Prodano 16.10.2012 na www.Kosmas.cz zakaznikovi r.malaskova@seznam.cz

Přeložila:

IVANA ČEJKOVÁ

Adele Ashworth: Dokonalá partie

Vydání první

Copyright © 2002 by Adele Ashworth

All rights reserved. Published by arrangement with Avon,

An Imprint of HarperColins Publishers, (USA)

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2012 jako svou 1729. publikaci

Přeloženo z anglického originálu When It’s Perfect

vydaného nakladatelstvím Avon Books (USA) v roce 2002

Český překlad © 2012 Ivana Čejková

Přebal a vazba © 2012 Ricardo a Baronet

Ilustrace na přebalu © 2012 Accornero, Franco via Agentur Schlück GmbH.

Odpovědný redaktor Jiří Chodil

Korektorka Dana Chodilová

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2
Tisk a vazba: , s. r. o., Český Těšín

Veškerá práva vyhrazena.
Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována
či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané
Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-7384-632-9

BARONET

Praha 2012

Adele Ashworth

Dokonalá partie

Poděkování

Na tomto místě bych chtěla co nejsrdečněji poděkovat těmto lidem:

Skvělým ženám z nakladatelství Avon, jejichž práce a tvořivost mě vždycky ohromuje.

Michele Albertové,

milé přítelkyni a partnerce, která vždy kriticky posuzuje má díla, za její neustálou podporu a inspiraci.

Denise Marcilové,

úžasné manažerce, za odborné rady, podporu a úsilí při mém zastupování.

A nakonec báječné editorce Lysse Keuschové

za to, že mi umožnila napsat knihy, které nosím v srdci, a že mi poskytla neocenitelné rady, jež je udělaly ještě lepšími.

Cornwall, Anglie

březen 1855

Prolog

„Sakra! Vždyť ze mě vymačkáš duši!“

Mary Marshová se usmála. „Kdybyste nejedla tolik čokolády…“ pokárala dobromyslně komtesu Christine Longfellowovou a stáhla v pase korzet ještě víc, aby mohla zapnout poslední háček. I když musela uznat, že postavu měla jediná dcera hraběnky z Rennu, která se měla už ani ne za tři měsíce provdat, štíhlou a krásnou.

„Čokoláda je pro ženy výsadou,“ odsekla Christine, zhluboka vydechla a zvedla ruce nad hlavu.

„Výsadou?“

„Jistě. Delikatesou, bez níž se nedá skoro žít – ouvej!“

„Promiňte,“ zamumlala Mary a poodstoupila. „Tak hotovo. Jaký v nich máte pocit?“

Christine se zadívala do zrcadla. „Nemám žádný pocit. Připadám si prostě sešněrovaná od hlavy až po paty.“

Mary se usmála a nevšímala si dívčina ironického úšklebku. „Ale vypadají úchvatně, že jo?“

„Ha! Ty jsi ale domýšlivá!“ zavrčela Christine a pozornost znovu zaměřila na saténovou kreaci, prsty pomalu přejela po hladké lesklé látce, která jí obepínala hrudník jako druhá kůže, a zakroutila boky, aby rozvlnila sukni. „Jsou ale opravdu božské. Tvoje výtvory jsou prostě okouzlující, Mary. Škoda, že mě v nich nikdo neuvidí.“ Dívčiny rty se roztáhly do širokého úsměvu. „Tedy aspoň do svatebního dne.“

Mary se na Christine potěšeně podívala, ale hned se zase věnovala živůtku, švům a kousku krajky, která ještě potřebovala trochu upravit, aby na těle hladce seděla. S uspokojením si prohlížela korzet, sedící přesně tak, jak měl. Odpustila si poznámku, že by se slečna Christine měla opravdu držet v jídle zpátky, vynechat koláčky a čokoládu, pokud se chce do svatebních šatů za několik týdnů vejít. Christinina matka by jí za takovou poznámku určitě vynadala.

„Zvedněte ještě jednou ruce,“ nařídila komtese a Christine poslušně udělala, co po ní Mary chtěla.

Mary vzala nůžky, odstřihla nitě a kus saténu, krabatící se v nerovnoměrném švu.

„Víš, Mary,“ pokračovala Christine zamyšleně, „přála bych si, abys u nás zůstala i po tom, až se provdám do Exeteru. Tak trochu pochybuji o tom, že Marcus na svatbu dorazí včas, a chtěla bych, aby ses s ním seznámila.“ Odmlčela se a Mary dál v klidu špendlila látku živůtku, aby padl jako ulitý. Christine pak sebejistě dodala: „Ale co, vlastně vím, že určitě přijede.“

Mary hned neodpověděla a předstírala, že je zaujatá látkou, kterou tiskne mezi prsty a špendlí. Christine mezitím pokračovala, jako by na odpověď ani nečekala.

„Je to úžasný muž, ale to jsi asi už poznala z portrétu, který visí v hale. A samozřejmě je bohatý. A s žádnou ženou nechodil už od… bože, od té doby, co se ucházel o lady z Bodminu. A to už bylo před pěti lety.“ Christine si chtěla povzdechnout, ale pevný korzet jí bránil, aby se nadechla opravdu zhluboka. „Bylo to směšné, že právě ona si ho nechtěla vzít. Myslím, že to byla ta Marcusova divoká a dobrodružná povaha, co ji od sňatku odradilo.“

V posledních týdnech, jež Mary trávila s komtesou Christine, se několikrát přistihla, že také myslí na divokou povahu hraběte z Rennu, ale nikdy by to nikomu nepřiznala nahlas. Portrét v hale v ní vyvolával zvědavost, hraničící téměř s posedlostí. Mary se už kolikrát kvůli tomu na sebe zlobila. Dychtivost ho poznat ještě zvyšovaly zvěsti, které se o něm šířily a obestíraly ho tajemstvím, jež toužila odhalit. Byl na cestách již čtyři roky, aniž by se na hrabství ukázal, a tak nikdo nevěřil, že se vrátí na svatbu sestry s vikomtem z Exeteru včas.

„Posloucháš mě, Mary?“

Mary rychle zvedla oči, z nichž nebylo možné nic vyčíst, a v ústech držela pár špendlíků. Přes sevřené rty zamumlala: „Jistěže vás poslouchám.“

Komtesa Christine si položila ruce na boky a zadívala se na postavu v zrcadle. „Zdálo se mi totiž, že jsi myšlenkami někde jinde. Mluvila jsem o Marcusovi.“

Mary se narovnala, vytáhla špendlíky z pusy a zapíchla je do černého sametového jehelníčku, který měla připevněný kolem zápěstí. „Promiňte, jen jsem přemýšlela… Jak víte, že se nestýkal s žádnou ženou od rozchodu s lady Stanleyovou? Co když ho okouzlily egyptské dámy?“

Christine se zamračila a zamyšleně naklonila hlavu na stranu.

„O tom jsem nikdy nepřemýšlela,“ pokrčila rameny. „Ale nikdy se o žádné ženě v dopisech, které mi pravidelně posílá, nezmínil.“

Mary zvedla obočí, zadívala se na Christinin pas, jako by chtěla zkontrolovat, zda krajka správně přiléhá na linii saténové sukně. „No, myslím, že kdyby se s nějakou ženou scházel, určitě by se s tím nesvěřoval mladší sestře.“

„A proč?“

Ta otázka byla tak nevinná, že Mary nechtěla Christine zklamat odpovědí, že mladší sestra určitě není na prvním místě seznamu těch, komu by se s takovou věcí bratr svěřoval. Zvolila raději taktičtější odpověď: „Džentlmeni bývají většinou velmi tajnůstkářští, co se žen týče. A možná si myslel, že by vás to ani nezajímalo.“

Po krátké odmlce Christine pronesla: „No, možná je Marcus trochu podivínský… Je strašně těžké najít to správné slovo, které by ho nejlépe popsalo.“

Fascinující, je to správné slovo, pomyslela si Mary.

„Ještě musíme trochu upravit linii nasazení sukně,“ změnila rychle Mary téma hovoru, aby nezabředla do myšlenek o hraběti. Poklepala si na rty prstem a dodala: „A myslím, že sem ještě našiju dvě nebo tři malá černá srdíčka.“

Christine se rozzářily oči radostí. „Ano, černá srdíčka. To bude úžasné!“

Mary se na ni usmála. „Vás je tak snadné potěšit, komteso.“

„Přesně tohle říká i vikomt z Exeteru.“ Christine se zasmála a popotáhla si šaty v pase. „Tohle je moc těsné.“

„Popustím šev na druhé straně. Počkejte chviličku.“

„Překvapuje mě, že jsi schopná tyhle šaty ušít v tak krátké době. Jsou mnohem krásnější než ty troje, které jsi mi ušila dřív. A možná… elegantnější? Ano, rozhodně jsou elegantnější než ty předchozí.“ Zkoumavě si prohlížela korzetový živůtek. „Naprosto úžasně zdůrazňují moje přednosti a vystavují na odiv prádlo. Jsem si jistá, že všechny dámy, pro které jsi šila, ti jsou pořád ještě vděčné.“

Jejich manželé možná mnohem víc.

Mary stiskla rty, aby tuhle poznámku, která nebyla pro Christinina panenská ouška vhodná, nevyslovila nahlas.

„Ach, děkuji, komteso Christine. To ráda slyším.“

„Jsi příliš skromná, Mary.“

„V mém postavení se očekává, že budu skromná.“

Christine si povzdechla. „Myslíš, že když si vezmu pod šaty tohle úžasné prádélko, že budu vypadat dokonale? Ty šaty jsou stvořené přímo pro svádění.“

Mary se zasmála. „Díky, že oceňujete moje úsilí.“ Konečně dokončila poslední úpravy, zapíchla poslední špendlík a začala sklízet věci do košíku na šicí potřeby. „Ta malá srdíčka začnu našívat hned, jakmile si šaty sundáte. Otočte se, abych vám je pomohla rozepnout.“

Christine se ihned otočila. „Už jsi někdy nosila tak provokativní spodní prádlo, Mary?“

Cítila, jak ji Christinin pohled upřený do zrcadla propaluje. Snažila se, aby z jejího výrazu nebylo možné nic vyčíst, a soustředila se na rozepínání kovových háčků na korzetu. Šlo jí to poměrně rychle. „Nejsou to příliš osobní otázky?“

Christine se zamračila. „Ode mě? Rozhodně ne.“

Když nic jiného, Christine Longfellowová byla aspoň upřímná. Byla to okouzlující mladá žena, téměř ještě dospívající dívka. A byla tak nevinná, tak neznalá okolního světa.

„Ale ano, občas si na sebe taky vezmu něco ze svých výtvorů,“ odpověděla Mary bez zájmu a věnovala se znovu ukládání šicích potřeb. Hledala kousek černého saténu, z něhož by mohla udělat malá srdíčka na šaty. Určitě si ho minulý týden uložila v košíku někam dospodu.

Christine se na ni upřeně zadívala, přidržujíc si rozepnutý korzet na prsou. „Myslím, že Marcusovi bys připadala roztomile… rozmarná.“

A už je to tu zase. „Rozmarná?“ To bylo to poslední slovo, které by ke svému popisu použila.

„A protože je to muž, určitě by si chtěl všechny tvoje výtvory prohlédnout někde v soukromí.“

Mary roztřeseně sáhla po košíku, který se jí podařilo shodit. Nitě, kousky látek, jehly a špendlíky se jí rozsypaly po podlaze kolem nohou. Zírala na tu spoušť, tváře jí hořely a srdce se jí rozbušilo při představě, že předvádí vášeň vyvolávající spodní prádlo hraběti z Rennu. Tomu přitažlivému muži z portrétu v hale, jehož obestíralo nejedno tajemství.

„Asi byste se měla převléknout,“ zamumlala, protože na víc se nezmohla. Klekla si a začala věci rozházené po podlaze sbírat. Bez ladu a skladu je všechny házela zpátky do košíku. „Neměla byste přijít pozdě na zásnubní hostinu s vikomtem. Už jsou skoro čtyři hodiny.“

Christine beze slova seskočila z malé stoličky. „Samozřejmě, vikomt se nikdy nezpozdí,“ odpověděla a zamračila se. Otočila se a zadívala se na Maryin odraz v zrcadle. „Po večeři mě vikomt vezme na projížďku kolem útesů. Dneska je úplněk a v měsíčním svitu je pohled na moře nejkrásnější.“

Mary naklonila hlavu a zadívala se do velkých modrých očí komtesy Christine, v nichž se zračila naděje a důvěra. A odvaha.

Dávejte na sebe pozor, komteso Christine, chtělo se jí dodat. Ale nebyla to její starost. Místo toho tedy raději dodala: „Jsem si jistá, že si vyjížďku užijete. Bude to určitě nádherná podívaná.“

Christine se s úlevou usmála. „Znám vikomta Exetera odmalička,“ zamyslela se a pokračovala: „Ale neměla jsem moc příležitostí zůstat s ním o samotě.“

Tato slova Mary zneklidnila ještě mnohem víc.

Christine se zatočila dokolečka a vyrazila ke dveřím do malé šatny, která byla vedle jejího pokoje. „Pomůžeš mi s převlékáním?“ zeptala se přes rameno. „Myslím, že si dnes večer vezmu ty růžové šifonové šaty. Vikomtovi se líbí, když mám na sobě růžovou.“

Mary se postavila a usoudila, že protentokrát si může zahrát i na služebnou. Měla komtesu Christine velmi ráda a svým způsobem se o ni strachovala. Ale nebylo její starostí, aby se mezi vikomta z Exeteru a ji vměšovala. Vždyť za pár týdnů stejně Cornwall opustí. Odjede ještě před svatbou komtesy Christine a vikomta z Exeteru. A před tím, než budu mít možnost setkat se s hrabětem z Rennu, pomyslela si s nepochopitelnou melancholií.

Cornwall, Anglie

květen 1855

KAPITOLA
PRVNÍ

Baybridge House

10. června 1854

Nejdražší Marcusi,

měla jsem takovou radost, když jsem dostala Tvůj poslední dopis. Poklady, které jsi nedávno odhalil v západní části Káhiry, jsou úžasným objevem. Jak vzrušující musí být Tvůj život! Jednoho dne se za tebou vypravím do Egypta, abych Tě po dlouhé době zase viděla.

Život tady v Baybridge House je pořád stejný, stejně nudný. Kromě toho, že jsem se zasnoubila s vikomtem z Exeteru. Ale nevím, jestli Ti můžu napsat, že jsem šťastná. Doufám, že jsem. Matka tedy rozhodně spokojená je. Bože, jak moc bych si přála, abys mohl přijet! Moc mi chybíš, stejně jako Georgeovi. Prosím, dej na sebe pozor a nechoď příliš na slunce. Myslím na Tebe každý den a modlím se za Tebe, aby sis udržel pevné zdraví.

Tvoje milující sestřička Christine

Mary Marshová zahlédla poprvé Marcuse Longfellowa, toho tajemného hraběte z Rennu, o němž se příliš často nemluvilo, jen na kratičký okamžik. Bylo to dva týdny po tragické smrti jeho mladší sestry Christine, jejíž tělo našla ona sama zhroucené v hromadě růžového saténu na koberci v šatně.

Už čtvrtý měsíc bydlela v Baybridge House, na hraběcím panství poblíž St. Austellu, aby navrhla a ve spolupráci se dvěma švadlenami ušila pro komtesu Christine svatební výbavu. Nikdy ji ale nenapadlo, že by se s hrabětem setkala osobně. Už léta se na panství neukázal a nikdo nečekal, že by se v brzké době objevil. Mary předpokládala, že to byla právě náhlá a nevysvětlitelná smrt zdravé osmnáctileté dívky, co se pro něj stalo dostatečným důvodem k tomu, aby se konečně vrátil domů.

V pozdním odpoledni Mary zaslechla v domě jakýsi podivný hluk a zmatek. Neočekávaný příjezd hraběte domů vyvolal u všech sloužících naprostou paniku. Ona sama, protože měla v domě výsadní postavení a nepočítala se mezi služebnictvo, zůstala ve svém pokoji. Věděla, že hraběti bude oficiálně představena u večeře, kde budou bezpochyby všichni opět vést spoustu řečí o předčasném a tak nepochopitelném skonu komtesy Christine. Byla zvědavá, zda Christinin popis bratra bude alespoň trochu odpovídat skutečnosti.

Celá ta záležitost ji zneklidňovala a naplňovala obavami mnohem víc než cokoliv jiného během posledních několika měsíců. A nejen proto, že o tomhle v Anglii nejžádanějším a v salonech nejpropíranějším hraběti věděla mnohem víc než kdokoliv jiný, protože Christine jí o něm navykládala spousty nejrůznějších historek. Nechystala se ještě zpátky do Londýna, věděla totiž, že s komtesou trávila spoustu času, takže předpokládala, že může pomoci při hledání pravdy, proč Christine zemřela. Bylo jí ovšem jasné, že setkání s odměřeným lordem Marcusem vše brzy ukončí, protože že hrabě nebude mít žádný důvod ji dál v Baybridge House zadržovat. I když si s komtesou Christine vytvořily jakýsi druh přátelství, Mary věděla, že její pobyt v tomto sídle se chýlí ke konci.

Zatřásla hlavou, aby se zbavila nepříjemných myšlenek, a soustředila se na to, co si vezme na první setkání s hrabětem. Nakonec se rozhodla pro hedvábné šaty v barvě burgundského vína s dlouhou sukní, krátkými rukávky a nabíraným výstřihem. Byly to nejvhodnější šaty pro dobu smutku. Posadila se na sedátko před zrcadlem a čekala, až nastane čas sejít dolů. Na to, že už jí bylo devětadvacet, měla hebkou a vyhlazenou pokožku bez vrásek. Dlouhé blonďaté vlasy si vyčesala do úhledného drdolu a ten v týlu zajistila sponkami, kolem obličeje si však nechala volně splývat vlnité pramínky, které jí dodávaly na přitažlivosti. I když pocházela z dobré rodiny, to, že se dosud neprovdala, nebylo způsobeno nedostatkem vhodných ženichů – bylo to čistě její rozhodnutí. Nikdy netoužila být středem pozornosti ve společnosti, a dnes večer už vůbec ne.

Uhladila si dlaněmi sukni, vstala a sebejistě vyrazila ke dveřím. Vyšla do slabě osvětlené chodby ve druhém patře hraběcího sídla. Na schodech nebylo slyšet ani hlásek, takže bylo jasné, že služebnictvo je zaneprázdněno návratem hraběte domů. Rodina se samozřejmě při této vzácné příležitosti sešla na formální večeři v jídelně. Mary se chtěla vplížit do jídelny co nejdřív, aby nebyla svým příchodem příliš nápadná – tedy aspoň takový měla plán.

Bohužel se jí to nepodařilo. Jakmile se přiblížila ke dveřím, zaslechla tiché hlasy Marcusova mladšího bratra Georgea a jejich matky, hraběnky Gwyneth. Z místnosti vycházelo i hlasité cinkání porcelánu a stříbra, jak lokajové prostírali velký stůl k rodinné večeři. Zdálo se, že hrabě je už na místě, takže bylo jasné, že původní Maryin plán neupoutat na sebe příliš pozornosti nevyjde. Zastavila se, aby se uklidnila, narovnala se a s grácií vplula do jídelny.

Jako vždy ji obklopila elegance a znovu si uvědomila, jak všichni v Baybridge House dodržují řád a etiketu a styl. Jako dívce se hraběnce z Rennu určitě nikdy nesnilo, že by jídávala z nejluxusnějšího čínského porcelánu a používala stříbrné příbory, které se teď leskly na sněhobílém ubruse. Na to nepocházela z dostatečně vznešené a bohaté rodiny. Měla ale štěstí a dobře se provdala. Teď, jako vdova po nejbohatším anglickém vlastníkovi dolů na nejjemnější kaolín, byla na honosné stolování a nejvytříbenější společnost už zvyklá. Po celém Cornwallu bylo známo, že hraběnka a zesnulý hrabě z Rennu patřili mezi nejvybranější a nejváženější členy místní aristokracie. Poprvé od chvíle, kdy sem Mary přijela, ji napadlo, zda tato pověst nemohla nějak souviset i s odjezdem Marcuse Longfellowa do Afriky před několika lety. Nepříslušelo jí ale tuto rodinu hodnotit, a tak se myšlenkami přesunula jinam.

Obešla dlouhý stůl z javorového dřeva, nyní prostřený jemnými bílými porcelánovými talíři, na nichž se do výšky tyčily naškrobené ubrousky v barvě burgundského vína. Zamířila k vysokému východnímu oknu, u něhož se tiše bavila hraběnka s Georgem. Oba se dívali na jihovýchodní pobřeží zátoky. Byli oblečeni ve smutečním, v obličejích se jim zračila bolest a žal. Mary si uvědomila, jak moc si ti dva jsou podobní. Matka a syn.

George byl na muže menší postavy, bystrýma hnědýma očima ale vždy upřeně hleděl na toho, s kým se zrovna bavil. Mary z něj nejprve měla strach, když ho však poznala blíže, zjistila, že je to velmi inteligentní a okouzlující muž, občas i mimořádně vtipný. Nazrzlé jemné vlasy mu spadaly do čela a kolem obličeje a splývaly se stejně zabarvenými licousy. Mary si představovala, kolik času musí strávit tím, aby si udržoval tento zdánlivě nedbalý účes. I když všichni byli událostmi posledních dvou týdnů velmi rozrušení a šokovaní, zdálo se, že George je docela klidný. Stál vzpřímeně, vyrovnanost mu vyzařovala z očí, rysy v obličeji měl uvolněné. Měl na sobě tmavý frak, což mu i v jeho osmadvaceti letech propůjčovalo elegantní vzezření váženého džentlmena.

Gwyneth syna převyšovala. Koneckonců, převyšovala je všechny. Gwyneth byla kdysi dávno přítelkyní Maryiny matky, vyrůstala nedaleko Regent’s Parku v Londýně. Ale vdala se mnohem lépe než Elizabeth Marshová, a tak si mohla užívat luxusního života coby dobře zaopatřená hraběnka, i když to pro ni znamenalo, že musela opustit Londýn a přestěhovat se na venkov do Cornwallu.

Zdálo se však, že jí to vůbec nevadilo. Co ji Mary znala, Gwyneth se vždycky nosila jako královna, i když jí chyběla vladařská jemnost a vlídnost.

Zamlada prý bývala krasavicí a i ve čtyřiapadesáti letech se nemusela za vzhled stydět. Měla jasně modré oči a vlasy stejné barvy, jakou po ní zdědil mladší syn. Vypětí po náhlé Christinině smrti se jí však na tváři podepsalo neblaze. Byla pobledlá a unavená, jak ji Mary snad nikdy předtím neviděla. Několik dní poté, co našli její jedinou dceru bez známek života, nebyla Gwyneth k utišení. Na doporučení rodinného lékaře jí dávali uklidňující prostředky, aby se alespoň na chvíli vyspala. Teprve tento týden se trochu uklidnila a snažila se získat nazpět ztracenou důstojnost. Zpráva, že se vrací starší syn, ji potěšila a povzbudila, stále však byla bledá, vrásky v obličeji se jí prohloubily a kolem očí se jí usadily tmavé kruhy. Přestože se snažila, aby dnes večer vypadala co nejlépe, události minulých dní se na ní značně podepsaly. To však platilo pro všechny a Mary byla přesvědčená, že život na Baybridge House už nebude takový, jaký býval.

Hraběnka na sobě měla dlouhou večerní toaletu a Mary věděla, že je to na oslavu návratu nejstaršího syna, který se vrátil zpátky domů po letech. Přiléhavé šaty z černého taftu, s dlouhými rukávy a vysokým stojáčkem zvýrazňovaly stále štíhlou a mladistvou postavu, vlasy měla vyčesané do pevného hladkého drdolu. Neměla žádné okázalé šperky kromě malých gagátových náušnic, podtrhujících smutek. Zdálo se, že je nervózní, což bylo patrné z toho, jak se jí třásla ruka, v níž držela sklenku sherry. Její vzhled i chování Mary znepokojily, protože Gwyneth nikdy takhle rozrušenou neviděla.

„Ach, slečno Marshová,“ ozval se George, když si všiml, že k nim Mary zamířila. „Dáte si s námi sherry, že? Bratr tu bude během chviličky. Říkal jsem mu, že večeře bude v osm, ale zřejmě je po tak dlouhé cestě unaven.“

„Dobrý večer, lorde Longfellowe, hraběnko Longfellowová,“ pozdravila Mary hlasem, odpovídajícím celkové smutné náladě v místnosti. Znovu si všimla, že jediný George má stejně dobrou náladu jako vždy.

„Mary, drahoušku, dejte si sherry,“ vybídla ji nepřítomně Gwyneth, jako kdyby vůbec nevnímala synova slova. „Jakmile dorazí hrabě z Rennu, pustíme se do večeře.“

Hlas se jí chvěl a na Mary se ani nepodívala. Její nervozita Mary skutečně znepokojovala.

Jako by se zhmotnil z prázdnoty, najednou se vedle ní objevil sluha se stříbrným podnosem, na němž stály čtyři broušené sklenky, plné červeného sladkého vína. Mary si jednu vzala. Sherry bylo lahodné.

„Doufám, že neuvažujete o tom, že byste nás v brzké době opustila, Mary,“ ozval se George, jako by jí četl myšlenky.

Mary zaváhala. „Není bohužel pravděpodobné, že by tu pro mě byla nějaká další práce. A navíc otec se už nemůže dočkat, až se do Londýna vrátím zpátky.“ Byla to sice lež, to však nikdo nemohl vědět, takže Mary pokračovala: „V posledním dopise mi naznačil, že paní Brickwellová už není schopná se o něj postarat tak, jak by si představoval.“

George se uchechtl, ale zarazil se, když zahlédl matčin přísný pohled.

„Budete nám chybět, Mary,“ odvětila hraběnka stroze a podívala se na ni ledovým pohledem. „Byla jste pro naši rodinu v téhle těžké době velkou oporou.“

Mary přikývla a zadívala se hraběnce do očí. Věděla, že svá slova myslela vážně. „Děkuji vám, lady Longfellowová. Bude se mi po Cornwallu stýskat. Během těch posledních týdnů jsem si to tu zamilovala.“

„Skutečně?“

Mary si nebyla jistá, jestli to nebyla jen řečnická otázka, či zda má hraběnka skutečně zájem se s ní bavit. Ale v tuhle chvíli to bylo jedno. Na otázku se slušelo odpovědět.

„Ano, opravdu se mi tu líbí. Bude mi chybět bríza vonící po soli a čerstvý vzduch, ticho a klid, který tu na venkově panuje, a ze všeho nejvíc východ slunce nad mořem –“

„Je zajímavé, že vidíte jen slunce, ale nevěnujete pozornost těm zatraceným dešťům, které jsou tu tak obvyklé,“ přerušil ji George a pozvedl sklenici ke rtům, na nichž mu pohrával znechucený úšklebek. Krátce se napil sherry. „Letos je tedy sakramentsky zatracené jaro, samé bahno a černá mračna, všechno jde špatně, případně ještě mnohem hůř.“

„Georgi,“ napomenula ho matka přísně a narovnala se, jak chtěla vypadat mnohem autoritativněji.

Mary tohle její gesto už znala.

George se ušklíbl a zadíval se z okna. „Omlouvám se, matko, ale myslím, že tohle napomínání není potřeba. Sama víš, jaká je situace mezi dělníky. Snaží se, seč mohou, a zatracené počasí ne a ne přestat, takže jejich nálada je pořád horší a horší.“

„Pak bys jim měl možná nabídnout nějakou změnu, která by tu jejich podrážděnou náladu nějak zmírnila. Něčím bys je měl trochu rozptýlit,“ navrhla mu jízlivě hraběnka.

