svých citů. A přesto stále váhala. Nevěřila mu. Pokud ji nepřesvědčí, bude to největší porážka jeho života. Přitáhl si ji k sobě a zavrtal se hlavou do její voňavé blůzky. Vzápětí na to usnul.

Když se Ráchel probudila, byla v celém pokoji neproniknutelná tma. Jenom z koupelny pronikal pootevřenými dveřmi slabý paprsek světla. Nevěděla dost dobře, kde je. Posadila se zprudka na posteli. Olízla si suché, rozpraskané rty a rozhlédla se. Uviděla spícího Reida. Ležel napříč postele a zhluboka oddychoval. Na jeho tváři byla znát únava. Pomalu, centimetr po centimetru se od něj oddalovala. Nechtěla ho vzbudit. Potřebovala být sama a ujasnit si, co udělá. A mimoto. Jeho blízkost ji provokovala. Stačilo, aby zavadila o jeho teplé tělo a vzrušením se jí udělalo slabě. Vyšla ze dveří pokoje a potichu je za sebou přivřela. Ovanul ji svěží větřík. Měla by se vrátit domů, napadlo ji. Otec bude mít určitě strach. Mimoto neměla nejmenší chuť strávit další den trapným vysvětlováním, kde byla. Chtě nechtě si musela přiznat, že Reid měl pravdu. Těžko by si tu zase zvykala. Možná by dokázala překonat propast, která ji s otcem dělila, ale chyběl by jí ruch velkoměsta. Pohlédla na oblohu plnou hvězd. Kdyby tak některá z nich

spadla. Měla by jen jediné přání. Zavrzaly dveře a Ráchel se prudce otočila.

„Tady jsi,“ usmál se Reid. „Už jsem se bál, že jsi mě… opustila.“ Slůvko zůstalo nevyřčeno, ale o to zaznělo markantněji.

„Potřebovala jsem se nadýchat čerstvého vzduchu. Zamyslet se nad budoucností…“ Zdálo se jí, že zbledl.

„A vymyslela jsi něco?“ Nerozhodně pokrčila rameny.

To mohlo znamenat cokoliv. „Tak o čem jsi přemýšlela?“ nenechal se odbýt.

„Hlavně o otci a…“

Reidovi z toho bylo nanic. Tahle konverzace k ničemu nevedla. Vrátil se do pokoje pro cigaretu.

„A… No, dopověz to,“ vybídl ji. Zapálil si a dlouze se zahleděl do kouře. „Ráchel, na něco jsem se tě ptal!“

„Měl bys přestat kouřit,“ řekla místo odpovědi.

Naštvaně se jí zadíval do očí. „Bude-li to potřeba, udělám to.“

„Povídali, že mu hráli. Řekni mi, kdy toho necháš.“ Reid se zatvářil nasupeně. „Co to do tebe, sakra, vjelo?“

„Co by,“ odpověděla. „Není to zdravé.“

„Myslíš pro mne?“

„Pro tebe, stejně tak jako pro všechny v tvém okolí.“

Reid si dlouze prohlížel cigaretu obracejíc ji v ruce. „Víš co?“ řekl pak. „Když si mě vezmeš, tak s tím přestanu!“

Rozesmála se. „To je vydírání!“

„Možná!“

„Co když to vezmu vážně!“

„Pokud řekneš ANO, uvidíš sama.“

Dlouhou dobu bylo ticho. Pomalu, ale jistě mizel z Rácheliny tváře úsměv. Reid viděl v jejích očích nerozhodnost. Ale už nebylo nic, co by mohl dodat. Vše záviselo jen na ní. Srdce mu bilo jako o závod. Teď, nebo nikdy. Zhluboka do sebe nasával

cigaretový kouř a pomalu ho vypouštěl. „Tak co, Ráchel, dáš mi zase košem?“ zeptal se ironicky.

Vykročila směrem k němu. Zadívala se mu dlouze do očí a pak se natáhla po jeho ruce. Vzala mu nedokouřenou cigaretu a jediným pohybem ji típla. Nebylo pochyb, že se konečně rozhodla. Na Reidově tváři se objevil pocit ulehčení. „Mé rozhodnutí platí jen na rok…“ dodala rychle.

„Cokoliv si budeš přát,“ odpověděl a oči se mu rozsvítily vítězstvím. Nijak se nebránila, když ji k sobě přitáhl. Ostatně i kdyby chtěla, nemohla. Ruce i nohy jí vypověděly službu. A tak tam jen stála, zatímco se jazykem mazlil s jejím ušním lalůčkem.

„Je čas jet domů,“ zašeptal.

PÁTÁ KAPITOLA

Svatba proběhla tak nenápadně, že si jí nevšimli ani novináři. Ráchel byla oblečena do dlouhých béžových šatů a na hlavě měla elegantní klobouk, který si koupila na Trudino naléhání Reid byl ve fraku, v klopě zapíchnutý rudý karafiát. Nemohl prý zrušit pravidelnou poradu, a tak se dostavil na radnici až na poslední chvíli. Mimoto úplně zapomněl, že k obřadu potřebuje svědka. Popadl tedy prvního, kdo byl po ruce. Svého právníka,

Julese Larabyho.

Ráchel tomu stále nemohla uvěřit. Ještě ve chvíli, kdy říkala své ano, se jí zdálo, že to není její svatba. Jako by vše pozorovala z povzdálí. Bylo to tak absurdní…

Uběhl přesně týden od chvíle, co se vrátili z Ohia. Za těch sedm dní se skutečně nezastavila. Kolik času jí zabralo jen běhání po doktorech a vyřizování různých administrativních záležitostí! Stále si ještě nebyla jistá, jestli se neunáhlila.

Kdyby jí alespoň Reidův polibek stvrzující manželský slib vyvedl z nejistoty. Přesvědčil, že se rozhodla správně. Ale rty měl vlahé a ani v jeho očích nespatřila to, co očekávala.

„Je to všechno?“ otázal se okamžitě, jakmile zástupce města domluvil. Rychle mu potřásl rukou. „Takže, můžeme jít?“

Ráchel se ani nestačila vzpamatovat a už byli z oddací síně venku. Více během než krokem se hnali k limuzíně zaparkované před budovou. Tak, aby je nikdo nespatřil. Jakmile usedli dovnitř vozu, roztřásla se jako osika. Nehty zaryla do kytice z orchidejí. „Jsi v pořádku, Ráchel?“ zeptal se Reid a mírně se usmál.

Ačkoliv byl opak pravdou, přikývla. Zmítal jí strach a výčitky. Jak vůbec mohla na takovou šaškárnu přistoupit? Zavřela oči a snažila se vypudit z mysli děsivé představy, které ji pronásledovaly už od rána. Připadala si v nich bezmocná, podřízená jeho vůli. Prudce zalapala po dechu. Ještě, že naproti ní seděla Trudy.

Ta jako by tušila, na co myslí, uchopila její ruku do dlaní a pevně ji stiskla. „Odvahu!“

Ráchel se na ni vděčně usmála. Pak se zahleděla z okna vozu. Venku se míhaly siluety budov, v jejichž prosklených zdech se zrcadlily bílé obláčky plující po modré obloze. Když se v autě rozběhla konverzace o počasí, byla ráda, že se jí nemusí účastnit. Na zápěstí se jí třpytil náramek posázený diamanty. Kdykoliv se ho dotkly sluneční paprsky, nádherně se rozzářil. Jako by jí chtěl připomenout to, co si stále odmítala připustit. Byla teď paní Jamesovou. Manželkou milionáře. Spojena s Reidem, v dobru i zlu, ve zdraví, jakož i nemoci. Dokud je smrt nerozdělí. Či dokud neuplyne rok, jak se dohodli…

Když limuzína zastavila před jedním z klasických opukových domů, všichni pookřáli. Následovala svatební hostina. Ráchel vystoupila první a hnala se chvatně ke schodům. Nešikovně přitom zakopla a málem by byla upadla, kdyby ji Reid nezachytil. „Opravdu jsi v pořádku?“ zeptal se už znepokojeně.

„Ale ano,“ ujistila ho rychle. „To jen… Je toho na mne trochu moc.“

Zatvářil se spokojeně a kolem očí se mu udělaly rozkošné vrásky. Společně vešli do vstupní haly. Ovanul je chlad klimatizace. Ráchel zaslechla zvenčí Trudin hlas. Zněl jinak než obvykle. Jako by v něm byla slyšet stěží potlačovaná nervozita. Že by i ona byla na pochybách? Vždyť od první chvíle byla na Reidově straně! Když se Ráchel vrátila z Ohia, chtěla si s ní o všem ještě jednou důkladně promluvit. Ale její přítelkyně jí nedopřála ani chvilku na rozmyšlenou. Jako by nebylo o čem pochybovat… Zatím vše dokonale vycházelo. Dokonce i rozhovor s otcem, ze kterého měla Ráchel hrůzu, dopadl lépe, než očekávala. Byl nadšený. Od prvního okamžiku, kdy Reida spatřil, prý tušil, že je něco ve vzduchu. Všichni tedy byli spokojeni. Udělala údajně to nejrozumnější, co mohla. Ale proč se jí, proboha, svíralo srdce úzkostí? Vždyť se přece rozhodla sama!

Zahleděla se na Reida. Zrovna bavil hosty a pobízel je, aby se posadili k prostřenému stolu. Kdyby nevěděla, že vyrostl v sirotčinci, byla by odpřisáhla, že byl vychován v těch nejlepších kruzích. Působil tak suverénně. A přesto jí chvílemi připadal jako šelma, která si hraje se svou kořistí. A tou mohla být klidně ona sama. Jistě by se mu dobrovolně poddala… Vytáhla si z vlasů vyčesaných do uzlu perleťovou sponu a nechala je splynout na ramena. Nedokázala z něj spustit oči. Právě rozléval šampaňské a přitom společensky žertoval. V jídelně vládla uvolněná atmosféra. Všichni se bavili a vypadali spokojeně. Co to jen do ní vjelo? Byla snad jediná, kdo věděl, jaký ve skutečnosti je? Kdykoliv na ni pohlédl, cítila, jak ztrácí pevnou půdu pod nohama.

Třeba teď. Nabídl jí sklenku sektu. Zavrtěla hlavou a nalila si minerálku.

„Hodná holka,“ řekl spokojeně a něžně jí pohladil po tváři.

Jeho dotyk byl energický, teplý a… snad až příliš rychlý.

Zatočila se jí hlava. S maximálním vypětím se obrátila k Trudy a pokračovala v konverzaci. Ale hrůzné představy ji neopouštěly. Byl to pouze jeho sexappeal, co ji přitahovalo? Bála se odpovědi. Kdyby alespoň její tělo nereagovalo na Reidovy podněty způsobem, který nedokázala kontrolovat. Stačilo, aby zaslechla jeho hlas a dala se do ní zima. Co teprve, kdyby se měli znovu milovat? Celá zrudla. Jak se s ní tenkrát poprvé mazlil! Co všechno s ní dělal! Co dělala na oplátku ona jemu… Proč se ho vlastně nikdy nezeptala, co si myslí o manželství? Teď už bylo pozdě! Než se poznali, Reid žil bohapustým nezávazným životem, ve kterém nebylo místo pro pevný vztah. Doufala snad naivně, že se to změní? Nemohla se dočkat a zároveň se bála okamžiku, až si na toto téma promluví. Překvapeně sebou cukla, když ji zničehonic uchopil za ruku.

Nabídl jí židli a vyčkal, až se posadí. Sám pak zasedl do čela stolu. Připili si aperitivem na zdraví a pustili se do jídla. Předkrm tvořil krabí salát, hlavní chod byla italská kuchyně a

francouzské zákusky jako dezert. Ke všemu se pilo kalifornské víno, ročník 1963.

Reid usrkl z číše a zahleděl se na Ráchel. Potěšilo ho, že si odpustila alkohol. Ale v jejím chování bylo něco, co ho znepokojovalo. Už od rána se zdála být myšlenkami jinde. Když měla při obřadu říct své ano, mlčela tak dlouho, až ji Trudy nenápadně zatahala za šaty. Litovala snad svého rozhodnutí? Na důkaz že umí držet slovo, si vzal jako svědka svého právníka. Chtěl, aby jejich manželství bylo uzavřeno se všemi náležitostmi. Aby oddací list zahrnoval i fakt, že pokud s ním Ráchel nebude chtít žít, vše se po roce ruší. Chápal, že potřebovala mít jistotu zadních vrátek. Pocit, že může kdykoliv svobodně odejít. Jakkoliv bylo pro něj důležité mít ji i s dítětem nablízku, bylo stejně důležité, aby ji neponížil.

Z přemítání ho vyrušil pronikavý hlas. Trudy zacinkala desertní lžičkou na broušenou číši a postavila se. Všichni přítomní zmlkli. „Dámy a pánové, ráda bych připila na štěstí novomanželů. Na Ráchel a Reida.“ Usmála se a legračně snížila hlas. „Věděla jsem, že to tak dopadne…“

Do toho se přidala Charlotta. Hedvábným ubrouskem si otřela zaslzené oči a pronesla. „Tolik ti to přeji, Reide.“ Pak ho vzala za ruku. „Upřímně řečeno, potřeboval jsi nějaký vážný vztah jako sůl.“

„Že to říkáš právě ty, Charlotto. Ostatně, teď mě napadá. Už ses připravila na to, jaké to bude mít následky?“

„Následky?“ otázala se nechápavě.

„Až zítra přijdeš do kanceláře, budeš mít na stole dopis.

Nebudu tě napínat, přebíráš velení…“

Náhlé ticho prolomil až Julesův nervózní hlas. „Co tím přesně myslíš, Reide?“

„To, co jsem řekl. Charlotta má mou plnou důvěru. Podnik teď bude řídit ona!“

„Jak dlouho?“ nedal se odbýt.

„Ještě jsem se nerozhodl. Možná rok, možná déle. Všechno to závisí „ Reid větu nedokončil, ale jeho pohled na Ráchel byl všem jasným vodítkem.

„Reide, to přece nemyslíš vážně! Nemůžeš jen tak zničehonic ze dne na den odejít.“

„Mohu! Chystal jsem se k tomu už dlouho. Charlotta stejně spoustu věcí vyřizovala za mne.“ Při těch slovech se nahnul přes stůl a opětoval stisk její ruky. „Ať tě nenapadne říct ani slovo. Dobře jsi o tom věděla.“

„Ano… Snad… Ale nebrala jsem to vážně,“ špitla potichu.

„Já tomu stále nevěřím,“ vložil se znovu do rozhovoru Jules. V očích se mu zračila obava. „Nikdy jsi se nezmínil, že chceš odejít z branže.“

„Nikdy ses neptal,“ odpověděl stručně Reid. „Ostatně, neměl jsem k tomu důvod. Teď ho mám.“ Pohlédl významně na Ráchel. Jak na ni jeho slova zapůsobila? V jejím chování nebyla vidět žádná změna. Na co, sakra , myslela? Kdyby tak spolu mohli být o samotě! Potřeboval si ji přitáhnout k sobě a pohladit ji. Ujistit ji, že vše bude v pořádku.

„Že jsem tak smělý. Co budeš dělat?“ nepřestal klást Jules všetečné otázky.

„ŽÍT,“ ozval se měkký ženský hlas.

Reid pohlédl vděčně na Trudy. Nedokázal by to vyjádřit lépe. Obrátil se k právníkovi. „Ano, chci mít něco ze života. Našetřil jsem si už dost, ne?“

Julesovy oči se rozšířily. „Co se týká financí, můžeš si dělat, co se ti zlíbí“

„Také mám ten pocit,“ přisvědčil Reid spokojeně. Vzápětí se postavil. Bylo to jasným známením, že se o tom nemíní dál bavit. „Chtěl bych vás poprosit, abyste nás na okamžik omluvili.“

„Ale já tady mám papíry, co musíte podepsat“

„Dočkej času, Julesi. Máme na to celé odpoledne.“ Při těch slovech došel Reid k Ráchel a pomohl jí vstát od stolu.

„Půjdeme?“ otázal se stručně a zamířil do vedlejšího salónku.

„Co se děje?“ zeptala se, když zavřel dveře a začal nervózně přecházet po místnosti.

„Přesně na to jsem se chtěl zeptat tebe!“ odpověděl a zamyšleně si párátkem začal čistit zuby. Hladově se do dřívka zakousl a stažené rysy ve tváři mu na chvíli povolily. Nezapálil si od okamžiku, co mu slíbila, že si ho vezme. Vytáhl párátko z úst, několikrát ho mezi prsty převrátil a zastrčil zpět druhou stranou. Bylo mu jasné, že vypadá hloupě, ale nemohl si pomoci. Mnohaletý zvyk mít něco v ústech se nedal překonat ze dne na den.

Ráchel ho pozorně sledovala. Vypadal rozrušeně. Když dlouho nic neříkal, promluvila první. „Něco tě trápí?“

„Ano! To, jak se celý den chováš!“

„Vždyť dnešní den je zvláštní.“ Olízla si rty a pohlédla ven z okna. „Vdávám se poprvé…“

„Já se taky nežením každý den!“ odsekl naštvaně.

Prudce se k němu otočila. Teď, anebo nikdy, řekla si v duchu.

„Reide řekni mi po pravdě. Jak si naše manželství představuješ?“

„Budu se snažit, aby bylo takové, jaké si přeješ.“

Stiskla pevně rty. „Chceš snad říct, že všechno závisí jen na mně? Tomu nevěřím…“

„Věř, či ne . Chci dodržet svůj slib.“

„Slib, nebo sliby? Myslím ty z radnice!“ Reidova tvář potemněla.

„Kam mě to chceš dostat?“

Rozpačitě odpověděla. „Víš, máš pověst“

„Novináři přehánějí,“ nenechal ji domluvit.

„Možná. Ale přesto bych byla nerada, kdybys mě tímto způsobem ponižoval.“

„Jinými slovy se ptáš, budu-li mít nějaké bokovky?“

„Ano.“

Trvalo mu jen zlomek vteřiny, než odpověděl. „Budu ti věrný.“

Neočekávala tak rychlou a sebevědomou odpověď.

Mezitím párátko z úst vyhodil do popelníku. Pomalu, rozvážně k ní zamířil. Došel tak blízko, že cítila vůni jeho dechu. Zůstala nerozhodně stát. „Když už jsi s tím začala, měli bychom si ujasnit ještě jiné věci.“ Vzal její ruku do dlaní a přitiskl si ji na ústa. Naprázdno polkla.

„Co ještě?“

Přistoupil ještě blíže. „Co chceš slyšet? Že to s tebou myslím vážně? Že chci, abychom se k sobě chovali jako manželé? To znamená nejen spolu bydleli, ale dělili se i o postel?“ Nahnul se a políbil ji na krk. „Mám ti zopakovat, že se nemohu dočkat, až se zase budeme milovat?“ Při těch slovech jí rozepnul knoflíčky krajkových šatů. Dlaní jí nejprve pohladil a vzápětí něžně stiskl ňadro. Bradavky jí ztvrdly vzrušením. „To je moje odpověď,“ zašeptal.Vzpomněla si, jak ji políbil tehdy v kanceláři. Pevně uchopila klopy jeho fraku a přitáhla si ho až na sebe, tak, že pocítila jeho vztyčené mužství. Jejich rty se dotkly. Objal ji kolem pasu a kousek po kousku sjížděl dlaněmi dolů po hýždích. Pak zajel prsty více dopředu a ještě níž. Věděl přesně, kam sáhnout. Pravidelnými pohyby se začal dotýkat jejích nejtajnějších míst. Zavzdychala slastí. Víc, rychleji, chtělo se jí křičet. Ale tak náhle, jako to vše začalo, to i skončilo.