„A co bys jim asi tak nabídla?“ vyštěkl George a snad ani nečekal, že mu odpoví. „Platíme jim snad dost na to, aby si mohli najít zábavu sami, ne? A přesto jsou s nimi pořád samé problémy.“

Gwyneth se smutně usmála, naklonila se k synovi a ztišila hlas. „Tvoje nepřítomnost v uplynulých čtrnácti dnech lepší náladě tady moc nepomohla. Naše rodina… všichni jsme z událostí posledních dní pořádně vynervovaní. Ale to je v takové situaci snad normální. Jsme jejich zaměstnavatelé, takže je jasné, že od nás vyžadují určitou jistotu. Musíme jim ukázat, že vše zůstane tak, jak bylo, a že se nic nezmění. I když to teď pro nás nejsou zrovna lehké časy.“ Hraběnka se narovnala a pevně na chvíli stiskla rty, než pokračovala. „Musíš se do jejich situace vcítit, Georgi.“

Mary zvedla sklenku ke rtům. Konverzaci na toto téma se chtěla vyhnout, takže se zoufale pokoušela přijít na nějaké jiné téma.

Najednou měla pocit, jako by se jí žaludek rozechvěl a tělem projel elektrický proud. Instinktivně se otočila a sklenici málem upustila. Očima rozšířenýma překvapením zírala na druhou stranu místnosti.

Ve dveřích do jídelny, s tvrdým, ale současně neproniknutelným výrazem v očích, stál Marcus Longfellow, čtvrtý hrabě z Rennu a díval se na ně. Nálada v místnosti poklesla na bod mrazu. George s Gwyneth se přestali dohadovat a oba v tichosti zírali na postavu na druhé straně místnosti.

Se šustěním těžké taftové sukně vyrazila po zdánlivě nekonečné době Gwyneth ke staršímu synovi.

„Synu, zlato, už jsme si dělali starosti, co tě tak zdrželo.“

Hrabě naklonil hlavu a zadíval se na matku. „Skutečně?“

Bylo to úplně stejné slovo, jaké jenom před chvílí pronesla Gwyneth, když se ujišťovala, zda Mary své přání zůstat v Cornwallu myslí vážně. Co ale teď Mary překvapilo, byl lordův hluboký, temně vibrující hlas.

„Samozřejmě,“ ujistila ho Gwyneth a z hlasu bylo znát, že je dotčená. „Konečně ses vrátil domů. Ty jsi tady hrabě.“

Marcus nadzvedl v ironickém úšklebku obočí a založil si ruce v bok. „Díky, matko.“

Mary stála na místě a nechápavě celou situaci sledovala. Nevěděla, zda se má začít smát, zapojit se do konverzace, nebo se raději schovat někde v koutě a v tichosti pozorovat tenhle rodinný střet. Zdálo se jí, že se Marcus k matce chová podivně jízlivě, chování ale zřejmě zdědil po otci, zesnulém hraběti z Rennu.

Mary se raději rychle vzpamatovala, a když ucítila Georgeovy prsty na předloktí, narovnala se. Tlačil ji k Marcusovi, aby mu ji formálně představil. Co možná nejdůstojněji se Mary vydala směrem k hraběti, stojícímu bez pohnutí ve dveřích.

Vůbec nevypadal tak, jak si ho podle obrazu představovala. A už vůbec ne tak, jak jí ho popisovala Christine. Měl na sobě černý večerní oblek z velmi kvalitní a drahé látky, střižený mu přesně na postavu, takže mu padl jako ulitý. Odhadovala, že byl asi šest stop vysoký – tedy mnohem vyšší než ona –, jeho široká ramena téměř vyplňovala vstup do jídelny. Mohutná, svalnatá hruď, pevné ploché břicho, dlouhé štíhlé nohy. Vlasy, připomínající Mary lesklý tmavý mahagon, byly krátce přistřižené a kolem uší se mu mírně vlnily. Když se mu zadívala do obličeje, nemohla už od něj odtrhnout pohled.

Měl vysoké čelo, přes něž se mu táhla tenká, ale zřetelně viditelná jizva od levého obočí až k linii vlasů. Oči měly tajemný nádech briliantově modré barvy – stejné jako letní Středozemní moře – a lemovaly je dlouhé tmavé řasy. Tvář měl ostře řezanou, lehce vystouplé lícní kosti, dlouhý a rovný nos a bradu rozdělenou hlubokým zářezem. Jeho rty ji přímo fascinovaly. Ještě nikdy nic takového neviděla. Na tváři měl jednodenní tmavé strniště, které pouze zvýrazňovalo neústupnost a krutou krásu jeho rysů.

George zvedl ruku, zamával jí před očima, aby ji vytrhl ze zamyšlení.

„Tohle je Mary Marshová z Londýna, drahý bratře.“

Znělo to spíš jako pouhé oznámení než oficiální představení. Mary cítila, jak se jí do tváří nahrnula krev, když ledově modré oči sklouzly pohledem dolů a zkoumavě si ji prohlížely. Pokusila se o nesmělý úsměv, ale příliš se jí to nepodařilo. „Těší mě, že vás poznávám, lorde,“ pronesla zdrženlivě a dívala se mu do očí.

Hrabě chvíli stál tiše, aniž by se pohnul, ale pak napřáhl ruku k pozdravu. „Také mě těší, slečno Marshová. Hodně jsem toho o vás slyšel.“

Mary zamrkala a nervózně se na něj podívala. Překvapilo ji, že tato slova vyslovil přede všemi přítomnými. Z prstů, které se sevřely kolem jejích, cítila vřelost a sílu. A pak najednou, aniž by se Mary zmohla na jakoukoli odpověď, lady Gwyneth objala syna kolem ramen.

„Pojďme se konečně pustit do jídla. Chci slyšet všechno, cos za poslední roky zažil.“

Po několik dlouhých a nepříjemných vteřin již Marcus držel Maryinu ruku. Ještě jednou se na ni teď rychle podíval, pustil ji a obrátil se k matce. „Ty chceš slyšet o mé práci?“

Mary přesunula váhu z jedné nohy na druhou. George jedním douškem dopil sklenku sherry.

„Samozřejmě, drahý,“ usmála se nezúčastněně Gwyneth. „Vím, že tvoje práce je pro tebe velmi důležitá.“ Nastala další chvíle tíživého a špatně vysvětlitelného ticha, než George vyhrkl: „Tudy, slečno Marshová.“

Když se všichni konečně dali do pohybu a zaujali místa u velkého stolu, napětí ve vzduchu by se dalo krájet. Marcus seděl v čele, naproti němu se usadila lady Gwyneth. Mary a George seděli naproti sobě po delších stranách stolu.

Všichni mlčeli a čekali, až lokajové přinesou nepravou želví polévku. Mary se zadívala na jemný a krásně zdobený porcelán, nejnovější letošní model z místní porcelánky, která rodině patřila. Měla pocit, jako by jí kůži propichovaly tisíce jehliček. Uvědomovala si, že se na ni hrabě upřeně dívá, jeho oči ji propalovaly, na tvářích se jí objevil ruměnec. Bránila se na něj pohlédnout, protože věděla, že by od jeho tváře pohled jen těžko odtrhla. Seděla strnule a raději se soustředila na jídlo.

„No tak,“ začala lady Gwyneth a hlasitě vydechla. „Vyprávěj nám už konečně o své cestě domů.“

Mary nezvedla hlavu, ale koutkem oka zahlédla, že hrabě přestal jíst, opřel se v židli a zadíval se na matku zkoumavě.

„Byla to dlouhá a únavná cesta,“ odpověděl. „Návrat z Egypta do Anglie mi vždycky připadá mnohem delší než naopak.“

„Nechápu proč?“ přerušila ho Gwyneth.

Marcus se ušklíbl. „Asi proto, že člověk opouští krásné, slunečné a teplé podnebí Káhiry a vrací se do studeného, nevlídného počasí Anglie, kde mlha, déšť a bláto jsou na denním pořádku.“ Odmlčel se a pak ještě dodal: „Bolí mě z toho celé tělo.“

Gwyneth si poposedla a Mary zaznamenala, že George již spořádal polévku a nervózně se rozhlíží kolem. Sama sice jedla pomalu, ani tak si ji ale nevychutnala.

„No to se nedivím, po tak dlouhém sezení v kočáru,“ konstatovala hraběnka, jako by vůbec nezaznamenala, že se její nejstarší syn necítí doma příjemně, jako by za jeho rozladění mohly jen útrapy z dlouhé cesty. „Jistě ses k návratu do Anglie rozhodl na poslední chvíli.“

Určitě, pomyslela si Mary. Nikdo se o tom sice nezmínil, a protože nebylo vhodné, aby se na to sama vyptávala, mohla jen spekulovat, proč přijel domů tak narychlo. Bylo to snad proto, že Christine tak nenadále skonala? Domnívala se ale, že se k němu zpráva o Christinině skonu nemohla dostat tak rychle, aby byl schopen z Egypta domů přijet během dvou týdnů. Vlastně si vůbec nedovedla představit, jak se mohl přepravit z jednoho kontinentu na druhý tak rychle. Nebo se snad vypravil na cestu už před tím, než Christine zemřela, aby tu s ní byl, než se provdá za vikomta z Exeteru?

Nastala další chvíle tíživého ticha, kdy se ozývalo jen cinkání příborů a kroky lokajů, odnášejících talíře a nosících další chod, tentokrát pečenou rybu. Mary si uvědomila, že hrabě se vůbec nesnaží zastřít fakt, že ho návrat domů netěší, právě naopak. Dokonce ani nezakrýval nepřátelství vůči matce. Nevěděla, zda se jí jeho přímé chování líbí, či ne. Znovu si ale připomněla, že jí nepřísluší, aby hraběte soudila. Ať už Christine na bratra pěla ódy, či ne, každému bylo zcela určitě úplně jedno, co si o něm myslí nějaká Mary Marshová z Londýna.

„Řekni mi, bratře,“ ozval se George, sáhl po další sklence vína, pohodlně se rozvalil na židli a rozhlédl se kolem, „jaké úžasné věci jsi prováděl v poslední době? Máš pro nás nějaké novinky? Jaké skvělé objevy jsi udělal?“

Mary pozvedla sklenku a sledovala, jak v Georgeových očích tančí potměšilé ohníčky, které nebyl schopen potlačit. Aspoň někdo se snažil trochu uvolnit atmosféru u stolu. I když možná ne úplně nejlepším způsobem.

Marcus se znovu soustředil na jídlo. „Skvělé objevy? Ne, nic takového nemám. Zajímavé objevy, to ano, ale ne skvělé. Egyptská vláda je nám relativně nakloněna a pomáhá nám. Egyptská historie a lidé jsou fantastičtí –“

„Vždyť jsou strašní,“ přerušila ho Gwyneth neurvale a podrážděně a ukrojila si kousek ryby.

Marcus polkl sousto a podíval se s neurčitým výrazem na matku. „Strašní?“

„Jsou to přece všichni pohani, drahoušku,“ prohlásila Gwyneth konejšivě a usmála se na syna.

„Byla bys, matko, překvapená, protože mnozí z nich jsou všechny zásady dodržující křesťané. Chceš říct, že i já jsem se zaprodal ďáblovi, když Egypt miluju?“

Mary teď jen stěží potlačovala úsměv. Po celou tu dobu, kdy v Cornwallu žila, nikdy neslyšela, že by se někdo s hraběnkou z Rennu opovážil takto otevřeně a beze strachu hovořit. To si dovolil až teď jen její starší syn.

Gwyneth si hlasitě povzdechla. „Upřímně řečeno, drahoušku, stále přemýšlím o tom, co tak přitažlivého na té Africe vidíš. Už čtyři roky se plahočíš někde v poušti, vystavuješ se slunci a riskuješ, že chytneš nějakou strašnou a nebezpečnou nemoc. Nebo se ti stane ještě něco horšího.“

„Horšího?“ zeptal se hrabě s předstíraným překvapením a naklonil se dopředu. „Domníváš se, že narazím na barbary, vykrádače hrobů nebo se snad zapletu se zkaženými ženami?“

Matka se na něj přísně podívala. „Doufám, že takovýmto… lidem, kteří poklesli tak hluboko –“

„Máš pravdu, matko. Barbary a vykrádače hrobů nemám rád, protože dokážou naprosto vyplenit poklady dávných věků.“ Marcus se napil vína. „Dělám všechno pro to, abych tomu zabránil. Společně s profesorem Simpsonem a týmem badatelů a odborníků se snažíme zachránit, co se dá. A docela se nám to daří. I když ty ses na to vlastně vůbec neptala.“

Gwyneth sarkastickou poznámku ignorovala a raději se znovu věnovala rybě na talíři. „Tvůj život je tady. Nezapomínej na to. Tady máš své povinnosti.“

„Ale moje práce a záliby jsou tam.“

„Jak vidím, o krymské válce také nechceš mluvit, o tom, jak nás všechny těžce postihla,“ pokračovala matka, jako by předchozí slova ani neslyšela. „Měl by ses tedy aspoň zajímat o hrabství a zejména o doly. Tvá přítomnost tady je nutná, zvlášť v době, kdy většina mužů odtud odešla sloužit zemi a kdy bojují někde na Krymu.“

Marcus zavřel na chvíli oči, jak by byl vyčerpán. „Nevyhýbám se tématu války, matko. Viděl jsem její hrůzu nahánějící následky na palubě lodi, kterou jsem se sem vracel. Přepravovali na ni raněné.“ Podíval se na hraběnku. „Válka je strašlivá a věřím, že je v tomto případě i nutná. Ale když se nad tím zamyslíš, je jasné, že já pro to nemůžu nic udělat. George se o panství stará dobře. A ať tu jsem, nebo ne, stejně by tu zůstal a do války neodešel.“ Znovu se věnoval talíři. „Nejsem ani diplomat, ani voják. A ty to víš, matko. Moje povinnosti a závazky jsou jinde.“

Gwyneth si opět hlasitě povzdychla. „Vždycky jsi byl idealista a snílek.“

„Ne, to se mýlíš! Jsem realista, matko… a praktik. Musím pokračovat v práci, kterou jsme v Egyptě začali.“

Místnost naplnilo tíživé ticho a Mary si uvědomila, že o tomhle tématu se asi v této rodině nehovoří poprvé.

„Kdy se hodláte vrátit do Egypta?“

To byla první slova, která Mary řekla od chvíle, kdy se usadila ke stolu. Hned si však uvědomila, že je nikdy nahlas vyslovit neměla. Nepříslušelo jí přece vměšovat se do záležitostí rodiny. Okamžitě se navíc stala centrem pozornosti všech přítomných. Přestali jíst, dívali se na ni s překvapením v očích, jako by pronesla něco naprosto nevhodného. V ústech jí vyschlo a nervózně mačkala ubrousek v klíně. Dívala se na hraběte a čekala, jak zareaguje, snažíc se potlačit rozpaky, jež v ní reakce ostatních vyvolávaly.

Gwyneth se usmála chladně a pohrdavě. „No, o tom snad nebudeme mluvit –“

„Odjedu hned, jakmile zjistím, co může za smrt sestry,“ odpověděl Marcus velmi pomalu a pohlédl Mary přímo do očí.

Kdosi – Gwyneth nebo George – upustil vidličku, ta s řinkotem dopadla na talíř z jemného porcelánu. Mary zadržela dech a seděla ztuhle, ani se nepohnula. Chvíli na ni všichni překvapeně zírali a nikdo nic neříkal, ona zase hleděla na hraběte. Mary se vzpamatovala první a stočila pohled na Gwyneth. Všimla si, že má rysy v obličeji ztuhlé a pokožku bledou jako papír. Tváře měla propadlé a jiskra v oku, kterou tam obvykle mívala, se najednou vytratila.

George si nervózně mnul dlaní zpocený zátylek a nepřítomně zíral před sebe. Mary znovu pohlédla na hraběte. Aniž by to chtěla, právě všem znovu připomněla komtesu Christine. I když se jí do toho vůbec nechtělo, bylo jasné, že na místě teď jsou slova útěchy, slova vyjadřující její nejhlubší soustrast.

„Je mi moc líto, lorde, že jste ztratil sestru,“ řekla velmi tiše. „Byla to okouzlující mladá dáma, s níž jsem se během svého pobytu zde velmi sblížila. Prosím, přijměte mou upřímnou soustrast.“

Chvíli se nedělo nic. Pak Marcus přikývl a upřeně si ji prohlížel, rty sevřené do tenké linky.

George si odkašlal a přerušil tak tíživé ticho. „Jsem rád, že jsi zpátky doma, drahý bratříčku. Musíš si někdy udělat čas a vyprávět nám o všech těch pokladech, které jsi objevil na svých výpravách.“

Gwyneth zarytě mlčela, což Mary i Georgea překvapilo, protože oba spíše očekávali, že to bude nějakou kritickou poznámkou komentovat. Marcus si otřel ústa do ubrousku a vstal.

„Jsem po cestě unavený a vlastně ani nemám hlad.“

„Bože, synu, po takové namáhavé cestě se přece musíš najíst,“ přesvědčovala ho hraběnka. „Potřebuješ načerpat sílu.“

Poprvé od jeho příjezdu si Mary všimla, že se mu v očích objevil záblesk potěšení a na rtech úsměv. Dlouze a hluboce se nadechl, což přitáhlo Maryinu pozornost k jeho široké hrudi.

„Mnohem víc si jídlo vychutnám, až se dobře vyspím, matko.“

Mary cítila, jak ji jeho pohled propaluje, a když se mu podívala do očí, tváře jí hořely.

„Slečno Marshová, zítra ráno bych si s vámi na chvíli rád pohovořil. Řekněme, kolem desáté?“

Zamrkala a pak se hloupě zeptala: „V deset?“

Svraštil obočí. „Pokud už budete vzhůru.“

Nevěděla, jestli se na ni zlobí, či si z ní utahuje. Posadila se zpříma a odvážně zvedla hlavu. „Jistěže, lorde.“

„Takže v mé pracovně.“

Mary přikývla. Nikdo neřekl ani slovo, nezeptal se, proč chce hrabě mluvit právě s najatou švadlenou. V tuhle chvíli bylo zcela jasné, že Marcus Longfellow, hrabě z Rennu, se vrátil domů jako skutečný lord, majitel celého hrabství. I po letech své nepřítomnosti byl teď znovu zodpovědný za rodinné panství.

Marcus se ve dveřích ještě obrátil k Georgeovi. „Říkal jsem si, že si spolu ještě dáme brandy, Georgi. Ale myslím, že to počká do zítřka. Jsem opravdu velmi unaven. Takže vám všem přeji příjemný večer a uvidíme se zítra ráno.“

Než kdokoliv stihl něco říct, Marcus vyšel z jídelny a k uším všech přítomných doléhala jen ozvěna jeho kroků na dlouhé chodbě ke schodišti.

KAPITOLA
DRUHÁ

Baybridge House

12. července 1854

…matka začala plánovat mou svatbu s vikomtem z Exeteru. Je z toho ohromně nadšená a pustila se do toho s vervou. Už jsem se s tím smířila. Dokonce najala nějaké pomocnice, mezi nimiž je i dcera jedné její známé z Londýna, slečna Mary Marshová. Ta má na starosti navrhnout a ušít mi svatební šaty a připravit celou výbavu. Ach, Marcusi, doufám, že si najdeš čas a přijedeš se na mou svatbu podívat! Byla bych tak ráda, kdybych mohla projít uličkou v kostele zavěšená do Tvého rámě…

Marcus stál u okna v pracovně a díval se na moře a útesy nedaleko od domu. Po obloze se válela těžká, temně šedá mračna. Byl to jeden z těch typických deštivých a chladných anglických májových dní. Vítr zvedal pochmurné vlny, které se rychle přibližovaly ke skalnatému pobřeží, o něž se tříštily v bílých zpěněných vodopádech. Zvuky rozbouřených vodních mas a poryvy větru mu doléhaly až k uším a zanechávaly v něm hořkost a zmatek.

Připadalo mu to, jako by nikdy tento dům neopustil. Když byl malý, často stával právě u tohoto okna, díval se na moře a přemýšlel o světě za horizontem. Snil o době, kdy bude moci toto panství opustit a vydat se na cesty, aby prozkoumal vzdálené neznámé země. Teď však bylo jeho srdce rozervané a patřilo dvěma světům – Anglii a Africe. Bohužel, pokud šlo o rodinné vztahy, nešly rány na srdci již zacelit.

Strčil ruce do kapes fraku a zavřel oči. První pohled na rodný dům po tolika letech v něm včera vyvolal spoustu vzpomínek, většinou sice příjemných, současně si ale uvědomil, že dávno minulých, protože na ně už téměř zapomněl. Jakmile ovšem vstoupil do útrob Baybridge House – do domu s jeho typickými pachy a zvuky vyvolávajícími v lidech zvláštní pocity rozčarování –, vyvstaly mu před očima podrobné scény z dětství a dospívání, které ho naplnily beznadějí. Takovou, jaká nikdy nezmizí.

Christine zemřela. Jeho zdravá, šťastná a okouzlující, i když občas otravná malá sestřička najednou naprosto nečekaně skonala. Miloval ji jako otec, jehož nikdy nepoznala. Teď bylo na něm, aby jako hrabě z Rennu a bratr odhalil pravdu, jež se za její smrtí skrývala, a byl rozhodnut udělat pro to všechno, co bude v jeho silách. Zdálo se, že on je jediný, kdo ví více o událostech z posledních dní jejího života. O událostech, které byly zmatené a které se mu neustále v úvahách vracely.

Bůh mi pomáhej. Kdybych se mohl vrátit do Egypta dřív, než –

Zaklepání na dveře ho z myšlenek vytrhlo. Rychle otevřel oči.

„Vstupte,“ vykřikl hlasitěji, než zamýšlel.

V zámku cvaklo a vysoké dubové dveře se otevřely. Do místnosti vešla jedna z matčiných služebných následovaná hostem, pobývajícím na Baybridge House již delší dobu.

„Slečna Mary Marshová, lorde Longfellowe.“

Odměřeně kývl hlavou směrem ke služebné, která se ihned otočila, vyšla z pracovny a zavřela za sebou dveře.

Hrabě měl teď oči upřené jen na dívku, jež k němu klidně mířila. Taftová sukně jí šustila kolem kotníků a purpurová barva šatů zvýrazňovala bledost pokožky. Všiml si, že zářivé modrošedé oči, orámované hustými dlouhými řasami, se na něj upírají se zvědavostí.

„Slečno Marshová,“ kývl na pozdrav Marcus.

„Lorde? Přál jste si mě vidět?“ Zastavila se nedaleko psacího stolu, stála se vzpřímenými rameny, hlavou mírně nakloněnou na stranu a rukama spojenýma za zády.

Vypadá zajímavě, pomyslel si. Nedalo se říct, že by byla přímo krásná, přesto ho něčím přitahovala. Jemné ženské rysy, zrůžovělé tváře, plné rty, světle hnědé obočí a malý rovný nos ji činily atraktivní a trochu tajemnou. Chvíli si ji tiše prohlížel, ale po chvilce se přinutil odtrhnout od ní oči.

„Posaďte se, prosím.“ Obrátil se zpátky k oknu a ruce si založil na hrudi, poslouchal, jak sukně zašustila, když si sedala.

Místnost naplnilo tíživé ticho, než byl Marcus schopen soustředit myšlenky, aby pokračoval.

„Kdy si vás matka najala?“ začal.

Mary si odkašlala. „Domluvily jsme se už loni v létě. Ale sem do Baybridge House jsem přijela až v lednu.“ Odmlčela se a pak dodala: „To jsem tu začala pracovat.“

Málem se usmál, když si uvědomil, že dívka je velmi nervózní. Tedy aspoň si to myslel.

Dál se díval z okna. „A vaší prací bylo…?“

Znovu slyšel zašustění sukně a bojoval s chutí otočit se a podívat se na ni.

„Měla jsem pomáhat hraběnce se svatebními přípravami a pro komtesu nachystat výbavu a ušít svatební šaty,“ vysvětlila Mary.

Tohle byla odpověď, kterou měla zjevně připravenou pro ty, již se na její přítomnost museli zeptat, a přitom je vůbec nezajímalo, co skutečně Mary na Baybridge House dělá. Její slova ho proto neuspokojila, protože vůbec nevysvětlovala, jaké byly její opravdové povinnosti.

Pomalu se otočil a zadíval se jí do obličeje. Tváře jí zrůžověly a všiml si, jak pevně si tiskla prsty v klíně. I když navenek vypadala klidně a dívala se mu do očí.

„Zabýváte se tím profesionálně?“

Mary uhnula pohledem a zaměřila se na zeď, na níž visely porcelánové talíře. Pak se znovu podívala na hraběte a pokrčila rameny. „Je to moje práce.“

„A je dobře placená?“

„Plat odpovídá mým potřebám.“

Proč mám ksakru pocit, že má své odpovědi připravené ještě dřív, než se jí stačím zeptat? pomyslel si Marcus. „Takže jestli tomu dobře rozumím, šijete svatební šaty pro náročné ženy a elegantní šaty pro dámy, které si mohou dovolit zaplatit to, co požadujete?“

Zamrkala, otevřela ústa nejprve naprázdno a teprve potom odpověděla: „Navrhuji a připravuji celou výbavu – ložní prádlo, ubrusy, ubrousky, prostírání… a samozřejmě svatební prádlo a šaty pro dámy, které si mohou dovolit moje služby. Zaměstnávám dvě švadleny, ty pracují se mnou, a pokud je to nutné, sama se do šití také pustím.“

Zase mu odpověděla tak vyhýbavě! Chvíli vyčkával a pak zeptal: „Těmi svatebními šaty máte na mysli, že jste něco jako módní návrhářka?“

Mary už otázky unavovaly a navíc ji udivovalo, že se o to vůbec zajímá. „Ne, nenavrhuji normální šaty, jako to dělají módní návrhářky, ale zásadně jenom… šaty pro nevěstu. A prádlo.“

Chvíli mu trvalo, než mu význam posledního slova došel. „Máte na mysli… intimní prádlo?“

„Máte ve zvyku klást impertinentní otázky, které přivádějí vaše zaměstnance do rozpaků?“ odsekla mu podrážděně.

Otázka ho zarazila ze dvou důvodů. Za prvé, že měla tu drzost se ho na něco takového zeptat, a za druhé to byl význam oněch slov, z nichž mu došlo, že to byl vlastně on, kdo ji najal. Bylo to logické – vše se zde dělo jeho jménem, jménem hraběte z Rennu. Vůbec mu to ale nedošlo. Byl už příliš dlouho pryč.

Marcus si protřel oči, unavené po probdělé noci, a došel k psacímu stolu. Odtáhl velké křeslo potažené zelenou kůží a snažil se v něm pohodlně usadit. Zdálo se, že se mu to příliš nedaří.

„Omlouvám se, slečno Marshová,“ řekl stroze. „Neměl jsem v úmyslu vás přivádět do rozpaků. Jistěže tu máte určité povinnosti a jsem si jistý, že je plníte velmi dobře.“

Mary pozvedla jedno obočí, jako by o jeho odpovědi přemýšlela, a tiše zamumlala: „Děkuji.“

Marcus teď jenom s obtížemi přemáhal smích. Všiml si, že Mary sedí vzpřímeně a snaží se potlačit zvědavost. Svým způsobem ji obdivoval, protože většina žen, s nimiž se stýkal, se před ním chovala ostýchavě. Jejich chování ho ovšem nudilo. Mary pro něj byla vítanou změnou, protože mluvit se ženou, která se nebojí vyjádřit názor, bylo pro něj neobvyklé.

Naklonil se dopředu, lokty opřené o vyleštěnou desku stolu, prsty propletené, a zadíval se jí do očí. Usoudil, že bylo dost špičkování a že je čas začít téma, kvůli němuž ji sem zavolal.

„Jak jste asi pochopila, slečno Marshová, mám určité problémy vyrovnat se se sestřinou smrtí. Chtěl jsem s vámi mluvit, protože byste mi mohla pomoct odhalit, co se vlastně stalo ten den, a vlastně i předtím, než sestra zemřela.“

Podíval se na ni. Mary se zamračila a pak zakroutila hlavou.

„Je mi líto, lorde, ale nerozumím vám.“

To očekával. Upřímně se na ni podíval, zhluboka se nadechl a nahlas pronesl slova, která – jak předem věděl – ji naprosto šokovala.

„Mám za to,“ zašeptal, „že za Christininou smrtí stojí něco mnohem víc než jen to, že uklouzla a udeřila se do hlavy o toaletní stolek, když padala. Nebyla to totiž žádná nemotorná holka. A kromě toho, mám pár informací, které napovídají, že v poslední době, před tím, než zemřela, si s něčím dělala velké starosti. Byl bych velmi rád, kdybyste mi pomohla odhalit, co to bylo.“

Venku se vítr prohnal kolem okenic a rozezvučel okenní tabulky. Mary se ani nepohnula, výraz v obličeji měla naprosto nečitelný. Ale v jejích očích si všiml slabého záblesku… něčeho. Nedal by sice za to ruku do ohně, ale domníval se, že Mary moc dobře ví, o čem tu teď mluví.

„Nejsem si jistá, zda vám s něčím mohu pomoci,“ zamumlala po chvilce zaváhání. „Mohu vám vylíčit, co o tom vím, kde jsem v ten den byla a co jsem dělala. Mohu vám říct jen to, co jsem řekla policistovi, který to vyšetřoval. Ale jsem přesvědčená, že nic víc vám poskytnout nemohu.“

Kromě toho, co bylo na první pohled zřejmé, že by poskytnout mohla. Poprvé od návratu si přál, aby Mary Marshová byla stará a ošklivá. Rozhodně by mu to ulehčilo následující týdny, které hodlal na panství strávit.

Už jen fakt, že jeho podezření nepovažovala za naprostý nesmysl, ho ale potěšil. Pohodlně se usadil v křesle a pozoroval ji. Tenký pramínek vlasů jí unikl z účesu a kolem ucha jí splýval dolů. Všiml si, že nenosí žádné náušnice. Oblékala se však velmi elegantně do drahých šatů – na najatou pracovnici až příliš. Marcus si v tuto chvíli uvědomil, že přestože mu Christine v dopisech přesně popsala její vzhled a chování, o její inteligenci a duši nevěděl vůbec nic. Ze sestřiných dopisů však věděl, že Christine Mary důvěřovala. Kromě toho, že věděl, že se bez její pomoci neobejde, ho tahle tajemná žena i přitahovala.

„Slečno Marshová,“ začal a nervózně poklepával prstem na desku stolu. „Chápu, že vás události posledních dní rozrušily a že jste rozhodnutá vrátit se zpátky do Londýna. Jestliže je to skutečně vaše přání, není v mé moci vás tu nadále držet.“ Vzal do ruky slonovinový nůž na otevírání dopisů a pohrával si s ním. Zamračeně přitom o něčem přemýšlel.

„Poslední dobou mi Christine často psala a její dopisy byly zvláštní a daly se z nich vyčíst obavy. Poslední dopis, který jsem od ní dostal, byl dokonce plný zoufalství, bezmoci, pocitů marnosti a strachu. Na to jsem u ní nikdy předtím nebyl zvyklý. Christine, tak jak jsem ji znal, se ničeho nebála.“

Možná, že Marcus trochu přeháněl, ale chtěl, aby Mary pochopila, že tu cítí něco podezřelého. Dívka, sedící na druhé straně stolu, sklopila zrak a zamyšleně se dívala na ruce v klíně.

„Měla jste pocit, že se Christine něčeho bojí?“ zeptal se téměř šeptem.

Po chvíli zatřásla hlavou. „Ne, i když jsem si všimla… Já nevím, snad byla ten poslední týden před tou nehodou vůči mně a některým svým přátelům… podrážděnější. Jako by byla z něčeho nervózní… neklidná.“ Mary se mu podívala do očí. „Myslela jsem si, že je to kvůli svatbě… kvůli manželství s vikomtem z Exeteru. Nevěsty obvykle bývají rozrušené z blížícího se svatebního dne.“

Všiml si, jaké použila slovo. Nehoda. On o tom měl své pochybnosti, byť si pořád nedokázal sám vysvětlit, z čeho pramení. Naklonil se k ní ještě blíž a rozhodl se změnit taktiku.

„Řekněte mi, co dělala ten poslední týden.“

Pokud si Mary vůbec všimla, že změnil způsob konverzace, nedala to nijak najevo. Pokrčila útlými rameny a začala mluvit.

„Jak už jsem řekla, zdálo se, že je… znepokojená. Byla pořád taková zamyšlená, když jsme byly spolu. Upřímně řečeno, lorde, můj vztah s komtesou Christine byl na úrovni sloužící a zaměstnavatelky. Vycházely jsme spolu sice dobře, ale nikdy mi nesvěřila nic, co by mě znepokojilo tak, abych se obávala o její bezpečnost. Anebo abych si myslela, že je něco v nepořádku.“

Dokonalá odpověď, která mu neposkytla vůbec žádnou konkrétní informaci. Nedozvěděl se nic ani z jejích slov, ani z výrazu ve tváři. Instinktivně vycítil, že před ním něco tají.

„Takže,“ pokračoval dál, „můžete mi tedy říct, co se vlastně stalo ten poslední den?“

Mary se zhluboka nadechla, jako by se připravovala říct mu vše do podrobností tak, jak to říkala vyšetřujícímu policistovi.

„Ráno jako obvykle vstala kolem deváté hodiny a myslím, že si nechala přinést snídani do postele. Já ji ten den viděla až kolem jedenácté hodiny. Společně jsme strávily asi dvě hodiny a pak jsme šly na oběd. Ona obědvala s bratrem a matkou, já šla dolů do kuchyně a jedla se sloužícími. Pak jsem ji viděla – to už byly skoro čtyři hodiny odpoledne, krátce před tím, než se servíroval odpolední čaj… když jsem ji… když jsem ji našla.“

„Chápu.“

Nepříjemný moment pominul, Mary si nervózně poposedla v křesle.

„A proč jste se měly sejít?“ vyzvídal Marcus. „Jakou měla náladu to dopoledne?“

„Zkoušela si prádlo a upravovala jsem jí korzet pod svatební šaty. Jakou měla náladu…?“ Mary sklonila hlavu a zamračila se. „Abych pravdu řekla, zdálo se mi, že toho dne příliš mluvila, ačkoliv – jak už jsem povídala, byla nervózní z nadcházející svatby.“

„O čem?“

Mary maličko nadzvedla obočí. „Promiňte?“

„O čem jste spolu mluvily?“

„Ach, vedly jsme jen takové ženské řeči.“

Marcus opanoval zlost. „Jaké řeči?“

Mary přimhouřila oči. „Pokud se dobře pamatuju, lorde Longfellowe, mluvily jsme o manželství a jak se chovat, aby žena po celou dobu zůstala pro muže přitažlivá.“ Podívala se na něj prázdným, nicneříkajícím pohledem. „Jsem si jistá, že víte, o čem mluvím.“

Sice nevěděl, ale nechtěl její poznámku komentovat. „Vy jste už byla vdaná?“

Ta otázka z něj vypadla, aniž by o ní nějak přemýšlel. Jakmile ji vyslovil nahlas, její zrudlé tváře mu napověděly, že byl příliš dotěrný. Nevěděl proč, ale Mary ho přitahovala a chtěl se o ní dozvědět co nejvíc.

Napřímila se a pevně sevřela rty předtím, než na nevhodnou otázku odpověděla. „Ne, ale to sem vůbec nepatří.“

Opřel se v křesle, které pod jeho vahou zaskřípalo, a pečlivě si ji prohlížel. „To, co jste Christine řekla, nebo spíš to, co prozradila ona vám v den své smrti, by mohlo pro mě být velmi důležité. Chci zjistit, proč sestra zemřela.“

Mary si ho chvíli zkoumavě prohlížela, což ho trochu znepokojovalo. Pod jejím pohledem se mu krev vařila v žilách a srdce bušilo jako zvon. Ale ani se nepohnul.

„Nechápu, jak by se rozhovor dvou žen o tom, že vášeň mužů po svatbě většinou velmi rychle ochladne a co by měly ženy dělat, aby si muže udržely, mohl týkat skonu komtesy Christine.“ Odmlčela se a pak důrazně dodala: „Lorde.“

Její drzost ho znepokojovala. Ne, to přitažlivost jejích očí ho provokovala… Její smělost a na ženu neobvyklé výroky v něm vyvolávaly pocity marnosti a zároveň hněvu. Musel si však přiznat, že stejně jako většina mužů ženám příliš nerozuměl. Tahle zvláštní dívka ho však přitahovala a chtěl ji poznat blíž, i když bylo pravděpodobné, že na Baybridge House už dlouho nezůstane. Co si povídala s jeho sestrou v soukromí, mu bylo vlastně úplně jedno. Ale věděl, že v Christinině životě se v posledních měsících cosi změnilo. A byl rozhodnutý zjistit, co to bylo.

„Slečno Marshová,“ spustil klidně. „Nechci strkat nos do vašich soukromých záležitostí a rozhovorů, nebo dokonce do vašeho osobního života. To je vaše věc. Ale sestra zemřela a myslím, že by mohlo pomoci ke zjištění, proč se to stalo, kdybyste se mnou raději spolupracovala, než abyste stála proti mně.“

Zdálo se, že jí jeho slova zaskočila, protože v obličeji se jí objevil překvapený výraz. Na chvíli se mezi nimi rozhostilo ticho, napětí v místnosti by se dalo krájet. Mary se nevědomky přikrčila a zapadla do křesla ještě hlouběji. To Marcuse ujistilo v tom, že žena sedící naproti němu ví víc, než co už řekla, a že události posledních dní ji znepokojují stejně jako jeho.

„Omlouvám se, lorde Longfellowe,“ odpověděla tiše. „Začnu tedy úplně od začátku a doufám, že to napomůže ke zjištění pravdy o smrti komtesy Christine.“

Kéž by všechny ženy byly tak rozumné a nechaly se tak snadno přesvědčit ke spolupráci, pomyslel si. „Tak povídejte,“ vyzval ji a doufal, že na ni nebyl příliš tvrdý.

Mary si nervózně poposedla a prohlížela si v klíně sepjaté ruce. Zamračila se, pak se najednou zvedla a otočila se. Došla ke stěně pracovny, na níž visely porcelánové talíře.

Marcus ji pozoroval, studoval její profil, jemnou linii brady, štíhlý a dlouhý krk, pevné poprsí… napadlo ho, zda jsou její ňadra tak pevná a plná, jak se na první pohled zdají, nebo zda je to způsobeno korzetem, který má pod taftovými šaty –

„Myslím, že v poslední době už neměla vikomta z Exeteru příliš ráda,“ začala váhavým tónem, „a bála se to přiznat paní hraběnce. Bála se to říct komukoli.“

Slova ho vytrhla z myšlenek nesouvisejících s jeho sestrou zpátky do reality a soustředil se na to, co Mary říká. Naklonil se dopředu a opřel se lokty o stůl. „Můžete mně o tom říct víc?“

Mary se objala kolem pasu, jako by se potřebovala zahřát, a stále si – s přehrávaným zájmem – prohlížela porcelánové talíře. „Moc toho nevím. Spíš to byl jen takový můj pocit. Já… všimla jsem si, že ať už byl jejich vztah před zásnubami jakýkoli, po nich se mezi nimi něco změnilo.“

„Co vám přesně řekla?“ zeptal se.

Mary se zhluboka nadechla a potřásla hlavou. „Nebylo to nic, co by mi pověděla přímo, lorde Longfellowe, ale spíš to, co mi nepověděla.“

Marcus málem skřípal zuby. Místo toho si ale jen nervózně třel spánky. „Slečno Marshová –“

„Já vím, nevyjadřuju se příliš jasně, že?“

Marcus překvapeně zamrkal a nevěděl, co by měl na tuhle upřímnost říct.

Otočila se k němu a spustila ruce podél těla. Prázdně se usmála. „Nezapomínejte, lorde Longfellowe, že komtesa Christine a já jsme nebyly přítelkyně v pravém slova smyslu. Ale obě jsme ženy, takže jsme si myšlenkami byly blízké. V posledních letech jsem se stýkala při své práci se spoustou žen, takže vím, že nevěsty se vždy červenaly a chvěly očekáváním, zářily vzrušením z nadcházejícího manželství a byly natěšené, až konečně budou moci být se svým vyvoleným o samotě… Některé z nich byly nervózní, nebo dokonce rozzlobené na to, koho jim rodiče vybrali za manžela.“

Pomalu došla až k němu s hlavou skloněnou v zamyšlení. „Ale vaše sestra se chovala úplně jinak. Způsobem, který nedokážu přesně popsat. S vikomtem téměř nemluvila, stejně tak jako se mnou či s někým jiným, pokud vím. A pokud se s někým dala do řeči, její slova byla… já nevím, jak to vyjádřit. Plná smutku? Zlosti? Nebo snad jakéhosi druhu strachu? Odporu? Já opravdu nevím… v jejím hlase bylo něco, co nedokážu definovat.“

Marcus se ztuhle opřel v křesle a povzdechl si. To, že by Christine měla nějaké pochybnosti o snoubenci, nebo že by vůbec pochybovala o nastávajícím manželství, bylo tou poslední věcí, která by ho v souvislosti s její smrtí napadla. Vikomta znala už od dětství, a že se nakonec zasnoubí a vezmou, bylo jasné snad každému, kdo je znal, už dlouhá léta. I Christine s tím počítala. Panství vikomta z Exeteru sousedilo s hrabstvím Renn a jeho rodina vlastnila už několik generací sousedící kaolínový důl. Bylo tedy logické, že spojení těchto dvou mladých lidí je naprosto ideální. Baudwinovi, vikomtu z Exeteru, bylo kolem pětadvaceti, pocházel ze šlechtického rodu, byl vzdělaný a chytrý. Christine pro něj měla vždy slabost a měla ho ráda. Marcus měl Baudwina také rád a kdykoli pobýval doma, navštívil ho. Spojením těchto dvou šlechtických rodů by se posílil podíl v kaolínových dolech v St. Austellu. A tohle bylo každému, i Christine, jasné.

„Svěřila se vám někdy Christine s nějakými pochybnostmi a pocity?“ zeptal se Marcus tiše.

Mary zakroutila hlavou a sevřela ruce v pěst. „Ne, to doopravdy nesvěřila.“ Stiskla pevně rty, ale pak dodala: „Ale ta změna v jejím chování byla poměrně rychlá, lorde. Když jsem sem do Baybridge přijela, chovala se Christine jako mladá dívka, která se nemůže dočkat, až se vdá. Navštěvovala různé večírky s vikomtem, kde ho představovala jako svého snoubence, zúčastňovala se odpoledních čajových dýchánků, které pořádala vaše matka, smála se a zdálo se, že je připravená stát se vdanou paní a změnit od základů život. Byla možná trošičku nervózní, ale to je před svatbou naprosto normální. Během několika týdnů se to ale všechno změnilo, přestala se smát, byla podrážděnější, nikomu ale neřekla proč.“

A pak najednou byla mrtvá.

Marcus polkl a zadíval se na vyleštěnou desku stolu z ořechového dřeva, tělo měl ztuhlé, myšlenky mu v hlavě vířily. Byl zmatený, podrážděný… bezmocnost, kterou cítil, ho ubíjela. Ale nesměl dovolit, aby ho smutné vzpomínky na sestru zlomily. Nesmím před nikým dát najevo své pocity, zvlášť ne před touto ženou, kterou ani pořádně neznám, pomyslel si.

Zhluboka se nadechl a vytáhl z horní zásuvky stolu jeden z posledních dopisů, které mu sestra napsala. Držel ho před sebou, studoval úhledné dívčí písmo, pro Christine tak charakteristické. Měl pocit, jako by tu byla s nimi. Jako by držel kus jejího já… Najednou změnil rozhodnutí a nepodal dopis Mary, aby si ho přečetla. Bylo v něm příliš osobních názorů a pocitů. Věděl, že kdyby jí dal dopis přečíst, bylo by to příliš bolestivé.

„Tenhle dopis jsem dostal od Christine krátce před tím, než zemřela. Píše v něm, že se obává budoucnosti, že z ní má strach. Svěřila se mi také, že vy jste jediná osoba, které tu v Baybridge House může důvěřovat, ale že hned po svatbě se vracíte do Londýna.“ Podíval se na ni. „A pak mě naléhavě žádala, abych se ihned vrátil domů.“

Hlas mu zněl prázdně, dutě, zdálo se, jako by se odrážel jako ozvěna od stěn, obložených dřevem. Mary nic neříkala. Vzduch v místnosti byl plný napětí a energie, která v ní vyvolávala chvění. Marcus měl najednou pocit, že už déle nevydrží sedět. Rychle vstal, otočil se a vydal se k oknu. Hleděl do dálky na moře prázdnýma očima, takže vůbec neviděl, jak šedavé vlny narážejí na skaliska a tříští se ve zpěněné vodotrysky, aby dopadly zpátky na hladinu. Nervózně sepjal ruce za zády a vypjal ramena.

„To je ten problém,“ pronesl vážně. „Každopádně se sestra dlouho něčím velmi trápila, než zemřela za tak podivných okolností. A my dva jsme jediní, kteří si toho všimli. I když jsem ještě nemluvil s vikomtem, třeba o tom také něco ví. Ale jak se zdá, matka ani bratr o Christinině trápení neměli ani potuchy.“ Ztišil hlas, ale neotočil se, stále upřeně, avšak nepřítomně hleděl na široširou vodní plochu. „Nemyslím si, že její smrt byla náhoda. Chci zjistit, co se za tím skrývá, proč se to stalo. Abych to zjistil, potřebuju vaši pomoc, slečno Marshová.“

Mary se na něj dívala, nebyla schopná se ani pohnout, jeho upřímnost ji překvapila. Měla pocit, jako by se snažil vrátit Christine život. Chvíli nevěděla, co na to říct. Z hraběte z Rennu sice vyzařovala síla a moc, ale v tuhle chvíli nebyl tak autoritativní a krutý, jak ho vnímala předtím. Došlo jí, že mu sestra chybí, a soucítila s ním. A najednou, jakoby mávnutím proutku, vše pochopila.

„Vy jste neodjel z Káhiry kvůli Christinině svatbě. Ani kvůli tomu, že zemřela, že?“ spíše prohlásila, než že se jenom zeptala, tiše. „Vy jste se sem vydal, abyste jí pomohl.“

Neotočil se, ani se nepohnul, ale Mary v hloubi duše věděla, že její slova na něj hluboce zapůsobila. Po chvilce ticha chraplavě odpověděl: „Už když jsem v Plymouthu vystupoval z lodě, jsem věděl, že je příliš pozdě.“

Mary si představila, jak se asi musel cítit, když se po tak dlouhé cestě dozvěděl, že sestře už nemůže pomoct. Přijel o necelé dva týdny později. Zpráva o její smrti ho musela naprosto zničit.

„Je mi to tak líto,“ zašeptala.

Vítr se proháněl kolem cihlových zdí Baybridge House, okenice vrzaly v pantech a s hlučnými ranami narážely do zdí. Marcus stál nehybně u okna a pozoroval rozbouřené moře a těžká šedá mračna, honící se nad ním.

Ani Mary se nemohla pohnout, dívala se na dopis položený na stole a rozhodovala se, co má udělat. Nechtěla ho tu nechat v téhle chvíli samotného, současně by však nejraději utekla do soukromí svého pokoje. Znovu se zadívala na talíře na zdi – byly tam nejméně dvě desítky z těch nejlepších kusů, vyrobených v rodinné firmě, v nejrůznějších barvách a tvarech, jaké si člověk dovede představit. Dávaly v téhle tmavé a chladné místnosti na odiv svou krásu. Mary se zachvěla.

„Byl jsem za Christine zodpovědný, spoléhala se na mě,“ chladný hlas prořízl ticho v místnosti. „Byla nejmladší z téhle rodiny, tak jemná a zranitelná. Miloval jsem ji. Proto musím zjistit, co se stalo. Co ji tak vystrašilo? Vyděsilo ji to natolik, že se mi s tím v dopisech ani nesvěřila. Je moje povinnost uctít její památku.“ Odmlčel se. „Možná, že to ani nesouviselo s její smrtí, ale musím vědět, proč byla tak vyděšená. A protože vy jste byla jediná, komu tu důvěřovala, žádám vás, slečno Marshová, abyste tu zůstala jako můj host a pomohla mi.“

Nechtěla mu pomáhat, neměla důvod se tu déle zdržovat. Intuice jí napovídala, aby v Baybridge House nezůstávala, varovala ji před členy rodiny Longfellowových. Cítila, že přítomnost hraběte z Rennu na ni bude mít neblahý vliv.

Odmítnout jeho žádost však nedokázala. Tichý a slabý hlásek kdesi uvnitř ní říkal, že je vlastně ráda, že ji hrabě požádal, aby tu zůstala. Líbilo se jí tady a navíc tím alespoň získá trochu víc času, než se znovu setká s vlastní rodinou. A ten odklad se jí v tuhle chvíli náramně hodil.

Konečně se hrabě přestal dívat z okna a otočil se k ní. Zkoumavě si ji prohlížel a čekal, co mu odpoví. Mary se pod jeho pohledem necítila příliš příjemně. Uvědomila si, že se mezi nimi vytváří jakýsi druh vztahu, který nedovedla popsat. Přátelství? Společné zájmy? Ale ať už se jí tenhle vztah líbil, nebo ne, prostě tu vznikl. Marcus ji k sobě přitahoval.

„Nevím, jestli pro vás budu moci něco udělat –“

„Prosím.“

Už víc nepotřebovala, aby ji přesvědčoval.

„Myslím, že byste si nejdříve měl promluvit s vikářem,“ zamumlala a povzdechla si. „Vaše sestra se s ním v posledních dnech několikrát setkala.“

Marcus chvíli mlčel, jen se na ni díval pohledem, který ji rozpaloval.

„Dobře, zajdeme za ním společně, slečno Marshová,“ odpověděl a krátce přikývl. „Zařídím to.“

Mary se znovu objala kolem pasu. „Máte v plánu ještě něco dalšího?“

Přimhouřil oči. „Jak dlouho se tu hodláte zdržet?“

Z nějakého důvodu jí připadala ta otázka příliš osobní. „Zůstanu tu tak dlouho, dokud mě budete potřebovat. Myslím, že to nebude proti společenským konvencím, protože naše matky bývaly kdysi velmi dobré přítelkyně. Navíc jsem původně stejně počítala s tím, že se do Londýna vrátím až někdy během července.“

Marcus se na ni překvapeně podíval a Mary si uvědomila, že nikdy neuvažoval o tom, že by její pobyt v Baybridge House mohl být společensky nevhodný.

„Díky,“ odpověděl poněkud úsečně.

Pocit trapnosti se znovu vrátil a Mary nevěděla, jak by měla odpovědět.

„Promluvím si s hraběnkou z Rennu,“ dodal Marcus. „Jsem si jistý, že bude mít radost, že zůstáváte v Baybridge House.“

Mary pochopila, že jejich rozhovor je u konce, a byla ráda.

„Dobrá, lorde Longfellowe.“

Marcus stál, pozoroval ji s rukama sepnutýma za zády. Zdálo se jí, že mu přes obličej přeběhl jakýsi stín pochybností, hned nato ale zase zmizel.

„Prosím, dejte mi vědět, kdybyste objevila cokoliv, co by mohlo být pro objasnění Christininy smrti důležité, slečno Marshová.“

„Určitě vás budu informovat.“

„Tak hezký den, slečno Marshová.“

Mary se maličko uklonila. „Vám také, lorde Longfellowe.“

Otočila se a s grácií vykročila ke dveřím. Snažila se ignorovat jeho pohled, který jí propaloval kůži.

Hluboko v duši pocítila zvláštní předtuchu.

KAPITOLA
TŘETÍ

Baybridge House

28. července 1854

…poslední dobou jsem tak unavená. Vím, že si myslíš, že se příliš zabývám všemi těmi nicotnostmi, ale abych byla upřímná, drahý bratře, mám toho teď opravdu hodně na starosti. Do svatby s vikomtem mi zbývá ještě skoro rok, ale mezi matkou a jím už vznikají různé napjaté situace. Baudwin chce jednu věc, matka zase něco úplně jiného. Někdy mám pocit, jako bych se toho všeho ani neúčastnila, jako by mě nikdo vůbec neposlouchal…

Baudwin Fife, vikomt z Exeteru, propustil komorníka a zadíval se na sebe v zrcadle vedle šatní skříně. Nevynikal přílišnou výškou, ale poměrně svalnatá hruď a ruce tento nedostatek kompenzovaly. Vzhled mu starosti nedělal. Byl dost hezký a věděl to. A navíc existovala spousta žen, jež byly menší než on. Nikdy neměl problémy se ženami, věděl, že je přitahuje, a dlouho věřil, že tomu tak bude i nadále. Snoubenka, která nedávno záhadně zemřela, mu ovšem život zkomplikovala. Čekalo ho totiž období smutku, hned po něm byl ale rozhodnutý si najít někoho jiného. Lidé umírají, ale život jde dál. A on potřeboval ženu, aby se o něj starala a porodila mu dědice, který dál ponese jeho šlechtické jméno. Bylo mu skoro šestadvacet a byl připravený se oženit. To si také přáli jeho rodiče a po pravdě řečeno, v jeho věku se to od něj již očekávalo.

Christine mu chyběla – její smrt ho zaskočila a šokovala. Byla tak mladá, plná energie a života. Bylo těžké uvěřit, že zemřela… tak nečekaně, za tak podivných okolností. Ta nehoda byla špatně načasovaná. Baudwin si všiml, že poslední dobou se chovala divně, byla podrážděná a náladová. Nechtěla s ním o tom mluvit, což možná bylo lepší, protože Baudwin nechápal ženskou logiku a chování žen považoval za výstřední.

Nadechl se a sáhl po čerstvě nalité sklence oblíbené drahé whisky, stojící na toaletním stolku. Dlouze se napil, vychutnával si tu silnou aromatickou vůni, a pak polkl. Ani ne za půl hodiny měl vyrazit na večeři k vikáři Coswellovi a jeho ženě a nechtěl se opozdit. Nikdy nikam nechodil pozdě. Lidé v St. Austellu byli zvyklí na určitá pravidla místních šlechticů a Baudwin je rozhodně nechtěl porušovat. Nedochvilnost nesnášel.

Nebyla to večeře, která by se konala na jeho počest. Pečlivě ji naplánoval a pozval se k vikáři sám hned, jak se dozvěděl, že se domů vrátil hrabě z Rennu. Tahle zpráva ho překvapila mnohem víc než Christinina smrt. Nečekal, že se hrabě ještě někdy v Cornwallu objeví. Byl přesvědčený, že ani dlouho dopředu plánovaná svatba jeho sestry ho domů nepřivede. Věděl, že Marcus svým šlechtickým titulem opovrhuje, že ho jeho panství nezajímá, že touží jen po dobrodružství – nebo po čemkoli, co ho vlastně přitáhlo do divoké Afriky –, a doufal, že tomu tak bude i nadále.

Svatba s Christine, komtesou z Rennu, mu měla zajistit, že se jeho majetek pěkně rozroste. A navíc mu měla poskytnout dědice, který dál ponese jméno Fife. To, že by si vzal Christine, by mu přineslo velký užitek – stal by se jedním z největších a nejzámožnější šlechticů v Cornwallu. Teď, když jeho snoubenka zemřela, se mu tahle představa zhroutila jako domeček z karet a Baudwin musel vše přehodnotit. Bude si muset pořádně rozmyslet, kdo bude jeho další vyvolenou. Samozřejmě bude velmi těžké najít někoho tak bohatého a vhodného, jako byla komtesa Christine Longfellowová. Starosti mu navíc dělal hrabě, který jistě bude mít spoustu dotěrných otázek. Bude se na něj muset připravit.

Naposledy se podíval do zrcadla, aby zkontroloval svůj vzhled. Měl na sobě černý smuteční oblek, padl mu jako ulitý. Hodil do sebe poslední doušek whisky a špičkami prstů si uhladil hustý kaštanově hnědý knír. Pak se otočil a s velkou sebedůvěrou vyšel ze šatny. Ať už večer bude sebenepříjemnější, musí zjistit, co ví vikář o Christinině podivném chování v poslední době před smrtí. Musí z něj všechny informace vytáhnout dřív než hrabě. Nebyla to otázka nedůvěry a podezíravosti, ale spíše otázka obezřetnosti. A Baudwin byl vždycky obezřetný.