Zničehonic se odtáhl a zkroutil, jako by dostal elektrický šok. V tváři byl zarudlý a těžce dýchal. Pomalu jí zapnul knoflíky, které před chvílí tak chvatně rozepínal. „Ještě chceš, abych tě přesvědčil o svých citech?“

Chtěla mu odpovědět, ale nepodařilo se jí ze sebe vyloudit ani hlásek. Vzala ho mlčky za ruce a zavrtěla hlavou. Ztichlou místností se rozlehlo zaťukání na dveře. Jako by to přeslechl, pokračoval. „Už mi konečně věříš?“

„Ano,“ vydechla. „Ale…“ Tolik si přála, aby to, co jí říkal, nebyla jen slova. Představa, jak společně tráví noc co noc, jak leží vedle sebe nazí a on se dotýká jejího zvětšujícího se podbřišku, jí vykouzlila na tváři úsměv. Netrval však dlouho. Obavy se vrátily. Nehrál s ní tuto podivnou hru jen proto, že

chtěl jejich dítě? Vždyť muž jako on mohl mít žen kolik chtěl. Čím se od nich lišila? Byla snad přitažlivější? Nebo inteligentnější? Ne, jen v sobě nosila jeho potomka… Trvalo dlouho, než sebrala odvahu a opětovala Reidův zkoumavý pohled.

Znovu se ozvalo zaťukání. Tentokrát hlasitější. „Měl bys jít otevřít,“ vyzvala ho.

Zhluboka se nadechl. „Ano!“ zvolal podrážděně.

Klika se pohnula a dveře mírně pootevřely. Objevila se v nich Julesova hlava. „Můžeš se, Reide, věnovat zase na chvíli mně?“

„Ano, pojď dál.“ Jules vstoupil do místnosti a lišácky na Ráchel pohlédl.

Zaraženě pozorovala, jak usedá do bílé sedačky a léty naučeným pohybem otevírá pozlacené západky koženého kufříku. Vytáhl z něj několik důležitě vypadajících listin a podal je Reidovi a Ráchel.

„Co s tím mám společného?“ zeptala se. Překvapeně na ni pohlédl. „On ti nic neřekl?“

„Ne,“ škytla.

„Posaď se,“ ozval se Reidův hlas. Zněl téměř rodičovsky – vážně a zároveň rozkazovačně. „Pořádně si to přečti, než podepíšeš.“

Podkasala si elegantně šaty a poslušně usedla do hlubokého křesla. Pak se zahleděla na první stránku. Do očí ji uhodil nápis. Smlouva o délce manželství a následovném rozdělení majetku mezi klienty paní Morganovou a panem Jamesem. „Ale to je“

„To, co jsi chtěla! Své sliby plním,“ řekl Reid.

Rozvážně se zahleděla do dokumentů a četla pečlivě stránku za stránkou. Pak zvedla od papírů oči. „Proč to děláš?“ zeptala se nechápavě.

„Sama jsi o to žádala,“ odvětil. Na tváři mu hrál výraz, o kterém nevěděla co znamená.

„Chtěla jsem pouze tvé slovo!“

„Tady ho máš písemně.“

„Říkám slovo!“ zamávala listinami prudce ve vzduchu. „Ne notářsky ověřenou smlouvu.“„To je jen pro tvé dobro…“

„Buď tedy tak laskav a přetlumoč mi tu právnickou azbuku.“

„Vždyť je to jasné. Uzavřeli jsme manželství pouze na rok. Potom jsi volná. Pokud se mnou nebudeš chtít zůstat, můžeš odejít. Zavazuji se, že ti nebudu dělat potíže a finančně zabezpečím tebe i dítě.“

„Ale Reide! Před pár minutami jsi mi tvrdil…“

„Ráchel, pochop,“ vložil se do debaty Jules. „Reid je velmi bohatý a vlivný muž. Nemohl by si dovolit oficiální rozvod. Znemožnilo by ho to. Tahle smlouva proto chrání zájmy vás obou.“

„Připadám si jako na trhu,“ odsekla podrážděně. V hloubi duše jí však bylo úzko. Jak jí mohl něco takového udělat? Zhluboka se nadechla a pokračovala. „Jules je mi svědkem, že odejdu sama bez jakýchkoliv finančních, či jiných požadavků.“ Při těch slovech vstala a praštila smlouvou o stůl. „Myslela jsem, že už jsi pochopil, že mi nejde o peníze. Mám svou hrdost. Nepodepíšu!“

„Zvaž co říkáš „ ozval se právníkův hlas.

„Ztichni Julesi!“

„Nech mě domluvit, Reide. Pokud nebudeš kryt smlouvou, Ráchel bude z právnického hlediska považována za tvoji právoplatnou ženu. Jinými slovy, bude mít automaticky nárok na polovinu tvého majetku.“

Reid pohlédl zkoumavě na Julese. Chvíli trvalo, než promluvil. „Dejme tomu, že k něčemu takovému dojde. Budu pak žebrákem?“

„No, to asi… Určitě ne. Ale teď nemohu odhadnout, kolik ti zbyde.“ Jules se zakoktal. „Budu žebrákem?“ zopakoval otázku Reid.

„Už jsem řekl, že ne!“

„V tom případě to nechme tak, jak to je,“ odvětil Reid.

„Můžeš jít, Julesi.“

„To nemyslíš vážně! Jako tvůj právník s něčím takovým nesouhlasím! Radím ti, abys“

Reidovy oči se setkaly s Ráchelinýma. „Už jsme dohovořili, Julesi. Nech nás, prosím, o samotě.“

Ráchel otočená k oknu, slyšela zacvaknutí kufříku a zlostné bouchnutí dveří. Zůstala s Reidem sama. Zpříma mu pohlédla do očí. Tmavozelená barva jeho panenek náhle zesvětlela. Vypadaly jako broušené smaragdy. Natáhl k ní ruku, ale předstírala, že si toho nevšimla.

„Takže vše, cos prve tvrdil, byla jen póza?“ otázala se.

„Ani v nejmenším. Mínil jsem vážně každé slovo.“

„Tak k čemu měla sloužit ta smlouva?“

„Tu jsi chtěla ty!“

Ráchel zavrtěla prudce hlavou. „Takhle jsem si to nepředstavovala.“

„V tom případě „ Reid došel ke stolu a jedním pohybem shrnul papíry na hromadu „ považujme tuto debatu za skončenou.“ Zamířil do rohu místnosti a veškeré dokumenty vyhodil do koše.

Ráchel pocítila úlevu. Sama nevěděla, proč ji smlouva tak podráždila. Chtěla snad příliš, když toužila, aby s ní jednal jako se sobě rovnou? Jen s velkým sebezapřením se nerozbrečela.

„Nebudu dělat potíže. Ani tobě, ani Julesovi,“ vyslovila těžce.

„Už o tom nemluvme,“ odvětil konejšivě Reid.

„Sama nevím, co dělám. Vše se událo tak rychle… Mám strach,“ dodala potichu. „Já taky!“

Jako by chtěla jeho emocionální přiznání přerušit, otázala se.

„Jak jsi to myslel s tím odchodem z práce?“

„Tak, jak jsem řekl.“

„A co budeš dělat?“

„Žít, Ráchel! S tebou,“ při těch slovech k ní natáhl ruku.

Tentokrát ji neodmítla a vložila do ní svou dlaň. Pevně ji stiskl. „Proboha, věř mi!

Stejně jako já věřím tobě. Vím, že to, co děláme, je bláznivé. Dáváme v šanci všechno co máme. Pokud to nevyjde, oba se pořádně spálíme.“

„Důvěřuji ti, Reide.“

„Tak mě o tom ujisti!“

Chtěla se zeptat jak, ale v ten okamžik se ozval Trudin hlas.

„Můžeme dovnitř? Vracíme se s Charlottou do kanceláře. Rády bychom se rozloučily.“

„Jistě,“ zvolali oba najednou.

Zatímco Charlotta vyřizovala s Reidem nějaké pracovní záležitosti, Trudy zamířila k Ráchel. Rošťácky jí pošeptala do ucha. „Jak se těšíš na svatební noc?“

„No tak, Trudy,“ Ráchel se zarděla.

„Těšíš se, nebo ne? Naznačil ti už něco?“ nenechala se odbýt.

„Trudy, prosím tě.“ Ráchel pohlédla na Reida s Charlottou. Naštěstí byli vážně zabráni do konverzace. „Ještě jsem na to nemyslela…“

„Lhářko!“

„Nelžu.“

„V tom případě jsi ještě praštěnější, než jsem si myslela. V tomhle městě žije tisíce žen, které by daly cokoliv za to, aby si to mohly s tebou vyměnit.“

„Ano, ale já musím učinit to rozhodnutí.“

„Tak si to užij…“

Zamračeně na svoji přítelkyni pohlédla.

„Tak můžeme jít?“ ozval se Charlottin hlas.

„Ano, už běžím,“ odpověděla Trudy. Naposledy letmo objala Ráchel a na kratičký okamžik se jí zahleděla do očí. „Zavolej mi,“ řekla. „Hned zítra.“

To už se k nim přiblížila Charlotta. Políbila Ráchel letmo na tvář a zašeptala. „Musíš s ním mít trpělivost. Je to báječný muž, lepší, než by si kdo myslel. Ale… Znáš chlapy!“ Obě pak zamířily ke dveřím.

„Tak honem zpět do práce!“ poškádlil je Reid.

Trudy na něj výhružně pohlédla. „Být tebou, moc se nesměju. Necháváme vás tu o samotě, tak si dej pozor, aby ses nezamiloval!“

„To nehrozí,“ stačil ležérně zvolat, ale to už byly pryč. Ještě hodnou chvíli mu hlavou zněla Trudina slova. Zamilovat se? Směšné. Tohle přece nemělo s láskou nic společného. Důvěra, spolupráce, společné zájmy, výchova dítěte, to ano. S tím vším by souhlasil. Ale aby propadali nějakým citům? Tím by se vše jen zkomplikovalo. Ostatně Reid vlastně nikdy zamilovaný nebyl. A chybělo mu to snad? Ani nevěřil, že opravdová láska existuje. Zdali to není jen iluze.

„Půjdu si odpočinout,“ řekla Ráchel potichu.

„Dobrá,“ odpověděl. „Zavazadla máš v ložnici.“ Ukázal na točité schody v rohu místnosti.Zadumaně vyšla do dalšího patra a otevřela dveře pokoje. Krve by se v ní nedořezal. Vždyť to byl bílý pokoj z jejího snu! Místo, kde se s Reidem poprvé milovali. Najednou se jí vybavily i ty nejmenší podrobnosti. Nic se tam nezměnilo. Okenní závěsy vlály v proudu vzduchu linoucím se ze stojacího větráku a také postel s nebesy byla na stejném místě. Dnes na ni dopadaly sluneční paprsky a dotýkaly se cestou Rácheliných kufrů.

„Myslel jsem, že tu přenocujeme a do Connecticutu vyrazíme až ráno,“ ozval se zničehonic Reidův hlas.

Ráchel sebou polekaně trhla. Zůstat s ním v tomto pokoji?

Zmocnila se jí panika. „Ne, to nejde!“ vykřikla.

„Proč?“

„Tady jsme se „ zakoktala se. „Prostě NE!“ Nechápavě zavrtěl hlavou. „Vzpomínky?“

„Ne, je tady moc horko!“

„Tak zapneme klimatizaci…“

„Všechno je tak děsivě bílé…“ pokračovala šeptem.

„Ty nemáš ráda bílou?“

„Byla bych raději, kdybychom přenocovali jinde,“ řekla tvrdohlavě.

„Dobrá. Naložím věci do auta a odjedeme ještě dnes. V Connecticutu bude chladněji. Mimoto si budeš moci vybrat ze tří ložnic. Ani jedna není bílá,“ dodal ironicky.

Vděčně na něj pohlédla.

„Kdybys něco potřebovala, budu v obýváku,“ řekl a zamířil ke dveřím. Cestou se ještě otočil přes rameno. „Ráchel?“

„Ano?“

„Přál bych si, aby ses ke mně chovala jako moje žena.

Myslím se vším, co k tomu patří…“

Rozbušilo se jí srdce. „Řekni rovnou, co tím myslíš!“

„Ať už to bude tady, nebo v Connecticutu, rád bych naše manželství stvrdil.“

Stvrdil. To slovo zaznělo ztichlou místností jako výstřel z pistole.

„Chápu,“ stěží polkla. Až dosud myslela, že ono rozhodnutí závisí na ní. Přitom vlastně neměla na vybranou. Samozřejmě, mohla by si najít výmluvu. Ale nedokázala se přetvařovat. Viděla v jeho očích umíněnost a žádostivost. A snad i obavu… Přikývla na souhlas.

„Takže dnes večer,“ vyslovil jako by jen sám pro sebe. Ale Ráchel ho slyšela.

„Ano, dnes večer,“ zopakovala potichu.

ŠESTÁ KAPITOLA

Farma v Connecticutu vypadala úplně jinak než si ji Ráchel představovala. Očekávala jakési šlechtické sídlo, které bude zařízeno v honosném, reprezentativním stylu, podobně jako Reidův dům v New Yorku. Bylo to však obyčejné venkovské stavení, rozkládající se na samotě uprostřed polí a lesů, hodný kus od silnice. Od prvního okamžiku jí to místo učarovalo.

Nemohla stále uvěřit, že tohle byla farma, o které jí Reid vyprávěl. Neodpovídala vůbec jeho stylu! Představovala snad jeho druhé já? To, které před ostatními skrýval? Pokud ano, pak bylo drsné a snad i trochu prosté.

Hned se cítila jako doma. Úprkem se rozběhla k verandě ponořené ve stínu statného dubu. Cloumala s ní zvědavost. Jak to asi vypadá uvnitř? „Tak pojď přece,“ pobízela ho nedočkavě. Ale farma jako by nechtěla vydat svá tajemství. Dobrých deset minut Reid bojoval s rezavým zámkem, než dveře se skřípotem povolily. Už, už by se hrnula dovnitř, kdyby ji nechytil za předloktí. Zatvářil se přitom tak vážně až ji zamrazilo v zádech. Rozvernost z ní rychle vyprchala. „Stalo se

něco?“ otázala se zmateně.

„Udělejme, co se patří,“ odpověděl slavnostně. Než se nadála, uchopil ji do náručí. Pevně se ho chytla kolem krku. Kopnutím rozrazil pootevřené dveře a opatrně překročil práh. Až když jí ukázal všechny místnosti v přízemí, postavil ji zase na zem. „Nebyl jsem tady, ani nepamatuji,“ vypravil ze sebe udýchaně. „Moc zařízené to není, že?“ dodal vyčítavě.

„Co to říkáš!“ vydechla Ráchel. Srdce jí bušilo jako o závod. Se zalíbením se rozhlédla kolem. „V jednoduchosti je krása.“

„Opravdu?“ zahleděl se jí tázavě do očí. Neočekávala něco víc? Jako by jí to chtěl vynahradit, lehce ji políbil. Vášnivě přisála svá ústa na jeho. Cítil, jak se přestává ovládat. Byl by schopen položit ji na zem hned v předsíni, servat z ní šaty a

vnořit do ní své mužství. Ale přál si, aby jejich intimní spojení proběhlo za romantičtějších okolností. Musí ještě pár hodin vydržet! Rychle ukončil polibek. „To bylo jen pro štěstí, víš,“ řekl a pousmál se ve snaze rozptýlit zmatek zračící se v její tváři. Děsilo ho, jak rychle dokáže nad sebou ztratit kontrolu. Aby změnil téma, ukázal směrem k obývacímu pokoji. „Bude to potřebovat něžnou ženskou ruku a“

„To jsou jen drobnosti,“ přistoupila Ráchel na jeho hru.

„Mně se to zdá téměř perfektní.“Stejně tak, jako jsi ty, mihlo se Reidovi hlavou, ale nahlas neřekl nic. Vydali se na prohlídku prvního patra. Společenská místnost nebyla velká, ale o to byla útulnější. V jednom rohu byl krb, podél stěn stály dvě dlouhé válendy a uprostřed vynikal kulatý, dřevěný stůl. Také tam bylo starodávné houpací křeslo. Veškerý nábytek pocházel z přelomu dvacátých let a místy už byl trochu zašlý. Ale to mu nijak neubíralo na eleganci. Celý dům byl ostatně zařízen po staru. Neměl klimatizaci, místo ní visely v každé místnosti obrovské vrtule, které se po zapnutí se skřípotem roztočily. Jako by se jim ani nechtělo… Ráchel nejvíce učarovala kuchyně s jídelním koutem. Bylo odtamtud vidět velkým oknem do zahrady. Reid z něj strhl pár pavučin a otevřel jej dokořán. „Jak můžeš vidět, nikdo tu nebyl celou věčnost.“

Usedla do proutěného křesla a natáhla si pohodlně nohy před sebe.

„Musím říct, že jsi mne příjemně překvapil. Opravdu se mi tu líbí! Očekávala jsem něco… Velkého a moderního.“

„Vím, tohle je něco zcela jiného,“ řekl. „Byl to jeden z důvodů, proč jsem usedlost koupil.“

„A ty další?“

Několikrát přešel po místnosti a nakonec se zastavil u okna. Zamyšleně pohlédl ven a dlouhou dobu mlčel. Mezitím se slunce začalo ztrácet za obzor. Jeho měkké paprsky pronikly až do kuchyně a vykouzlily na stěně Reidovu siluetu.

Ráchel trpělivě čekala. Zdálo se jí, že je myšlenkami daleko a nechtěla ho rušit. V naději, že se jí svěří, zadržela dech. Tak ráda by poznala jeho tajemství.

„Víš, když jsem žil v sirotčinci, vždy jsem po takovém domě toužil. Představoval jsem si, jak žiji na farmě někde uprostřed přírody a mám spoustu sourozenců. Každý den se všichni sejdeme u večeře, zasedneme k dlouhému stolu, v krbu hoří oheň“

„Nemusíš pokračovat, Reide. Umím si představit, co chceš

říct.“

„Dobře. Ale ne, abys to pochopila tak, že si stěžuji! Spousta lidí na tom byla určitě hůř…“

Ráchel si vzpomněla na své dětství. Na matku, která ji brala pod svá ochranná křídla a dokud mohla, bezpečně vedla životem. Nedokázala si představit, že by vyrůstala bez ní. Sevřelo se jí úzkostí hrdlo. Podvědomě si přitiskla ruku na vzdouvající se břicho. Jako by chtěla svého potomka od něčeho takového ochránit. Pak vstala a zamířila k Reidovi. Ještě stále hleděl z okna. Konejšivě mu položila ruku na rameno.

Bleskově se otočil a v mžiku ji setřásl. „Pojď, dokončíme prohlídku domu. Ať vidíš vše ještě za světla. Alespoň budeš mít o čem přemýšlet. Do zítřka bys mi měla říct, co mám dokoupit“

Ráchel se dotkla jeho tváře. „Nechci tady nic měnit. Má to osobité kouzlo.“

„Opravdu?“

„Ano.“

Spokojeně se usmál. I jemu se dům zamlouval tak, jak byl. Koupil ho před pěti lety vlastně jen z rozmaru. Vracel se tudy zpět do New Yorku z víkendu promarněného s jistou blondýnou. Sám nevěděl proč zničehonic vyjel z dálnice a pokračoval po malých, okresních silničkách. Řítil se jimi jako blázen, jako by si chtěl vybít zlost. Když zahlédl ceduli „farma na prodej“, intuitivně dupl na brzdy. Auto zaskřípělo a smykem se stočilo na prašnou cestu vedoucí k dřevěnému stavení.

Otevřela mu starší žena. Byla to vdova, která se chtěla odstěhovat k dětem. Bez rozmýšlení jí vypsal šek. Nebylo to ostatně poprvé, kdy jednal takhle spontánně. Ponořen do vzpomínek se zničehonic zastavil a Ráchel do něj nechtěně vrazila. „Promiň, já“„To nic.“ Při těch slovech otevřel dveře do další místnosti. „Ložnice číslo jedna,“ oznámil a poodstoupil stranou, aby mohla vejít. „Doufám, že si madam všimne, že není bílá.“

Ráchel na něj ledově pohlédla. „Děkuji za upozornění…“

Nejen ta první, ale i další ložnice byly zařízeny prostě a funkčně. Ráchel napadlo, že ta menší by mohla sloužit pro návštěvy nebo pro chůvu. Nejvíce jí padl do oka poslední pokoj s velikou postelí a rozkošným toaletním stolkem se zrcadlem. Rychle na sebe pohlédla, a pak zamířila k posteli. Posadila se na ni z výšky, aby vyzkoušela, jak péruje. Se zalíbením se přitom dotkla vyšívaného přehozu. Kolik to muselo dát práce!

Reid k ní přikročil. „No řekni, není to nádherné?“ Kývla na souhlas. „Je tvůj.“

Chtěla se zeptat, co tím myslí, ale raději jen poděkovala.

„Takže kolaudace je za námi,“ zapřemýšlel nahlas Reid. „Co budeme dělat teď? Dáme si něco k jídlu?“

Až teď si Ráchel uvědomila, jak obrovský má hlad. Vzpomněla si na čínskou večeři, kterou jí tenkrát přinesla Trudy.

„Takže, co bude? Pojedeme do restaurace, nebo něco objednáme a já pro to dojedu?“

„Ta druhá varianta se mi zamlouvá více,“ odpověděla.

„Myslíš, že je v okolí nějaká asijská restaurace? Mám děsnou chuť na čínu.“

„Co já vím. Podívám se.“ Po těch slovech zamířil Reid z místnosti. Viděla z okna, jak jde k autu a vykládá zavazadla.„Tak já jedu,“ zavolal, a pak už slyšela jen bouchnutí dveří.

Najít takovou restauraci asi nebylo jednoduché, protože byl pryč více než hodinu. Když se vrátil, začal připravovat jídlo na

stůl. V plastikových obalech se skrývala polévka, kuřecí kungpao, hovězí s brokolicí, rýže s pórkem a krevetami, nudle s fazolkami a… Spousta dalších dobrot.

„No tedy,“ zakoktala se Ráchel. „To je pro celý regiment.“

„Zapomněl jsem se tě zeptat, na co máš chuť, a tak jsem vzal pro jistotu více druhů.“

Ráchel sledovala Reida, jak jí obratně hůlkami. Zacházel s nimi jako rodilý Číňan. „Kde ses to naučil?“ zamumlala s plnou pusou.

„Před pár lety jsem obchodoval s Hongkongem,“ řekl stručně na vysvětlenou. Nabral mezi dvě tyčky kuličku hrášku a natáhl se k ní. „Otevři pusu.“

„Ale já“

„No tak.“ Kdykoliv tak učinila, ucukl. Škádlil ji tak dlouho, až ho nakonec chytla za paži a přitáhla si ruku s hůlkami blíž.

„Vidíš, nic to není. Chce to jenom cvik,“ zasmál se a nabral další hrášek.

„Hm, ale já bych to asi nezvládla. Nemám šikovné ruce.“ Na tváři mu zahrál dvojsmyslný úsměv. „Ani bych neřekl.

Ostatně čím to děláš častěji, tím to jde lépe…“

Ráchel stydlivě sklopila hlavu. Vytušila, že už nemluví jen o jídle. Nanejvýš soustředěně dojedla svou porci.

„Co takhle čaj?“

„Ano, ráda.“

Trvalo jen okamžik, než začala konvice na vařiči pískat. Reid naplnil dva hrníčky a jeden jí podal. Krátce usrkla. Zavřela oči a cítila, jak se jí tělem rozlévá příjemné teplo.

„Vypadáš unaveně,“ poznamenal.

„Byl to dlouhý den.“

„Víš co? Vem si čaj do ložnice. Já opláchnu nádobí a trochu tady poklidím.“ Překvapeně na něj pohlédla. Co to mělo znamenat? Dával jí tak najevo, aby se připravila na noc? Snad si to nerozmyslel!

„Dobrá,“ řekla a zvedla se od stolu. „Dobrou noc, Ráchel,“ popřál jí. „Ty si nepůjdeš lehnout?“

„Ne! Musím ještě dodělat pár věcí.“

„Hm, tak tedy dobrou…“Zasněně pohladila noční košili položenou na posteli. Bílý satén se leskl v záblescích ohně, který Reid před několika hodinami rozdělal v krbu. S příchodem večera se v domě totiž rozhostila zima.

Noční košile… Ráchel zavrtěla nevěřícně hlavou. Co to jen Trudy napadlo? Odjakživa spávala tak, jak ji pánbůh stvořil… Přesto nemohla dárek své přítelkyně odmítnout. Ale zdali ji bude nosit, tím si nebyla jistá. Avšak dnes k tomu měla důvod. Přeběhl jí po zádech mráz. Přijde vůbec? Tak moc se s ním chtěla milovat, ale měla z toho zároveň strach.

Jako by žena, která se tehdy v bílém pokoji poddala Reidovu tělu, ani nebyla ona. Jako by existovala jen v její, anebo spíš v jeho představivosti. Chovala se tak vášnivě, tak přirozeně, tak… Zkušeně. Přitom Ráchel zase tolik nocí s mužem neprožila. Dokáže splnit to, co od ní očekával? Co když ho zklame? Schovala hlavu do dlaní.

Nejlepší by bylo, kdyby k tomu vůbec nedošlo.

Všechno se zdálo tak nejisté, tak pomíjivé. Ani by z toho nemohla mít potěšení… Pohlédla na mosazný budík postavený na mramorové desce nočního stolku. Tikal tak nahlas! Jako by jí chtěl připomenout, že čas se řítí nenávratně kupředu. Byla skoro půlnoc a Reid stále nikde. Má na něj čekat? Nejraději by se ho zeptala přímo. To ale nemohla. Už jen proto, že by mu tak naznačila, jak moc po něm touží. Ale proč by se za to měla stydět? Proč by to nemohla být ona, kdo vezme iniciativu do svých rukou? Představila si, jak schází do obýváku. „Reide?“ vykřikla nahlas do prázdného pokoje. „Tak stvrdíme dnes manželský slib? ANO, nebo NE?“ Jak by se asi zatvářil! Potichu se rozesmála.

Třeba jí Trudy schválně koupila noční košili, protože ví, že Reida vzrušují oblečené ženy, napadlo Ráchel. Rychle se vysvlékla z šatů, osprchovala a natáhla si přes hlavu tu příjemně chladící róbu. Tázavě na sebe pohlédla do zrcadla. Slušelo jí to. Až na to břicho! Už se ani zatáhnout nedalo… Zato její prsa!

Vždycky si přála mít velká ňadra. Teď měla, co chtěla. Sotva se do košilky vešla, tak těsně je saténová látka obepínala. Nebylo pochyb, že vypadala svůdně. Spokojeně se usmála. Zhasla světlo a popaměti zamířila k posteli. Odhrnula deku stranou a uvelebila se. Pak si to ale rozmyslela a přitáhla si ji až k bradě. Měla pocit, že je tak alespoň trochu chráněna. Ještě se jí naposledy mihla hlavou myšlenka na Reida, ale to už pravidelně oddychovala.Vzbudily ji něčí kroky. Rozespale se posadila a nechápavě rozhlédla. Chvíli trvalo, než si uvědomila, kde vlastně je. A pak ho spatřila. Reid stál ve dveřích a hleděl na ni. Neviděla mu dobře do tváře, protože jeho siluetu osvětlovalo jen občasné zaplápolání dohasínajícího ohně. Kolik bylo hodin? Jak dlouho spala? Pohlédla na noční stolek, ale budík byl otočen ciferníkem ke zdi.

V ten okamžik promluvil. „Nebude ti vadit, když tu chvíli zůstanu?“

Měla co dělat, aby zakryla své rozčílení. „To víš, že ne,“ odvětila třesoucím se hlasem. Reid vstoupil do místnosti a nejprve zamířil ke krbu, kam přiložil další poleno. Všimla si, že má v ústech párátko. Bylo to pro ni jasným znamením, že je nervózní.

„Kolik je hodin?“ zeptala se, aby prolomila napjaté ticho.

„Nevím. Ale za chvíli se bude rozednívat,“ odpověděl potichu. Stál k ní otočen zády a hleděl upřeně do plamenů. Pak na ni pohlédl přes rameno. „Nemám odejít?“ Jeho hlas zněl naléhavě, zřejmě vycítil její obavy. „Nemohl jsem spát,“ dodal omluvně.

„Ne, zůstaň,“ odpověděla co nejrozhodněji.

Odhodil párátko do krbu. Pak pomalu zamířil k posteli. Posadil se na její okraj a mlčky na Ráchel pohlédl. Ten pohled ji tak uzemnil, až jí z rukou vyklouzla deka. Svezla se jí do klína a odhalila tak noční úbor.

„Krásná noční košile,“ zašeptal a vpíjel se přitom pohledem do každého detailu jejího těla. „Dárek od Trudy…“ odpověděla Ráchel také šeptem.

„Připomeň mi prosím, ať jí nechám zvýšit plat.“Propukla v perlivý smích, který zbořil všechny bariéry. „To kvůli té noční košili?“ Natáhla se blíž k němu. Byl oblečen v džínách a černém roláku, stejně jako včera. Zřejmě si nešel vůbec lehnout. Zajímalo ji, co dělal, o čem celou noc přemýšlel. Pohladila ho po ruce a pak se posunula, uvolňujíc mu tak místo vedle sebe. Rozbušilo se jí srdce, když ulehl poblíž a otočil se na bok, aby na sebe lépe viděli. Stále je dělilo dobrého půl metru.

„Umíš si vůbec představit, jak moc tě chci?“ Řekl to tak prostě, tak jednoduše, ale s takovou vášní, že jí naskočila husí kůže.

„Ne, vyprávěj mi o tom…“

„Raději bych ti to ukázal.“

Natáhla k němu ruku a něžně se dotkla jeho tváře. „V tom případě to udělej!“ Aby mu dokázala, že to myslí vážně, posunula se blíže. Zůstala ležet na zádech, s pootevřenými ústy připravenými k polibku. Sklonil se k ní a obejmul ji. Sálalo z něj tak příjemné teplo, měla dojem, že se rozplyne nedočkavostí. Vzpomněla si, jak suverénně jedl při večeři hůlkami. S takovou lehkostí, tak elegantně a šikovně. V lásce to s ním bylo obdobné. Lehce ji pohladil. Svinula se po tom doteku do klubíčka.

„Uvolni se,“ zašeptal jí do vlasů a pak ji zahrnul nesčetnými polibky na tvář a na krk. Přitom obratně povolil stužky, které držely na ramenech noční košili. Saténová róba se pomalu svezla na břicho a odhalila tak Ráchelina ňadra. Roztřásla se touhou.

Reid si to ale vyložil jinak. „Řekni jediné slovo a já odejdu.“

„Ne! Zůstaň, prosím!“

Jedním prstem jí projel žlábkem mezi prsy a dlaní pak shrnul noční košili ještě o kus níže. Bradavky jí ztvrdly jako oblázky. Vzápětí se prudce otočil na záda. „Jseš si opravdu jistá, že mě chceš?“ otázal se přerývaně.

„Stoprocentně,“ zašeptala. „Pouze…“

„Pouze co?“

„Možná by se hodilo, kdyby ses svlékl.“

„Úplně?“

Ráchel hlasitě polkla. „Ano,“ přikývla.

Reid se posadil a v mžiku si přetáhl rolák přes hlavu. Rychle si zul boty a rozepnul pásek u kalhot. Jako by se bál, že si to Ráchel rozmyslí.

„Nechceš s tím pomoci?“ otázala se šibalsky.

Ucítil její dech na zátylku. Krve by se v něm nedořezal. Neměl sílu, aby cokoliv odpověděl. Zůstal nehybně sedět na okraji postele. Jen zrychlil dech, když přitiskla svá ňadra na jeho záda a dlaněmi mu začala masírovat hruď. Pak jí ruce sjely níže, jako by chtěly spočítat každý svalový úponek na jeho vypracovaném břiše. Konečně dorazily k napůl rozepnutým džínům.

„Postav se drahoušku,“ zašeptala.

Mlčky poslechl. Stáhla mu džíny a pak zajela prsty pod gumu jeho dlouhých hedvábných trenýrek, které i přes jisté překážky jediným pohybem stáhla. Zůstaly sice viset Reidovi ještě pod koleny, ale s tím už si poradil sám.

Položili se stydlivě na postel. Ráchel pokračovala v něžných dotecích a umocňovala je krátkými, vášnivými polibky. Nemusela se dvakrát přesvědčovat, že Reid již dosáhl plného vzrušení a byl připraven oddat se jí.

„Ráchel…“ zašeptal.

Nenechala se už nijak pobízet. Překonala všechny zbývající zábrany a jako smyslů zbavená, se začala mazlit s celým jeho tělem. Ještě nikdy v životě se takto muže nedotýkala. Ale čím větší rozkoš mu působila, tím se cítila spokojenější.

Reid, který byl až do tohoto okamžiku jako ochromen a jen nehnutě ležel na zádech, ji zničehonic uchopil v bocích a strhl na sebe. V agónii vyhledal Ráchelina ústa a pronikl jazykem dovnitř. Tak hluboko a s takovou touhou, že se oba roztřásli jako by jimi cloumala horečka. Dotýkal se jejích zubů, rtů, krku

a ramen. Nedopřál jí ani vteřinu oddychu. Strhnul zbytek noční košile a celou ji obnažil. Zasténala jako kočka. Rozechvělými prsty prozkoumával každý záhyb, každou dutinu jejího těla. Líbal jí ňadra a sál bradavky, rytmicky hladil její boky.

„Ráchel,“ vzdechl a jeho pohyby nabyly na intenzitě. Pořád dokola opakoval její jméno. Náhle jako by zkameněl. Přivřel oči a ve tváři se mu stáhly rysy. Zhluboka oddechoval. Blížil se okamžik, o kterém tak dlouho snil. Ležela před ním žena jeho snů a čekala až se propojí v jedno jediné já. Položil jí dlaň na podbřišek. Byla to výzva a Ráchel zareagovala tak, jak měla. Otevřela se mu. Posunul ruku níž a úplně lehounce se jí dotkl špičkami prstů. Rozpoutaný oheň v jejím nitru dosáhl nejvyššího žáru. Ráchel měla pocit, že omdlí. Ale ovládla se a ještě více roztáhla stehna. Reidovy prsty se zabořily hlouběji. Projela jí vlna uspokojení. Zvrátila hlavu a spokojeně vzdychala. Ale nemělo to dlouhého trvání. Vzápětí se totiž zastyděla za vlhkost, jenž zaplavila její lůno. Nejraději by utekla. Ale už bylo pozdě.Pohyb Reidovy ruky se stával stále odvážnější. Prsty se mazlivě dotýkal těch nejcitlivějších míst a vsunoval je stále hlouběji dovnitř. Ráchel připadaly horké, jako kusy rozžhaveného železa. Zaplavená chtíčem vypjala stehna.

„Neboj se, lásko, uvolni se. Jsi tak krásně vlhká, připravená.“ Oběma rukama několikrát pohladil její vypouklé bříško. Přitom se centimetr po centimetru posunoval dolů. Konečně se zastavil, hlavu na úrovni jejího ženství. Zhluboka se nadechl a začal ho laskat jazykem. Ráchel bylo tak lehce, jako by právě objevila stav beztíže. Pak na sobě ucítila tíhu Reidova těla. Jeho mužné boky se vtiskly do jejích a ji zaplavil pocit všeobjímající rozkoše.

Všechno to proběhlo příliš rychle, rychleji než si přála. Z hrudi se jí vydral hluboký vzdech. Prudce otočila hlavu na stranu, jako by se nemohla smířit s Reidovým stínem zaplňujícím prostor nad ní.

„Podívej se na mě,“ vydechl. Několikrát zavrtěla hlavou.

„Ráchel, prosím tě.“

„Nemohu.“

„Můžeš. Stačí otočit hlavu a otevřít oči.“

Konečně mu vyhověla. „Je mi to trapné,“ vzdychla.

„Proboha, co?“ otázal se nechápavě.

„Stydím se za to, jak mé tělo reaguje na tvé dotyky.“

„Co tím myslíš?“

„Sám jsi před chvílí řekl, že jsem vlhká…“

„Ale miláčku,“ nenechal ji dokončit větu. „Buď ráda, že tomu není naopak!“ Pohlédl jí zpříma do očí. Spatřila v nich ten nejhlubší cit, jaký jen může člověk ke druhému mít.

„Také mě chceš tak moc jako já tebe, Ráchel? Řekni mi pravdu.“

„Ach ano,“ sykla.

Položil jí hlavu na břicho a slastně zavřel oči. „Nerad bych ti ublížil.“

„To je v pořádku, neboj se.“

„Ale dáš mi vědět, kdybys“

„Pst,“ přitiskla mu ukazováček na rty. Obejmula ho kolem krku a přitáhla co nejvíce k sobě. Na tváři se jí rozhostil spokojený úsměv. „Pojď,“ vyzvala ho.

Vzápětí pocítila, jak se do ní vnořil. Ještě nikdy okamžik takového štěstí nepocítila. Vlastně ano. To, když se milovala s Reidem poprvé…

„Miláčku,“ vzdychl, když dospěl až do samotné hloubi jejího nitra. Hlouběji už to ani nešlo.

Přivřela slastně oči a nehty se mu zaryla do zad. Začal se rytmicky pohybovat. Tam, zpátky, tam… Celý se vypjal a stiskl pevně zuby.

Uchopila ho za hýždě a ještě jednou přitáhla k sobě. „Ach,“ vykřikla nahlas těsně předtím, než dosáhl vrcholu. Objala ho nohama a přála si, aby onen okamžik nikdy neskončil.

Pohlédl na ni a na tváři se mu rozhostil šťastný úsměv.

Kolem očí se mu objevily vrásky. „Jsem těžký, viď?“

„Nevadí.“

Překotil se na záda a zůstal upřeně zírat vzhůru. Ticho v pokoji rušilo jen jejich hluboké oddychování.

Ráchel se přetočila na bok a zasněně ho pozorovala. Doufala, že s ní stráví i zbytek noci. Potřebovala ho mít vedle sebe a cítit teplo jeho těla. „Na co myslíš?“ otázala se potichu.

„Na nic.“

„Nelži,“ natáhla ruku a ukazováčkem mu zmáčkla špičku nosu. „Já to poznám.“„Dobrá. Myslím na to, co jsme právě dělali. Nebylo to úžasné? Kdybych se měl někdy příště ženit, tak už jen kvůli té první noci nebudu váhat…“

Zamračeně se na něj podívala a pak se oba uvolněně rozesmáli.