Měl ale chvíli, aby si dal ještě jeden drink. Aby se uklidnil, než vyrazí na cestu.

KAPITOLA
ČTVRTÁ

Baybridge House

10. srpna 1854

…dostala jsem velikou zimnici. Hrom do toho! Matka se samozřejmě obávala, že mám zápal, a já jsem odmítala se s ní dohadovat. Navíc bylo naprosto bezútěšné počasí, což všechno ještě zhoršovalo. Ale s vikomtem z Exeteru jsem stihla navštívit vikáře Coswella, abychom si domluvili svatbu na příští jaro. Je toho tolik co zařizovat! Vážně, drahý bratře, už se moc těším, až ta doba rychle uplyne a budu moci vikomta nazývat svým manželem…

Marcus složil velké tělo do křesílka potaženého brokátem broskvové barvy v salonku vikáře Coswella a Claudette, která byla už asi třicet let jeho manželkou. Znal oba už od dětských let, protože patřili mezi velmi dobré rodinné přátele. Pokud mohl z vřelosti přivítání usuzovat, byli oba velmi rádi, že do Cornwallu opět zavítal. Vikář s manželkou byli velmi přívětiví, oba trochu boubelatí, s prošedivělými vlasy a světlou pletí. Měli mezi sebou stále krásný vztah, což někomu ne příliš romantickému mohlo připadat až směšné. Bylo zřejmé, že si Mary Marshovou během jejího pobytu v Cornwallu velmi oblíbili, protože si hned při uvítání padli do náruče, aniž by ji Marcus musel představovat.

Při odpoledním čaji pak Marcus vysvětlil, že požádal slečnu Marshovou, aby mu pomohla zjistit, co sestra během posledních dní dělala a o čem mluvila. Mary také byla poslední člověk, který viděl Christine před tím osudný pádem, a zdálo se, že během posledních Christininých dní se obě mladé ženy velmi sblížily.

I když se snažil soustředit se na vikáře a jeho ženu a na jejich vyprávění, co věděli o posledních dnech Christine, jeho pozornost stále přitahovala slečna Marshová, sedící v křesílku vedle něj. Měla na sobě šaty ze švestkově modrého saténu a nadýchaná sukně se dotýkala Marcusových nohou. Mary seděla tak blízko, že se ramenem Marcuse téměř dotýkala. Usilovně se snažil vypudit z hlavy myšlenky na lákavé tvary jejích ňader a na štíhlou linii krku, jež obojí měl na dosah ruky. Seděla strnule, ruce měla způsobně složené v klíně, její chladná a vyrovnaná krása a elegance ovládala jeho mysl, i když zatím nevyslovila ani slovo. Rozčilovalo ho, že se v její přítomnosti nedokáže na nic soustředit.

Krátkou cestu do města jeli v jeho soukromém kočáře, ale jen proto, že celý den bylo pochmurno a pršelo. Marcus by sice raději šel pěšky, dokonce i v tom příšerném dešti, ale aniž by se jí zeptal, musel předpokládat, že ona dá přednost těsnému kočáru před chladným a mokrým počasím a skutečností, že šla-li by pěšky, zašpinila by si dlouhé šaty od bláta. Během cesty spolu téměř nemluvili. Marcus mlčení uvítal, protože stejně nevěděl, o čem by si s ní měl povídat. Ženy ho většinou znervózňovaly a nudily, protože se nedokázaly bavit o ničem jiném než o počasí nebo o jiných naprosto banálních záležitostech. Mary nemluvila o ničem a celou cestu se dívala z malého okénka, zatímco Marcus ji pozoroval a přemýšlel, proč se chová tak chladně.

Musel připustit, že se na ni dívá rád. Něčím ho zaujala, i když nebyl schopen přesně říct čím. Měla krásné, zářivé oči, štíhlou postavu – tedy pokud to mohl říct z toho, co zahlédl, protože obvykle na sobě měla tak bohatě řasené šaty, že se v nich téměř ztrácela. Teď, když seděl ve vikářově domě tak blízko ní, cítil se skoro nepříjemně. Nemohl se však rozhodnout, zda to bylo způsobeno tím, že se již dlouho nepohyboval mezi anglickými dámami, či snad tím, že si ho Mary vůbec nevšímala.

Marcus se v křesílku zavrtěl. Zlobil se na sebe, že na ni myslí v tak osobní rovině. Nepotřeboval, aby ho její přítomnost tak zaměstnávala. Neměl teď na ženy čas. A už vůbec ne na ženu, jež jako poslední viděla naživu jeho milovanou sestru. Na ženu, kterou požádal o pomoc.

Kde se toulají tvoje myšlenky?

S velkým sebezapřením se snažil soustředit se na plané tlachání nad šálkem odpoledního čaje. Sice nepochytil začátek konverzace, protože byl ztracený v myšlenkách, usoudil ale, že o nic nepřišel.

„To byl ale nabitý týden,“ poznamenala Claudette. Seděla vedle manžela na sedačce s přehozem s vyšitými růžemi broskvové barvy a zelenými lístky, které ladily se závěsy na oknech a stínidle lampy. Natáhla se ke stolku z dubového dřeva a vzala do ruky porcelánovou konvici zdobenou zlatými lístky – pravděpodobně výrobek z Rennova kaolínu – a začala nalévat zlatavou horkou tekutinu do čtyř stejně zdobených hrnečků. „V pondělí jsme tu měli na návštěvě slečny Grassleyové, ty dvě milé dámy ze sousedství. A ve středu nás poctil nečekanou návštěvou vikomt z Exeteru.“ Claudette zakroutila hlavou a usmála se. „Myslím, že jsme nikdy předtím neměli takový nával hostů. Tolik zábavy najednou. I když musím přiznat, že jsme si s nimi popovídali rádi, že drahoušku?“

„Ale jistě,“ souhlasil vikář a na rtech mu pohrával úsměv.

„Vaše návštěva je ale samozřejmě něco jiného, lorde Longfellowe,“ dodala, postavila konvici zpátky na tác a vzala do ruky nádobku na smetanu. „Byli jsme všichni moc potěšeni, když jsme se doslechli, že jste se vrátil do Rennu. I když to je za takových smutných okolností. Smrt vaší sestry nás nesmírně zarmoutila a chápeme, že chcete znát odpovědi, proč k tomu došlo. Je mi moc líto, že vaši rodinu postihla tak tragická událost.“

„Díky,“ řekl upřímně Marcus a kývl hlavou.

„Jak to snáší vaše matka?“ pokračovala Claudette a nabídla hostům smetanu. „Od pohřbu jsme ji neviděli.“

„Za dané situace to zvládá docela dobře,“ odpověděl formálně.

„Není pochyb, že váš návrat jí v téhle těžké době moc pomohl,“ dodala vikářova žena.

Marcus si uvědomil, jak se mu bezděky napjalo celé tělo. „Ano, je ráda, že mě má zpátky v Baybridge House.“

V místnosti se rozhostilo ticho a byly slyšet jen kapky deště dopadající na okenní tabulky a střechu. V salonku bylo teplo a dusno, Marcus koutkem oka zaregistroval, že Mary si v křesle poposedla a po spánku jí stéká kapička potu.

„Ještě pořád jsme z Christinina skonu otřesení,“ ozval se konečně vikář, potřásl hlavou a upřeně se díval do šálku s krémově bílým čajem. „Vikomta z Exeteru to ranilo nejvíce.“

Marcus se nadechl a Mary odložila lžičku na podšálek s hlasitým cinknutím. Vikářova slova jim oběma připomněla důvod, proč vlastně přijeli. Bylo načase položit některé otázky. Marcus si v hlavě srovnával myšlenky a skládal vhodná slova, a tak Mary začala první.

„Je vikomt v pořádku?“ zeptala se a zvedla šálek čaje. „Říkal jste přece, že jste se s ním tento týden setkali?“

Všichni kromě Marcuse se napili. Byl příliš napjatý a plný očekávání. Ale nesměl zapomínat hrát svou roli, přinejmenším předstírat, že je spokojený a uvolněný. Povzdechl si a také pozvedl šálek. K jeho překvapení vikářova žena servírovala výborný cejlonský čaj.

„Samozřejmě že vikomt drží smutek,“ opověděla po chvilce Claudette a zamračila se. „Zdá se, že je velmi nervózní… ale to je asi obvyklé u člověka, který tak tragickým způsobem ztratí snoubenku.“

„Jistě,“ přitakala Mary a položila hrnek na stůl.

„Hluboce Christine miloval,“ dodala ještě hostitelka.

„Jsem přesvědčená, že i komtesa ho milovala stejným způsobem,“ poznamenala rychle Mary. „Mluvila o něm velmi hezky.“

„A často,“ pronesl vikář, aniž by zvedl hlavu a podíval se na hosty.

Zdálo se, jako by napětí v místnosti ještě zhoustlo. Bylo ticho, všichni usrkávali z hrnečků horký silný čaj. Pak Claudette přisunula k hostům talířky s okurkovými sendviči a zázvorovými koláčky.

„Byl poněkud překvapen vaším návratem, lorde Longfellowe.“ Claudettin hlas prořízl ticho v místnosti. „Vyptával se, zda jsme již měli příležitost s vámi hovořit.“

Marcuse ta slova zarazila, ale zatím na ně nijak nereagoval. „Opravdu,“ spíše konstatoval, než aby se ptal.

Vikář pomalu přikývl, nakrčil šedivé obočí a pevně sevřel rty. „Jsem si jistý, že vás v brzké době navštíví, aby s vámi projednal určité… záležitosti.“

„Samozřejmě, budu ho očekávat,“ odpověděl Marcus a vzal si jeden koláček. „Také bych si s ním rád promluvil. Už je to hodně dlouho, co jsem ho viděl naposledy.“

„To samé říkal i vikomt, když u nás byl ve středu na návštěvě,“ přikývl vikář a polkl zbytek okurkového sendviče. „Je to neuvěřitelné, že jste se tak dlouho neviděli, když jsou si vaše rodiny tak blízké.“

Marcus si vzal druhý zázvorový koláček a nechal si jeho chuť rozplynout na jazyku. Uvědomil si, jaký má hlad. Zdálo se, že Mary na to není o moc lépe. Právě polkla sousto sendviče a už si brala zázvorový koláček. Potěšilo ho, že si se svou linií nedělá starosti a má stejnou chuť k jídlu jako on. Neměl rád ženy, které se nimraly v jídle, přesunovaly ho ze strany na stranu a jen uzobávaly.

Najednou si uvědomila jeho přítomnost vedle sebe. Zarazila se a podívala se na něj. Překvapilo ji, že ji pozoruje, místo aby se soustředil na rozhovor s vikářem a jeho ženou. Na chvíli se jejich pohledy spojily, ale Mary zamrkala a rychle se zadívala zpátky na talířek.

„Vaše zázvorové koláčky jsou vynikající, paní Coswellová,“ pochválila je Mary a položila zbytek koláčku na talíř.

Claudette se usmála a sklonila hlavu, jak bylo zvykem ve vyšší společnosti. „Jsem ráda, že vám chutnají. Dáte si ještě sendvič, lorde Longfellowe?“

„Díky,“ odpověděl a natáhl se ke stolku. Podvědomě vnímal, že ho Mary pozoruje, její pohled ho propaloval a svaly se mu napjaly. Dal si načas, než se znovu pohodlně usadil v křesle. Těšilo ho, že ji vyvádí z míry stejně jako ona jeho.

„Paní Coswellová,“ ozvala se opět Mary a odkašlala si. Znovu se vrátila k tomu, proč vlastně za vikářem přijeli. „Vím, že komtesa Longfellowová vás navštívila jen pár dní před tou nehodou. Velmi by mě zajímalo – a teď nechci být nějak dotěrná, samozřejmě –, zda se vám nezdála nějak rozrušená.“

Claudette se odmlčela a mračila se, jak přemýšlela. „No, abych pravdu řekla –“

Najednou se zarazila, jako by hledala ta správná slova, trhla sebou a po očku se zadívala na svého manžela, než pokračovala.

„Abych pravdu řekla,“ začala znovu a rozvážně. Položila hrnek čaje na stůl a ruce sepjala v klíně. „Myslím, že si Christine dělala starosti s nadcházející svatbou. Ale opravdu nevím, co ji mohlo tak znepokojovat. Zdálo se, že je neobvykle nejistá a nervózní, ale to nevěsty před svatbou bývají.“

Marcus cítil, jak se mu vnitřnosti sevřely zlostí. Tahle nic neříkající odpověď mu neposkytla vůbec žádné informace.

„Ano, to nevěsty bývají,“ souhlasila Mary věcně, jako by právě takovou odpověď očekávala. „Jednou z mých povinností je uklidňovat dívky a ženy, které mají před svatbou. Proto jsem také tady na Baybridge byla – abych pomohla komtese Christine připravit se na ten její velký den. Musím potvrdit, že před svatbou je opravdu nervózní asi každý.“ Mary usrkla čaj a pak zakroutila hlavou. „Jenom se tak ptám, protože slečna Longfellowová mi přišla… zdálo se mi, jako by se v posledních dnech komtesa Christine měnila před očima. Jako by se najednou začala něčeho velmi obávat. Prostě… myslela jsem si, že když vás tu navštěvovala, že se vám s těmi starostmi svěřila.“

Vikář se zhluboka nadechl a s řinkotem položil šálek na stůl. Důrazně se na ni podíval a pronesl: „Slečno Marshová, ani kdybych chtěl, stejně bych nemohl prozradit, s čím se mi slečna Longfellowová svěřila. Je to zpovědní tajemství, jak jistě chápete.“

Mary přikývla. „Ach, samozřejmě –“

„Ale moje sestra je mrtvá, Nilesi.“

Všichni se na Marcuse překvapeně podívali. Napjatá atmosféra v místnosti zhoustla a Mary přejel po zádech chladný závan vzduchu. Marcusovi bylo jasné, že čím konkrétnější bude pokládat otázky, tím neochotněji budou lidé odpovídat. Ale jedině tak se mohl dobrat pravdy.

Vikář zamrkal. „Snad se nedomníváte, že její smrt nějak souvisí s nadcházejícím manželstvím, že ne?“ vyhrkl a tvářil se zděšeně. „Policie celou tu nehodu pečlivě vyšetřovala, hrabě. A nepřišli na nic, co by bylo podezřelé.“

Marcus se zavrtěl v křesle. Odložil prázdný talířek na stolek a opřel si lokty o podpěrky křesla. „Vím jen, Nilesi, že ji něco velmi rozrušilo pár týdnů před tím, než zemřela. A také vím, že vás navštěvovala mnohem častěji než předtím.“ Naklonil se dopředu a ztišil hlas. „Oceňuji vaši diskrétnost, vikáři. Ale nemyslím si, že to, že mi nechcete nic říct, by teď mohlo něčemu přispět. Byl jsem pro Christine jediným mužem, kterého ve svém životě měla. A to i přes to, že jsem žil na jiném kontinentu. Otce nepoznala. Byl bych tedy velice rád, kdybyste mi pověděl, s čím se vám svěřila.“

Atmosféra v místnosti byla dusná. Po nepříjemně dlouhou dobu bylo ticho. Venku padaly provazce vody a tloukly do okenních tabulek hlasitým staccatem. V salonku se setmělo. Vikář pokrčil rameny, zbledl, sklopil zrak a s hraným zaujetím studoval vybledlý koberec.

„Samozřejmě, že máte pravdu, hrabě,“ začal rozvážně. „Vaše sestra odešla na nebesa a jediné, co tu po ní zbylo, jsou naše vzpomínky a její dobrá pověst.“ Krátce pokynul hlavou. „Ale nemůžu vám nikterak pomoci. Ani jako vikář, ani jako dlouholetý přítel vaší rodiny. I když bych vám chtěl říct vše, co byste potřeboval znát, nevím nic, co by vám mohlo pomoci odhalit pravdu. Komtesa Christine mi v těch posledních měsících neřekla nic, co by bylo důležité –“

„Kromě toho, co povídala asi tři dny před tím, než zemřela,“ vmísila se do hovoru Claudette tichým a třesoucím se hlasem. „To bylo naposledy, kdy mě přišla navštívit.“

V domě zavrzaly provlhlé trámy. Zdálo se, jako by najednou všichni zapomněli dýchat.

„Byla… velmi rozčilená,“ pokračovala vikářova žena. „Něco ji velmi zneklidnilo.“ Claudette zavřela krátce oči, ale hned je zase otevřela a znovu se podívala na Marcuse. „Jediné, co mi ale pověděla, lorde, bylo, že se velmi bojí budoucnosti. To jsou přesně její slova. Zeptala jsem se, čeho se obává, ale dál to nerozváděla a neřekla, co ji tak vyděsilo. Kdyby mi to vysvětlila, pověděla bych vám to.“

Marcus pocítil další nával zlosti a pevně sevřel ruce v pěsti. Ve spáncích mu tepala krev. Zase se nedozvěděl nic konkrétního, žádné nové informace, které by ho dovedly k tomu, čeho se sestra bála. Ani vikářově ženě neprozradila Christine nic víc, než co napsala jemu v posledních dopisech. Zdálo se, že nikomu neřekla nic podstatného. Bože, jsem pořád tam, kde jsem byl na začátku, pomyslel si Marcus.

Najednou ale koutkem oka zachytil krátkou výměnu pohledů mezi Claudette a Mary – mohlo to snad ukazovat na to, že ty dvě ženy vědí víc, než mu chtějí prozradit? Mohlo snad to malé kývnutí něco znamenat? Ale co? Obavy z něčeho neznámého? Tajemství, které s Christine sdílely?

Ten krátký pohled mu toho hodně naznačil. Buď obě ženy něco tuší, o čem on nemá ani ponětí, nebo si Christine svá tajemství do hrobu nevzala. Třeba jim opravdu prozradila, co ji trápilo a z čeho měla strach. Považovala je snad Christine za důvěrné přítelkyně? Nebo s nimi mluvila jako žena s ženou? Ta nejistota a touha dozvědět se víc Marcuse zneklidňovaly a rozčilovaly. Na druhou stranu v něm vyvolávaly smutek, že mu sestra nedůvěřovala natolik, aby se mu se svým tajemstvím svěřila.

„Řekli jste to všechno i policii?“ zeptal se Coswellových Marcus a z jeho pohledu bylo znát podráždění.

„Jistě, lorde,“ ohradila se okamžitě Claudette. „Ale znovu vám opakuji, že jsme si všichni mysleli, že její nervozita pramení z nadcházející svatby. Nic víc jsme v tom neviděli.“

Ale bylo v tom něco víc. Něco mnohem víc. Z počátku si myslel, že návštěva u vikáře mu odhalí pravdu, teď si byl ale jistý, že bude muset pátrat mnohem víc. Nehodlal však nechat své otázky bez odpovědí. Bude hledat pravdu, i kdyby ho to mělo stát spoustu času. Odhalí, čeho se sestra tak bála, že kvůli tomu zemřela.

Zhluboka se nadechl a pronesl: „Díky vám oběma. Hlavně za to, že jste s námi mluvili tak upřímně.“

„Jste u nás kdykoli vítán, hrabě,“ odpověděl vikář a z jeho slov Marcus pochopil, že návštěva je u konce. Když vstal, vikář ještě dodal: „I vy, slečno Marshová. Bude nám potěšením se s vámi opět setkat.“

Mary, která sledovala v tichosti celý rozhovor, vstala, kývla lehce hlavou a napřáhla ruku, aby se s vikářem rozloučila. „Děkuji vám za milé pohoštění, paní Coswellová,“ lehce se poklonila vikářově ženě.

Po krátkém rozhovoru o nevlídném počasí a slibech, že se určitě zase někdy přijdou podívat, vyšli Marcus s Mary vstříc studenému, šerému odpolednímu dni.

Mary doufala, že se na Baybridge House stihnou vrátit ještě před setměním. To se jim ale nepodařilo, protože nebe se v předzvěsti bouřky zatáhlo černými mraky a v dálce zahřmělo. Hrabě seděl v kočáře naproti ní, zamyšleně si ji prohlížel zpod přivřených víček, i když se snažil soustředit se na otázky, jež mu vířily hlavou. Ruce měl založené na hrudi. Mary ho celé odpoledne pozorně sledovala – od chvíle, kdy nastoupili do kočáru, během odpoledního čaje a dokonce i teď na zpáteční cestě. Snažila se skrýt nervozitu, kterou v jeho blízkosti pociťovala. Muži obecně ji zneklidňovali a vyvolávali v ní podivné chvění kolem žaludku. Hrabě z Rennu nebyl výjimkou a Mary nechápala, proč se vedle něj cítí tak zvláštně. Marcus Longfellow, hrabě z Rennu, ji prostě přitahoval. Seděla napjatě, dlaně se jí potily a žaludek se chvěl. Musí to být tím, že po mně chce, abych mu pomohla odhalit důvody, proč Christine zemřela, honilo se jí hlavou. Věděla, že v srdci má uchovaná tajemství, která nikdy nikomu neodhalí.

„Co si o tom všem myslíte?“

Skoro nadskočila na sedadle kočáru, když se jeho hlas ozval. „Promiňte?“

Překvapeně se na ni podíval, ale protože byla již skoro tma, neviděl jí do obličeje.

„Jste spokojena?“

Mary se nahrnula krev do tváří. „Spokojena?“

Marcus prudce vydechl. „Slečno Marshová, musíte opakovat každou mou otázku, aniž byste na ni odpověděla?“

Mary si nervózně poposedla na polstrované sedačce. „Pravděpodobně ano, lorde Longfellowe.“

Rozhostilo se mezi nimi nepříjemné ticho. Pak se Marcus zasmál a protřel si oči. Byl to tichý, hluboký smích, který v Mary vyvolával pocit, jako by jí někdo přejížděl jemným peříčkem po zádech. Horkost se jí rozlévala žilami a v podbřišku ucítila jemné chvění. Pevně k sobě přitiskla stehna, čehož si ale nemohl všimnout, protože na sobě měla několik spodniček a sukní. Tohle není správné, pomyslela. To se nemělo stát. Rozhodně ne v tuhle dobu.

„Lorde Longfellowe,“ odpověděla přísně, čímž se snažila zamaskovat nejistotu.

„Nevíte, jak se máte teď zachovat, že?“ přerušil ji zamyšleně.

„Co tím chcete říct? Tedy jestli máte v úmyslu mi to vysvětlit.“ Pak si uvědomila, že tuhle otázku vůbec neměla položit. Nechtěla přece vědět, co si o ní myslí.

Kočár náhle najel na kořen na cestě a oba byli vrženi ke stěně. Stále se ale na sebe dívali.

„Všechen ten váš chlad,“ vysvětlil jí chraplavě, „vaše odměřenost, a na druhé straně roztomilost a půvab, které dáváte navenek na odiv. Vím, že jste uvnitř velmi milá, laskavá a fascinující osoba.“

Mary seděla ztuhle, prsty měla zaryté do dlaní a toužila po tom, aby mohla opustit tenhle těsný prostor uzavřeného kočáru. Chtěla uniknout jeho pohledu, jeho přitažlivosti, která jí nedovolovala se ani pohnout. Svým způsobem ji v kočáře uvěznil.

„Vím to naprosto přesně, chápete?“ dokončil téměř šeptem a po celou tu dobu z ní nespustil zrak. „Protože Christine o vás psala tak krásně, zmiňovala se o tom, jakou s vámi prožívá radost ze života, jak jste chytrá a přátelská.“ Naklonil se dopředu, aby jí v nastávající tmě viděl do obličeje. „Přísahal bych, že jste si vy dvě byly velmi blízké a že jste si říkaly o všem, co se vám přihodilo. Vyprávěly jste si pošetilé historky a sdílely tajemství o lásce, o milovaných osobách, tak jak si dokážou povídat jen ženy mezi sebou. Jak znám Christine, určitě vám o mně napovídala spoustu historek a nesmyslů.“

Jeho hlas ji hypnotizoval. Nebo to byla jeho mužská převaha, která ji fascinovala? Měla pocit, jako by jí srdce chtělo vyskočit z těla.

Vaše roztomilost a půvab…

„Jak vidím, víte toho o ženách a jejich soukromých konverzacích opravdu hodně,“ konstatovala chladně, ale přesto si připadala velmi nejistě.

Znovu se zasmál a Mary se zatřásla.

„Řekla vám, že se vám budu líbit?“ zeptal se potutelně.

Žaludek jí udělal přemet. „Že se mi budete líbit? A v jakém ohledu?“

Neměla ta slova vypustit z úst. Marcus se zase rozesmál, což ji rozčililo.

„Jako člověk… jako muž,“ odpověděl po chvíli a upřeně si ji prohlížel.

Zadívala se ven na tmavou noční oblohu. „Jsem si jistá, že jste velmi inteligentní, sympatický džentlmen, lorde Longfellowe.“

Chvíli neříkal nic, ale nakonec přece jen zamumlal: „Takže vám o mně skutečně vyprávěla.“

Mary polkla a snažila se normálně dýchat. „To není přesně to, co jsem tím myslela.“

„Ne, ale v podstatě jste to naznačila. Znal jsem svou sestru. Byla schopná povídat o ničem dlouhé hodiny, navykládat spoustu nesmyslů… jako by ani nepotřebovala spát a odpočívat.“

I když seděl v tmavém koutu kočáru a neviděla mu příliš do tváře, byla si téměř jistá, že se usmívá. Dobíral si ji, dělal si z ní legraci… a Mary musela připustit, že se jí to líbí. Už dlouho s ní žádný muž neflirtoval.

Usmála se a odpověděla mu. „Vaše sestra si o vás myslela, že jste téměř dokonalý ve všem, do čeho se pustíte.“ Nadechla se a dodala: „Ale já jsem jí to moc nevěřila.“

Marcus poklepal rukou na čalounění sedačky, jako by o jejích slovech přemýšlel. Pak pokrčil rameny. „Ne, Christine měla pravdu. V mnoha ohledech jsem opravdu téměř dokonalý.“

Mary se málem rozesmála, ale držela rty pevně sevřené. Tak ten rozmrzelý hrabě z Rennu umí být také vtipný a zábavný, pomyslela si. Byla to stránka jeho osobnosti, kterou pravděpodobně mnoho lidí vůbec neznalo. Christine to o něm věděla a dokonale ho tak popsala. Mary se však rozhodla, že mu to neprozradí. Jen ať o tom přemýšlí sám. Musela ale uznat, že i jeho zádumčivá tvář se jí líbí.

„Jak jste skromný, lorde Longfellowe.“

Marcus se opřel a zavřel oči. „Další z mých okouzlujících vlastností.“

Mary se zamračila, ale všimla si, že se Marcus stále usmívá. Chvíli cesta ubíhala v naprostém tichu. Najednou se Marcus letmo podíval z okénka.

„Už jsme skoro doma. Bude lepší, když teď půjdeme spát, a o tom, co jsme se dozvěděli od Coswellových, si pohovoříme zítra.“

Ve skutečnosti se toho Mary u vikáře dozvěděla mnohem víc, než si vůbec představovala. Ale o ničem z toho nechtěla s Christininým bratrem mluvit. Byla mu proto za jeho návrh vděčná. Chtěla se teď vyhnout možným dohadům. Bude tedy lepší, když se vyspí, a zítra se alespoň bude moct lépe soustředit na rozhovor, a ne na to, jak uniknout z dosahu tohoto přitažlivého a svůdného muže, který teď seděl tak blízko v těsném prostoru kočáru, jímž projížděli po opuštěných útesech Cornwallu.

Marcus natáhl nohu a jemně se dotkl jejího kotníku schovaného pod nadýchanými sukněmi. Mary sebou trhla a ucukla nohou tak rychle, až se kolenem praštila do dvířek kočáru. Nohou jí projela bolest, ale nedala na sobě nic znát. Marcus otevřel oči. Zamračeně se na ni podíval.

Mary uhnula pohledem a doufala, že si nevšiml, jak je z jeho přítomnosti znepokojená.

O chvíli později už zastavili před Baybridge House. Mary počkala, až jim sluha otevře dvířka, vyskočila z kočáru a rozběhla se do bezpečí svého pokoje, aniž by mu cokoli řekla.

KAPITOLA
PÁTÁ

Baybridge House

17. srpna 1854

…dopisovala jsem si se slečnou Marshovou, která bude mít na starosti přípravu mé svatby. Psala jsem Ti o ní už v minulém dopisu? Už si nevzpomínám. Zdá se, že je to velmi milá a zdvořilá dáma a že své práci opravdu dobře rozumí. Mám ale pocit, že o sobě a o své minulosti moc mluvit nechce. Vím, že bys mi teď asi nejradši řekl, abych nebyla tak zvědavá, a že se mým slovům směješ, Marcusi. Myslela jsem si, že když jí napíšu, že se dozvím něco o tom, jaká vlastně je. Něco o jejím osobním životě. Ale z jejích dopisů vyplývá, že přede mnou něco tají…

Choval se jako nějaký dospívající kluk a nemohl se dočkat, až s ní zase bude o samotě. Ve svém věku by už mohl mít více rozumu. Přemýšlel o tom, že se s ní měl cestou od vikáře víc bavit, měl se snažit udržovat společenskou konverzaci, ale nedařilo se mu to. Jakmile kočár zastavil, utekla od něj do bezpečí svého pokoje.

Ale usmála se na něj! Bylo zvláštní, že Marcus to vnímal jako triumf. A taky že to úspěch byl! Když se usmívala, byla okouzlující. Výraz v obličeji se jí zjemnil a celkově vypadala mnohem mladší a krásnější. Když se setkali u večeře, Marcus si uvědomil, že se na ni dívá mnohem častěji a déle, než by podle společenských pravidel měl. Jen doufal, že si ani matka ani George jeho chování nevšimli. Byl si jistý, že Mary o jeho zájmu o sebe nic netuší, protože se po celou dobu večeře velmi pečlivě pohledu na něj vyhýbala.

Teď stál vedle dveří do knihovny a snažil se uklidnit nervy. Věděl, že se sem Mary před chvilkou, když dojedla dezert, vydala, aby si tu chvíli odpočinula a četla, než půjde spát. Marcus chtěl té příležitosti využít, aby se s ní setkal v soukromí a mohl si s ní chvíli promluvit, než sám zamíří do svého pokoje. Jak to, že mě tahle dívka tak přitahuje, přemýšlel, když se rozhodoval vejít do knihovny.

Zhluboka se nadechl a vydechl, otřel si nervózně dlaně o sako a sáhl na kliku. Dveře se otevřely a Marcus vstoupil.

Lampa na malém stolku osvětlovala bledým světlem řady knih pečlivě vyrovnaných v policích, táhnoucích se podél stěn od podlahy až ke stropu. Přímo před sebou, za sametem čalouněnou pohovkou a dvěma křesly si povšiml Maryiny postavy. Stála k němu otočená zády a zamyšleně se dívala z okna.

Když světlo z chodby dopadlo otevřenými dveřmi na dubovou vyleštěnou podlahu, pomalu se otočila. Dívala se na něj široce rozevřenýma očima.

„Přemýšlíte o tom, kterou knihu si před spaním budete číst, slečno Marshová?“ zeptal se a vešel do místnosti s rukama sepnutýma za zády.

Mary zamrkala, jako by ho její přítomnost překvapila. Pak tiše odpověděla: „Obdivuju tuhle místnost – tedy spíš ten výhled z okna. Odtud vypadá zahrada nádherně.“ Najednou se zamračila. „Co tady vlastně děláte, lorde Longfellowe?“

Marcus došel k pohovce a zastavil se. Naklonil hlavu na stranu a prohlížel si ji. „Obdivuji ten výhled.“

Mary si nervózně olízla rty. Marcus ten pohyb sledoval. Jaké nádherné rty, pomyslel si. Tak růžové a plné.

„Promiňte?“

Marcus se musel téměř usmát. Bylo zřejmé, že Mary není na nějaké flirtování vůbec připravená. Nebo snad byl ten pokus upoutat její pozornost trapný? Raději o tom nepřemýšlel.

„Všimla jste si, jak se obloha vyčistila?“ zeptal se a stoupl si vedle ní.

Mary se otočila zpátky k oknu. „Ano, ale bohužel nesvítí měsíc, takže nevidím na cestičky a květiny. Není vidět ani moře.“

„To bohužel není.“ Přisunul se ještě blíž k ní a pozoroval její profil. „Ale výhodou je, že můžete na obloze pozorovat hvězdy.“

Mary se dívala na ztemnělou oblohu, na níž skutečně zářily tisíce malých světlých bodů. Ruce měla volně spuštěné podél těla a světlo lampy se odráželo na lesklém saténu švestkově modrých šatů.

„Dneska je noční obloha opravdu kouzelná,“ dodala Mary a hlas jí zněl podivně prázdně.

„Nádherná.“ Marcus se opřel o parapet a konečně se podíval ven na oblohu. „Neviděl jsem hvězdy na anglické obloze už čtyři dlouhé roky.“

„Copak africká noční obloha vypadá jinak?“

Přísahal by, že cítí růže, což ho přinutilo, aby se k Mary naklonil blíž. „Myslím, že tam jsou hvězdy opravdu trošku jiné. Nejsem zrovna odborník na astronomii, takže nemůžu říct, v čem se noční obloha nad Anglií a Afrikou liší.“

„Je to snad tím, že tam jsou vidět jiná souhvězdí?“

„Nejspíš. Zdá se, jako by celý vesmír zářil… jako by obloha nad pouští byla mnohem jasnější. Častokrát jsem zůstával vzhůru dlouho do noci a pozoroval sametově tmavou oblohu posetou hvězdami zářícími jako diamanty. Přemýšlel jsem o vzniku vesmíru.“

„Také o tom někdy přemýšlím,“ zašeptala Mary. „Je tak ohromný, tak nekonečný.“

Vůně růží se mísila s mýdlem. „Hmmm.“

„Abych pravdu řekla, lorde Longfellowe, překvapujete mě,“ zamumlala a nepřítomně si hladila prsty jemnou kůži ve výstřihu šatů. Pohled na ni mu připadal tak erotický, že měl co dělat, aby svou touhu nedal najevo. Ňadra stažená korzetem se jí vzdouvala v odvážném výstřihu dlouhých šatů. Krev se mu vařila v žilách a srdce mu bušilo.

Poškrábal se v zátylku. „Překvapuji vás?“

Nepodívala se přímo na něj, dál se dívala z okna. Marcus však měl dojem, že na sladkých růžových rtech jí pohrává jemný, spokojený úsměv. „Christine mi o vás vyprávěla, že všemu rozumíte. Očekávala bych proto, že budete mít dokonalé znalosti i o astronomii. Přiznám se, že jsem trochu zklamaná.“

Marcus se zarazil. Utahujete si snad ze mě, slečno Marshová?

„Opravdu?“ zeptal se tiše a dlouze vydechl.

Najednou intimní atmosféra mezi nimi vyprchala. Mary se vrátila zpátky na zem, naklonila se k němu a ruce měla sepjaté před sebou. Formální výraz v obličeji napovídal, že opět uvažuje střízlivě. „Promiňte, blábolím tu nesmysly. Chtěl jste se mnou mluvit o odpolední návštěvě u Coswellových, lorde Longfellowe?“

Marcus se cítil změnou jejího chování zaskočený, ale navenek nedal nic najevo. Nemusí vědět, že se mi v její přítomnosti rozbuší srdce, pomyslel si. Mary si ho prohlížela a jako správný podřízený čekala na jeho další slova. Nelíbilo se mu to.

„Dnes večer ne. Chci slyšet, co dalšího vám Christine o mně napovídala. Děsí mě to.“

Marcus se mračil, ale Mary se najednou usmála. „To už je dneska podruhé, co se mě na něco takového přímo ptáte.“

„Podruhé? Nepočítal jsem to.“

Když nic dalšího neříkal, Mary si povzdechla, uvolnila se a ramenem a bokem se opřela o dřevěné obložení zdi výklenku u okna. „Christine říkala, že jste velmi zvědavý.“

„To měla pravdu.“

„Hmmm…“ Zvědavě si ho prohlížela. „Prozradila mi, že jste jí jednou zachránil život.“

Marcus se od srdce zasmál, opřel se také o zeď vedle ní. Díval se na ni a oči mu zářily potěšením. Jiskření mezi nimi bylo téměř hmatatelné.

„Tak to nebylo,“ odpověděl a pročísl si prsty husté tmavé vlasy. „Mnohem příhodnější by bylo říct, že jsem ji zachránil před její vlastní hloupostí.“

Mary se zamračila a založila si ruce na hrudi. „Mohl byste mi to nějak blíž vysvětlit?“

Marcus potřásl pobaveně hlavou. Zaregistroval, jak bledé světlo lampy prosvítá jejími blonďatými vlasy, které se uvolnily z účesu – na jedné straně dopadalo bledé mihotavé světlo, na druhé vystupovala zlatá záře. Znovu musel přiznat sám sobě, že Mary Marshová je okouzlující žena.

„Ona vám tuhle historku nevyprávěla?“

Mary zakroutila hlavou, až se volné pramínky vlasů rozlétly ze strany na stranu. „Ne, jen mi říkala, že jste se pohádali, že si sedla do loďky a vyplula ze zátoky. Ale nebyla schopná se pak dostat zpátky. Málem se utopila, ale vy jste ji včas zachránil.“

Marcus zavřel oči a stiskl si palcem a ukazováčkem kořen nosu. Znovu se zasmál. „Taky se to dá takhle popsat. Vynechala ale spoustu důležitých detailů.“

„Tak fajn, můžete mi teď říct vaši verzi i s těmi všemi detaily, pokud chcete,“ vybídla ho Mary. „Ale upřímně řečeno, lorde Longfellowe, její verze té příhody mě docela pobavila.“

Marcus se na ni překvapeně podíval a zvedl obočí. „Opravdu?“

Mary neodpověděla a zkoumavě si ho prohlížela.

Zasmál se suše a založil si ruce na hrudi. „Když jí bylo asi třináct, to bylo asi rok nebo dva před tím, než jsem odjel do Egypta, docela pořádně jsme se pohádali.“

„Proč?“

Nečekal, že bude tak zvědavá a že se bude ptát se na detaily. Zdálo se však, že ji to opravdu zajímá, a tak vyprávěl dál.

„Christine chtěla jít na pláž na nějakou noční party, jejíž součástí měl být velký ohňostroj nad zátokou. Byla to taková menší společenská událost místní šlechty a měli se tam sejít všichni svobodní džentlmeni z Cornwallu. Takže nebylo divu, že se toho chtěla zúčastnit.“

„To je jasné,“ přerušila ho pobaveně Mary.

Marcus pokračoval: „Odmítl jsem jí k tomu dát svolení.“

„Proč?“

Zamračil se. „Vždyť jí bylo jenom třináct.“

„To chápu. A nemohl jste s ní vy nebo George jít jako doprovod?“

Ukazováčkem a palcem si zamyšleně třel bradu, zatímco studoval výraz v jejím obličeji. „Samozřejmě, že jsme mohli. Ale to nebylo podstatné.“

„A co tedy bylo podstatné?“

Marcuse její odvaha pobavila. „Podstatné bylo, že byla tak mladá. Nebylo důležité, kdo se toho večírku účastní, ale to, že takováhle akce nebyla vůbec vhodná pro tak mladou dívku.“

Mary se narovnala a dlaně sevřela v pěsti. „No budiž, chápu. A co se stalo pak?“

„Christine se strašně rozčilila a kolem půl desáté v noci se jí podařilo vyklouznout z domu. Utekla ze své ložnice oknem po pergole a zamířila si to rovnou k zátoce.“ Marcus se ušklíbl. „Ale předpokládal jsem to, takže jsem na ni čekal.“

Mary se zasmála, pak se ovšem nad tím, co řekl, zamyslela. „Vy jste ale velmi vychytralý bratr.“

Naklonil se k ní a zašeptal: „Stejně vychytralý jako Christine. Znal jsem ji dobře.“

Maryin úsměv zmizel, jakmile slova v místnosti zazněla. Marcus se zarazil a vnitřnosti se mu sevřely bolestí, když si připomněl tu ohromnou ztrátu, kterou Christinina smrt znamenala.

Zhluboka se nadechl a zadíval se z okna na oblohu plnou zářících hvězd. „Šel jsem za ní, ale ona najednou skočila do připraveného člunu a jedním veslem se snažila dostat se na vodu, aby se mě zbavila. Veslo se jí ale zlomilo, pravděpodobně o nějaký balvan skrytý pod vodou, a odliv táhl člun na volné moře.“ Marcus tu scénu měl před očima, jako by se to stalo včera. Znovu viděl výraz zděšení v Christininých očích, když si uvědomila, co se stalo a že jí musí někdo pomoct, protože sama se z té situace nedostane. Hořce se usmál při té vzpomínce. „Strašně se vztekala, že jsem ji sledoval.“

Mary v tichosti čekala, až bude pokračovat, a zadívala se mu do tváře. Pozorovala ho jasnýma, chytrýma očima, z nichž vyzařovalo porozumění a zároveň touha dozvědět se, jak to bylo dál. Její pohled vyvolal v Marcusovi příjemné chvění. Překvapilo ho to.

„Ve skutečnosti to bylo docela legrační,“ zamumlal.

Mary se usmála. „To si dovedu představit.“

Hlas měla zastřený stejně jako on, v místnosti panovala přátelská, skoro až intimní atmosféra. Mezi nimi to jiskřilo, až si Marcus pomyslel, že déle už to nevydrží. Toužil po tom, vzít do svých dlaní její ruce a laskat se s nimi.

„Kromě několika hvězd byla noc temná, a to ji vyděsilo,“ pokračoval. „Po chvilce, kdy jsem ji nechal a poslouchal, jak mě volá, abych ji zachránil, jsem si svlékl košili a skočil do vody.“

Mary se na něj překvapeně dívala, oči i ústa otevřená dokořán. „To jste skočil do vody? A v noci?“

Marcus se usmál a pokrčil rameny. „Byla studená, to musím přiznat.“ Krev mu téměř ztuhla v žilách a naskočila mu husí kůže, to jí však nahlas nepřiznal. „Christine ale neuměla plavat a navíc na sobě měla šaty s dlouhou sukní. A ve člunu neměla veslo, aby se dostala zpátky na břeh. Oba jsme mohli být rádi, že v tu dobu bylo moře zrovna klidné a že zrovna začal ohňostroj, takže hladina zátoky byla osvětlená a Christine jsem viděl.“

Mary zakroutila hlavou. „Takže jste ji opravdu zachránil před utopením.“

„Ne, zachránil jsem ji před její hloupostí, protože jsem doplaval ke člunu a dostrkal ho ke břehu,“ opravil ji a zasmál se. „Snažím se být skromný, slečno Marshová.“

„Ach, skromný.“

Podívala se na něj a zkoumavě si ho pohlížela, studovala každičký rys v jeho tváři, což Marcuse těšilo a uspokojovalo.

Po delší chvíli ticha pronesla: „Zřejmě jste ji pak potrestal, že?“

Marcus téměř nepostřehnutelně zatřásl hlavou. „Ne, nikdy jsem se o tom nezmínil. Jen jsem ji dotáhl do jejího pokoje.“

Mary nadzvedla obočí. „Takže nedostala výprask?“

„Ne. Věřte mi, byla potom vyděšená k smrti, a to jsem považoval za dostatečný trest. Ale přiznám se, že cestou zpátky od zátoky jsem pár nepěkných slov z úst vypustil. Ale byl jsem mokrý, byla mi zima a měl jsem na ni šílený vztek.“

Mary se zasmála. „Řekla bych, že to od vás bylo velmi rozumné.“

Přikývl. „Vždycky jsem velmi rozumný, slečno Marshová.“

Naklonila hlavu na stranu. „A kde byl tu noc George?“

„Samozřejmě na té slavnosti.“

Mary se rozesmála – zvonivý smích zasáhl jeho uši a zněl mu jako rajská hudba. Zneklidnilo ho to.

„Věděla o tom vaše matka?“ zeptala se pobaveně. V jejím hlase se objevil náznak rošťáctví, jako by měla pocit, že jsou s Marcusem spojeni znalostí jakéhosi tajemství.

Marcus se k ní naklonil a zašeptal: „Ani náhodou. Z toho měla Christine největší strach… Abych to neprozradil lady Gwyneth.“

Mary se opět zasmála a v bledém světle lampy jí zasvítily bílé zuby. V té chvíli měl Marcus co dělat, aby se ovládl, nepopadl ji do náručí a nepřitiskl své rty na její.

„Tak tady se schováváte, hrabě z Rennu.“

Marcus trhl hlavou a oba od sebe rychle odskočili.

George se objevil ve dveřích, kabát i vestu měl sundané, rukávy košile vyhrnuté k loktům a v jedné ruce držel sklenku brandy.

„Proč jste tady tak potmě?“ zeptal se a došel ke druhé lampě vedle sofa, aby ji rozsvítil.

„Obdivujeme nádhernou noční oblohu nad zátokou.“

George se zarazil. „Opravdu?“ Podíval se z jednoho na druhého, a pak, jako by si z toho vyvodil vlastní závěry, se postavil zpříma a napil se brandy. „Vyrušil jsem vás, co?“

„Ale vůbec ne,“ odpověděla Mary rychle, uhladila si sukni a vyrazila doprostřed místnosti. „Zastavila jsem se tu, abych si vzala nějakou knihu. Váš bratr mi tu vyprávěl nějaké… veselé rodinné historky.“

Veselé rodinné historky? Mary si připadala trapně a byla velmi nervózní. Podívala se na Marcuse, který se zasmál.

„Vyprávěl jsem jí o té historce s ohňostrojem,“ vysvětlil bratrovi.

George se rozchechtal a došel až k pohovce. „Jasně. To bylo tu noc, kdy se Christine snažila utopit, co?“ zakroutil hlavou, když si na tu epizodu vzpomněl. „Uměla vždycky lidi rozesmát.“

V místnosti najednou všechno ztichlo a nikdo se ani nepohnul. Aby trochu odlehčil pochmurnou náladu v místnosti, George se zeptal: „Viděla jste někdy ohňostroj, slečno Marshová?“

Mary nervózně mačkala v dlaních sukni. „Ano, dvakrát. Při otevření Křišťálového paláce v Londýně a na stejném místě i při zahájení Světové výstavy.“

„To musela být velkolepá podívaná,“ odpověděl George.

„Ano, to byla.“

„Úchvatné,“ pokračoval George. „Závidím vám, slečno.“

„Možná, že uspořádáme vlastní ohňostroj, pokud ještě zůstanete tady v Cornwallu, slečno Marshová,“ vložil se do hovoru Marcus a zadíval se jí přímo do velkých zářivých očí.

Mary zamrkala a dívala se z jednoho na druhého. „Přiznávám, že to by mě skutečně velmi potěšilo,“ odpověděla napjatě.

George došel k oknu a podíval se ven. „Měli jste pravdu s těmi hvězdami. Dnešní noc by byla jako stvořená pro podívanou na světelnou přehlídku.“

Marcus nemohl od Mary odtrhnout zrak. „Nepochybuji, že takových ideálních nocí pro ohňostroj bude ještě mnoho.“

Mary ustoupila o krok ke dveřím a málem spadla, když narazila bokem do křesla. „Děkuji vám za milý rozhovor, lorde Longfellowe. Ale teď mě, pánové, omluvte, půjdu si dnes už lehnout.“

„Aniž byste si půjčila nějakou knihu?“ zeptal se Marcus.

Mary zaváhala. „A jakou?“

„Knihu?“ opakoval překvapeně George.

Marcus se podíval na bratra. „Přišla si sem do knihovny pro knihu.“

„Ach tak. A můžu vám nějakou doporučit, slečno Marshová?“ nabídl se hned George.

Mary se neklidně zavrtěla a sevřela ruce v pěsti. I v bledém světle lampy si oba bratři mohli všimnout, jak jí zčervenaly tváře.

„Ne, ale děkuji za nabídku,“ odpověděla s povzdechem. „Myslím, že místo čtení budu raději vyšívat. Dobrou noc, pánové.“

Marcus se díval na zavřené dveře o chvilku déle, než bylo vhodné, a cítil bodnutí lítosti z toho, že Mary odešla. A litoval toho, že propásl příležitost udělat… něco.

KAPITOLA
ŠESTÁ

Baybridge House

25. srpna 1854

…matka s Georgem se nekonečně dlouho hádali. Ztratili jsme pár zaměstnanců v dolech, kteří se přidali k britským silám ve válce na Krymu. Museli jsme snížit těžbu kaolínu, což prý ohrozí naše příjmy. Matka i George jsou přesvědčeni, že bych se do takových rozhovorů neměla pouštět, protože obchodu nemůžu rozumět. Blbost! Někdy už mě příšerně unavuje pořád poslouchat, jak jsem moc mladá a naivní a že nemůžu pochopit, co se kolem mě děje…

Gwyneth, hraběnka z Rennu, stála po ránu u okna v přijímacím salonu svého apartmá a usrkávala z šálku horký čaj. Vitrážovým oknem dopadaly na podlahu sluneční paprsky a vytvářely na ní roztodivné obrazce. Hra světla a stínu jí učarovala, stejně tak jako zrcadlení právě se probouzejícího slunce na hladině moře v zátoce St. Austellu.

Postrádala sice vzrušení, charakteristické pachy a hemžení velkoměsta, zbožňovala však klid a vřelost cornwallského pobřeží. Milovala své sídlo v Rennu a věděla, že to bude místo, kde vydechne naposledy. Měla tu domov a bohatství, jež pomáhala svému manželovi získat, ať už si o tom ostatní mysleli, co chtěli. Jako jeho manželka se sice nemohla příliš zúčastňovat veřejného politického života, ale jako vdova po hraběti z Rennu měla postavení, které jí umožnilo vybudovat zde domov, vychovat děti a začlenit se do společnosti tohoto malého městečka.

Většina z těch, kteří zde žili nebo St. Austell navštěvovali, ho nazývali hlavním městem „cornwallských Alp“, což byly nádherné, bíle zářící hory, tyčící se nad okolní krajinou jako němí svědci po těžbě kaolínu.

Svého času byla Gwyneth svědkem ohromného boomu těžby kaolínu. Doly vzkvétaly a jméno hraběte z Rennu každý v okolí téměř uctíval, neboť hrabě zaměstnával skoro tři tisíce ze sedmi tisíc obyvatel městečka. Nejenže kaolín těžili v hlubinných dolech, ale zpracovávali ho a vyváželi odtud tuto cennou surovinu pro výrobu toho nejjemnějšího porcelánu. Na světě existovalo jen několik ložisek, kde kaolín vznikl zvětráváním žuly, což činilo cornwallská a devonská naleziště velmi ceněnými.

Kaolín byl pro Gwyneth základní surovinou, která jí poskytovala obživu, ale porcelán – všech barev a tvarů a v celé své kráse – byl její vášní. Nikdo v Cornwallu neměl tak nádhernou sbírku dekorativního i užitného porcelánu jako ona. Tenhle její malý svět a jméno Renn měly ve světě skvělý zvuk a Gwyneth z toho měla radost. Nic na tom se nezmění a nic neohrozí živobytí jejich rodiny, dokud ona bude žít. Chyběl jí manžel, hrabě z Rennu. Syn George sice měl smysl pro obchod stejně jako on, Marcus ale nikdy nevydržel na jednom místě, když tam neměl zrovna „co na práci“. Toužil po dobrodružství, chtěl poznávat svět.

Gwyneth se snažila uvolnit stažené svaly, zhluboka se nadechla, zavřela oči a obličej vystavila hřejivým slunečním paprskům.

Marcus.

Milovala ho víc, než si myslel. Milovala ho tak, jak matky své děti milují. Zbožňovala každé své dítě, ať už mělo úspěchy, nebo ne. A bolelo ji, když některé z nich opustilo domov.

Christine se už nikdy nevrátí. Odešla navždy. Pokaždé, když si Gwyneth uvědomila tuhle hořkou skutečnost, měla pocit, že se zhroutí… že se z ní stane jen nešťastná hromádka masa a kostí, že ji smutek udolá k smrti. Ale vždycky se nějak vzchopila. Musela to přestát. Když nic jiného, nesla zodpovědnost za rodinu, zaměstnance, za obyvatele městečka, kteří ji považovali za „svou“ hraběnku. Bolesti a smutky nikdy nedávala veřejně najevo, ale vyrovnávala se s nimi v soukromí. Musela žít dál, ne kvůli sobě, ale kvůli své dceři a jejímu jménu, jehož čest musí být chráněna, i kdyby ji to mělo stát cokoli. A ať je Marcus, jaký je, cítil to stejně jako Gwyneth.

Nečekala, že se Marcus vrátí domů. Jeho návrat ji překvapil, tedy lépe řečeno, přímo ji šokoval. Byla ale opatrná, příliš nevěřila tomu, že Marcus na hrabství zůstane. Tohle si ale nechávala pro sebe, s nikým se o tom nebavila. Nejstarší syn se totiž o rodinný majetek a doly příliš nezajímal, ale lidé si ho tu v městečku přesto velmi vážili. Marcusův návrat však znepokojoval Georgea, jehož Gwyneth také hluboce milovala, ale získat si úctu jako Marcus pro něj bylo mnohem složitější. Byl totiž lehkomyslný a rád se bavil. V očích horníků a zaměstnanců byl jen jakýmsi pojítkem mezi ředitelem dolů a starším bratrem. Ale i přesto na něj byla Gwyneth hrdá. Ale protože to byl Marcus, který zdědil titul hraběte, měl by být tady a starat se o rodinné jmění, pomyslela si Gwyneth. Jeho úloha tady na hrabství byla přece mnohem důležitější než nějaké přehrabování se v hromadách písku kdesi v necivilizovaných zemích a hledání nepodstatných věcí.

„Dobrý večer, matko.“

Gwyneth rychle otevřela oči, překvapená tím nečekaným vyrušením. Obrátila se směrem, odkud přicházel hlas, a zadívala se do očí staršího syna. Byl vysoký, elegantní, měl na sobě šedočerný oblek. Jeho postavu zvýrazňovaly ještě levandulově modré tapety na stěně za ním. Požádal sluhu, který stál vedle něj, aby mu přinesl černou kávu.

Gwyneth si povzdechla. „Synu, opravdu si hned po ránu dáš kávu?“

„A co na tom záleží, co si dám?“ zavrčel a vešel do místnosti. „Kde je George?“

„Je to pohanský nápoj a řekla bych, že ještě spí, abych ti odpověděla na obě otázky,“ pronesla matka a usmála se. Marcus už jako dítě býval po ránu vždycky nabručený.

„Ještě spí?“ nevěřícně zavrtěl Marcus hlavou.

„Vždyť je teprve půl osmé, drahoušku.“

Gwyneth by přísahala, že cosi zavrčel, než došel až k ní.

„Rybářské čluny vyplouvají opravdu velmi brzy,“ poznamenal a sledoval pohyb člunů na klidné hladině zátoky, jak se rybáři připravovali na každodenní práci.

„Jako vždycky,“ odpověděla matka a zaměřila pohled z okna, zatímco pomalu upíjela čaj. „Ráda po ránu to hemžení na hladině pozoruju.“

Marcus si strčil ruce do kapes a rozhlížel se okolo. „Tenhle pokoj je strašně fialový.“

Matka si znovu povzdechla, ale tentokrát tak, aby to Marcus slyšel. „Je to můj pokoj a mně se šeříky líbí. Kdybys byl doma –“

„Nezačínej zase, matko. Nezůstanu tady, a ty to moc dobře víš.“ Podíval se na ni. „Odjedu hned, jakmile zjistím, proč Christine zemřela. A co ji tak hrozně děsilo a zneklidňovalo celé ty týdny před tím. Je to moje povinnost, musím to pro ni udělat.“ Otočil se a znovu upřel pohled na hladinu moře. „Až tenhle úkol dokončím, vrátím se ke své práci v Egyptě.“

Gwyneth se kousla do jazyku, aby se s ním nezačala dohadovat. Po rozumové stránce chápala Marcusovu touhu poznávat svět a pracovat na něčem, co ho uspokojovalo. Ale protože byla jeho matka, toužila ho mít doma. Patřil sem, ke své rodině. Měl tu povinnosti, které vyplývaly z jeho hraběcího titulu. Ona ho potřebovala. Anglie ho potřebovala. Ale Gwyneth nevěděla, co udělat, aby ho o tom přesvědčila. K tomu mi může dopomoct jedině zázrak, pomyslela si.