„Takže takhle vypadá manželství?“ Reid několikrát nadzvedl a spustil ramena.

„Co já vím!“ Posadila se a opřela o zeď.

Zatvářil se trochu zděšeně, jakmile se k němu nahnula blíž.

„Co si myslíš, že budeš dělat?“

Ráchel si několikrát olízla rty. V očích jí to čertovsky zajiskřilo.

„Aha, už je mi to jasné,“ pokýval hlavou. Pak ji uchopil a strhnul na sebe. „Tak tedy dobře. Ať z toho manželství něco máme.“

SEDMÁ KAPITOLA

„Kde je?“ zeptala se Trudy, když se konečně vymanila z Ráchelina objetí.

„Vzadu na zahradě… Seká trávu.“

„Cože?“ vyhrkla Trudy nevěřícně.

Ráchel se rozesmála. „Co se divíš? Reid kosí trávu a prořezává stromy. Osobně bych to nazvala spíš pokořováním matky přírody, než zahradničením. My totiž nemáme za domem obyčejnou zahradu, ale džungli. Ostatně, pracuje na tom už dva týdny.“

Dva týdny. Už čtrnáct dnů se každé ráno musela štípnout do ruky, aby se ujistila, že se jí to nezdá. Připadala si jako v pohádce. Bylo pozdní září, za okny vrcholilo babí léto… Zasněně přivřela oči. Vybavilo se jí, jak se s Reidem tu noc po svatbě milovali. Bylo to něco tak úžasného! Nejen tělesně, ale i duševně ji to vyčerpalo natolik, že se druhý den probudila kolem poledne. Z peřin ji vylákala vůně čerstvě uvařené kávy. Reida našla v kuchyni. Poskakoval okolo sporáku a seškraboval z plechu zbytky koblih, které si dal, prý jen na chvíli rozpéct do trouby.Ráchel naskočila při té vzpomínce husí kůže. Kdyby tak mohla vrátit čas… Od té doby se s ní totiž nepomiloval! Byl k ní sice milý, ale na noc se vždy zavřel k sobě do ložnice a ona ho viděla až ráno. Dokonce i přes den si dával pozor, aby se jí nějak intimněji nedotkl.

Neuměla si to vysvětlit. Vždyť jinak se choval normálně. Udělal, cokoliv jí na očích viděl. Sehnal vyhlášeného gynekologa a byl to též jeho nápad, aby se dali zapsat do kursu předporodní přípravy. Jen kdyby ji tak tělesně netýral. Čekala na něj večer co večer, ale jak čas plynul, došlo jí, že zbytečně. Víceméně si už na to zvykla. Víceméně…

„Já tomu stále nemohu uvěřit,“ probral ji ze zadumání Trudin hlas. Její přítelkyně stála u okna a užasle hleděla do zahrady,

kde se Reid právě oháněl kosou. „Škoda, že jsi mi to neřekla, když jsme spolu telefonovaly. Vzala bych si foťák.“

„Je fakt, že tomu zahradničení úplně propadl,“ přitakala Ráchel. „Není dne, aby se nevypravil do obchodu a nepřinesl domů lopatu, motyku, či třeba jen nůžky na keře. A to nemluvím o tom, jak nakupuje sazenice. Už ho tam všichni znají. Včera nám majitel zahradnictví dokonce osobně přivezl stromky, které Reid objednal.“

V ten okamžik si jich všiml. Vypnul sekačku, kterou mezitím vyměnil za kosu, a zvesela na ně zamával.

„Nejneuvěřitelnější je skutečnost, že vypadá spokojeně,“ podotkla Trudy.

„Jak to myslíš?“ Ráchel sebou znepokojeně trhla. „Vždyť jsi to byla ty, kdo mu doporučil, aby hodil práci za hlavu a začal si užívat života.“

„To ano, ale nebyla jsem přesvědčena, že to udělá. Myslela jsem, že odpočívat neumí.“

„No, to se podívejme, kdo nás přišel navštívit…“ přerušil jejich debatu Reid. Pootevřenými dveřmi bylo vidět, jak si vyklepává hlínu z bot. Vzápětí se už rozpřahoval, aby Trudy obejmul.

„Dej pokoj, ty jeden…“ Marně hledala vhodná slova. „Jsi zpocený jako myš. A voníš jako “ s předstíraným odporem k němu přičichla „ jako kompost. Kde jsou doby, kdy jsi byl navoněn nejdražšími parfémy?“

„Dávno pryč,“ zasmál se a než se Trudy vzpamatovala, přitiskl ji k sobě.

„Být tebou, raději bych postavila za domem garáž. Nemusel by ses namáhat se sekáním trávy…“

„A skalku bys vybetonovala, že?“ nenechal ji domluvit. „Až budu potřebovat poradit, určitě se ti ozvu. Ale teď si sedni a prozraď mi, co tě k nám přivádí?“

„Sám jsi mne o to požádal. Říkal jsi, ať se na konci týdne zastavím a donesu ti k podepsání nejdůležitější smlouvy.“

„To už je pátek?“ vyhrkl nevěřícně.

„To mě teda podržte!“ zvolala Trudy pobaveně.

V ten okamžik se k Reidovi přitočila Ráchel ve snaze vyndat mu z vlasů kousek trávy. Bleskurychle se odtáhl. Ráchel zahlédla v očích své kamarádky záblesk zvědavosti, ale předstírala, že si toho nevšimla.

„Tak co vy dva? Jak si tu žijete?“ Trudy pohlédla zkoumavě na Reida.

„Jako v pohádce,“ dočkala se dvojhlasné odpovědi.

„To ráda slyším,“ zamyšleně pokývala hlavou. „Něco nového v práci?“ začal se zajímat Reid. „Jako vždy honička. Navíc se tam poslední dobou netrhnou telefony.“

„Co se děje?“ Reid se zahleděl z okna.

„No, co asi! Je po tobě sháňka! Celý New York je pobouřen. Nejvíce se vztekají novináři a tvé fanynky. Žes zatloukl svatbu.“

„Jistě to není zase tak horké… Víš, tvoje kamarádka s oblibou přehání…“ stočil své zelenkavé oči k Ráchel.

„Opravdu?“ otázala se významně ona.

„To víš, že ano! Jako bys ji neznala…“

„A jak je to s těmi fanynkami?“ nedala mu pokoj.

„O žádných nevím.“

„Ale Reide, nezapírej! A co ta blondýnka z Long Islandu?“ vložila se do rozhovoru Trudy. Na tváři jí pohrával lišácký úsměv.

„Nevím, o kom mluvíš,“ odsekl podrážděně.

„No, jen si vzpomeň,“ nedala se Trudy. Očividně se tou situací bavila. „Mluvím o té, co tě balila na všech loňských večírcích. Tiffany, nebo jak se jmenovala. Telefonovala ti během posledních dnů nespočetněkrát. A musím podotknout, že vytáčela tvé tajné přímé číslo. Nevolala jako ostatní přes centrálu. Pokud je mi známo, zvedla to několikrát Charlotta, ale Tiffany se s ní odmítla bavit. Že chce mluvit s tebou osobně. A tak jsem Charlottě doporučila, aby jí dala číslo sem“

„Doufám, že žertuješ?“

„Neboj, Charlotta by tě nepodrazila. Ale faktem je, že bys s tím měl něco udělat. Objevit se společně s Ráchel a vydat nějaké prohlášení. Ukončit šeptandy, které teď zmítají manhattanskou smetánkou.“

Reid zamyšleně přikývl. Trudy měla bohužel pravdu. Ačkoliv neměl chuť se o Ráchel s kýmkoliv dělit, věděl, že je natolik známou osobností, že mu nic jiného nezbyde. Novináři mu pokoj nedají. Budou psát o jeho náhlém zmizení, i kdyby si něco měli vymyslet. Tomu by se mělo zabránit. Už jen pro Ráchelino dobro, pro klid jejich dítěte. „Dobrá, uděláme to“ vydechl nešťastně.

„Uděláme co?“ otázala se okamžitě Ráchel. Zahlédla na Reidově tváři výraz, který nevěštil nic dobrého.

„Večírek pro zvané,“ odvětil stručně. Jako by ji chtěl uklidnit, rychle pokračoval. „Neboj se, nebude to nic velkého. Požádám Charlottu, aby obvolala pouze ty, jejichž účast je nezbytná.“

„A co budeme slavit?“

„Naši svatbu, přece! Co jiného! Jednou tě světu představit musím…“

„Konečně mluvíš rozumně,“ zatvářila se spokojeně Trudy.

„Ale já stále nevidím důvod proč,“ Ráchel ještě očividně neskončila.

„Protože neznáš svět byznysu! Věř mi, drahá, nemáme na vybranou. Vyvarujeme se tak spekulacím, které by nás neustále pronásledovaly. O našem dítěti ani nemluvě.“

Ach tak, jeho potomek. Chtěl dát světu najevo, že je opravdu otcem. Že nikdo nemusí mít pochyby. Už viděla, jak novináři počítají dny, kdy se to stalo. Částečně to chápala. Už jen proto, že Reid vyrůstal jako sirotek, chtěl jakýmkoliv dohadům na toto téma zabránit. Ale při pomyšlení na večírek, kde se bude muset na všechny strany usmívat a kde bude vystavována na obdiv, se jí sevřelo hrdlo. Každým dnem jí více a více docházelo, že už neexistuje cesta zpátky. Že cokoliv se týká jeho, má co dělat i s ní.

„Dobrá. Když říkáte, že není vyhnutí, udělejme to co nejdříve. Ať to máme za sebou…“ vypravila ze sebe konečně.

„Takže dohodnuto,“ řekl Reid a zamířil do chodby. Cestou se zastavil a ohlédl přes rameno. „Víš co, Trudy? Převlékni se do nějakých pohodlnějších šatů. Ráchel pro tebe jistě něco najde. Já se mezitím osprchuji a pak si sedneme k tomu papírování.“

„Prima,“ odpověděla zvesela. Jakmile však zmizel, nahnula se přes stůl a ztišila hlas. „Co se tu, sakra, děje?“

Ráchel se upřeně dívala na své ruce složené v klíně. „Nic.“

„Nelži! Vždyť kolem sebe chodíte jako dva podráždění býci. Ani se ho nemůžeš dotknout! Dobře jsem si všimla, jak málem vyskočil z kůže, když jsi ho chtěla před chvílí pohladit.“

„Nebuď směšná…“

„Nejsem! Nezapomeň, že pracuji v public relation. Denně jednám s lidmi z jejichž chování musím vyčíst, jací jsou. To je moje práce. Copak si myslíš, že mi něco tak okatého unikne? Doufala jsem, že bude vše v pořádku. Že spolu budete spát a…“

„Pouze jednou.“

„Cože?“ Trudy zavrtěla nevěřícně hlavou. „Máš snad zdravotní problémy?“

Ráchel vstala a začala nervózně přecházet po místnosti. „Já ne. Já jsem v pořádku. Nikdy v životě jsem se necítila lépe. Vím, že v těhotenství bývá mnoha ženám špatně, ale to není můj případ.“

„Tak kde je problém?“

„Řekla bych, že u Reida.“

„Myslíš, že je nemocný? Nebo snad“

Ráchel se znovu vybavila jejich svatební noc.

„Ne, to určitě ne,“ řekla skálopevně. Trudy si zamyšleně přiložila ukazováček na rty. „Pak by mě zajímalo, proč se ti vyhýbá? Proč se s tebou vůbec miloval, když mu nezáleží na tom, aby se váš vztah dál rozvíjel?“

Ráchel pokrčila rameny. „Mám dojem, že je naše manželství čistě papírové. Jinými slovy. Smlouvu máme podepsanou a tím to pro něj končí.“

„To ti řekl?“

„Ne, k tomu závěru jsem došla sama.“

„Tak by se nezachoval! Spíš bych řekla, že má mindráky.

Anebo ho pronásledují vzpomínky.“

Ráchel se zastavila uprostřed místnosti. „Myslíš na sirotčinec?“

„Možná, co já vím. Nezapomínej, že ho vychovaly jeptišky. Kdo ví, co mu nakukaly. Anebo má strach vytvořit si k tobě hlubší vztah.“

„V tom případě mi poraď, co mám dělat?“ Trudy pohlédla Ráchel přímo do očí. „No, co asi. Svést ho!“

„Nedělej si legraci!“

„Myslím to naprosto vážně. Nepochybně jsi to ty, kdo musí udělat první krok.“

„Ty ses pomátla,“ odsekla Ráchel a prudce zavrtěla hlavou.

„Posledně jsem ho do toho pobízet nemusela. A teď mi budeš tvrdit, že se stydí… Nesmysl.“

Trudy vstala a zamířila k přítelkyni. Uchopila ji za rameno a zatřásla s ní. „Copak jsi slepá? Sama jsi to nazvala papírovým manželstvím. Nabídl ti sňatek a trvalo dost dlouho, než jsi souhlasila. Nijak ses do toho nehrnula a dávala jsi mu to jasně najevo. On si teď myslí, že dál je to na tobě. Nemůže tě k tomu nutit, aniž bys sama chtěla.“

„Ale já chci.“

„Tak mu to dej najevo! Nemáš přece co ztratit.“

Ráchel si zamyšleně pohladila břicho. „Mám. Všechno.“Trudiny páteční návštěvy u Jamesů se staly pravidelným rituálem. I přes Reidovo naléhání však nikdy nezůstala déle, než do sobotního rána.

Když nebyl s Ráchel sám, vše bylo jednodušší. Snadněji ovládal svou sexuální touhu. Zařekl se, že se jí už víckrát tak bezhlavě nepoddá! Musí jí dát čas, aby ho hlouběji poznala. Aby se s ním nemilovala jen z manželské povinnosti. Bude dál trpělivě čekat. Avšak ani ve spánku nenašel osvobození od žáru, jenž mu spaloval nitro. Zdálo se mu o Ráchel každou noc.

Byl takový rozdíl mezi ní za bílého dne, něžnou, tichou bytostí a pak v noci, při milování. Připomínala bouřící sopku. Reida zaplavil chtíč a znehybnil ho jako horká, tekutá láva. Kdo ví, zda-li tušila, jak ho má v moci. Připadal si jako pes v Pavlovových experimentech. Při jejím sebemenším pohybu, pousmání, či pouhém zvolání jeho jména se začal chovat jako pominutý.

Pevně sevřel násadu motyky. Tak pevně, že dostal křeč do zápěstí. Ostatně celé tělo měl ztuhlé, napjaté z erotických představ až k prasknutí. Snažil se soustředit na práci. Na ten kousek zahrady, vzadu u tří borovic, který chtěl proklestit. Rád by tam nechal postavit altánek. Avšak myšlenky na ni ho neustále rozptylovaly. Ohlédl se k domu. Stála u okna. Byla oblečena do přiléhavého trička, takže se vyjímal každý detail jejích krásných ňader. Den ze dne se o kousíček zakulacovala. Připomínala zralý plod, který čeká už jen na to, aby ho někdo okusil. Možná se opravdu zamiloval… Vybavilo se mu, jak si z něj Trudy po svatbě utahovala. Tehdy by byl přísahal, že se jemu nic takového nemůže stát. Ale stále více v něm klíčilo semínko pochybnosti. Od svých šestnácti let se pohyboval výhradně v materiálním světě. Hlavní úlohu v něm hrály peníze, ne lidé. Samozřejmě, s těmi musel spolupracovat. Skutečného přítele, či přítelkyni, kterým by se mohl svěřit se svými problémy, nikdy nenašel. Zvykl si, že lidé byli závislí na něm, ne naopak. Více než odvedení poctivé práce od nich nežádal. A najednou se ocitl v situaci zcela opačné. Měla ho v hrsti. Tušil to od prvního okamžiku. Dávno předtím, než si to byl schopen logicky zdůvodnit. Prudkým škubnutím nastartoval sekačku a v záplavě decibelů ji roztlačil směrem k borovicím. Vložil do toho všechnu sílu. Do tváře ho uhodil poryv větru nesoucí s sebou hlínu a kousky posekané trávy. S plesknutím se přilepily na jeho zpocené tělo. Přesto pocítil úlevu. Alespoň na okamžik si vybil nashromážděnou energii. Zhluboka se nadechl a nasál vůni posekané trávy. Vypnul sekačku a přivřel oči. Sluneční paprsky tak příjemně hřály.

Nechal se jimi laskat. Pak se spokojeně rozhlédl kolem. Kam oko pohlédlo, byla zeleň. Cítil se tak svobodný… Kéž by ta idyla trvala věčně! Ale realita už klepala na dveře. Večírek na Ráchelinu počest se konal dnes večer. Společně se rozhodli, že do New Yorku odjedou až pozdě odpoledne.

Překvapeně sebou trhl, když zaslechl Ráchelin hlas.

„Miláčku. Přinesla jsem ti něco k pití.“

„To je přesně, co potřebuji,“ odpověděl spokojeně. Zhluboka se napil z oroseného džbánku.

„Nemáš hlad?“ zeptala se.

„Něco malého bych si dal.“

„Zapékám toasty se sýrem. Co ty na to?“

„A budou k tomu alespoň hranolky a dvojitý hamburger se slaninou?“

Ráchel zajiskřilo v očích. „Neříkal jsi něco malého?“

Reid si hřbetem ruky utřel ústa a podal Ráchel prázdný džbánek. „Je fakt, že umírám hlady.“

Převzala od něj nádobu tak, aby se navzájem ani nedotkli.

„Uvidím, co se dá dělat,“ řekla a pohlédla na zem. Několikrát nerozhodně přešlápla. Přišla jen tak na boso. Reid ji sjel pohledem odshora dolů. Byla oblečena ve vytahaném tričku, pod kterým nic neměla. Pohled mu sklouzl za výstřih. Jak rád by uchopil její ňadra do svých dlaní! Měl co dělat, aby se ovládl. „Víš co, začni jíst beze mne“

„Ráda počkám.“

Reid pohlédl tentokrát na sebe. „Musím se nejdříve opláchnout.“ Smetl ze zpocené hrudi kousky přilepené trávy.

„Podívej, jak vypadám.“

„Počkej, pomohu ti,“ zvolala Ráchel a dříve než mohl zaprotestovat, začala ho oprašovat. Pohled, který na ni upřel byl jasným znamením, že se ho neměla dotýkat. Ačkoliv jí to nikdy přímo neřekl, bylo to železné pravidlo, které právě porušila. Pomalu dala ruce pryč. Naprázdno polkla. „Promiň, nechtěla jsem“

Zprudka ji uchopil za zápěstí. Bolelo to. „Ráchel, podívej se mi do očí.“ Spatřila v nich touhu a žádostivost.

Rozhodla se, že pokusí osud a vyzkouší Trudinu teorii. Přistoupila k němu a stoupla si na špičky. S očekáváním přiložila svá ústa na jeho.

„Co, co to děláš?“ vyhrkl. „Nech toho, zašpiním tě.“ Pohladila ho po zpocené hrudi. Pak ho chytla kolem krku.

„Nevadí,“ zašeptala. Jazykem pronikla mezi jeho rty. Opětoval její doteky. Mírně si ji pootočil a ona zaklonila hlavu.

„Ráchel, nechme toho,“ vydechl.

„A proč, lásko?“ odvětila s předstíranou nechápavostí a rychlými pohyby si strhla tričko z ramen. Obnažila tak jedno ňadro. Reid zavrávoral.

„Protože…“ bezmyšlenkovitě jej začal masírovat.

Přitáhla si ho blíže, zarývajíce mu nehty do zad. „Protože

proč?“

„Já;.. Nemůžu… Nebudu se moci zastavit,“ vydechl a jeho pohyby ochably.

Uchopila jeho dlaň do své a posunula si ji do rozkroku. Přitiskla ji tam tak pevně, takže se jeho prsty dotkly jejího ženství. „Nechci, aby ses zastavil.“

„Co tedy chceš?“ otázal se a jeho ruka si už našla cestu pod lem Rácheliných kalhotek. „Milovat se… tady?“

Roztřásla se nedočkavostí. „Krásné místo, nemyslíš?“

Energicky se začal laskat s jejím ženstvím. Jeho ukazováček a prostředníček se pohybovaly sem a tam, dráždíce Ráchelino nejcitlivější místo. Cítila jak vlhne, jako by se pod jeho žhavými dotyky rozpouštěla. „Ach lásko, tolik tě chci,“ vydechl. Zničehonic ji uchopil, zvedl do výše a položil do trávy. Prudce jí vyhrnul tričko a zakryl její připravená, rozevřená stehna. Prsty pronikl jak mohl nejhlouběji. „Takhle se ti to líbí?

„Ano, hlouběji,“ vydechla. V ten okamžik se Reidova ruka zastavila. Opustila její nitro a něžně jí pohladila břicho.

Ráchel přitiskla svou dlaň na jeho. „Chci tě!“

„Zopakuj to,“ prosil Reid.

Nadzvedla se a opřela o loket. Druhou rukou ho uchopila za kožený opasek a přitáhla k sobě. Přitom se svévolně dotkla jeho mužství. Bylo připraveno. Usmála se a řekla: „Chci tě Reide, hned a tady.“

Nahnul se k ní a políbil ji. Projela jí vlna tepla. Už ho nemusela dále pobízet. Jazykem pronikl do samotných hlubin jejích úst. Líbal ji jako šílený. Na ústa, na tváře, na ňadra… Připadal jí jako zbloudilec, který po dlouhé strastiplné cestě pouští konečně objevil oázu. Jeho rty se v neovladatelné vášni dotkly Ráchelina bělostného krku a ona věděla, že po nich zbyde viditelná památka. Ale jeho ústa se na své pouti nezastavila, směřovala dále. Popaměti našla jeho mužství a sevřela ho v dlani. Uchopila ho pevně, jako by si chtěla navždy vrýt do paměti jeho tvrdost a délku. Palcem pak něžně přejela po samotné špičce a byla za to odměněna několika krůpějemi čiré tekutiny. Už nebylo nic, co by je dokázalo zastavit. Jako pominutí ze sebe strhali šaty a propojili se v jediné tělo.

„Nebolí to?“ otázal se Reid přerývaně. Snažil se nadlehčit lokty a vstoupit do Ráchel co nejhlouběji.

„Ne,“ pobídla ho.

Prudce pohnul pánví a přirazil. Rácheliny nehty se mu zaryly do pozadí a on ucítil jak ho objala koleny a zdvihla nohy do výšky. „Ach, ano,“ zašeptal a ucukl vzad, aby se mohl pohnout zpět dopředu. Jednou, dvakrát, pořád. Přitiskl svá ústa na její a jazykem se něžně dotkl jejích rtů. Ten polibek trval dlouho, celou věčnost, zatímco jejich těla se zmítala jak bárka v divoké bouři. Ráchel se konečně cítila uspokojená, šťastná. Takhle nějak si to představovala: milovat se v trávě, za zpěvu ptáků, nad hlavou modrou oblohu… Mlčky mu pohledem poděkovala.

„Ráchel, miláčku… Já“

„Pane Jamesi! Haló! Jste doma? Mám pro vás ty keře na živý plot, co jste si objednal.“ Oba rázem vyskočili. Reid vklouzl do kraťasů a přitom si něco nesrozumitelného brumlal pod nos. Ráchel na sebe v rekordním čase navlékla tričko. Rukama vše uhladila a pak si svázala vlasy stuhou. Když je majitel

zahradnictví našel, vypadalo to že si jen povídali. Pouze z výrazů jejich tváří se dalo vyčíst něco víc.

„Á, tady jste!“ zvolal pan McCaffrey a radostně zamával na uvítanou. Sundal si kšiltovku a mírně se před Ráchel uklonil.

„Madam.“ Pak se podíval na Reida a na vysvětlenou řekl: „Vezl jsem nějaké věci k vašim sousedům, a tak jsem se rozhodl, že se zastavím a ušetřím vám cestu do města.“

„Děkuji vám pane McCaffrey, ale nemusel jste se obtěžovat,“ řekl Reid.

„To je v pořádku, bylo mi potěšením,“ ujišťoval je, zatímco přeskakoval pohledem z jednoho na druhého. „Jak vám slouží sekačka, co jsem vám prodal? Už jste ji vyzkoušel?“

„Hm, ano… totiž,“ zakoktal se Reid. „Neměla by při sekání dělat takový nepořádek.“„No jo, jen se na sebe podívejte! Jste špinaví až po uši. Já se na ni hned kouknu.“ McCaffrey se shýbl k sekačce a zručnými pohyby z ní odmontoval vrchní kryt.

Reidovy oči zachytily Rácheliny. Oba se usmáli. Musela se kousnout do spodního rtu, aby nevyprskla smíchy. „Půjdu dodělat oběd,“ řekla.

McCaffrey se k ní prudce otočil a plácl se do čela. „Och, jsem to ale popleta. Zapomněl jsem vám říct, že když jsem procházel kuchyní, valil se z trouby hustý kouř.“

„Bože!“ vykřikla Ráchel a rozběhla se k domu. Oba muži se za ní dívali.

„Tak nevím, nevím, jestli dnes nebudete bez oběda, pane Reide,“ zavrtěl hlavou McCaffrey. „Ale tak to už v životě chodí. Moje žena na tom byla podobně, když jsme se vzali. Každá nevěsta se musí naučit, jak svého novomanžela uspokojit.“

Reid nedokázal odtrhnout pohled od Rácheliných vlnících se boků, a spíš sám pro sebe prohodil. „Už se učí a docela dělá pokroky.“

OSMÁ KAPITOLA

Na večírek přijeli pozdě, mnohem později než se slušelo. U dveří je mlčky přivítala Charlotta. Z jejího vyčítavého pohledu bylo vše jasné.

Vstoupili dovnitř Reidova newyorského domu a ruch, který tam doposud vládl, ustal jako by mávnutím kouzelného proutku. Všichni přítomní je uvítali potleskem.

Nebylo snad mezi nimi člověka, který by si zvědavě Ráchel neprohlížel. S každým z přítomných si potřásla rukou a vyměnila úsměv, i když po první desítce vzdala veškerou snahu zapamatovat si jejich jména. Potěšilo ji, že se našlo mnoho takových, kdo jí přáli štěstí v manželství. Dokonce se zdálo, že to myslí vážně. Ale byli i tací, kteří neřekli nic. Jen nechápavě vrtěli hlavou, čím je tak výjimečná, že si zasloužila stát se Reidovou ženou. Aby toho nebylo dost, ještě si přidali komentář o pozdním příchodu obou hostitelů. Reid dělal jako by to neslyšel a říkal cosi o dopravní zácpě, ale Rácheliny tváře zbarvené studem do nachová mohly být mnohým vodítkem. Přesto si zachovávala poměrně dobrou náladu. Přesvědčila se, že své společenské povinnosti zvládne a vrátila se jí sebedůvěra.

Všichni ti nóbl oblečení lidé, celý ten snobský večírek, neznamenaly nic proti tomu, co se událo odpoledne v zahradě za farmou. Tam, kde vykvetlo nové poupě naděje jejího vztahu k Reidovi.

Fakt, že se ho teď mohla kdykoliv dotknout, byl pro ni velkým mezníkem. Přinesl s sebou uvolnění napětí, které mezi nimi dosud panovalo. I on si to zřejmě uvědomoval a Ráchelin rozhodný krok ocenil, neboť jí po zbytek večera nepřestal vyjadřovat před všemi přítomnými svoji náklonnost.

Nebylo divu, že jim přípravy na večírek trvaly tak dlouho! Když Ráchel těsně před odjezdem do New Yorku požádala Reida, aby jí zapnul zip na šatech, hned toho využil a začal se s ní mazlit. Konečky prstů jí lehce hladil po zádech, přejížděl

něžně po páteři nahoru a zase dolů. Pak ji políbil na šíji, do vlasů… Jednou, dvakrát, nespočetněkrát. A když jeho dlaň jakoby náhodou zabloudila na Ráchelinu hruď, stiskla její ňadro, a palcem se pomazlila se vztyčenou bradavkou, nejen pro ni, ale i pro Reida se čas zastavil. Touha s vášní zvítězily nad rozumem. I přesto, že postel byla od nich jen krůček, pomilovali se vstoje, opřeni o dveře. Bylo to tak divoké, jako by se setkali po dlouhých týdnech odloučení.

Rácheliny šaty se přitom tak pomačkaly, že je musela přežehlit. A pak jí už nezbyl čas, aby si pořádně upravila vlasy. Stačila si je pouze překartáčovat, když vybíhala ze dveří. Nanést si na tvář makeup a namalovat se v autě bylo hotové umění. Byla by se vsadila, že vjeli do každého výmolu na silnici právě ve chvíli, když si rtěnkou malovala rty. Připadala si nemožně.

Ani se na sebe nemohla pořádně podívat do zrcadla…

Ještě že si uvázala kolem krku hedvábnou šálu a zamaskovala tak rudou skvrnu od Reidova polibku. Docela se hodila ke krátkým šatům, snad až příliš zvýrazňujícím její plné poprsí. Ráchel si je záměrně vybrala v jednom malém obchůdku, aby dala najevo, že nemusí mít oblečení zrovna od nejznámějšího a tedy nejdražšího módního návrháře.

Tréma se jí nezmocnila ani když dojeli před Reidův dům. Reid ji povzbudivě chytil kolem pasu a suverénně uvedl mezi skupinku prvních hostů, postávající hned u vchodu do salónku. Vypadal jako vždy dokonale. Tváře měl opálené do bronzová z každodenní práce na zahradě. Na sobě měl nový, drahý oblek z italského módního salónu a také jeho kožené boty zářily novotou.

Ráchel se na všechny usmívala a co chvíli pokynula hlavou. Byla přesvědčena, že jsou přítomní šokováni tím, jak vypadá. A což teprve až poznají, že je těhotná! Zrakem neustále přejížděla hlavy hostů v naději, že někde zahlédne Trudy. Nakonec ji přece jen spatřila až úplně vzadu. Zamávala jí na znamení, že se sejdou v prvním patře. Omluvila se Reidovi a zamířila k

točitým schodům. Vyšla po nich a už cestou do ložnice odhodila nové lodičky. Ještě se ani nestačila pořádně uvelebit v lenošce, když vstoupila Trudy.

„Tak tohle je ten bílý pokoj,“ řekla rozšafně místo pozdravu.

„Tady to všechno začalo…“

„Trudy, nech toho.“Ráchelina přítelkyně zůstala stát uprostřed místnosti s rukama v bok. Pozorně se rozhlížela kolem. „Dopřej taky trochu zvědavosti těm, které tu nikdy nebyly…“

„To doufám,“ vyhrkla popuzeně Ráchel. Pak pozvedla hlavu a tázavě se na Trudy zadívala. „A přála sis to?“

„Myslíš dostat Reida?“ Trudy se mírně zarděla. Ráchel kývla na souhlas.

„Samozřejmě. Ale on se nedal. Kdo by si na něj nemyslel? Nejméně dvacet žen dole v hale o to usilovalo alespoň jednou během těch let.“

„A kolika se to podařilo?“ nepřestala Ráchel vyzvídat.

„Co já vím. Několika určitě. Stoprocentně jsem si jistá jen jednou.“

Ráchel nevěřila vlastním uším. „Cože? Ona je tady? Která to je?“

„No přece ta blondýnka z Long Islandu. Připojila se k někomu, kdo byl na dnešek pozván. Myslím, že nemohla odolat pokušení prohlédnout si tě zblízka.“

Ráchel nahlas zapřemýšlela. „Všimla jsem si několika blondýn, ale nezdálo se mi, že by některé z nich věnoval větší pozornost.“

Trudiny oči se setkaly s Ráchelinýma. „Bože, ty jsi snad úplně slepá!“

„Proč?“

„Vždyť on má oči jen pro tebe!“

„To není pravda…“

„Ale jistěže ano. Proč bych to jinak říkala?“

„To bych snad o tom musela vědět jako první, ne? Nikdy mi nic podobného neřekl.“

„Protože neví jak. Budeš to z něj muset vytáhnout sama.“

„Nechme toho,“ řekla Ráchel rázně.

Trudy k ní přišla blíže a objala ji. „Nemáš důvod žárlit. Vzal si tebe.“

„Žárlit? Děláš si legraci?“ zeptala se a žaludek se jí sevřel při pomyšlení na onu blondýnu. „Chtěla bych vědět, jak vypadá.“

„Ukážu ti ji, až sejdeme dolů.“

„Dobrá.“ Ráchel vstala a poodešla k oknu. Zadívala se na město pod nimi. „Nádherný výhled,“ řekla zasněně a pohladila si bříško.

Trudy se postavila za ni. „Nádherný pokoj.“

„Ano, máš pravdu.“

„Ještě ho nenávidíš?“ zeptala se Trudy, zatímco Ráchel usedala zpět do křesla.

„Pomalu si na něj zvykám.“

Trudy se nahnula k přítelkyni a z vlasů jí vytáhla malou větvičku. „To mi tedy vysvětli, jak se ti tohle dostalo do účesu.“

Ráchel zrudla.

„Takže jsi poslechla mou radu? Svedla jsi ho?“ Když neodpovídala, Trudy pokračovala. „Povedlo se ti to?“

Místo odpovědi si Ráchel pozvolna rozvázala šálu. Trudy vytřeštila oči. „Ó, Bože, co to máš na krku?“

„Snad to není zase tak hrozné,“ řekla Ráchel a znovu zakryla rudou podlitinu.

„Ty přijdeš na večírek s cucflekem a tvrdíš mi, že to nic není?“

„To není cucflek.“

„Ne? A co tedy?“

„Pouze štípnutí.“

„Hm, a kdo tě štípl?“

„Neřeknu.“„Aha, už vím, jak jsi k tomu přišla. Štípl tě, když sekal zahradu. No to je skvělé…“

„Co je skvělé?“

Obě ženy se v mžiku otočily a spatřily ve dveřích Reida.

„Ale… Rácheliny šaty,“ zaimprovizovala rychle Trudy.

„Zrovna jsem říkala, jak jí sluší.“

Přistoupil k Ráchel a vzal její tváře do dlaní. „Ano, máš pravdu. Je jako krásná květina. Každý to ocenil.“

Nemohl z ní spustit oči. Když ji před chvílí neviděl mezi hosty, úplně zpanikařil. Měl strach, že se mu ztratila jako tehdy poprvé… Představa, že by ho opustila, byla děsivá. Nedovedl si už život bez ní představit. Ztratil by všechny naděje, které do jejich soužití a do narození dítěte vkládal. Nevěděl však, jak jí to říct. On, kterému nedělalo problémy uzavřít jakýkoliv obchod, si nedokázal poradit s několika slovíčky a hlavně neuměl vyjádřit své city.

Dlouhou chvíli se na sebe upřeně dívali až je vyrušilo Trudino předstírané kýchnutí. Připomnělo jim, že nejsou v místnosti sami. „Sejdeme se dole,“ řekla a lišácky se usmála.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se Reid, jakmile se za ní zavřely dveře.

Ráchel kývla na souhlas.

„Měli bychom se vrátit do haly a věnovat se hostům. A mohla by sis odložit tu šálu, je tady přece teplo.“

„Mně nevadí.“

„Ale Ráchel, proč by ses nemohla cítit pohodlně?“ otázal se a stáhl ji sám. Vzápětí zkoprněl úžasem „To je ode mne?“

„Ano.“„To je mi líto,“ omlouval se, zatímco jeho ruce objaly její šíji. Ve vteřině se jejich rty setkaly. Něžně a dlouze se líbali.

„Zůstaňme tady na chvíli,“ zašeptal.

„Nemůžeme. Hledali by nás.“

Povzdychl si. „Máš pravdu. Charlotta by udělala poplach.“ Zvedl ze země hedvábný šál a přehodil ho znovu kolem Ráchelina krku.

Jakmile sešli po schodech do haly, Reid byl okamžitě vtažen do debaty mezi kolegy a nucen odpovídat na jejich dotazy týkajících se finančních investicí. Ráchel na něj vesele zamávala a šla hledat Charlottu. Pociťovala únavu. Události

dnešního dne s ní emocionálně točily jako na kolotoči. Ráda by věděla, kdy bude večírek končit.

„Mohu ti, Ráchel, nabídnout punč?“

Otočila se a spatřila Julese Larabyho jak drží v ruce sklenku.

„Díky,“ řekla a vzala si od něj nápoj. Ještě než se napila, ironicky se ušklíbla. „Není, doufám, míchaný s vodkou?“

Jules byl jedním z mála lidí, který věděl, co tím myslí.

„Ne. Je to jen džus,“ zasmál se. „Sám jsem ho naléval.“ Poděkovala a usrkla ze sklenice.

„Jak se ti líbí večírek?“

„Velice. Charlotta odvedla dobrou práci.“

„Ano, je velmi schopná,“ souhlasil Jules. „Ale na Reida nemá…“

Ráchel zpozorněla. „Jak to myslíš?“

„Tak, jak jsem řekl. Je schopná ho krátkodobě zastoupit, ale aby řídila celý podnik delší dobu Řekněme, že společnost bez Reida nebude prosperovat tak, jako dřív.“

„Vždyť neodchází navždy.“

„To tvrdí on, ale šeptá se, že to vzdává.“ Jules se podíval vážně na Ráchel. Pak pokračoval: „Kvůli tobě.“

„To je nesmysl,“ odporovala mu.

„Možná. Ale není šprochu, aby na něm nebylo pravdy trochu… Mimoto. Čím déle bude mimo svět byznysu, tím hůře se bude vracet zpět. Podle mého názoru si není vůbec vědom toho, co ho tyto prázdniny mohou stát.“

Ráchel se celá naježila. Pod slovem prázdniny si představila sebe a své dítě. „Reid je velmi rozumný muž,“ odsekla. „Ví dobře, co dělá. Určitě má se společností své plány.“ Jules se trpce usmál. „Snad máš pravdu,“ řekl a pokynul hlavou směrem k hloučku byznysmenů, kteří Reida obklopovali. „Jen se na něj podívej. Cítí se tu jako ryba ve vodě. Je zpátky tam, kde to má rád. Říkám ti, nebude schopen zůstat mimo svět podnikání a sledovat ho jen tak z povzdálí.“

Ráchel se zadívala přes zástupy hostů. Reid zrovna něco vysvětloval a rozhazoval přitom rukama. Jako by muž, který v

Connecticutu prováděl všechny domácí a zahradnické práce, byl někým jiným. Jak dlouho asi vydrží hrát tuhle hru? Do zimy? Než se narodí dítě?