„Zaslechla jsem, že ses včera viděl s vikářem,“ poznamenala, když si dala doušek čaje. „Jak se daří paní Coswellové?“

Marcus se napřímil. „Má se velice dobře, předpokládám. Vypadají pořád stejně.“

Gwyneth položila hrneček s podšálkem na stolek vedle vázy plné šeříků. „Je pravda, že s tebou jela i slečna Marshová?“

Slyšela, jak se Marcus ostře nadechl, ale nepodívala se na něj. Založila si ruce na hrudi a dál sledovala pohyb rybářských člunů, jak pomalu vyplouvají ze zátoky na volné moře.

„Ano, byla se mnou. Požádal jsem ji o to,“ odpověděl otevřeně.

Gwyneth nevěděla, jestli ho rozčilila otázka, nebo zda je mrzutý už od chvíle, kdy vstal. Bývalo totiž u něj zvykem, že po ránu býval nevrlý. Neměla tyhle jeho nálady ráda.

„Víš,“ odvážila se dodat po chvilce ticha, „trávit čas se slečnou Marshovou o samotě je trochu… nepatřičné.“

Marcus si odfrkl a vrazil ruce do kapes. „Líbí se mi.“

„Nesmysl!“ vyštěkla matka. „Vždyť ji vůbec neznáš.“

„Myslím, že ji znám lépe, než si vůbec myslíš.“

Ta slova vyrazila Gwyneth dech a nebyla schopná mu chvíli odpovědět. V tu nejnevhodnější dobu se objevil lokaj s podnosem a přinesl Marcusovi kávu. Její aroma místnost okamžitě naplnilo. „Nádherný porcelán,“ poznamenal Marcus, ale z hlasu bylo znát, že ho to příliš nezajímá.

„Je to loňský model,“ odpověděla matka. Byl to bílý šálek se zlatým lemováním. Jednoduchý, klasický, elegantní.

Matka se posadila do křesla a pečlivě si kolem sebe urovnala širokou a bohatě nařasenou sukni. „Vraťme se ke slečně Marshové –“

„Nic nepatřičného se nestalo, matko. Chci, aby mi pomohla, a požádal jsem ji, aby tu ještě nějaký čas zůstala. To je všechno.“

Gwyneth ho sledovala, jak došel k pohovce a posadil se. Naprosto uvolněně se rozvalil a nedbal na to, zda si mačká sako. Jak smutné, že v Egyptě ztratil veškeré způsoby, pomyslela si matka. Nahlas ale neřekla nic. Na to bude čas později.

„Pomohla s čím?“ zeptala se váhavě, i když se obávala, že odpověď na tuto otázku už zná.

Marcus si vzal do ruky hrneček a opřel se zády o opěradlo pohovky. „Chci, aby mi pomohla zjistit, co se stalo Christine ten den, kdy zemřela.“

Oči se jí nepatrně rozšířily. V ústech jí vyschlo, ale ani se nepohnula a nedala nervozitu najevo. „Synu, nemyslím si, že je to dobrý nápad.“

Marcus zvedl obočí. „Proč ne?“

„Protože slečna Marshová je jen zaměstnankyně,“ vysvětlila Gwyneth. „Nemůže zkrátka vědět, co si Christine myslela a co dělala před tou nehodou.“

„Bože, proč pořád všichni mluvíte o tom, že Christinina smrt byla pouhá nehoda?“ téměř vykřikl Marcus. „Vždyť ona zemřela, matko! Kdyby byla před smrtí šťastná a spokojená, možná bych taky uvěřil, že to byla nehoda. Ale ona nebyla šťastná. Poslala mi několik dopisů, z nichž je naprosto jasné, že měla z něčeho velký strach. Něco se tu stalo a slečna Marshová jí v tu chvíli byla nejbližší, Christine jí důvěřovala. Jestliže mi pomůže odhalit, čeho se Christine tolik bála, pak jí budu vděčný a bude mi jedno, jak je to patřičné, nebo nepatřičné. Je mi jedno, jak se ostatní budou dívat na to, že se mnou slečna Marshová spolupracuje.“

Gwyneth seděla vzpřímeně, ani se nepohnula. Pozorovala synův obličej s hněvem přimhouřenýma očima a tváře jí přitom zbledly. Sevřela prokřehlé prsty v pěsti. „Ale přece záleží na tom, jak se na tebe ostatní dívají. Já také chci znát důvod toho, proč se Christine bála, ale musíme se vyvarovat jakéhokoliv skandálu. Prostě nemůžeme chtít pravdivé odpovědi od služebné. Všichni lžou –“

„Chceš snad říct, že slečna Marshová lže?“

Matka se ušklíbla a strnule se opřela v křesle. „Samozřejmě, že ne. Je to roztomilá dívka.“

„Není to žádná dívka,“ podotkl klidně Marcus a napil se pořádně kávy.

Matka si pozorně syna prohlížela s hlavou nakloněnou na stranu. „Nepatří do naší společenské třídy, synu. Jestliže se s ní budeš ukazovat na veřejnosti, poškodí to dobrou pověst našeho jména.“

„Zatraceně, matko!“ Marcus postavil s cinknutím hrneček s podšálkem na tác a rychle vstal. Otočil se k ní zády, jako by se chtěl znovu vydat k oknu. „Nepřišel jsem se sem dohadovat o slečně Marshové.“

Gwyneth si s potěšením všimla, že její slova nepopřel. Sledovala ho, jak se mu v tmavých vlasech odráží sluneční paprsky. Vždycky to byl atraktivní muž, ale poněkud odměřený. Zlobilo ji, že se ještě neoženil, ale koneckonců s ním o tom nikdy nemluvila. Manželství ho prostě nezajímalo. Alespoň v tuto chvíli ne.

„A co ses dozvěděl?“

Znovu zastrčil ruce do kapes, ale nepodíval se na ni. „Že je to velmi inteligentní žena. Než něco řekne, přemýšlí o tom. Což u většiny žen není příliš obvyklé. Řekl bych, že je vtipná, možná až příliš nezávislá na můj vkus. A taky si myslím, že toho o posledních dnech Christine ví víc, než připouští. Přes to všechno jsem v její společnosti rád.“

Gwyneth překvapeně na svého syna zírala, neschopná vydat ze sebe hlásku. Vůbec otázkou nemířila na Mary, chtěla se jen dozvědět, co se syn s tou dívkou dozvěděli od vikáře Coswella. Došlo jí, že Marcus o té ženě přemýšlí až příliš, rozhodla se, že v tuto chvíli s ním o tom ale nebude mluvit. Později mu bude muset vysvětlit, že ačkoliv se mu Mary líbí, není to žena vhodná k manželství pro něj. Snad pro Georgea by byla vhodnější, protože to byl druhorozený syn. Ale ne pro Marcuse, hraběte z Rennu, který zdědil velké a velmi bohaté panství.

Zvedla hlavu a zeptala se: „Byla vůbec schopná ti v tvém šetření nějak pomoci, synu?“

Marcus si přejel prsty po čele. „Nejsem si jistý. Položila paní Coswellové řadu otázek a zdálo se mi, že s Claudette mají mezi sebou nějaké tajemství, kterému jsem jako muž nerozuměl. Chci se s ní sejít dnes ráno a promluvit si o tom. Doufám, že když budeme pátrat dva, zjistíme toho víc.“ Stiskl rty a podíval se na matku. „Jen doufám, že není z těch, kteří vyspávají až do oběda.“

Gwyneth věděla, že Mary patří mezi ranní ptáčata, takže předpokládala, že se tu každou chvíli objeví, aby si dala šálek čaje. Ale zrovna tohle nehodlala Marcusovi sdělovat.

„Co všechno o ní víš?“ zeptal se tiše.

„O slečně Marshové?“ Věděla přesně, na co se syn ptá, ale nehodlala mu to ulehčit.

„Jistěže o ní. Co víš o její rodině? Proč se ještě nevdala?“

Gwyneth si nervózně poposedla a urovnala si širokou nadýchanou sukni. „Vůbec netuším, proč se ještě neprovdala. A navíc, nepřísluší mi, abych se o takové věci zajímala.“

„Ale tys ji přece najala, ne?“ zeptal se okamžitě.

„Znala jsem její matku, když byla Mary ještě dítě. Byly jsme docela dobré přítelkyně. Otcem slečny Marshové je sir Harold, osobní sochař sira Richarda Owena, který pro něj vytvářel první modely těch pravěkých ještěrů. Doufám, že slečna Marshová o otce v posledních letech pečovala vždycky tak dobře, jak by správná dcera měla,“ utrousila uštěpačně Gwyneth.

Marcus zvedl hlavu a podíval se přes místnost na matku. Gwyneth měla ve tváři výraz naprosté nevinnosti, což na Marcusových rtech téměř vyvolalo úsměv.

„Musí na ni být právem hrdý,“ podotkl.

Gwyneth se zamračila. „Jsem si jistá, že je. Je velmi zručná švadlena a organizátorka. Christinina výbava je úžasná a je téměř hotová.“

Při zmínce o dceři se jí objevil na tváři smutný výraz. Srdce ji bolelo, ale navenek to nemohla přiznat. „Slečna Marshová je velice schopná a inteligentní, synu. Ale myslím si, že ví velmi málo o tom, co se děje v tomto domě a co se týká nás. I když tu nějakou chvíli už je, stejně bych její informace brala s určitou rezervou. To, že se budeš zabývat minulostí, ti příliš nepomůže.“

Marcus se zamračil a přimhouřil oči. „Podivná volba slov, matko.“ Ztišil hlas až do šepotu. „To je podobné tomu, co mi psala sestra v posledním dopise, který jsem dostal v Káhiře den předtím, než jsem se rozhodl, že se vrátím a Christine pomůžu.“

Gwyneth začaly svrbět dlaně a měla pocit, jako by jí někdo utahoval korzet kolem hrudníku ještě mnohem víc. „To nic neznamená.“

„Ale pro Christine to něco znamenalo. A já chci zjistit, co to bylo.“

Jeho slova ji zarazila a znervózněla. S bolestí v kloubech se postavila a zadívala se synovi do očí. Pak zamumlala: „Městečko a doly přežívají jen díky naší dobré pověsti, synu. Nemůžu ti zabránit, abys pátral po příčině Christininy smrti, aby ses hrabal ve věcech, které by bylo lepší nechat spát. Ale snažně tě prosím, jako tvoje matka a jako hraběnka z Rennu, aby sis všechny kroky předem pečlivě rozmyslel. Ať už se týkají Christine, nebo slečny Marshové. Hrabání se v minulosti, abys našel pravdu, může v tomhle městečku vyvolat obrovský skandál. Christine je mrtvá a není nic, co by nám ji mohlo vrátit zpátky.“

Bylo to varování, které, jak doufala, si Marcus vezme k srdci. Alespoň ho snad odradí od ukvapeného jednání. I když musela přiznat, že Marcus nikdy nejednal ukvapeně a zbrkle.

V dálce zazněl lodní zvon a Gwyneth najednou měla pocit, že musí utéct před dalšími Marcusovými slovy, před rozhovory o minulosti, před vzpomínkami na Christine, které v ní vyvolávaly smutek.

Uhladila si rukávy a rychle dodala: „Dám se trochu do pořádku před snídaní. Prosím, informuj mě o tom, co děláš a jak tvé pátrání pokračuje, drahý synu.“

Než stihl Marcus na její slova zareagovat, rychle se otočila a vyšla ze salonu.

KAPITOLA
SEDMÁ

Baybridge House

9. září 1854

…v poslední době je matka poněkud nervózní. Asi se něco stalo v dolech, ale odmítla se mnou o tom mluvit. Co mě ale překvapilo, že se o tom bavila s Baudwinem. Chtěla bych, aby se moje manželství s vikomtem tolik netočilo okolo toho, že se naše rodiny spojí. Někdy si myslím, že se musím vdát jen proto, abych vhodně rozšířila náš rodokmen a majetek. Taky si myslíš, že o tom je manželství, Marcusi? Ani se Ti nedivím, že ses ještě neoženil. Přeju Ti, abys jednou měl opravdu štěstí a oženil se z lásky…

Mary seděla na kamenné lavičce na vrcholu útesu, z něhož byl nádherný výhled na rozeklané pobřeží jen pár desítek metrů od Baybridge House. Obdivovala skály, spadající dolů, kde je omývaly mořské vlny. Vítr přinášel chladný a vlhký vzduch až k ní, a protože byl den horký, bylo to příjemné.

Přišla sem krátce po snídani, aby si srovnala myšlenky, přemýšlela o událostech posledních dní a zvažovala, co by měla udělat. Měla bych odjet, pomyslela si. Skoro každý tady na panství Renn si to myslí. Nebyla si však jistá, zda by to bylo to nejlepší řešení. Chtěla pomoct hraběti a jeho rodině zjistit, proč Christine zemřela.

Moc dobře věděla, že Marcusovi může pomoct.

Povzdechla si a nastavila obličej slunečním paprskům. Cítila, jak ji hřejí na tvářích a víčkách.

Měla bych odjet, pomyslela si znovu, ale jakýsi vnitřní hlas ji nabádal, aby se do Londýna ještě nevracela.

Možná to má co do činění s hrabětem, napadlo ji. V určitém slova smyslu mě potřebuje, nebo alespoň si to přinejmenším myslí. Navíc si musela přiznat, že se jí líbí pomyšlení, že by tady v Cornwallu ještě nějakou dobu pobyla. Bože, pomoz mi. Její pobyt v Baybridge mohl být dost riskantní. Líbilo se jí být v blízkosti hraběte… Za normálních okolností by tomu vůbec nevěnovala pozornost, ale tady v Baybridge normální okolnosti nepanovaly.

Marcus Longfellow ji přitahoval jako muž, což přičítala hlavně tomu, jak o něm mluvila Christine, jak ho obdivovala a milovala ho. Muži Mary obvykle vůbec nezajímali, nerozuměla jejich myšlení a s většinou z nich ani nevěděla, o čem si povídat. Ale hrabě z Rennu byl jiný – lišil se od všech mužů, jež znala. Možná to bylo tím, jak se na ni díval, prohlížel si ji, jako by se snažil přečíst její myšlenky, myšlenky ženy, které většinu normálních mužů vůbec nezajímaly. Na jednu stranu se jí to nelíbilo, na druhou pak chtěla, aby se o to snažil dál. Část jejího já toužila po něčem… nedefinovatelném. To nedefinovatelné něco ji rozechvívalo, kdykoli se Marcus objevil v místnosti vedle ní. To něco bylo za hranicemi jejího chápání.

„Chodíte sem často?“

Mary otevřela oči, přivřela je a rychle se vrátila z myšlenek do reality.

Hrabě stál vedle lavičky, pozorně si ji prohlížel a na rtech mu pohrával lehký úsměv. Z jeho postoje bylo znát, že je uvolněný, jednu ruku měl ležérně zastrčenou v kapse černých upnutých kalhot. Sako, které měl u snídaně, již odložil a vítr si pohrával s jeho vlasy a napínal mu košili přes širokou a svalnatou hruď. Tyčil se nad ní v celé své mužné kráse, což ji rozčilovalo.

Narovnala se a sepjala ruce v klíně. „Vylekal jste mě, lorde Longfellowe.“

Nadzvedl obočí, ale ani se nepohnul. „Omlouvám se. Neuvědomil jsem si, že jste tak zamyšlená.“

„Byla jsem.“

Usmál se, což Mary překvapilo. Zdálo se, že mu její úsečnost nijak nevadila.

„Opravdu,“ zopakoval a zadíval se na zátoku. „A mohu se zeptat, co tak zaujalo vaše myšlenky?“

„Nemůžete,“ vyhrkla okamžitě, i když v jejím hlase zaznělo pobavení.

Marcus se zasmál, došel k lavičce a dalo mu dost velkou práci, aby se pohodlně usadil vedle ní.

Vdechovala jeho vůni, která se mísila s vlhkou slanou brízou a vůní levandule a divokých květin, jež kvetly poblíž. Uklidňovalo ji to, i když seděla tak blízko, že se jí téměř dotýkal.

„Mám nedaleko odsud domek,“ řekl, naklonil se dopředu a lokty se opřel o kolena. Prsty měl propletené, jako by byl nervózní. „Stojí támhle za tím útesem vpravo, tam, jak je ta skupinka keřů.“ Kývl tím směrem.

Mary se zhluboka nadechla a pokusila se uvolnit ztuhlé krční svaly. „Předpokládám, že je součástí panství.“

„Jistě, ačkoliv ho kromě mě nikdo nevyužívá. Ani já v něm často nebývám.“ Usmál se. „Asi by potřeboval generální úklid.“

Mary netušila, proč začal o domku mluvit. Ačkoliv už na Baybridge House byla nějakou dobu, o domku na útesech neměla ani potuchy. A taky se rozhodně nehodlala pustit do úklidu, jestli zrovna tohle měl hrabě na mysli. A protože chtěla zabránit tomu, aby ji o to požádal, a protože se zdálo, že si užívá její přítomnosti, změnila téma na méně osobní.

„Co vlastně v Egyptě děláte, lorde?“

Vypadalo to, že ho otázka překvapila. Naklonil hlavu na stranu a podíval se na ni, mračil se, takže se zdálo, jako by měl obočí spojené v jednu silnou linku.

„Pracuju s několika archeology a odborníky na egyptologii. Společně se snažíme zachránit egyptské artefakty a kulturu.“

„To je pozoruhodné,“ zareagovala s opravdovým zájmem Mary. „A co děláte konkrétně vy?“

Marcus se suše zasmál. „Jsem zodpovědný za celý výzkum.“

„Ach,“ vydechla Mary a doufala, že překvapený výraz v obličeji a nedostatek znalostí z tohoto oboru z ní nedělají tu největší hlupačku na světě. „Financujete ho, že?“

Marcus přikývl. „Částečně ano. Ve skutečnosti se ale opravdu zajímám o egyptskou kulturu a historii, takže se na jejím odhalování podílím i vlastníma rukama.“ Nadechl se, opřel se o opěradlo lavičky a zkoumavě si ji prohlížel. „Abych pravdu řekl, miluju výzvy, horké egyptské klima i práci s výzkumníky.“

A být svým vlastním pánem.

Mary se zadívala přes zátoku. Věděla, že pro něj bylo velmi těžké odpoutat se od rodiny, od matky a bratra, od zodpovědnosti vůči hrabství. Ale velmi dobře rozuměla touze žít vlastní život, nezávisle na někom jiném. Ona sama si takovou cestu také zvolila.

„Už jste viděl opravdovou mumii?“

Zasmál se a hlubokým hlasem řekl: „Ano, ale nemyslete si, že tam leží všude kolem nás a čekají, až je najdeme. Některé z těch, které jsme objevili, nebyly zrovna v nejlepším stavu.“

Mary se mu překvapeně podívala do lesknoucích se očí. „To je úžasné.“

Pokrčil rameny, naklonil se k ní a ještě dodal: „Ale nejsou tak děsivé, jak se o nich říká.“

Mary se zasmála. „Ale stejně, děsila bych se toho, kdybych je měla rozbalovat.“

„Pravda, to jsem taky nedělal. Většinou se zabývám výzkumem, studiem dané kultury nebo luštěním hieroglyfického písma.“

Mary si zastrčila uvolněný pramínek vlasů za ucho. „A to je něco, co se dá taky číst?“

Marcus pokrčil rameny. „Je to jazyk jako každý jiný, i když ho známe jen v psané podobě.“

„Ale jaký význam má pak dešifrování takového jazyka, o kterém nevíme vůbec nic?“ zeptala se a z jejího vzrušeného hlasu poznal, že ji to opravdu zajímá.

Naklonil se, aby na ni lépe viděl. „Hlavní důvod je to, abychom poznali něco nového, odlišného a jedinečného o tomto velkém světě a o dávné civilizaci.“

Mary ho pozorně sledovala. Chápala touhu porozumět věcem, které by objasnily historii, uspokojit potřebu vydat se po stopách dávných civilizací. Ale připadalo jí zvláštní, že jak to tak vypadalo, dával anglický hrabě přednost práci v poušti před vlastním domovem a rodinou.

„Všechno to zní tak fantasticky,“ vzdychla po chvíli. „Také bych se ráda někdy podívala do Afriky.“

Nic na to neřekl, jen si ji prohlížel přimhouřenýma očima. Musela si přiznat, že jí to nebylo vůbec nepříjemné.

„Ale i tady je krásně,“ ozvala se po dlouhé chvíli ticha a vyrušila ho ze zamyšlení. Všimla si, že Marcus se zasněně díval na hladinu moře. „Myslím, že vám Cornwall taky občas chybí, když jste tak daleko od domova.“

„Ano, občas mi opravdu chybí ta zeleň a pohled na vlny rozbíjející se o skály. Často si představuju rybářské bárky vyplouvající ráno ze zátoky a tu chladnou brízu, jak naplňuje vzduch slanou vůní moře.“ Odmlčel se a pak ještě dodal: „Osamění…“

V nastalé intimní atmosféře si Mary uvědomovala teplo jeho těla, připadalo jí, jako by větřík najednou ustal, jako by tisíce mil kolem nich nic neexistovalo. Bylo zvláštní, že se vůbec necítila znepokojeně, právě naopak – měla pocit bezpečí.

„Matka mi říkala, že jste dcera sira Harolda Marshe.“

Kouzlo chvíle najednou zmizelo a Mary se vrátila do přítomnosti.

„Ano, to jsem,“ odpověděla bez zaváhání.

Marcus vyčkával. „Jste jeho jediná dcera?“

„Ne.“ Odmlčela se a dodala: „Mám ještě sestru Mimi, která je o šest let mladší než já. Ale bratry nemám žádné.“

„Chápu,“ poklepával si nervózně prstem o dlaň. „A bydlí s vámi vaše sestra v Londýně?“

Tak osobní otázka ji zarazila. Protože sama měla pocit viny vůči rodině, bylo pro ni toto téma poněkud citlivé. Donutila se přesto k odpovědi.

„Sestra se provdala za profesora Nathana Pricea, vědce s velmi dobrou reputací. Mají rezidenci v Londýně a já je pravidelně navštěvuji.“

Mary skoro slyšela, jak mu v hlavě víří myšlenky, a tváře jí zčervenaly.

Marcus se na ni znovu podíval, zkoumal její obličej, jako by přemýšlel o jejích slovech. Mary se snažila, aby se mu nedívala přímo do zvídavých tmavých očí.

„A proč jste se nevdala i vy? Je tím důvodem váš otec?“

Věděla, že se jí na to zeptá. Byla to přece logická otázka.

„Správně jste to odhadl, lorde Longfellowe, je to přesně tak. Otec trpí silnou artritidou a potřebuje mě, abych mu vyřizovala korespondenci, vedla domácnost a samozřejmě se o něj starala,“ vysvětlila.

Marcus zvedl ruku a promnul si bradu. „A jak to sám zvládá, když jste teď tak dlouho v Cornwallu?“

Zavrtěla se na lavičce, jako by ji příliš osobní otázky vyváděly z míry. Jeho hluboký příjemný hlas jí vibroval v uších a povšimla si, jak mu na bradě raší tmavé vousy. Přemýšlela, jaké by to asi bylo, kdyby mu po tváři přejela špičkami prstů… stiskla ruce do pěstí, aby touze odolala a nedotkla se ho.

„Dokud budu tady, stará se o něj naše sousedka, vdova Ester Thurstonová. Nedávno mi psala, že je všechno v pořádku a že to zvládají docela dobře. A kromě toho má v Londýně Mimi.“

„Chápu.“

Už zase se na ni díval tím zkoumavým pohledem, který se jí nelíbil. Neřekl nic, dokud se mu nepodívala do očí.

„Jsem rád, že se vaše sousedka a sestra o otce postarají.“

Mary zadržela dech. Seděla tak blízko, a slova, jež pronesl, jí přesto zněla vzdáleně, jako by jim ani nemohla porozumět. Jako by zněla odkudsi ze světa, v jehož existenci pro ni bylo těžké uvěřit. Připadalo jí, jako by se o její život skutečně zajímal. Od chvíle, kdy sem za ní přišel, měla pocit, že se jejich rozhovor stává stále důvěrnější a důvěrnější. Ale třeba to byla jen její reakce na něj, třeba svými slovy nemyslel nic, co by mohla a měla považovat za intimní, třeba se nepokoušel proniknout do jejího života… Nejspíš to bylo právě tak… Když o tom všem znovu uvažovala, musela vlastně připustit, že se vlastně nezeptal na nic, co by bylo v jejich situaci nevhodné.

„Víte,“ řekl tiše a stále si ji prohlížel. „Připadá mi podivné, zvláštní a neuvěřitelné, že žena tak krásná a inteligentní jako vy se rozhodne, že se neprovdá. Zdá se mi, že byste byla téměř dokonalá manželka.“

Vnitřnosti se jí sevřely a překvapeně na něj zírala. „Jsem hrozně upovídaná.“

Zasmál se takovým tím chlapeckým smíchem, který ho dělal o mnoho let mladším.

„Opravdu? Ani jsem si nevšiml.“

Mary nevěděla, co mu na to říct. Nakonec však přece jen našla vhodná slova: „Mluvím rychleji, než přemýšlím.“

Marcus zvedl ruku a dotkl se rukávu jejích šatů. Velmi rychle promnul mezi ukazováčkem a palcem jemnou krajku. „Zdá se, že jste to zdědila po otci.“

„Ach,“ povzdechla si, přikývla a nadzvedla obočí s předstíranou nevinností. „Vy ho znáte?“

Znovu se zasmál a kolem úst se mu přitom objevily jemné vrásky. Stáhl ruku zpátky do klína. „Omlouvám se, slečno Marshová, jestli jsem vás uvedl do rozpaků. Nesetkávám se příliš často se ženami jako vy.“

„Jakými?“ Otázka jí vylétla z úst dřív, než si ji stačila rozmyslet. V duchu se napomenula a vynadala si, že se s ním pouští do takové konverzace.

Zadíval se jí na rty, jako by byl sám ponořený do vlastních myšlenek. „V jednu chvíli mluvíte otevřeně, ale hned jste zase velmi zdrženlivá. Jste velmi inteligentní, ale držíte se zpátky. Jste zkrátka rozkošná.“

Mary se zavrtěla a chtěla utéct. Ale nakonec se jen usmála a srovnala si sukni. „Zdá se, můj pane, že mě vůbec neznáte.“

„Znám vás líp, než si myslíte,“ odpověděl téměř šeptem.

Užuž chtěla vstát, ale nakonec se opřela a pozorovala ho.

Jeho výraz najednou roztál. Tmavé oči, které ji fascinovaly, ji vyzývaly k tomu, aby se ho zeptala, jak moc dobře ji zná. Vyptával se snad na ni někde? Nebo mu snad Christine prozradila víc, než Mary tušila? Po chvíli ticha, jež rušil jen vítr prohánějící se kolem, Mary usoudila, že si s ní Marcus jen pohrává… a musela uznat, že se mu to velice daří.

„Tak dobře,“ přiznala, „připouštím, že o sobě vzájemně asi víme stejně. Christine mi také o vás vyprávěla. Ale řekla bych, že mám situaci pevně v rukou.“

Podíval se na ni. „Máte situaci pevně v rukou, slečno Marshová?“

„Jistě,“ špitla a už k této neurčité odpovědi nic nevysvětlovala, jen ho zkoumavě a s jakýmsi výrazem falešné skromnosti pozorovala.