Jules jí snad četl myšlenky. „Až sleze první sníh,“ řekl, „vrátí se odpočinutý a plný síly. Kromě toho, do té doby bude miminko na světě a vaše roční smlouva pozbude platnosti.“

Ráchel vytřeštila oči. „Nic jsme přece nepodepsali…“

Jules pokrčil rameny. „Podepsali či ne, termín platí. Oba jste přece souhlasili před svědky.“

Uchopil ji za paži. „Neboj se, Ráchel. Reid je charakterní a umí držet slovo. Všem nám dal najevo, že teď pro něj není nic důležitějšího, než ty a dítě. Chce, abyste byli šťastní. Záleží jen na tobě, jak se rozhodneš.“

„Děkuji ti, Julesi, za upřímnost.“

„Za málo. Kdykoliv budeš mít dotazy, týkající se ať už práv tvých, nebo dítěte, zavolej mi. Jsem ti plně k službám,“ dodal na odchodu a povzbudivě se usmál.

Ráchel měla co dělat, aby mu úsměv opětovala. Pochybnosti se jí vrátily. Vždyť Reid byl především obchodníkem a měl zřejmě všechno předem promyšleno. Ona mu přinese pouze to, po čem touží.

Nebylo to ani manželství, ani přátelský vztah. Byl to… podvod. Utřela si slzy, které se jí rozkutálely po tvářích jako kapičky rosy. Třásly se jí ruce. Jen s vypětím pozvedla sklenku k ústům.

„Tak to máš, děvče, za sebou,“ zaslechla za sebou melodický ženský hlas. „Všem ses moc líbila.“

Otočila se a pohlédla na rozzářenou Charlottu. „Myslíš?“

„Ano. Proč se tak tváříš? Stalo se něco?“

„Nic,“ Ráchel se zhluboka nadechla. „Večírek se díky tobě, Charlotto, vydařil. Jsem ti vděčná.“

„Nejsi unavená, Ráchel?“

„Ano, mám toho tak akorát.“

„Zůstanete na noc tady, nebo pojedete do Connecticutu?“

„Nemám zdání,“ odpověděla. „Osobně bych se raději vrátila, ale záleží to na Reidovi. On je řidič.“

„Kam mám řídit?“ ozvalo se zničehonic za nimi. Reid objal Ráchel kolem pasu. „Na farmu,“ řekla stroze. „Ještě dnes večer?“

„Kdyby ti to nevadilo.“

„Myslel jsem, že zůstaneme tady,“ odpověděl překvapeně.

„Raději bych se vrátila.“

Pokrčil rameny a zatvářil se lhostejně. „Já zapomněl,“ podíval se letmo na Charlottu. „Ráchel to tu nemá ráda. Dobrá, pojedeme ještě dnes. Snad to zvládnu.“

„Vidím, že hosté už postávají u dveří „ změnila Charlotta téma. „Vypadá to na začátek konce. Omluvte mě.“

„Ty jsi tady více doma než v Connecticutu, že Reide?“

„Jsem rád na obou místech.“

„Ach tak,“ dodala Ráchel ironicky. Vypadal zmateně. „Kam tím míříš?“

Zavrtěla hlavou a přinutila se k úsměvu. Teď nebyla pravá doba na výměnu názorů. Byla ráda, když se objevilo pár hostů, kteří se přišli rozloučit. Úlohy paní Jamesové jako hostitelky se zhostila dokonale. Večírek byl za nimi, její povinnost také. Avšak ani v nejmenším se necítila šťastná.

„Děkuji ti za dnešní večer.“ Ráchel na něj pohlédla koutkem oka. „Nemáš zač.“

Reid nastartoval auto a vycouval z garáže, která patřila k domu. Na tuto party dlouho nezapomene. Nikdy se necítil tak spokojený, jako když dnes představoval Ráchel svým spolupracovníkům. Byl na ni tak pyšný. Přesto ho zamrzelo, že chce jet tak brzo domů. Tajně doufal, že se její averze k newyorskému domu vytratí. Něco se muselo stát mezi okamžikem, kdy spolu mluvili v ložnici a mezi koncem večírku. Cítil, že ve vzduchu visí nepříjemnost. Ta sladká, povolná Ráchel zmizela a místo ní se objevila chladná a

odtažitá žena. Proč? Byla unavená? Něco se jí dotklo? Otočil se k ní.

„Vypadáš naštvaně.“

„To taky jsem!“

„Nechceš si o tom promluvit?“

„Není o čem.“

„Co se stalo, že jsi tak nabručená? Nelíbil se ti večírek?“

„Byl skvělý. Charlotta se opravdu vyznamenala,“ odpověděla s přemáháním Ráchel.

„To není, na co se tě ptám. Bavila ses dobře?“

„Plnila jsem svou povinnost.“

„Povinnost?“

„Ano! Hrála jsem přece roli tvé manželky.“

Pevně stiskl rty. Cítil, jak mu adrenalin stoupá v krvi. Měl co dělat, aby se ovládl. „Aha, takže tohle byla pouhá hra.“

„A nebyla?“

„Jak pro koho!“

Ironicky se ušklíbla. „Reide, jsme tady sami. Můžeme mluvit otevřeně.“

„Co tím myslíš?“

„Dejme tomu, že jsem konečně prokoukla.“

„Proboha co?“

Olízla si rozpraskané rty. Za žádnou cenu se nesměla zmínit o Julesovi.

„Co ta malá blondýnka z Long Islandu?“ zalhala a doufala, že nepřijde na pravý důvod její špatné nálady. „Byla tam také, ne?“

„Myslíš Tiffany? Kdo ti to řekl? Trudy, že?“

„Tu neobviňuj! Tak kdo ji pozval?“

„Nikdo. Vnutila se sama,“ odsekl. „Ostatně přišla se podívat na tebe, ne na mne!“

„Aha, chtěla poznat naivní vesnickou buchtu,“ chytla ho za slovo Ráchel.

„Pořád lepší, než nějakou děvku…“

Ráchelina ústa se otevřela úžasem. „Jakým právem mě tak urážíš?“

Místo odpovědi se rozhostilo dlouhé ticho. Nenáviděla ho. Ale přitom ho neměla z čeho obviňovat. Vždyť splnil vše, co slíbil. Chvíli ho milovala, pak zase nenáviděla. Chtěla by ho líbat a hádat se s ním zároveň. Musí začít pohlížet na jejich manželství realisticky. Stejně jako on. Třeba ani není schopen mít někoho rád. Co od něho vlastně očekává? Slib nehynoucí a věčné lásky?

Stiskla pěsti. „Tak dobře,“ přerušila ticho. „Byla jsem protivná. Promiň.“

„Mne by ale zajímalo proč?“

„Jsem citlivější, než kdykoliv předtím. Beru si všechno moc osobně, bude to asi tím těhotenstvím.“

„Tak už o tom nemluvme,“ usmál se na ni povzbudivě a už se věnoval jen řízení auta. Bylo mu jasné, že za tím vězí ještě něco jiného. To, jak se před chvílí chovala sarkasticky, ho ranilo. Podivil se své hlouposti. Byl na ni celý večer hrdý a pyšnil se jako páv, zatímco ona pouze konala svou povinnost. Někdy je pravda v člověku ukryta až pod mnoha vrstvami a je těžké se k ní dostat. Nikdo to nemohl vědět lépe než on. Ale co mohl očekávat od ženy, kterou, jak právě zjistil, vůbec neznal? Proč zrovna ona by ho měla milovat, když například jeho vlastní rodiče si k tomu nenašli pravý důvod? V jeho nitru se ozvalo.

Vzpamatuj se, Reide. Nežádej více. Máš co jsi chtěl. Jinak budeš zklamán… jako vždy.

\

DEVÁTÁ KAPITOLA

Už během listopadu napadl první sníh. S tou nečekanou nadílkou došlo na Julesova slova. Reid se přestal zajímat o zahradu a místo toho začal jednou týdně dojíždět do své kanceláře v New Yorku. Do Vánoc se však jeho pracovní úsilí zvýšilo, neboť byl z domu většinou dvakrát a po Novém roce dokonce třikrát, vždy v pondělí, ve středu a v pátek!

Mezitím dítě v Ráchelině lůně rostlo jako z vody, takže její matka byla nucena oblékat si stále častěji plandavé těhotenské šaty. Nebylo jí to vůbec po chuti, neboť její postavě krásy zrovna nepřidaly. Ale jen v nich se už Ráchel cítila pohodlně. Měsíc co měsíc také chodila na prohlídku k lékaři, aby jí na sonogramu ukázal, jak Reidův potomek prospívá. O jeho pohlaví se však nikdy nezmínil a ona se sama také nezeptala.

V únoru měla myšlenky už jen na porod. S nedočkavostí a neskonalou péčí zařizovala dětský pokoj a nakupovala výbavičku. Chystala hnízdo pro své mládě… Tak, jak ji vedl mateřský pud. Do onoho slavného dne jí zbývalo už jen pár týdnů. Díky každodenním pochůzkám znala téměř všechny obchůdky a jejich majitele v nedalekém městečku. Měla pocit, že docela dobře zapadla do místního, pomalu plynoucího života. Vypadá la jako vdaná žena, chovala se tak a kdyby nebylo faktu, že manžel spal v oddělené ložnici, jistě by se tak i cítila.

Ještě několikrát se pokoušela Reida svést, ale už nikdy se jí to nepodařilo. Jednou se vymlouval, že by to nebylo vzhledem k jejímu zdravotnímu stavu vhodné, podruhé, že musí pracovat dlouho do noci. Byl napojen přes počítač na kancelář, takže neustále sledoval, co se ve firmě děje. Připadala si jako slepice sedící na vejcích a mávající křídly, která chce upoutat pozornost kohouta procházejícího se povýšeně kurníkem. Nezamlouvalo se jí to ani za mák.

Fyzicky na tom byla výborně. Jedla spoustu ovoce a zeleniny, hlídala si váhu a každodenně cvičila. Nebýt stále se

zvětšujícího bříška, řekla by, že byla fit jako nikdy před tím. Ale o to víc trpěla duševně. Už se nemilovali několik měsíců! Odůvodňovala si to Reidovou ohleduplností, ale sama věděla, že to tak není. Vždyť kdykoliv jí gynekolog odpovídal na otázky, týkající se provozování sexu, seděl Reid vedle ní. Musel dobře slyšet, že doktor neměl žádných námitek.

Že by se mu už nelíbila? Nevzrušovala ho? Občas v jeho očích ještě zahlédla jiskru touhy. Nedávno například vešel do koupelny zrovna ve chvíli, když vycházela ze sprchy. Dobře si všimla, jak jeho tělo zareagovalo na její nahotu.

Přesto, jako by čekal jen na narození dítěte. Kdykoliv však chtěla na toto téma navázat hovor, stočil řeč obratně jinam. Nepřestával tvrdit, že s ní chce žít. Ale pokud si to představoval takhle, neměla už zájem.Působil dojmem člověka, který bojuje sám se sebou. Dokonce se jí zdálo, že se snaží potlačit cit, který mezi nimi začal před pár měsíci tak nadějně kvést. Věděla, že ji má rád. Jeho oči nelhaly. Jenom ta dvě slůvka mu ne a ne proklouznout mezi rty.

Zbývalo jí už tak málo času. A přitom se v Reidovi ještě stále nevyznala! Nepodařilo se jí prolomit jakési železné brnění a dostat se přímo k jeho srdci. Co ho tak trápilo? Že by zážitky z dětství? Jednou se ho zeptala přímo na sirotčinec, ale z jeho strohé odpovědi se nedalo nic vyčíst. Tak ráda by mu dokázala, že jí může důvěřovat. Tolik si přála, aby se k ní nechoval jen jako otec jejich potomka.

A taková příležitost se jí jednoho nedělního rána zničehonic naskytla.

Seděli v křeslech proti sobě a četli Times, když Ráchel pocítila silné kopnutí dítěte. Přehnaně si ono místo začala masírovat.

„Reide…?“

Pozvedl oči od novin. „Ano?“

„Pojď sem, prosím,“ pokývala na něj ukazováčkem.

Vstal, obešel konferenční stolek a nahnul se k ní. „Děje se něco?“

Zavrtěla hlavou. „Ne, jen…“ S těmi slovy uchopila jeho ruku a přitiskla ji na břicho. Jako by plod v jejím lůně ucítil teplo doteku, energicky udeřil přímo do Reidovy dlaně.

„Bože!“ vykřikl a ucukl o krok. „Dělá to často?“

„Ano, ale ty tu většinou nejsi,“ řekla s výčitkou v hlase.

Přijal její pokárání s klidem. Zasloužil si ho. Vždyť vůbec netušila, co ho hnalo pryč z domu. Nebyla to starost o firmu, ale neovladatelné city, jenž k Ráchel choval. Věděl, že brzy nastane čas rozhodování. Co když ho opustí? Nedokázal si to představit. Na druhou stranu neměl sám jasno, zda-li si přeje, aby jejich vztah takto pokračoval. Den po dni se sobě vzdalovali.

Odjakživa měl komplex nedůvěry. Snažil se to skrývat, jak jen mohl. Když se s Ráchel oženil, tajně doufal, že mu pomůže vyléčit se z tohoto duševního handicapu. Kdykoliv v minulosti k někomu více přilnul, jeho pochyby hned vypluly na povrch. Ani pomoc psychoterapeuta nepřinesla očekávané výsledky. Nezbavila ho jeho neschopnosti zcela se odevzdat jinému člověku. Důvěřovat mu, milovat ho.

Už, už si myslel, že se mu to s Ráchel podařilo. V duchu si říkal: ano, tak to má člověk cítit… Ale netrvalo dlouho a varovný hlas se v něm začal ozývat znovu a s ještě větší intenzitou. Nedovoloval mu uposlechnout city. Šeptal: Braň se přece… stejně tě opustí. Jako všichni ostatní. Přitom věděl, že i kdyby se tak stalo, Ráchel zůstane už navždy součástí jeho života.

Chtěl ji mít jen pro sebe. Potřeboval nějakou záruku, že bude jenom jeho. Pocit bezmocnosti ho dusil jako lavina. Objevil se vždy neočekávaně doprovázen zlostí nad vlastní neschopností tyto obavy přemoci.

Reid poklekl před Ráchel s němou otázkou v očích.

„Tady,“ řekla. Uchopila jeho ruku a znovu si ji přitiskla na břicho. „Zkus tohle,“ při těch slovech s ní pomalu opsala kroužek. „Často se to opakuje.“

Vyhověl jí a konečky prstů se jemně dotýkal její kůže. Znovu se lekl, když dítě zareagovalo a prudce se pohnulo.

„Ona se otáčí, víš?“ promluvila Ráchel potichu, jako by byla v kostele.

„Ona?“ zašeptal. „Jak víš, že to je děvče?“

„Cítím to. Vadilo by ti to?“

„Vůbec ne,“ odpověděl Reid. Položil jí i druhou ruku na břicho, užasle hleděl na ten zázrak a zastyděl se. Zatímco jeho dítě bojovalo každým dnem o život, on myslel sobecky jen na sebe.

Pohlédl vzhůru na Ráchel. Její obličej téměř zářil. V očích měla lásku a bezmeznou oddanost. Copak netušila, co mu tím způsobuje? Nedokázal říct ani slovo. Jen naprázdno polkl a složil hlavu do jejího klína, aby se před jejím bezelstným pohledem ukryl. Nehybně zůstal klečet.

„Je to neuvěřitelné,“ zašeptal. „Ano.“

Začala ho vískat ve vlasech a jemu do očí vstoupily slzy.

Kapku po kapce stékaly po tváři.

Něžně je setřela.

„No tak, Reide,“ řekla dojatě.

Zvuk jeho vlastního jména ho osvěžil jako jarní vánek.

Pomalu se zvedl a začal přibližovat k jejímu obličeji.

Ráchelina duše se naplnila nadějí. Srdce jí tlouklo tak hlasitě, že měla strach, aby to neuslyšel.

Prosím, prosím… němě žadonila. Polib mě, potřebuji důkaz tvé lásky.

Jako by ji vyslyšel, učinil tak a místností se rozlehl její toužebný vzdech. Konečně Reid hodil všechnu opatrnost za hlavu. Žíznivě začal svými rty přejíždět po Rácheliných zleva doprava a zase zpátky. Chtěl, aby otevřela ústa a on mohl proniknout jazykem dovnitř.

Dokázala mu vzdorovat jen chvíli. Začali se líbat tak divoce, jak si představovala v bezesných nocích. Jako by si chtěli navěky zapamatovat příchuť toho druhého.

Reid však náhle zatnul ruce v pěsti, ve snaze ovládnout svůj chtíč. Tak rád by se s ní pomiloval. V křesle, na stole, na podlaze… Kdekoliv, kde by mu dovolila. Ale nemohl. Přesto se znovu jejich ústa spojila. Ještě jednou, naposledy… a pak už dost, říkal si v duchu.

Ale už se to nedalo zastavit. Ústa mu sklouzla na její bělostný krk a ruce jako by samy od sebe začaly hladit Rácheliny oblé boky. Vášnivě se přitiskl na její ňadra, zabořil do nich tvář a i přes triko se hladově zakousl do tuhnoucích bradavek. Vzápětí vyhrnul Rácheliny šaty vysoko nad stehna a jeho ústa sjela trhavě dolů mazlil se cestou nejprve s jejím vypouklým bříškem a pak s něžnou proláklinou pod ním.

Byla v jednom ohni, její tělo rozpálil takový žár touhy, že ani o jejich svatební noci nebyl větší. Cítila jak vlhne, jak se jí kalhotky přilepily na tělo. Zvrátila hlavu a kousla se do rtu, zděšena, jak málo stačilo k tomu, aby se dostala na samou hranici uspokojení.

Také Reidovo tělo už bylo napnuto k prasknutí. Nahmatal si poklopec a nemusel ho ani povolovat, zip se rozepnul sám. Tolik ji chtěl, ale nedokázal pro to už nic více udělat. Nechtěl jí ublížit. Sám byl přitom na pokraji vrcholu, stačilo by několik dotyků a vybouchl by v záplavě, která je neovladatelná u každého muže. Nešťastně k Ráchel vzhlédl. Měla přivřené oči a špičkou jazyka se dotýkala horního rtu, na tváři výraz rozkoše. Chtěla ho. Najednou si uvědomil, že prožívá totéž co on. Ten fakt ho úplně ohromil.

Pomalu, rozvážně se sklonil nad jejím ženstvím. Nazdvihl jí nohu a položil ji na nízký konferenční stolek. Totéž pak učinil s druhou a ocitl se tak uvězněn v jejich středu. Naposledy pohlédl do její tváře plné očekávání a přitáhl si ji na sebe. Napnula stehna a rozevřela se před ním. Najednou se zdála tak zranitelná. Položil jí nejprve ruku na podbřišek a pak ji začal hladit mezi roztaženými stehny.

Otřásla se v záchvatu vzrušení.

„Nic nedělej. Zůstaň, tak jak jsi,“ řekl.

„Ale já“

„Ráchel, prosím…“

Nevěřila vlastním uším. Za celou dobu jejich soužití to bylo poprvé, kdy o něco žádal.

„Zavři oči,“ dodal měkce. „Uvolni se, neboj…“ Při těch slovech ji políbil na stehna. „Chci, aby ses soustředila jen na to, co cítíš…“ pokračoval dál šeptem a přitom prsty pronikal do jejího ženství. „Zvládneš to?“

„Ano, snad.“

„Tak to jsem rád,“ odvětil spokojeně a jeho horoucí dech nahradil závan větru. Ráchel se zachvěla v neovladatelné vášni.

„No tak,“ zašeptal a políbil jí na její vlhké ženství. Jednou, dvakrát, třikrát… Dělal to tak dlouho, až Ráchel nahlas vykřikla. Připadala si jak šílená.

Ale s Reidem to nebylo jiné. Její vůně ho omámila, její příchuť tak navnadila, že se stal doslova nenasytným.

Nedokázala ani křičet, z úst se jí linuly jen sotva slyšitelné vzdechy. Dávno přestala vnímat okolí, splynulo jí v jediný nejasný pojem. Jen kdykoliv se jí dotkl Reidův jazyk, rytmicky se jako šílená rozpohybovala. Sotva mohla dýchat. Byla postrašena hloubkou citů, které k němu chovala.

A pak docílila vyvrcholení, které přišlo s takovou silou, že jí projela zároveň se slastí i bolest. Křičela jeho jméno. Že ho miluje a přitom se jí tělo zmítalo a po tváři kutálely slzy.

Reid se posadil na konferenční stolek, který měl za zády a bylo vidět, že se také celý třese. Láskyplně zakryl Rácheliny nahé boky a pohladil ji po bradě. „Jsi tak krásná,“ vydechl.

„Tolik bych tě chtěl!“

Ráchel se nad něj nahnula. „Tak si mě vezmi miláčku, vždyť můžeš…“

„Nemohu.“

„Ale proč?“ otázala se nechápavě. Vždyť přece doktor říkal, že „ „Prostě nemohu!“

Zničehonic vstal a odvrátil se od ní. Ráchel vyskočila z křesla, narovnala si pomačkanou sukni a chytla ho za rameno.

„Řekni mi proč! Co se to s tebou děje?“

„Prostě by to nebylo moudré,“ odvětil.

Musela zavřít oči, aby se ovládla. Přece se ho nebude prosit! Nebude se před ním poníženě plazit jen proto, aby se s ní pomiloval! Místo toho se mu zahleděla zpříma do očí. „Co tím chceš říct? Tady nejde o sex, že ne, Reide?“

„Měl jsem pocit, že před chvílí jsem tě uspokojil,“ odsekl.

„Toužila jsi po tom, ne?“

„Je to jako, kdybys řekl, že jsi mě obsloužil. A to si myslíš, že mi stačí? Že mě to učiní šťastnou? K milování jsou zapotřebí dva! Neznamená to jenom brát, ale také si dávat!“

„Sex znamená uspokojení, ukojení tužeb. To jsem ti snad nabídl…“ nepřestal se bránit.

„Ale to znamená také lásku!“ Ráchel se zhluboka nadechla.

„A já tě miluji, Reide, copak to nechápeš?“ Zatvářil se zaraženě. „Neříkej takové nesmysly.“

„Jaké nesmysly?“

„Něco, co není pravda.“

„Ale to je pravda! Proč tomu nemůžeš uvěřit? Ty jsi mě první požádal, abych ti věřila, a já tak udělala. Vdala jsem se za tebe, odstěhovala se sem. Proč na oplátku nemůžeš věřit ty mě?“

Neodpověděl, jen zavrtěl hlavou.

„Ty vůbec nerozumíš, o čem tu s tebou mluvím, že?“ nenechala se Ráchel odbýt. „Nerozumím ti…“

„Ani nemůžeš,“ vzdychl.

„A proč ne? Vysvětli mi to!“

Znovu se od ní otočil, jako by nemohl vystát její upřený pohled. „Nevím jak,“ sykl. „Sám tomu nerozumím… Je to někde ve mně. Prostě ti nemohu poskytnout to, co žádáš.“

„Chceš mi snad namluvit, že nedokážeš nikoho milovat? Tomu přece nemůžeš věřit ani sám. Mě je jedno co se ti přihodilo v dětství. Ať už to bylo cokoliv.“

Reidovy rysy ztvrdly. Takhle to dál nešlo. Ale přece ji nemohl zasvětit do oněch dnů, na které se už několik let snažil zapomenout. Bylo to jeho tajemství, o němž nevěděl nikdo. Dokonce ani jeho osobní terapeut. Ty vzpomínky byly příliš nebezpečné a bolestivé a dotýkaly se lidí, o nichž nechtěl už nikdy slyšet.

„Mysli si co chceš, Ráchel. Chtěla jsi rok na zkoušku a já jsem na to přistoupil. Teď nemůžeme přemýšlet jen o nás dvou, ale i o našem dítěti. Nemá cenu tady tlachat.“

„Já to myslím vážně,“ řekla měkce a přitom se natáhla, aby ho objala. Dotknout se ho, přitisknout si ho k sobě. Zbořit onu neviditelnou zeď kterou si neustále stavěl kolem sebe.

„Vždyť vůbec nevíš, co mi tu říkáš. Jsi rozrušená.“

„A ty snad ne?“

Jeho oči stále ještě vlhké od slz se bolestně přivřely. „Smiř se už konečně s tím, že jsou v mém životě věci, kterým nemůžeš rozumět, i kdybys chtěla.“

„Tak mi pomoz Reide, svěř se.“

Znovu zavrtěl hlavou a odešel ke dveřím. Ráchel zaslechla už jen bouchnutí dveří. Jakoby se ten malý pokojík nahoře stal Reidovým posledním útočištěm. Ráchel se vydral z hrudi bolestný vzdech. Najednou se cítila tak slabá. Pomalu zamířila do kuchyně. Chtělo se jí brečet, ale nedokázala uronit ani slzu, jako by si všechen žal schovávala až na později. Až ho bude opravdu třeba.

Napustila do konvice vodu a postavila ji na hořák. Na stůl připravila bylinkový čaj. Pak zamyšleně pohlédla ven. Pozorovala sněhové vločky jak se pomalu snášejí k zemi a zbarvují ještě nedávno zelenou zahradu do běla. Vybavilo se jí jak se na trávníku milovali. Bylo to tak dávno…

Jako by se s příchodem zimy ochladil i jejich vztah. Nejhorší to bylo o Vánocích, kdy se snažila vyzdobit dům. Tolik chtěla, aby se tu cítil jako doma, když už skutečný domov nikdy nepoznal.

Ale všechny její snahy měly naprosto opačný účinek. Byl to prostě Reid James, studený a chladný obchodník, který jakoby v sobě neměl ani kousek lidskosti. Choval se k ní jako cizinec a jejich komunikace se odehrávala jen ve stručné výměně vět. Ráchel si položila obě ruce na vyduté břicho, jakoby chtěla dítě od čehokoliv podobného ochránit. Znovu se ponořila do vzpomínek. Vybavila se jí ona první noc, kdy se s ní Reid pomiloval a toužil jako po ženě. Zarazila se. Skutečně to tak bylo? Nebo si to jen namlouvala?

Řekla si, že zítra zavolá Trudy. Nemůže takhle dál pokračovat. Musí se s ní poradit. Rok už skoro uplynul. Sklonila hlavu a prudce jí vytryskly slzy.Reid přecházel sem a tam po pokoji. Třeštila mu hlava a nevěděl co dělat. Ze stolu sebral tužku a začal ji nervózně okusovat. Přestože nekouřil už několik měsíců, stále mu pocit, mít v ústech cigaretu, chyběl. Celé jeho tělo bylo napjaté, tolik toužilo po ženě. A přitom Ráchel byla jen několik kroků od něj, připravena nabídnout vše, co jen může manželka poskytnout. Byla to přece taková hloupost hádat se s ní o slovíčka. Vždyť tolikrát už v životě řekl ženám, že je miluje jen proto, že si to přály slyšet. Proč to nedokázal s Ráchel? Zastavil se. Bylo to proto, že k Ráchel opravdu něco cítil. Jeho vztah k ní se nedal nazvat láskou, ale každopádně byl lásce podobný. Víc, než všechny Reidovy předchozí milostné avantýry.

V tom případě běž dolů a řekni jí to, radil mu vnitřní hlas. A pak se s ní pomiluj.

Už, už chtěl jít, ale když sahal na kliku, zarazil se. Nedokáže to. A pomilovat se s ní by problémy nijak nevyřešilo. Přece mu nešlo jen o sex!

Musel se odreagovat. Posadil se k počítači a naťukal kód finančních výsledků svých společností. Jakmile se mu zjevila tabulka s číselnými ukazateli najel kurzorem na políčko signalizující nejvyšší možný risk. Jako by ta tři slova na něj přímo křičela. Nejvyšší možný risk.

Riziko vždy bylo součástí jeho obchodních rozhodnutí. Tak proč ho, proboha, nebyl schopen aplikovat i do osobního života? Co mohl získat a co ztratit? Jistě, ranilo by ho, kdyby ho opustila. Ale přežil by to. Nebylo by to poprvé, co by se mu něco podobného stalo. Ta tři blikající slůvka na něj svítila z obrazovky jako neón na noční Broadwayi. Srdce mu bilo rychleji.

Nikdy v životě ještě nepocítil takový strach z rozhodnutí, které musí udělat. Neměl na vybranou.Sakra, tak už se vzmuž, problesklo mu hlavou. Dej jí nahlédnout do minulosti. Buď pochopí, co tak zmítá tvojí duší, když ne, nemá smysl to prodlužovat.

Reid konečně zmáčkl tlačítko myšky a monitor počítače se zbarvil do tmavočerna. Stroj vypnul a vstal od stolu. Vytáhl si z úst okousanou tužku a mrštil jí do koše. S rozhodnutím teď, anebo nikdy zamířil ke dveřím.„Říkalas to vážně?“

Ráchel se prudce otočila, když zaslechla Reidův hlas. „Co jestli jsem říkala vážně?“ zeptala se a utírala si slzy.

„To, že chceš vědět, proč se tak chovám…“

„Samozřejmě.“

„V tom případě bych tě rád někam zavezl.“

„Teď?“ přeptala se nechápavě.

„Ano. Ale je to daleko.“

Ráchel byla zaskočena. Způsob, jakým to Reid presentoval, ji však usvědčil, že pro něj to je velice důležité.

„Jistě,“ přitakala nakonec. „Ráda pojedu s tebou.“

„Tak dobře, jdu nastartovat.“

Tohle nebyl žádný žert. Cesta byla opravdu dlouhá. Čas od času se s ním zkusila navázat hovor, ale jeho odpovědi nedávaly žádný smysl a tak to nakonec vzdala a pustila rádio. Hudba ji uklidňovala, takže se jí brzy začaly klížit oči.

Probudil ji Reidův hlas. „Tak, jsme tady.“

Ráchel překvapeně pohlédla na hodinky. Jeli určitě přes dvě hodiny. Rozpačitě si promnula tvář a zahleděla se do zasněžené krajiny. Před nimi se vypínala černá silueta starého majestátního domu.

Mlčky následovala Reida k mohutným dveřím usedlosti. Jejich kroky vrzaly v čerstvě napadaném sněhu a do uší jim vyl tesknou píseň studený severák.

Reid nezazvonil, místo toho jedenkrát bouchl velikým mosazným klepadlem. Tázavě na něj pohlédla, ale on se jakoby schválně díval jinam. Až když se dveře se skřípotem otevřely, pochopila.

Byl to klášter.

DESÁTÁ KAPITOLA

Dveře kláštera jim otevřela postarší žena. Byla oblečena do tmavě modrých řeholních šatů, které překrývala zástěra. Na hlavě měla čepec s naškrobenou bílou obrubou a na nohou robustní, kožené boty.

„Reide! Toje ale překvapení!“ vykřikla, uchopila ho za paži a vtáhla do tmavé klášterní haly. Ráchel vstoupila váhavě za nimi. Polekaně s sebou cukla, když se vzápětí ozvěnou rozezněl zvonivý hlas.

„Sestro Constance! Honem se pojď podívat, kdo je tady!“

Za okamžik se objevila žena, která jako by té první z oka vypadla.

„Co se děje, sestro Margareto? Ale ne, tomu nevěřím. Reide, jsi to vážně ty?“

„Dobrý den, sestry. Jak se máte?“ odpověděl pokorně a políbil obě na tvář.

„Zaplať Pán Bůh, dobře,“ řekly jednohlasně.

Reid se ujal dalšího slova. „Sestro Margareto a sestro Constance… Rád bych vám představil „ přitáhl si Ráchel blíž k sobě „ svoji manželku.“

„Tvou ženu?“ Obě se pokřižovaly. „Díky Bohu.“ Hlasitě se rozesmál. „To jste si nepomyslely,že?“

Zavrtěly hlavou. Přistoupily blíže a uchopily Ráchel za ruce.

„Vítej, drahá,“ promluvila první jeptiška Margareta. „Neumíš si ani představit, jak jsme rády, že tě poznáváme.“

Než mohla Ráchel odpovědět, sestra Constance hlasitě vykřikla. „Margareto, podívej! Oni čekají rodinu!“

Významně na sebe pohlédly a několikrát pokývaly hlavou. Ráchel naprázdno polkla. „Také vás ráda poznávám,“ špitla.

Bylo jí trochu trapně, jak tam tak stála a ony si ji s neskrývaným zájmem prohlížely. Jako by právě poznala své budoucí tchyně… Ráda by něco řekla, ale nenacházela slova.

Naštěstí jí pomohl Reid. Přerušil významné ticho otázkou.

„Budete tady stát ještě dlouho, nebo nám dáte něco k snědku?“

Jeptišky pustily Ráchelinu ruku, otočily se a pobídly je k následování dlouhou chodbou. Přitom si nepřestaly spiklenecky šuškat a každou chvíli se rozhihňaly.

Jakmile došli do velkého pokoje, Reid usedl za stůl. Na tváři měl výraz očekávání.

„Už jako malý chlapec měl dravou chuť k jídlu. Ten se nezmění,“ řekla sestra Margareta, zatímco brala od Ráchel plášť.

„Udělejte si pohodlí, já přinesu občerstvení,“ dodala sestra Constance a zmizela v kuchyni. Druhá jeptiška mezitím nepřestávala klást Ráchel zvědavé otázky.

Reid vstal a začal se procházet po místnosti. Přestože tohle nebyl klášter, kde vyrostl, byl mu hodně podobný. I nábytek byl navlas stejný. A právě to v něm vyvolalo vzpomínky, které se v minulosti snažil potlačit. Dnes je ale přivolat chtěl! Rozhodl se, že nechá Ráchel nahlédnout do svého minulého života. Zamyšleně pohladil prsty bílý potah, který chránil opěradla křesel a pohovky. Když byl ještě malý špunt, měřil podle nich svou výšku.

Občas po očku na Ráchel pohlédl. Jistě to pro ni byl zvláštní pocit sedět tady a poslouchat překotné povídání obou jeptišek o jeho dětství. Přes problémy, které měla se svým otcem, byla zvyklá na rodinné zázemí. Ale jeho život měl daleko k něčemu takovému…

„Tak dlouho jsem tady nebyl a nic se tu nezměnilo…“ podotkl tiše.

„Vždyť víš, Reide, že si na změny nepotrpíme,“ řekla sestra Margareta. Otočila se k Ráchel a dodala na vysvětlenou. „Dům vypadá stejně jako před sedmi lety, kdy nám ho Reid koupil. Náš klášter v Kanadě totiž vyhořel a my jsme nesehnaly dost financí na jeho opravu. Uvažovaly jsme o tom, že se rozdělíme. Každá z nás by šla jinam. Ale Reid o tom nechtěl ani slyšet. Přestěhoval nás sem i s tím, co zbylo. Byl na nás moc hodný.“

„Toto jsem nevěděla,“ zakoktala se Ráchel.

Usmál se na ni, jako by tím chtěl naznačit, že to zdaleka není vše. Pak se obrátil k Margaretě a káravě na ni pohlédl.

„Předpokládal jsem, že budete mít alespoň nový nábytek.“

„Já vím. Poslal jsi nám na něj peníze, ale my je raději věnovaly na misionářskou činnost. Tam jich bylo zapotřebí více.“

Reid potřásl hlavou. „Ach, Margareto, ty se nikdy nezměníš.“

„Samozřejmě, že ne.“Ráchel pobaveně pozorovala, jak se ti dva škádlí. Konečně měla chvíli na to, aby se rozhlédla. Zdálo se jí, že se čas zastavil a že se ocitli v minulém století. Pokoj vypovídal o skromném a tichém životě jeho obyvatel. Obrázky svatých byly rozvěšeny po všech zdech a stoly zdobily sošky a svícny. Na okenních parapetech byly pečlivě seřazeny modlitební knihy a životopisy světců. Ráchel nezahlédla televizi ani rádio. Představa, že Reid vyrostl na podobném místě, ji zaskočila.

Sestra Constance se mezitím vrátila s podnosem, na kterém stála konvice s šálky a pečlivě urovnanými sušenkami. I během doby, kdy nalévala čaj, nepřestávala popisovat Reidovy příhody z dětství. Pak se znovu usadila naproti Ráchel.

„Byl to malý hříšník,“ řekla. „Stále pobíhal po kostele a v zákristii Otce Walshe přehazoval vše, co tam bylo uloženo. Měly jsme co dělat, abychom ho zvládly…“

„Ale stálo to za to,“ vložila se do řeči jeptiška Margareta.

„Ostatně už tehdy byl stejně milý.“ Usmála se a položila svou ruku na Reidovu.

Ráchel usrkla z šálku a dojatě se zeptala. „Proč ho tedy nikdo neadoptoval?“

Ruka Margarety se zničehonic sesula do klína a zaťala v pěst.

Také úsměv se z její tváře vytratil.

„Řekla jsem něco špatného?“ zeptala se Ráchel polekaně, když se pokojem rozhostilo napjaté ticho.

Reid s přemáháním odvětil. „Ne. Tvá otázka byla na místě. Ostatně mne samotného to kdysi také trápilo. Všechny ostatní

děti totiž adoptovány byly. „Otočil se k jeptiškám a smutně dodal.„Přitom jste mi vždy tvrdily, že jsem byl nadanější než ostatní děti.“

„Nerozumím tomu,“ řekla znovu Ráchel, odhodlaná dozvědět se více.

Zhluboka se nadechl a odložil šálek s talířkem na stůl. „Je to zcela jednoduché. Otec Walsh dostával každý měsíc od rodiny mé matky příspěvky na sirotky. Kdyby mě někdo adoptoval, financování by ustalo. Sirotčinec by tím utrpěl natolik, že by byl zřejmě zrušen. Peníze rozhodly, že v něm zůstanu.“

Ráchel se obrátila k jeptiškám. „Vy jste to věděly?“ Nedokázala ovládnout obviňující tón v hlase.

„Dozvěděly jsme se to až mnohem později…“

„A nemohly jste to změnit?“

„Bohužel ne. Celá věc byla v rukou Otce Walshe. Vidíš sama, drahá, že se zříkáme blahobytu, žijeme v poslušnosti a skromnosti. Řídily jsme se vždy jen jeho pokyny.“

„Takže, jak dlouho zůstal v sirotčinci?“

„Až do šestnácti let.“

„A pak?“

Sestra Margareta se otočila na Reida. „To bys jí měl snad říct ty.“

Široce se usmál. „Potom byl můj život také nevšední… O tom až zase příště.“

„Ne, pokračuj,“ bránila se Ráchel.

Postavil se a nabídl jí ruku. „Dobrá,“ řekl. „Ale teď bych tě rád s někým seznámil.“ Otočil se na sestry. „Myslíte, že je už připravena?“

Margareta pohlédla tázavě na Constanci. „Vzbudila se již?“

„Byla jsem se tam podívat, když jsem vařila čaj. To ještě spala.“

„Počkáme tedy,“ řekl Reid.