„Ale…“ pokračoval, „vaše ruce jsou… jiné než ty moje.“

Mary se držela, aby se nerozesmála. „A jaké ruce jsou tyhle, lorde Longfellowe?“

Podíval se jí do klína. „Jsou… tak jemné, ženské, s dlouhými, štíhlými prsty, které jsou jako stvořené pro laskání a uvolňující masáž svalů ztuhlých po celodenní práci. Jsou stvořené pro prozkoumávání.“

Mary jen tiše seděla a kolem srdce se jí rozléval příjemný pocit vzrušujícího mravenčení. Neměla ani potuchy, jak na jeho slova odpovědět. Oba teď mluvili v hádankách a jinotajích. Jak se mu podařilo tak rychle zvrátit konverzaci do této roviny? Na chvíli – jen na krátký okamžik – měla Mary dojem, že váhá, zda ji má vzít za ruku.

Aniž by přemýšlela, rychle rukama objala vlastní hruď, jako by se tak před ním cítila bezpečněji.

Hrabě se narovnal, rysy v obličeji měl uvolněné a zasněně se díval přes zátoku, s dlaněmi položenými na stehnech.

„Myslíte si,“ zeptal se velmi pomalu, jako by si slova teprve rozmýšlel, „že paní Coswellová ví něco o tom, z čeho měla Christine strach, čeho se děsila? Že nám neřekla všechno?“

Mary chvíli přemýšlela, jako by si chtěla srovnat myšlenky. Hleděla na mrak, který zrovna překryl slunce. Setmělo se, stejně jako poklesla její nálada. Kéž by byl tenhle úžasný džentlmen aspoň trošku méně přitažlivý…

„To nevím,“ odpověděla a byla pyšná, jak se jí podařilo vyslovit ta slova pevným hlasem. Uvnitř se totiž tak vůbec necítila. „Proč se ptáte?“

Neměla by na něj naléhat.

Zadíval se jí do očí, které se mu zdály být tak blízko a tak upřímné. Zamračil se, protože se v něm mísila bolest, zmatek a hněv.

„Protože jsem si všiml, že se na vás – jenom na vás – v jednu chvíli paní Coswellová podívala, jako by vám chtěla něco naznačit. Překvapilo mě to.“ Rty měl sevřené do tenké linky. Pak tiše dodal: „Také jste si toho všimla?“

Mary si zatřásla – snad chladem, či pocitem osamělosti nebo smutku kvůli komtese Christine.

„Je to možné, lorde Longfellowe,“ odpověděla a třela si paže. „Ale mám za to, že musíme zjistit o komtese Christine mnohem víc, než co vím já nebo vikářova žena.“

Doufala, že taková odpověď mu bude postačovat. Po chvilce napjatého ticha nakonec přikývl a neřekl nic.

Chvíli tiše seděli a pozorovali zátoku. Nakonec Marcus změnil téma hovoru a tiše, téměř nesměle, jako by se obával její reakce, poprosil: „Rád bych vám říkal Mary.“

Málem omdlela, když zaslechla slova, která ji potěšila. Ale nemohla dovolit, aby mezi nimi vznikl tak důvěrný vztah.

„Myslím, že by to nebylo nejvhodnější,“ odpověděla Mary a bála se, že Marcus z jejího hlasu pozná zaváhání a touhu, jak ráda by své jméno z jeho úst slyšela.

Zdálo se, že nepoznal. Oči mu potemněly, pak ale zvedl bradu, jako by ho její odpověď urazila. „Jak myslíte.“

Opět se rozhostilo nepříjemné ticho, kdy ani jeden z nich nevydal ani hlásku. Jen se na sebe upřeně dívali. Nakonec se Marcus zadíval na trávu před sebou.

„Doufám, že se v paní Coswellové nemýlíte. Rád bych se teď věnoval ještě jedné věci, totiž otázce Christininých věcí. Pokud se nemýlím, nikdo s nimi ještě nic nedělal, že?“

Najednou se postavil a podíval se na ni shora. „Chci věnovat celé odpoledne tomu, že projdu všechny sestřiny osobní věci. Byl bych rád, kdybyste se ke mně připojila, slečno Marshová.“

Mary zakroutila hlavou. „Je mi líto, ale –“

„Musíte mi s tím pomoct,“ nařídil nekompromisně. „Bylo by to… neslušné, abych se jako muž a bratr hrabal v jejích věcech, ale vy jako její osobní –“ přemýšlel, jaké vybrat to správné slovo, „– organizátorka svatby to udělat klidně můžete. Jediná osoba, která by to udělat měla, je moje matka. Ale Christinina smrt ji uvrhla do takového smutku, že toho není schopná. Jistě mě chápete, slečno Marshová.“

Vrátil se zpátky k čistě formálnímu chování a vystupování. Mary váhala, co se jí líbilo víc – zda tato strohá společenská konverzace, či náznak přátelství, který mezi nimi panoval před chvílí. Ale to teď už nebylo podstatné. Na to měla myslet před tím, než odmítla jeho žádost, aby jí mohl říkat jménem. Měla mu to dovolit.

Mary se tedy také postavila, co možná nejelegantněji, a nechala bohaté sukně šatů volně spadnout kolem nohou. Lehká bríza jí v tom pomohla.

„Pomohu vám, co bude v mých silách, lorde Longfellowe.“

Přikývl, otočil se a vydal se po úzké pěšince, vedoucí zpátky k domu. Mary šla za ním, když se Marcus najednou prudce zastavil.

„Ještě jedna věc, slečno Marshová,“ řekl a propichoval ji pohledem. Jeho upřený pohled ji znervózňoval. Stála tak blízko něj, ale z jakéhosi nepochopitelného důvodu jí to nevadilo a neustoupila.

„Ano, lorde?“ Mary se snažila vypadat co nejklidněji.

Marcus si třel bradu. „Přemýšlel jsem o minulé noci.“

Oči se jí překvapením rozšířily. „O minulé noci?“ Myslela si, že se Marcus usměje, aby zlehčil situaci, ale neudělal to. Jeho pohled byl spíše ještě vážnější.

„Včera večer – tam v kočáře na cestě domů – něčím jsem vás vyděsil.“

Mary cítila, jak se jí zastavilo srdce. Její zlé předtuchy se naplnily. Všiml si její reakce na to, když se jí náhodou dotkl. Toho se bála.

„Nevyděsil jste mě, lorde Longfellowe,“ odpověděla tiše, hlasem, který ani jí samotné nezněl příliš přesvědčivě. „Jen jsem se… trochu polekala. Nic víc v tom nebylo.“

Vítr se kolem nich proháněl, zatímco stáli na vysokém útesu nad zátokou. Tmavé, těžké mraky se převalovaly po obloze, kdesi v dálce se ozval lodní zvon, pravděpodobně oznamující poledne. Ale Mary nic z toho nevnímala. Stála naprosto fascinována. Fascinována jeho postavou, jeho hlasem, jizvičkou nad pravým okem, hlubokýma a blankytně modrýma očima.

Marcus natáhl ruku k ní, ale tentokrát se odtáhla. To ho zarazilo a nechal ruku volně nataženou před sebou. Zadíval se na její postavu a téměř smutně pronesl: „Jednou, až k tomu nastane čas, budu rád, když mi budete říkat Marcusi. Nikdo mi tak neříká.“ Ještě chvíli si ji prohlížel. „Uvidíme se odpoledne, slečno Marshová.“

Mary se za ním dívala, všimla si, jak má široká ramena, vlasy poněkud delší, než by se na anglického džentlmena slušelo, rozhodný krok… Ani jednou se neotočil a vydal se na druhou stranu zátoky, tam, kde stál osamocený domek.

KAPITOLA
OSMÁ

Baybridge House

29. září 1854

…doslechla jsem se, že slečna Marshová k nám přijede hned po Vánocích. Už se nemůžu dočkat, až tu bude. Určitě bude mít spoustu úžasných historek ze života v Londýně, které mi musí po večerech vyprávět! Už jsem Ti psala, že matka někde slyšela šílené fámy, že také šila nějaké pikantní prádélko pro kurtizány? To ale určitě nemůže být vůbec pravda. Matka tvrdí, že její rodina byla vždycky velmi slušná a spořádaná…

Marcus vstoupil poprvé po dlouhých čtyřech letech do Christininy ložnice a bolestně si uvědomoval Maryinu přítomnost. Nechtěla sem s ním chodit, být s ním v jedné místnosti – a zvláště v ložnici – o samotě. Její zdráhání mu napovědělo, že by to mohlo být považováno za něco velmi nevhodného, takže raději požádal jednu služebnou, aby šla s nimi. Matka zatím nebyla ve stavu, kdy by byla do Christininých pokojů schopná vejít, což se Marcusovi v tuhle chvíli ale docela hodilo. Netoužil po tom, aby tu na něj dohlížela, říkala mu, co má a nemá udělat, kam se smí nebo nesmí podívat. A navíc by určitě každou chvíli plakala nebo se s ním dohadovala. Ale tohle byl jeho dům a on si tu mohl dělat, co chtěl. Měl právo vejít do každého pokoje, do kterého se chtěl podívat.

Jeho první myšlenkou bylo, že v tomto pokoji je všechno tak, jak si to pamatoval z dřívějška. Vůně, barvy, charakter pokoje, který mu vtiskla Christine – to všechno na něj hned zapůsobilo. Mysl mu zaplavily dávné vzpomínky.

Pokoj byl laděn do různých odstínů růžové a zelené barvy, uprostřed stála velká sloupková postel, zahalená do bílé krajky, ladící s mušelínovým přehozem a hromadou sametových polštářků. Kontrastovala s protější zdí, která byla od podlahy až ke stropu pokryta papírovými tapetami s dekorem malých červených poupat růží. Těžké růžové závěsy z lněného taftu na oknech po stranách postele spadaly až na podlahu z ušlechtilého dřeva. Kousek nad zemí byly stažené silnými kroucenými šňůrami se střapci, takže slunečním paprskům dovolovaly pronikat do místnosti. Do místnosti, v níž od Christininy smrti nikdo nebyl.

Až do této chvíle.

Vzduch v místnosti byl zatuchlý, a tak Marcus nařídil služebné, aby odhrnula závěsy a otevřela obě okna dokořán. Ta ho ihned poslechla.

Mary za ním vešla doprostřed místnosti a zastavila se po jeho pravé ruce. Stála přesně proti zlatavému dubovému toaletnímu stolku hned vedle okenního výklenku. Podél krajkové dečky stálo několik flakonků s parfémy, toaletními vodami a všemi těmi přípravky, které žena potřebuje. Marcus ji pozoroval, jak vzala do ruky malou růžovou lahvičku, otevřela ji a přičichla si.

„Růže,“ poznamenala a položila ji zpátky na stolek.

„Jak jinak,“ přikývl Marcus vážně. „Čekala jste snad v tomto pokoji něco jiného?“

Kdyby v tomto pokoji byli za jiných okolností, snad by se Mary jeho slovům i zasmála. A Marcuse by její zvonivý smích potěšil. Ale teď by jakákoliv uvolněná atmosféra byla nepřístojná.

Trapná chvíle pominula. Služebná v podivně ponurém stejnokroji stála tiše vedle dveří a rozhlížela se. Marcus věděl, že přesně tohle má v popisu práce – být vždy při ruce, a při tom být nevtíravá a nenápadná –, ale v tuto chvíli mu to připadalo zvláštní.

„Co vlastně hledáme?“ zeptala se Mary tiše a přerušila Marcusovy myšlenky.

Zamířil k vysoké malované šatní skříni po levé straně pokoje. „Chtěl bych si prohlédnout její šaty, hlavně se musíme podívat do všech kapes, zda tam náhodou nenechala nějaké poznámky nebo věci, které by nám mohly něco objasnit.“

„Tak se do toho dejme. Pomůžu vám,“ slíbila a stoupla si vedle něj.

„Abych pravdu řekl,“ podíval se na ni a zamyšleně si založil ruce na hrudi, „byl bych raději, kdybyste zatím prošla zásuvky stolu a její osobní věci.“

Mary se na chvilku zastavila a zadívala se na něj.

„Myslím takové ty ženské… záležitosti,“ objasnil jí. „Nemám s takovými věcmi vůbec zkušenosti a navíc by asi bylo trapné, kdybych se v tom Christine hrabal.“

Pod jeho pohledem jí zčervenaly tváře. Vůbec by mi to ve skutečnosti nebylo trapné, pomyslel si. Snad to takhle ale bude brát jako omluvu, že se šťourám v Christinině soukromí. Samozřejmě, že na svých cestách viděl spoustu takových intimních ženských věcí, jako byly různé spodničky, živůtky, spodní kalhotky, ale to jí tady nehodlal přiznat. Aspoň ne teď, když u dveří stála Christinina služka.

Mary se na něj nejistě dívala a otevřela ústa, jako by chtěla něco říct, ale nakonec z ní nevyšla ani hláska. Rychle se otočila, jako by ji něco znepokojilo, až jí sukně zašustily a otřely se o Marcusovy nohy. Jako by tu nebylo dost prostoru, pomyslel si a v duchu se usmál.

Rychlými dlouhými kroky se vydal ke skříni, opatrně odsunul mosaznou zástrčku a otevřel dveře. Skříň byla plná šatů ušitých z těch nejjemnějších látek a snad ve všech odstínech barev.

Při pohledu na ně se mu sevřel žaludek a před očima mu vyvstal živý obraz Christine.

Šaty byly srovnané podle toho, k jakému účelu byly určené – šaty domácí, k dennímu nošení a večerní toalety –, a vyplňovaly celou skříň. Objevil tu šaty její nejoblíbenější barvy, temně zelenomodré, přesně takové, jakou mají pírka na hlavě čírek, stejně tak jako šaty zelené, blankytně modré, broskvové a dokonce zářivě žluté, které na Christine tolik obdivoval, přestože ona sama žlutou nenáviděla. Připadalo jí, že žlutá barva zdůrazňuje její bledou pokožku, takže si připadala jako nějaká smrtka, zatímco on v ní viděl zářivé a veselé sluníčko. Srdce ho při vzpomínce na sestru zabolelo. City ho přemohly a Marcus pomalu vztáhl ruku a dotkl se žlutého hedvábí… šatů, které si Christine pořídila jen proto, že jemu se ta barva líbila. Tím si byl naprosto jistý.

Potřásl hlavou a polkl, aby smutné vzpomínky zaplašil. Teď nebyl čas, aby se utápěl ve vlastní bolesti a strachu z bezvýchodné budoucnosti.

Prozkoumával jedny šaty za druhými, začal od večerních rób, protože se domníval, že právě tyto šaty by mohly ukrývat Christinina tajemství. Ale po pěti minutách pečlivého hledání nenašel kromě dvou lněných šátků a všudypřítomné vůně květin vůbec nic.

Mary se zatím věnovala prádelníku, probírala se velmi pečlivě všemi zásuvkami. Tedy aspoň to si Marcus myslel, protože jí to trvalo stejně dlouho jako jemu, než se probral tou záplavou šatů.

„Proč jste se nikdy neoženil, lorde Longfellowe?“

Otázka, kterou vyslovila velmi tiše, ho zaskočila. Trhl sebou, ani si nebyl jistý, jestli ji slyšel opravdu. Došlo mu, že služebná by se na takovou věc sotva ptala. Určitě to musela být Mary, ale když se na ni podíval, viděl jen její záda, jak byla skloněná nad spodní zásuvkou a probírala se bílými košilemi. Při pohledu na ni se mu rozbušilo srdce.

„Neměl jsem k tomu příležitost. V posledních letech jsem měl spoustu práce při vykopávkách.“

„Nepochybně.“

Marcus se usmál. Přemýšlí o mně, pomyslel si.

„A nikdy jste nepřemýšlel o tom, že potřebujete dědice?“

Stále se na něj ani nepodívala.

Opřel se o sloupek postele a pozoroval její postavu, jejíž útlý pas zdůrazňoval dobře padnoucí korzet. „Zatím jsem to nepovažoval za příliš důležité, slečno Marshová.“

Podívala se na něj koutkem oka přes rameno a pokývla hlavou. „Chápu.“

O tom pochyboval. Určitě jí myšlenka, že se zatím vůbec nezajímal o dědice, vrtala hlavou. Nedodal už ale nic, jen si založil ruce na hrudi.

„Našel jste něco?“ zeptala se o chvilku později, zatímco skládala lněnou noční košili.

Zvedl obočí, záměrně se přestal usmívat, aby neviděla, jaké potěšení měl z výhledu na její pozadí, když přerovnávala spodní zásuvky.

„Nic moc – tedy lépe řečeno nic, co by mi poskytlo nějakou stopu toho, na co Christine během posledních dní myslela,“ odpověděl upřímně a ve tváři měl zamyšlený výraz. Nemám právo myslet na milování právě tady, v Christinině pokoji. Bože, jsem naprostý blázen, pomyslel si.

Zadíval se na vyřezávanou poličku na stěně vedle alkovny. Christine sbírala jemné porcelánové hrnečky, ne knihy. Takže kromě dvou básnických sbírek tu stála řada barevných šálků s podšálky značky Renn. Nebylo tu navíc nic, o čem by Marcus nevěděl.

Najednou mu zrak padl na zelenou, zlatě zdobenou truhlu, která stála v nohách postele. Všiml si jí ve stejnou chvíli jako Mary.

Vyrazila okamžitě k ní, stoupla si mezi truhlu a Marcuse a bojovně dala ruce v bok.

„Uvnitř je svatební výbava komtesy, lorde Longfellowe. Doufám, že nechcete strkat nos do tak soukromých záležitostí.“

Jasně že měl velkou chuť do takových záležitostí strkat nos, jak to nazvala, ale zaváhal. „Našla jste něco důležitého mezi sestřiným prádlem, slečno Marshová?“

Přísahal by, že zaslechl, jak zalapala po dechu, a všiml si, že jí rozkošné tvářičky zčervenaly. Ale ani se nepohnula a upřeně se na něj dívala.

„Ne, nenašla jsem nic, co by do těch zásuvek nepatřilo,“ odpověděla a hlas se jí nepatrně zachvěl.

Marcus se pomalu a zhluboka nadechl, stále si vědom přítomnosti služebné, která strnule stála u dveří. Nechtěl zavdat jakoukoli příčinu k bezdůvodným spekulacím mezi sloužícími.

„Slečno Marshová, zdá se, že v téhle místnosti už zbývá k prohledání jen ta truhla se svatební výbavou.“ Byl vedle ní tak blízko, že zahlédl pramínek vlasů, který se jí vlnil kolem spánku, cítil, jak z jejího těla sálá žár, představoval si, jak se jí zvedá a zase klesá poprsí s každým nervózním nadechnutím. „Nechápu, proč bych měl být vyvedený z míry, když uvidím nově ušitá a naškrobená prostěradla, přikrývky a noční košile.“ Na chvíli se odmlčel, ale pak ještě dodal: „Nebo bych snad měl být?“

Mary se ani nepohnula. „Jistěže ne. Jen jsem chtěla chránit komtesino soukromí. Jsem si jistá, že to chápete.“

„Opravdu?“

Jeho otázka ji zmátla, ale neustoupila.

Po chvilce zaváhání, když se podíval na služebnou a bylo mu jasné, že se jejich podivnou konverzací velmi dobře baví a že za chvíli si o tom už bude špitat všechno služebnictvo, se rozhodl, že vlastně nemá co ztratit. Tušil moc dobře, co všechno může taková truhla se svatební výbavou skrývat.

Naklonil hlavu směrem k truhle. „Tak co, otevřete ji sama, nebo to mám udělat já?“

Mary se ani nepohnula. Marcus uvažoval, jestli se vůbec nadechne. Z očí jí sršely blesky, protože věděla, že tuhle bitvu prohrála, ale ustoupila o krok a dovolila Marcusovi, aby došel až k truhle.

Poklekl na jedno koleno. Velmi opatrně zvedl nezamčené petlice a otevřel víko. Zvědavost jím lomcovala.

Vypadalo to, že věci v ní jsou rozděleny do tří hromádek, které se vršily až k víku. Na levé straně si povšiml krémových a bílých krajkových ubrusů. Vedle nich byly do úhledného sloupečku vyrovnány bílé lněné povlaky na přikrývky a polštáře, vyšívané motivem zelené révy a žlutých růží. Obě hromádky byly překryté dlouhou krajkovou dečkou, na níž byla pečlivě uložena šperkovnice ze slonoviny. Tu Marcus ihned otevřel a zjistil, že je zcela prázdná.

Předpokládal, že tohle všechno je součástí běžné výbavy nevěsty. Za jiných okolností by truhlu dál neprohlížel, ale protože Mary stála hned za ním a nervózně sledovala každý jeho pohyb, tušil, že truhla skrývá mnohem víc pokladů.

Aniž by se na ni podíval, sáhl pro hromádku ubrusů a vyndal ji. A našel to! Červené hedvábí. Když ho odsunul stranou, uviděl záplavu růžových, tmavě vínových, zelenomodrých saténových kousků prádla, krajkových korzetů v královské purpurové…

Marně se snažil zakrýt pobavený úsměv, a aby ho ani jedna z žen neviděla, sedl si na paty a zadíval se na protější stěnu. „A kde jsou noční košilky lehké jako peříčko?“

Mary se z hrdla vydral podivný zvuk a Marcus se v duchu rozesmál a bojoval s tím, aby to nedal najevo. Bože, poslední dva dny nemyslel na nic jiného…

„Nevím, kam si je komtesa uložila, lorde Longfellowe,“ ozvala se po dlouhém, nepříjemném tichu Mary, zjevně vyvedená z konceptu.

V místnosti bylo dál ticho. Marcus měl pevně sevřené rty a snažil se, aby se nerozesmál nahlas. Tohle bylo poprvé po hodně dlouhé době, kdy se opravdu pobavil.

Mary Marshová šila opravdu velmi erotické prádélko, o němž mluvila Christine. Takže to nebyly žádné povídačky. Vzal z truhly jeden kousek do ruky a prohlížel si ho. Byl to krajkový korzet. Uvědomil si, že Mary měla pravdu a neměl by se přehrabovat v tak osobních věcech Christine, ale neubránil se tomu, aby si nepředstavoval, že sestra měla něco takového na sobě. Teď už věděl, co leží v truhle pod pečlivě naškrobenými a srovnanými krajkovými ubrusy, saténovými přikrývkami a polštářky. A co před ním Mary chtěla zatajit.

K čemu mu ale tohle zjištění bylo? Vyplývalo z toho, že všechny nevěsty nosí takovéhle úžasné prádélko? Nikdy předtím o tom nepřemýšlel a poprvé si pomyslel, že možná byl pěkný hlupák, že se ještě neoženil.

„Našel jste to, co jste hledal, lorde Longfellowe?“ zeptala se ho chladně a tiše Mary, stojící hned za ním.

Marcus ztuhl, držel teď zrovna v ruce temně modré punčochy. „Ano i ne, slečno Marshová,“ odpověděl po krátkém zaváhání. Pomalu vrátil punčochy do truhly, pečlivě srovnal nažehlené krajkové ubrusy, zavřel víko truhly a posadil se na paty. „Shledal jsem, že tyto kousky jsou opravdu velmi vzrušující,“ dodal chraplavě a zvedl se. Podíval se Mary přímo do očí. „A lámu si hlavu nad otázkou… oblékají se o svatební noci do takovýchto jemných a fascinujících kousků všechny nevěsty?“

Po krátké chvilce ticha, aniž by sebou trhla, nepatrně sklonila hlavu a zamumlala: „To nevím, lorde Longfellowe.“

Marcus nevěděl, jestli ho má její vyhýbavá odpověď rozzlobit, nebo zda se jí má zasmát a obdivovat její odvahu.

Mary stála před ním, líce zrůžovělé rozpaky, ruce sepnuté za zády. Sluneční paprsky dopadající oknem do pokoje se odrážely od zlatavých stužek, jimiž měla sepnuté vlasy. Její andělská tvář, oči, z nichž vyzařovala bystrost a rozhodnost, ho naprosto očarovaly.

Přepadla ho náhlá chuť se rozesmát a marně bojoval s tím, aby se mu koutky nezvedly do spokojeného úsměvu.

Mary zatnula zuby. „Nějak jsem nepostřehla, co je tady k smíchu.“

Marcus si ji zvídavě prohlížel od hlavy až k patě a pak se jí znovu zadíval do očí. Teprve potom odpověděl. Byl tak blízko, že i jeho šepot jí zněl jako křik. „Jen jsem přemýšlel, jak je možné, že se oblékáte tak usedle, když dokážete vytvořit tak jemné a delikátní prádélko.“

Zaslechl, jak se zhluboka nadechla, ještě před tím, než větu dokončil. Pak se od ní trochu odtáhl.

Tváře jí hořely, ale neřekla ani slovo. Kromě toho, že koutkem oka pohlédla na služebnou stále stojící u dveří, se ani nepohnula. Po několik následujících vteřin popustil Marcus uzdu představivosti a před očima mu vyvstal obraz její vysoké postavy oděné pouze v modrozeleném saténu, či v jasně fuchsiovém korzetu, který by zdůrazňoval štíhlý pas a plná ňadra. Myšlenky se mu rozběhly a najednou pocítil, jak se jeho mužství probouzí. To ho vyděsilo a zároveň to v něm vyvolalo vlnu vzteku. Jeho touha po Mary byla v této chvíli neomluvitelná.

Odkašlal si, protože jinak by nedokázal promluvit. „Myslím, že tady jsme hotovi. Už tu nepotřebuji vidět nic dalšího.“

Mary nakrčila tázavě jedno blonďaté obočí. „Měla jsem pocit, že jste chtěl vidět výsledky mé práce.“

Marcusovi se srdce rozběhlo závratnou rychlostí. Jeho představivost neznala mezí. Vyřčená slova vyvolala v jeho myšlenkách obraz, jak kolem něj krouží v provokativním korzetu a punčochách… Stop! Vždyť ona svou poznámku myslela sarkasticky! Měla by v něm vyvolat spíš zlost a rozhořčení. Najednou měl pocit, jako by se prohraboval v Maryiných osobních věcech, a ne v sestřiných.

Hlasem hrubším, než zamýšlel, řekl: „Uvidíme se u večeře, slečno Marshová.“

Napřímil se a ztuhlým krokem prošel kolem ní ke dveřím a vyšel na chodbu. Cítil, jak mu její pohled vypaluje díru v zádech.

Mary potřebovala chvíli přemýšlet. Nejvhodnější místo, které tady na panství Renn našla, byl útes nad zátokou. Tady měla soukromí. Bylo to klidné a tiché místo, v ústraní před nezvanými hosty. Dokonce i George či hraběnka se sem vydávali jen velmi zřídka. Odpoledne se ochladilo a začal foukat nepříjemný vítr, takže si přes sebe přehodila lehkou pláštěnku. Černé mraky nad zátokou dávaly tušit, že navečer přijde déšť. Mary milovala svěžest útesů na pobřeží, slanou vůni moře a čerstvý vzduch.

Marcus Longfellow ji zneklidňoval. Ve skutečnosti si musela přiznat, že ji nerozčiloval on sám, ale spíš její reakce na něj, na všechno, co řekl či udělal v její přítomnosti. Choval se, jako by mu na ní záleželo víc, než by se slušelo při jejím postavení, jako by si opravdu užíval její společnosti.

Otřásla se. To je nemožné, pomyslela si. Zvlášť teď, když odhalil, jaké frivolní prádélko navrhuju a šiju pro vznešené dámy z vyšší společnosti. Sakra, jak to, že jsem jeho reakci nepředvídala? Proč mě nenapadlo to prádlo odnést? Protože patřilo Christine a já nemám žádné právo starat se o její osobní věci a odnášet je z jejího pokoje. Něco takového by mě nemělo ani napadnout.

Mary sevřela ruce v pěsti, zmatená, rozzlobená sama na sebe. Měla hned po komtesině smrti odjet z Cornwallu a vrátit se domů. Ale nebyla ještě připravená postavit se znovu před vlastní rodinu. Když kráčela po pěšině vinoucí se po okraji útesu, uvědomila si, že raději bude čelit dohadům mezi Georgem a Gwyneth a všem těm nepříjemnostem po Christinině smrti tady v Baybridge House, než aby se podívala do očí otci.