„Jen ji vzbuďte! Bude z vás mít radost. Jsem si jista, že by si to přála,“ řekla na to Margareta.

Reid nakonec souhlasil a následován Ráchel zamířil ke schodům v rohu místnosti.

„S kým se mám seznámit? Kdo je ta osoba?“ nepřestala se vyptávat.

„Žena, která mě vychovala. Sestra Theresa. Je už velmi stará a nesmí opustit lůžko. Ale přeji si, abys ji poznala. Je… Něco jako moje matka.“

Ráchel ho zatahala za rukáv. „Stůj!“ Pohlédla mu zhluboka do očí, snažíce se najít známku smutku, který teď určitě pociťoval.

„Nikdy není jednoduché postavit se tváří své minulosti. Vzpomínáš si, jak ti bylo, když ses vrátila do otcova domu?“ Usmál se na ni.

Přikývla.

„Já teď prožívám něco podobného. Ale vlastně mi to nevadí,“ dodal. „Kdybych věděl, že to půjde tak lehce, udělal bych to už dávno.“

„O tomhle místě nikdo neví, viď?“

„Ne. Nikdo kromě tebe!“

Otevřela překvapením ústa. Šokovalo ji, že jí tak důvěřoval.

Konečně!

„Ach, drahá. Je mi s tebou tak dobře.“ Na důkaz toho ji políbil na čelo.

„Jsem ráda, že jsi mne sem přivedl.“

„Já také.“

Ložnice, do které vstoupili, byla zařízena velice prostě. Uprostřed stála velká postel a vedle ní stoleček se soškou, svíčkou a… Reidovou fotografií. Okny na ni dopadaly sluneční paprsky. V posteli spala žena, hlavu podloženou několika polštáři. Také ona byla oblečena do řeholního roucha, neboť ho nemohla odložit ani v nemoci, tak jí nařizoval řád. Reid k ní pomalu přistoupil. Uchopil její ruku do své a jemně ji stiskl. Otevřela oči a rozeznala jeho tvář, obličej se jí rozzářil štěstím.

„Jamesi,“ zašeptala.

Naklonil se k ní a políbil ji. „Jak se cítíš?“

Pomalu pokývala hlavou. „Jsem šťastná, že tě vidím.“

Dlouhou chvíli se na sebe jen dívali. Poté Reid řekl. „Přivedl jsem ti někoho ukázat. Toto je Ráchel, moje žena.“

Ráchel se sklonila blíž, tak, aby na ni sestra Theresa lépe viděla. „Dobrý den,“ řekla potichu. „Těší mě, že vás poznávám.“

„Ach, Jamesi. Tolik jsem se pro to namodlila…“ Theresa zvedla ztěžka ruku a přitáhla si Ráchel blíže. Kostnatými prsty ji pohladila po tváři. „Jsi hezká.“ Pak očima sjela níže. „A čekáš dítě!“ Na okamžik přivřela oči a v tichosti se pomodlila. Když je znovu otevřela, usmála se. „Ani nevíš, jakou jste mi udělali radost… James byl vždy plný života a lásky. Zaslouží si dobrý život.“

Reid jí pak vyprávěl všechny novinky. Pozorně poslouchala, doslova hltala každé slovíčko, které vyslovil. Její obličej se rozjasňoval, ale zároveň na něm byla znát i únava.

„Raději půjdeme a necháme tě odpočinout,“ řekl nakonec Reid a dlouze ji políbil. „Příště přijdeme i s miminkem.“

„Budu se těšit, Jamesi,“ řekla znatelně slabším hlasem. Pak jim požehnala a Ráchel postřehla, jak se v ní dítě v tentýž okamžik pohnulo. Jako by se také loučilo. Mlčky vyšli ze dveří. Naplněna emocemi obrátila se k Reidovi. „Proč ti říká Jamesi?“ zeptala se. Nakrabatil čelo a objevily se mu na něm vrásky. „Otec Walsh mě vždy nazýval Reidův chlapec. Reid bylo totiž jméno matčiny rodiny. Sestra Theresa to ale nepovažovala za správné. Říkala, že bych měl nosit jméno

nějakého svatého patrona. Proto mi začala říkat Jamesi.“

„A ty jsi pak ta dvě jména spojil?“

„Až když jsem odtud odešel.“

„A co bylo dál?“

Objal ji kolem pasu a políbil. „Myslím, že pro dnešek ses dozvěděla už dost.“

„Ale mne zajímá o tobě vše.“ Otevřela ústa, aby mu nabídla lásku, touhu a porozumění.

Přijal to a pohladil ji po vlasech. Pak ji políbil, krátce, ale o to intenzivněji. Trhl sebou, když se na konci chodby objevila sestra Constance.

„Jdu se podívat na Theresu,“ oznámila jim.

„Byla hodně unavená, nechali jsme ji odpočinout,“ odpověděl Reid, a objal Ráchel kolem pasu. „Chtěli bychom se rozloučit. Musíme už jet.“

Všichni tři se pak objali.

„A přijeďte se na nás brzy podívat,“ řekla ještě Constance. Sestra Margareta je vyprovodila až ke dveřím. „Opatrujte se,

děti,“ řekla a udělala nad nimi ve vzduchu pomyslný křížek, zatímco Reid pomáhal Ráchel nastoupit do auta. „A přivezte nám ukázat to malé.“ Pak se otočila a mohutná klášterní vrata se za ní se skřípotem zavřela.

„Děkuji ti, že jsi mě sem přivedl,“ řekla Ráchel po chvíli.

„Já děkuji, že jsi byla trpělivá.“

„Vždyť byly tak milé…“

„To není zrovna to pravé slovo. Byly vždy přísné a nesmlouvavé.“„A podívej, jaké to na tobě zanechalo následky,“ zažertovala Ráchel.

„Řekl bych, že to nedopadlo nejhůř.“

Položila mu hlavu na rameno. „Máš pravdu, mohlo to být horší…“

Dlouhou dobu pak jeli mlčky. Byla to opět ona, kdo přerušil ticho. „Chtěla bych vědět, co bylo dál, Reide.“

„To už není tak pěkné.“

„Nevadí, přesto to chci slyšet!“

Nechtělo se mu o tom moc mluvit. Ale když už se rozhodl poodhrnout roušku své minulosti, měla Ráchel právo vědět i tohle. Přesto neodpověděl hned. Musel si to nejprve srovnat v hlavě. „Nevím, kde začít,“ vzdychl po chvíli nešťastně.

„Přece v šestnácti.“

Několikrát si nervózně poposedl, pak se hluboce se nadechl a konečně spustil. „Bylo to právě v den mých narozenin, když

jsem v kanceláři Otce Walshe objevil svůj rodný list. Zjistil jsem z něj, že jsem se narodil jako nemanželské dítě…“

Ráchel pozvedla hlavu a soustředěně naslouchala.

„Má matka se jmenovala Joan Reidová, můj otec Xavier Montserrat. Ona byla bohatá Angličanka Kanaďanka on Francouz Kanaďan. Nemusím ti snad dvakrát vysvětlovat, proč se k sobě tyto rodiny nehodily. Oni dva se sice vzali, ale jejich manželství bylo prohlášeno za neplatné.“

„Ještě předtím, než ses narodil?“

„Dávno předtím, než o mně vůbec věděli. Byli svoji pouhých pět dnů.“

„Nerozumím tomu.“„Ani mě to dlouho nebylo jasné. Pochopil jsem to, až když jsem definitivně opustil sirotčinec a matku navštívil.“

„Sám? Z vlastní vůle?“

„Ano,“ odmlčel se. „Dnes však lituji, že jsem tam vůbec šel. Byla znovu vdaná a měla další děti. Stala se tou klasickou nóbl paničkou, jakou z ní její rodiče chtěli mít. Bála se skandálu a mimoto si nechtěla přivolávat bolestné vzpomínky na první manželství. Vyhodila mě. Abych se prý už nikdy nevracel…“

„Jak to mohla udělat! Vždyť jsi její syn!“

„Tehdy jí k tomu přiměli rodiče. Oni též zařídili, aby mě otec Walsh vzal do sirotčince. Byli bohatí a vlivní. Matce tenkrát nebylo ani patnáct a otec nebyl o moc starší. Utekli spolu z domova. Jejich rodiny si pochopitelně svatbu nepřály. Měly lepší plány pro své děti. Ostatně i má matka po krátké době zjistila, že s otcem být nechce. Byla sobecká a rozmazlená. To, co pokládala za lásku, byl ve skutečnosti jen chtíč. Ochotně přistoupila na zrušení manželství.“

„Stále mluvíš o matce. Ale proč se o tebe nepostaral otec?“

„Nevěděl o mně. Alespoň do té doby, než jsem ho vyhledal. Víceméně vše popřel. Tvrdil, že používal ochranu, a tak se jednoduše zbavil zodpovědnosti za mé početí. Chápej, v té době ještě neexistovaly žádné testy na důkaz otcovství.“

„Ach tak. Už rozumím, proč jsi byl plný pochybností, když jsem za tebou přišla.“

„Ano. Neměl jsem proč ti věřit, a přesto mi něco říkalo, že máš pravdu. Sám jsem živým důkazem toho, že kondomy nejsou spolehlivá ochrana.“„Takže matka tě nechtěla, otec tě zapřel. Ach Reide, muselo to být strašné.“

„Bylo… Nenáviděl jsem je, nenáviděl jsem sám sebe. Dlouho jsem se ubíjel v zoufalství a vzteku. Musel jsem se postavit na vlastní nohy a zapomenout. Po několik dlouhých let jsem dělal snad všechny podřadné práce. Až jsem se náhodou dostal do jistého malého podniku. Padl jsem do oka jeho majiteli a když odcházel do penze, dal mi šanci abych ho převzal a řídil podle svých představ. Začal jsem s mnoha půjčkami a s velkou dávkou drzosti, spíš než s rozumem. Ale štěstí mi přálo. Dokonce jsem podnik po čase prodal za dvojnásobnou cenu. Z jednoho byznysu byl k druhému už jen krůček. Zbytek už znáš.“

Po této jeho zpovědi si byla jista jedině tím, že ze všeho nejvíce potřebuje Reid lásku a pochopení. Že potřebuje někoho, koho by i on mohl mít rád, komu by mohl stoprocentně důvěřovat. Ona se o to pokusí. Milovala ho dostatečně. Přesto tušila, že to nebude lehké. Že ho nezmění přes noc. Položila si dlaň na bříško a pomalu si začala masírovat jeho nejvypouklejší část. Najednou jí bylo jasné, že k němu byla v tu noc vyslána. Osud chtěl, aby se setkali, měli dítě a žili společně. Natáhla se k němu a chytla ho za paži. „Tvoji rodiče nebyli dostatečně silní, Reide. Byli příliš mladí a udělali hroznou chybu. Jsem si jistá, že toho teď litují.“

„Možná. Už se to nikdy nedozvím. Vím jen, že jsem se narodil jako nechtěné dítě.“

„To neříkej!“

„Je to pravda, Ráchel. Už dávno jsem se s tím smířil.“ Pohlédl jí vážně do očí. „Prostě mě nechtěli.“

„Zastav,“ řekla. „Okamžitě zastav!“ naléhavě zopakovala svoji žádost.

Poslechl a zajel ke krajnici.

Ukazováčkem ho pohladila po tváři. „Čert je vem. Pořád jsem tu já a já tě chci!“ Nahnula se k němu a něžně ho políbila. Oplatil jí polibek s takovou intenzitou, že poznala, jak moc jí porozuměl. Rozbušilo se jí srdce. „Chci tě, Reide Jamesi,“

zopakovala. „A moc.“

Když se ten večer vrátili domů, dokázala mu to…

V pozdním březnu, jednoho krásného dne se za úsvitu narodilo jejich dítě. Byla to holčička. Dostala jméno Emily Theresa, po Ráchelině matce a sestře Therese. Zdálo se, že bude mít Rácheliny tmavé vlasy a Reidovy smaragdově zelené oči.

Zatímco její kmotřenky Charlotta a Trudy ji označovaly za nejkrásnější dítě na světě a nejraději by si s ní jen hrály, její čistě praktický kmotr, Jules, jí okamžitě nechal založit konto. Rodiče s radostí souhlasili. Ostatně, proč taky ne.

Souhlasili ještě s něčím, co si vzájemně neustále dokazovali.

Že byli jeden pro druhého stvořeni a že se milovali.

EPILOG

Tak rád by byl teď v Connecticutu ve společnosti své ženy a dcerky! Ale byl sám, opuštěný v newyorském bytě. Pracovní porada se totiž protáhla až do noci a Ráchel ho prosila, aby tak pozdě domů neřídil.

Litoval, že jí to slíbil.

Rozsvítil světlo na schodech a zamířil do ložnice. Cestou si zul boty a přes židli ledabyle přehodil sako.

V místnosti byla tma, závěsy povlávaly ve vánku proudícím pootevřeným oknem. Reid si povolil po paměti kravatu, rozepnul pár knoflíčků u košile a těžce dopadl na matraci. Vzápětí usnul.

Spala na své straně postele, ruku pod hlavou. Na sobě měla saténovou noční košili, která těsně obepínala její tělo. Svůdnější než kdykoliv předtím. Tolik ho přitahovala. Srdce mu nad tím obrazem poskočilo radostí.

Jak jen mohla tušit, že ji zrovna dnes v noci tak moc chtěl?

Že jí potřeboval být nablízku?

Paprsek měsíčního světla pohladil její bělostnou téměř porcelánovou kůži a přiměl ho, aby udělal totéž. Natáhl se k ní a dotkl se jemně její tváře. Otevřela oči a mlčky se na něj usmála. Z jejích šedivých kouřových očí vyzařovala láska a touha. Krev se mu rozproudila v žilách s takovou intenzitou, že to muselo být slyšet. Nahnul se nad ni a dotkl se jejích rtů. Byly vlahé. Chtěl se jí znovu zadívat do obličeje, ale ona ho uchopila kolem krku a přitáhla blíže. Téměř se vpila do jeho úst a zasténala.

„Pojď se se mnou milovat,“ zašeptala mu něžně do ucha.

„Ano miláčku, rád,“ odpověděl a překulil se doprostřed veliké postele.

Začal ji líbat tak žíznivě, jako kdyby znamenala jeho poslední záchranu a zároveň začátek nového života. Nenechala se dlouho pobízet a odpověděla mu stejně žádostivými dotyky. Několika pohyby vykasala jeho napůl rozepjatou košili a začala mu masírovat hruď, a něžně se přitom dotýkala jeho bradavek.

Přivádělo ho to k šílenství. A jako by to nestačilo, začala se rytmicky pohybovat a dotýkat i dalších částí jeho těla.

Pomalu, centimetr po centimetru jí sundával ramínka noční košile, aby tak obnažil krásná napučelá ňadra. Když se bílé hedvábí sneslo plandavě k zemi, přitiskl svá ústa na její krk a odtamtud postupoval s polibky stále níže přes něžnou prohlubeň dvou obnažených vrcholů až na její břicho.

Zkroutila se a vzápětí napnula jako struna, když se jeho ústa dotkla černých chomáčků ochlupení jejího ženství. Zabořil do nich tvář a pomazlil se s nimi. Pak pohnul hlavou ještě níž a jazykem vnikl dovnitř jejího já. Dovádivě tam s ním zmítal a přitom spokojeně mručel. Cítil, jak vlhne, jak se pod jeho teplými dotyky celá rozpouští. Vůně jejího ženství ho tak omámila, že přivřel oči a ztratil se na okamžik v prostoru i čase. Probral se až když se jí z nitra vydral vzdech. Potvrdil tak, co už věděl. Že je připravena a zbývá učinit jedinou věc, která ji i

jeho uspokojí.

Nadzvedl se na loktech a posunul výš, aby překryl její tělo svým. Nebránil jí, když mu začala rozepínat přezku mosazného pásku a vzápětí i zip u kalhot. Přitom mimoděk zavadila o jeho vztyčené mužství a jemu se zdálo, že pozbude smyslů. Jako by mu to viděla na očích, uchopila jeho chloubu tentokrát už cílevědomě do dlaně a několikrát ji pevně stiskla ve snaze potvrdit si její velikost, délku a sílu. Každý z těch jemných dotyků ho více zpevňoval a současně rozpaloval jeho nitro do nesnesitelného žáru.

Jen víc…

Chvatně ze sebe strhl i poslední kus oděvu, jenž dělil jejich jinak už nahá těla. Sotva tak učinil, pevně ho uchopila a přitáhla na sebe. Převzala tak všechnu iniciativu, stala se pánem situace. Kousek po kousíčku přitom pohybovala pánví sem a tam, hledala tu pravou pozici. Když ji našla znovu uchopila jeho mužství a pak jej pozvolna vsunula na pravé místo. Současně s tím mu zaryla nehty do zad a vypnula se do oblouku, takže jejich propojení nabylo na hloubce.

Nechal se jí vést a v úžasu sledoval s jakou péčí a zručností koordinuje své pohyby, nadzvedával zespod jeho tělo v pravidelném rytmu. Bylo to tak dokonalé, tak harmonické. Brzy se ocitl na pokraji samotné rozkoše.

Cítil, že to už déle nevydrží. Přesto nechtěl docílit vrcholu sám, museli tam dospět společně. Už jen proto, že jí chtěl oplatit vše, co učinila jemu. Palcem se proto zavrtal do hloubi jejích roztažených stehen a v mžiku našel ono nejcitlivější místo. Začal ho jemně masírovat s jistotou, že i ona tak brzy dosáhne maximálního uspokojení.

Nezklamala ho. Trvalo jen okamžik a zničehonic se v ní napnuly všechny svaly a ona jej stiskla stehny tak, že měl pocit, že ho rozdrtí. Nohy pak zvedla do výše a přitom ucítil, jak to v ní při vyvrcholení zapulsovalo. Na tváři se jí objevil výraz uspokojení a radosti, který je oba přenesl na místo prozářené průzračným bílým světlem, jakým se může nazývat jen opravdová láska.

Hlava jí klesla na stranu a její hektický dech se začal zklidňovat.

I jemu ještě srdce tlouklo neuvěřitelně rychle a hlasitě. Doufal, že ví, že bije jen pro ni… Prožíval okamžiky uspokojení, míru a pokoje. Byl to neopakovatelný zážitek.

Ale trvalo to jen chvíli a ozval se dětský pláč. Připomněl jim oběma, že nejsou sami. Usmáli se na sebe a on vstal a zamířil do rohu místnosti, kde stála malá postýlka. Nahnul se do ní a pohladil plačící děcko. Pak mu ukazováčkem několikrát přejel po malinkatých hladových ústech.

„No tak, Emily,“ usmál se na to malé skvrně, které se ztišilo, když zaslechlo známý hlas. Zvedl ho, několikrát pochoval v náručí a nakonec s ním zamířil zpět k posteli, kde ho přiložil k matčině prsu.

Lehl si vedle nich a obě je obejmul, jako by je tak chtěl vzít pod svoji ochranu.

Jeho žena natočila hlavu a pohlédla na něj očima plnýma vděčnosti a lásky.

„Miluji tě,“ zašeptal a přitulil se k ní blíž, aby mohl políbit její tvář. Tu krásnou tvář kterou nejen miloval, ale které už i důvěřoval.

Tvář, která se mu zdála ve snu… a ten se stal skutečností.