Konečně vystoupila na útes a otevřel se jí pohled na volné moře. Najednou se zarazila. Pár metrů od ní na kamenné lavičce seděl hrabě z Rennu! Osamělá postava zahalená v černém od hlavy až k patě se rýsovala na pozadí tmavé hladiny.

Mary udělala krok zpátky – tak tiše, jak jen dovedla –, v neblahé předtuše, že její přítomnost by vyvolala napětí, kterému se chtěla vyhnout.

Seděl k ní otočený zády, hlavu skloněnou a v natažených dlaních držel dopis. Vítr si pohrával s kusem zažloutlého papíru, ale zdálo se, že to Marcus ani nevnímá. Seděl strnule, ani se nepohnul a díval se na dopis. Pak sklonil hlavu a otřel si hřbetem oči… Mary si uvědomila, že pláče.

Christinin dopis, její osobní věci – najednou to na ni všechno začalo doléhat mnohem silněji. Uvědomila si, jak se životy všech okolo změnily tou jednou naprosto nevysvětlitelnou událostí.

Netušila, co by v této chvíli měla udělat, pokud vůbec měla něco udělat. Nikdy předtím neviděla muže, který by plakal. Pocítila touhu jít k němu, posadit se vedle něj a obejmout ho kolem ramen, utišit jeho bolest a zaplašit smutek. Odolala té touze a postavila se tak, aby ji krylo křoví, a ve větru, který se proháněl po útesu, ho pozorovala.

O něco později se otočila a tiše se vrátila do Baybridge House.

KAPITOLA
DEVÁTÁ

Baybridge House

20. října 1854

…dnes se u nás zastavil na večeři vikomt z Exeteru. Jeho společnost mě potěšila, i když musím přiznat, že později se začal chovat podivně. Byl rozladěný a zamyšlený. Matka si myslí, že tohle jeho chování je normální, že je jen nervózní z nadcházející svatby a zodpovědnosti, kterou bude v manželství mít. Mám ho ráda, to jistě… a snažím se dělat všechno, co se ode mě jako snoubenky očekává…

Večeře se měla podávat přesně v osm. Jak Mary očekávala, vikomt z Exeteru dorazil mnohem dřív, což pro něj bylo typické. Christine se jí mnohokrát zmínila, že tenhle občas podivínský člověk zpoždění nesnáší. Byla zvědavá, zda vikomt bude stále držet za snoubenku smutek; tahle večeře, která se konala na popud hraběnky, měla trochu uvolnit atmosféru mezi všemi, čemuž byla Mary svým způsobem docela ráda.

Rozhodla se pro saténové šaty ve vínové barvě se zkrácenými rukávy a čtvercovým výstřihem. Byla to její nejoblíbenější večerní róba, kterou si šetřila jen pro zvláštní příležitosti. Domnívala se, že dnešní večeře je pro to nanejvýš příhodná. Vyčesala si vlasy do vysokého drdolu na temeni, jen pár pramínků nechala volně splývat podél spánků. Uši si ozdobila malými perlovými náušnicemi, ladícími s jednoduchým perlovým náhrdelníkem. Uvědomila si, že je od ní pošetilé toužit po tom, aby si jí všichni u stolu všímali jako ženy, a ne jako najaté pomocnice při organizování svatby. Naposledy se podívala do zrcadla, několikrát se štípla do tváří, aby měly tu správnou červeň, a usoudila, že je se svým vzhledem spokojená.

V sedm hodin se měli sejít v salonu na sklenku sherry. První čtvrthodinku tam však byla jen Mary s Georgem. Gwyneth se celé odpoledne necítila ve své kůži, takže si teď dávala načas. Pokud šlo o hraběte, Mary o něm od chvíle, kdy odešla z útesu, vůbec neslyšela. Bylo docela možné, že do salonu vůbec nedorazí, a pravděpodobně přijde pozdě i na večeři. Takové chování odpovídalo tomu, co o něm Mary věděla.

Navzdory jeho rezervovanosti a lhostejnosti vůči společenským zásadám se Mary na dnešní večer v jeho společnosti těšila. Možná právě proto si tak dala záležet na tom, jak vypadala. I když považovala zevnějšek ženy za velmi důležitý, nikdy to nebylo proto, že by toužila přitahovat pozornost mužů. Až do chvíle, kdy se na Baybridge House objevil Marcus Longfellow, nikdy o svém zevnějšku příliš nepřemýšlela. I když se na sebe kvůli tomu zlobila, chtěla dnes večer vypadat pro Marcuse přitažlivě.

Seděla vzpřímeně ve tmavě modrém sametovém křesle, z jedné strany měla Georgea, z druhé vyhaslý krb. Pomalu upíjela sklenku drahého, temně rudého sherry a pozorně sledovala dveře a odhadovala, kdo bude další příchozí. George měl jako vždy za všech okolností dobrou náladu, byl okouzlující i ve chvíli, kdy mluvil o potížích v kaolínových dolech – problémy s pracovními silami, protože většina mužů odešla do války, jiní si zase neustále stěžovali na nízké platy, v poslední době jim nepřálo počasí, protože vytrvale několik dní pršelo. Nebylo to jednoduché, ale mladší syn starého hraběte vedení podniku zvládal s bravurní lehkostí a Mary ho obdivovala nejen jako správce dolů, ale i jako člověka.

„Vidím, že bratr ve vás našel zalíbení, slečno Marshová.“

Mary se douškem sherry málem udusila. Rozkašlala se a zadívala se do tváře člověka, který tato slova pronesl – na hraběte, jenž stál ve dveřích, ještě před malou chvilkou prázdných, a pozoroval je. Jeho svalnatá postava orámovaná veřejemi a ozářená dopadajícím světlem Mary fascinovala.

Měl na sobě černý vlněný kabátec, šedobílou proužkovanou vestu a bílý nákrčník. Vlasy měl sčesané dozadu, takže nic nebránilo pohledu do zářivých očí a na opálenou, hladce oholenou pokožku. Vypadal naprosto úžasně a Mary si uvědomovala, jak jí s každým nadechnutím srdce buší rychleji a rychleji.

„Proboha, Longfellowe, pokaždé když tě vidím, skoro se tě leknu,“ řekl George a vesele se zašklebil.

„Máš snad pocit, že jsem nějaké zjevení?“

„Něco takového, bratříčku,“ odpověděl George a se sklenkou v ruce si stoupl. „Přivlastnil jsem si čas slečny Marshové a určitě jsem ji nudil vyprávěním historek z dolů.“

Marcus se na ně podíval a pomalým krokem se vydal ke křeslům. „Ty nikdy nejsi nudný, Georgi.“ Zadíval se přímo do Maryiných očí. „Zdá se, že slečnu Marshovou vyprávění uchvátilo. Stejně tak jako všechny ženy, které se kdy ocitly ve tvé společnosti.“

Mary opět pocítila divné chvění kolem žaludku, když se Marcus přiblížil. „Ano, opravdu mě zaujalo, lorde Longfellowe,“ snažila se o co nejpřívětivější tón. „Váš bratr je rozený bavič. Již několikrát mě pobavil fascinujícími historkami z těžby kaolínu a seznámil mě s výrobou jemného porcelánu. Ani dnes večer mě nezklamal.“

Marcus se ušklíbl. „George z nás dvou byl vždycky ten zábavnější.“

A vy jste ten tajemnější.

Mary zaplašila ty podivné myšlenky, a když Marcus došel až k ní, zvedla ruku na pozdrav. Zdálo se jí, že pod dotykem jeho dlaně celá roztaje, krev jí v žilách vřela, horkost stoupala po zádech až k temeni hlavy, a když pozvedl její prsty ke rtům, aby jí je mohl políbit, tváře se jí rozhořely. Ta chvíle trvala o něco déle, než by měla, jeho oči se vpíjely do jejích a s každým nadechnutím Mary vnímala pevnost jeho stisku. Bylo zvláštní, že s Georgem se takto vítala nesčíslněkrát, ale nikdy na ni takto nepůsobil. Jeho polibek ruky ji nerozpaloval, nezpůsoboval zástavu srdce a ztrátu dechu.

„Vikomt ještě nedorazil,“ oznámil George, napil se sherry a špatně načasovanými slovy přerušil intimní atmosféru mezi nimi. Mary zamrkala, aby se myšlenkami vrátila do přítomnosti, a snažila se odtáhnout prsty od Marcusových rtů. Držel ji ale pevně.

„To mu není podobné,“ poznamenal Marcus, ale víc nic neřekl a díval se stále do Maryiných očí. Pak ji rychle pustil, otočil se a došel k příborníku, na němž stála karafa a sklenky, do nichž již předem jeden z lokajů nalil nápoje. Místo sherry si Marcus vzal whisky.

Mary bylo horko, měla pocit, jako by jí někdo utáhl korzet ještě víc, takže se nemohla skoro ani nadechnout. Měla by se na dnešní večeři soustředit, aby se neztrapnila před nejváženější honorací Cornwallu. Položila zpola plnou sklenku na stolek vedle sebe, narovnala se a složila ruce do klína. Vnímala, jak sebemenší pohyb v křesle způsobuje, že se jí korzet zapichuje do pasu a krajka kolem výstřihu ji najednou škrábala, jako by to bylo to nejhrubší lněné plátno. Jak byla hloupá, když dala přednost kráse a přitažlivosti před pohodlím. Jednoduché purpurové šaty by byly mnohem příjemnější, nemluvě o tom, že by byly konzervativnější a pravděpodobně pro tuto příležitost vhodnější.

„Už jsi s ním mluvil, bratře?“ zeptal se George a opřel se rukama o bohatě vyřezávanou římsu nad krbem.

Hrabě se napil whisky a přes okraj sklenice je oba pozoroval. „Ne,“ odpověděl po chvíli. „Ale dnes večer si s ním chci domluvit soukromou schůzku. Je spousta věcí, o kterých s ním musím mluvit.“

Mary se nelíbilo pomyšlení, že by měla být zasvěcena do rodinných tajů a intrik, a věděla, že je na ní, aby se vzdálila. I když bojovala se zvědavostí, rozhodla se, že odejde. Aby si to nerozmyslela, rychle pronesla: „Možná bude nejlepší, když se navečeřím někde jinde, pánové. Nejsem si jistá, že bych se měla zúčastnit rozhovoru, týkajícího se vašich rodinných záležitostí.“

George mávl rukou, jako by její poznámku nepovažoval za důležitou. „Nesmysl. Děláte nám příjemnou společnost.“

„Já si také přeju, abyste tu byla s námi, slečno Marshová,“ prohlásil Marcus.

Najednou ji přepadla chuť se zasmát, ale protože byla ve společnosti hraběte, potlačila tu touhu a téměř neznatelně kývla hlavou. „Jak si přejete, lorde Longfellowe,“ zašeptala a v duchu se potěšeně usmála.

Bylo jisté, že to mezi nimi jiskří. Mary si všimla, že i Marcusovi v očích hrají ohýnky potěšení. Přemýšlela, zda tuší, jaký je pravý důvod, proč tu chce zůstat.

„Nakonec vždy dostanu to, co chci,“ řekl a zvedl jeden koutek rtů.

„Skutečně?“ Mary se na něj nevinně zadívala.

Marcus se musel skoro usmát. „Pochybujete snad o tom, slečno?“

„Pochybuji o čem, lorde?“

„Můžete vy dva s tím flirtování přestat?“ ozval se George otráveně a dopil sherry. „Už se mi z toho točí hlava.“

„Můj bože! Už jsem ani nedoufal, že tě ještě někdy uvidím, Longfellowe.“

Najednou se všichni tři otočili a pozornost zaměřili na postavu, která se objevila ve dveřích. Energický, úchvatný a vždy pečlivě upravený Baudwin Fife, vikomt z Exeteru, konečně dorazil. Měl na sobě černý oblek z měkké vlny, bílou košili a vázanku v barvě, podtrhující kaštanovou barvu jeho vlasů a opálené pokožky.

„Ach, slečno Marshová,“ dodal chladně, a aniž by čekal na pozvání, vešel do místnosti a zamířil k ní. „Jsem vámi jako vždy naprosto okouzlen.“

O tom Mary upřímně pochybovala. Lehce ale kývla hlavou na pozdrav a zvedla ruku, aby ji mohl uchopit. Zachvěla se nepříjemným – naprosto nepochopitelně nepříjemným! – pocitem, který v přítomnosti vikomta z Exeteru vždy měla. Často přemýšlela, proč hraběnka chce svou jedinou dceru provdat právě za tohoto muže.

„Exetere,“ přerušil její myšlenky hrabě a postavil se vedle nich, „rád tě zase vidím.“

Ke skupince došel i George a všichni tři muži si potřásli na pozdrav rukou. Nálada v místnosti podivně poklesla a všichni zúčastnění byli napjatí.

„Dáš si něco k pití, Baudwine?“ zeptal se George.

„No jasně,“ odpověděl vikomt podrážděně. „Dám si whisky.“

„Jo, může být.“ George kývl na sluhu, který vikomtovi podal jantarovou tekutinou naplněnou sklenku, a pak se posadil do křesla vedle Mary.

„Takže, hrabě,“ začal vikomt bodře, rozhrnul si šosy kabátce a pohodlně se rozvalil na tmavě modré sedačce naproti nim. „Jakou jsi měl cestu? Doufám, že počasí ti přálo.“

Marcus udělal pár kroků, takže teď stál mezi Mary a Georgem, přesně proti vikomtovi. Opřel se loktem o opěradlo křesla, na němž seděla Mary. „Abych pravdu řekl, počasí jsem během cesty nevěnoval příliš pozornosti. Vlastně až když jsem dorazil do St. Austellu, uvědomil jsem si, jaká je tu zima.“

„Jasně,“ vikomt z Exeteru se dlouze napil, olízl si rty a zamračil se. „Letošní jaro je skutečně hrozné. Pořád jen prší a toho bahna, co je všude kolem…“ Podíval se na Marcuse koutkem oka. „Vsadil bych se, že ti chybí rozpálený písek, co Longfellowe?“ Zachechtal se a znovu se napil. „A ty egyptské dámičky. Slyšel jsem… ehm…, že jsou úplně jiné, než na jaké jsme zvyklí tady v Anglii. Prý jsou mnohem hezčí.“

Mary si všimla, jak Marcus ztuhl, a z jeho výrazu ve tváři se snažila vyčíst, jestli je stejně tak znechucený vikomtovou neomaleností jako ona sama.

„Krásné… ano, to jsou. A chováním se velmi liší od anglických dam. Ale abych ti pravdu řekl, příliš se ve společnosti egyptských žen nezdržuji,“ odpověděl klidně Marcus a také se napil. „Obvykle trávím dny na vykopávkách, katalogizováním a studováním nalezených předmětů.“

„To je celý bratr,“ přerušil ho George. „Samá práce a zábava žádná. Ale tady u nás jsou některé dámy také velmi krásné.“

„Pravda, pravda,“ pokyvoval hlavou vikomt. Znovu se zachechtal, zakroutil hlavou a dopil sklenici. „Omlouvám se, slečno Marshová. Tenhle rozhovor asi není nejvhodnější pro jemná ouška anglické dámy, já vím. Ale už máte svůj věk, takže vaše staropanenská ouška o tom už určitě něco zaslechla.“

Poprvé v životě Mary slovo staropanenský nenáviděla. Zdálo se, jako by se s ní pokoj zhoupl, jako by teplota o několik stupňů vyskočila. Došlo jí, že je to důsledek zuřivosti, která jí bublala v žilách a hrozila, že se vydere na povrch ve formě nějaké pěkně kousavé odpovědi. Protože však byla vychována jako dáma vytříbené společnosti, neřekla nic, jen se usmála, třebaže si přitom nehty zarývala do dlaní.

„Vskutku se nemýlíte, vikomte,“ připustila monotónně a dívala se mu přímo do očí. „V mém věku mě už máloco překvapí.“

Napětí v místnosti by se dalo krájet. George položil s hlasitým cinknutím prázdnou sklenku na stolek. Hrabě stál stále vedle jejího křesla, ale nedíval se na ni. Mary doufala, že si nevšimne, jak jí rozpaky zrudly tváře.

„Ve skutečnosti, Exetere,“ zabručel Marcus hluboce a drsně, „musím říci, že mě šokuje mnohem víc chování některých Angličanů než Egypťanů. Ale možná je to tím, že jsem byl tak dlouho pryč. Po návratu mě pár věcí opravdu překvapilo. Třeba to, jak jsou některé anglické dámy přirozeně krásné a kultivované.“

Nikdo nevydal ani hlásku, nikdo se ani nepohnul. I když Mary v tuhle chvíli toužila obejmout hraběte za to, že ji takhle duchaplně chránil před neomalenými poznámkami. Marcus ji opravdu překvapil. Od chvíle, kdy do Cornwallu přijela, ještě nikdy ničím tak překvapená nebyla.

Najednou se vikomt znovu rozesmál a pozvedl sklenku. „Máš pravdu, Longfellowe. Ještě jednu,“ otočil se k lokajovi, který rychle došel k příborníku, aby vikomtovo přání splnil.

„Vikomte, drahoušku, jsem tak ráda, že jste dorazil na večeři,“ ozval se od dveří Gwynethin hlas. Vplula do místnosti v šatech s bohatě nabíranou sukní z černého krepu. Vypadala uhlazeně, vznešeně a půvabně, i když se tvářila smutně, jak jí určovala společenská pravidla.

„Zrovna tady máme jednu z nejelegantnějších a nejkrásnějších anglických dam,“ pronesl vikomt, paže doširoka rozevřené. Gwyneth k němu došla, vikomt ji objal, přitáhl si ji k sobě, aby jí mohl vtisknout letmý polibek na tvář. „Vypadáte kouzelně, lady Longfellowová, a to i za těchto chmurných okolností.“

Gwyneth se od něj odtáhla a hřbetem ruky si poklepávala na tvář. „Jistě, drahoušku, díky. Je to pro nás pro všechny velmi vyčerpávající období a obávám se, že ten smutek z naší rodiny jen tak nevymizí.“

„Ale ne, domnívám se, že se přes to všechno časem přenesete,“ odvětil vikomt a vzal si od lokaje plnou sklenku whisky, aniž by se na něj podíval. „Jsem rád, že vám ve vašem smutku můžeme všichni pomoci.“

Gwyneth se nepatrně usmála. „Ano, asi ano. Hrabě z Rennu se vrátil domů. Konečně mám drahého syna zase tady.“ Podívala se na Marcuse a Mary si nemohla pomoci, aby se na něj nepodívala také. Stále stál vedle jejího křesla, tělo napjaté nervozitou, v obličeji naprosto nic neříkající výraz.

A potom velmi pomalu, jako kdyby si uvědomoval, že veškerá pozornost je upřena právě na něj, došel k matce a políbil ji na tváře. „Jsem rád, že už ti je lépe, matko,“ poznamenal.

„Díky, drahoušku.“

Mary se postavila. „Lady Longfellowová,“ pokývla hlavou na pozdrav.

„Mary, drahoušku, jsem tak ráda, že jste se k nám připojila.“

Mary nevěděla, zda Gwyneth tato slova myslí upřímně, a tak na ně raději nereagovala. Stejně jako nikdo jiný v místnosti. Zdálo se, jako by všichni brali naprosto přirozeně, že s nimi posedí u jednoho stolu.

Gwyneth si vzala sklenku sherry, kterou jí lokaj nabídl na stříbrném podnose. Všichni stáli kolem malého stolku a v tichosti popíjeli, jen aby se nemuseli mezi sebou bavit. Atmosféra v místnosti byla mrazivá.

O chvíli později se objevil ve dveřích majordomus Safford, aby jim oznámil, že se podává večeře.

Mary se vydala s Gwyneth do jídelny, muži šli za nimi.

„Slečna Marshová bude sedět vedle mě,“ prohlásil rozhodně hrabě, aniž by se na kohokoli podíval, a zamířil rovnou do čela stolu.

Jeho slova ji vyvedla z míry stejně tak jako všechny ostatní, ale Mary se snažila překvapení skrýt. Nikdo samozřejmě nic neřekl nahlas, ale věděla, že se jim v hlavách honí řada otázek a spekulací. Slepě zamířila na místo vedle něj, jako by pro ni bylo naprosto běžné sedět u stolu po pravé ruce hraběte. Marcus jí odtáhl židli a počkal, až se posadí.

„Děkuji vám, lorde Longfellowe,“ špitla a vzpřímeně se usadila. Marcus se posadil po její levici, Gwyneth seděla naproti Marcusovi na druhé straně dlouhého stolu, George se posadil naproti Mary a vikomt po její pravici. Už dávno se Mary necítila u stolu tak nepříjemně. Měla pocit, že je středem pozornosti všech zúčastněných, a to jí nedělalo dobře.

Když se po lososu se smetanovou omáčkou servírovala pečená kachna, Marcus se opřel v židli, v ruce držel napůl plnou sklenku vína a podíval se na hosta.

„Exetere,“ začal, „jsem si jistý, že smrt mé sestry pro tebe musí být hrozná tragédie.“

Mary zaslechla, jak se Gwyneth ostře nadechla a George si hlasitě odkašlal.

Vikomt se napřímil, opřel se, až židle pod jeho vahou zaskřípala. Zvedl sklenku vína, jedním douškem ji vypil a okamžitě kývl na lokaje, aby mu znovu dolil. „Je to strašné, Longfellowe. Opravdu příšerná tragédie.“ Zhluboka se nadechl a potřásl hlavou. „Takové krásné děvče, zbožňoval jsem ji. Ale to ty určitě víš, že?“

Mary se dívala na porci masa na talíři, posunovala kousky vidličkou a soustředěně poslouchala rozhovor mezi oběma muži.

„Jistě, Exetere, tím jsem si jistý. Vím, že Christine se velmi těšila, až si tě vezme.“

Baudwin si nervózně poposedl. „Stejně jako já. Její nehoda je neštěstím pro každého z nás.“

Gwyneth odložila stříbrný příbor na talíř. „Prosím, drahoušku, nemůžeš o tom aspoň teď přestat mluvit?“

„A kdy bys o tom chtěla mluvit, matko?“ zeptal se Marcus zvědavě. „Teď tu máme vikomta a tahle večeře je čistě rodinná záležitost.“

Mary doufala, že se nikdo neohradí kvůli její přítomnosti.

„Ještě je tu slečna Marshová, bratře,“ poznamenal váhavě George a kývl jejím směrem.

Měla chuť zmizet pod stolem, protože najednou jí všichni věnovali pozornost.

„To moc dobře vím, Georgi. Byla Christininou nejlepší přítelkyní a navíc… i já mám rád její společnost.“

Jakou společnost? Proboha, vždyť jsem za poslední dvě hodiny pronesla sotva dvě slova.

„To s tebou souhlasím,“ ozval se Baudwin a pozvedl sklenku. „Na slečnu Marshovou! Na rozkošnou staropanenskou dámu, která zdobí náš stůl svou krásou a levandulovou vůní. Mnohokrát ti, hrabě, díky za to, že jsi mi umožnil sedět vedle ní.“

Mary ztuhla a nevěřila svým uším, že ji vikomt takhle před hraběcí rodinou ponížil. Z řeči, hlasu i reakcí bylo zřejmé, že vikomt vypil víc vína, než bylo zdrávo. Mary byla potěšena, že ji hrabě opět zachránil, protože vikomtovu poznámku zcela ignoroval.

„Kdy ses naposledy viděl s Christine, Baudwine?“ zeptal se Marcus chladně a krátce se napil vína.

Mary se na vikomta podívala. Tváře a špičku nosu měl zčervenalé a zdálo se, že otázce nevěnuje příliš pozornosti.

„Bože… to nevím. Možná týden, nebo dva předtím než –“ mávl na sluhu, aby mu znovu dolil víno. „Asi tak týden před tím, než zemřela.“

„A nezdálo se ti na ní nic podezřelého?“

„Synu, opravdu toho nech,“ pokárala ho matka.

Hrabě se na ni chladně podíval. „Jak ti připadala?“ zopakoval otázku.

„No, vypadala… stejně. Ne, zdála se mi trochu přetažená.“ Odmlčel se. „No… asi tak.“

Marcus se naklonil nad stůl a nespustil z vikomta zrak. „Můžeš upřesnit, co myslíš slovem přetažená?“

Vikomtovi naskočily na čele krůpěje potu, dvakrát se dlouze napil a znovu kývl na sluhu. Mary nikdy neviděla, že by takhle rychle vypil tolik vína.

„Dobrý bože, co já vím?“ vyhrkl nervózně a mávl rukou. Pak ji s bouchnutím položil na stůl, pokrytý bílým krajkovým ubrusem. „Jak někdy ženský vypadají.“

U stolu se rozhostilo mrtvolné ticho. Mary už dál nedovedla skrývat zlost.

Lehce si otřela krajkovým ubrouskem koutek úst a přátelsky se zeptala: „Máte sestry, vikomte z Exeteru?“

Všichni se na ni překvapeně podívali, včetně vikomta, kterého zjevně její otázka zaskočila.

„Nemám. Proč se na to proboha ptáte zrovna teď?“

Mary tuhle otázku čekala, a tak se jen usmála a pokračovala: „Jen žasnu nad tím, jak moc toho víte o ženách a o jejich chování a potřebách.“ Složila si ruce v klíně. „Odkud máte takové informace?“

Mary si všimla, jak se všichni zavrtěli na židlích. Přestože nespustila zrak z vínem i nervozitou zrudlého Baudwinova obličeje, koutkem oka zahlédla, že i jeden nebo dva sloužící se nervózně rozhlíželi kolem.

„Ano, Baudwine,“ přidal se hrabě, protože pochopil Maryinu narážku, „slečna Marshová má pravdu. Můžeš na její otázku odpovědět?“

Chvíli bylo u stolu ticho. Baudwin se rychle napil vína, které mu před malou chvílí sluha už poněkolikáté dolil, aniž by o to byl požádán, a pak sklenku s bouchnutím odložil na stůl.

Najednou, jako by chtěl změnit téma hovoru, začal znovu věnovat pozornost zbytku kachních prsíček na talíři, která se snažil třesoucími se prsty ukrojit. „Možná že byla rozrušená ze svatby,“ vyhrkl, strčil si velký kus masa do pusy a hlasitě ho začal žvýkat. Zamával vidličkou a nožem ve vzduchu a dodal: „Třeba měla zrovna své dny. Většina žen je v tomhle období taková, nebo ne?“

Gwyneth hlasitě zalapala po dechu. Mary byla na rozpacích a raději se na hraběte ani nepodívala, protože věděla, že ho takové řeči o sestře určitě rozzlobí. Všimla si, jak George zatnul ruce v pěsti. Nikdo ale neřekl ani slovo.

Vikomt se nervózně rozhlédl kolem a zabručel: „Kam najednou zmizeli všichni sluhové, když je zrovna potřebuju.“ Pak jednoho zahlédl. „Hej, nalejte mi ještě víno.“

Napětí ve vzduchu praskalo jako hořící dřevo v krbu, ale jinak bylo v místnosti naprosté ticho. Jenom sluha rychle donesl karafu s vínem a vikomtovi dolil. Ten krájel maso, jako by se vůbec nic nestalo, zatímco všichni ostatní zaraženě seděli a dívali se jeden na druhého.

Hraběnka vstala. „Cítím se unavená. Vikomte, drahoušku, pochutnejte si na dezertu a navštivte nás znovu, až budete schopný se rozumně bavit o delikátních záležitostech. Doufám, že příště budete v lepší kondici.“

Byla to ledová sprška, určena ale pro muže, jenž ji nebyl schopný pochopit.

„Dobrou noc, hraběnko,“ zamumlal, aniž by se na ni podíval.

Marcus s Georgem se postavili. „Dobrou noc, matko,“ řekl hrabě měkce a mile, přesně tak, jak Mary očekávala.

George si urovnal kabátec a popotáhl si manžety. „Také přeju všem dobrou noc. Baudwine, rád jsem tě viděl.“ Otočil se k Mary. „Slečno Marshová, my se nepochybně uvidíme zítra ráno, že?“

Pak George i Gwyneth vyšli z jídelny.

Mary teď nevěděla, co má udělat nebo říct. Měla divný pocit a ze všeho nejraději by oběma mužům také popřála dobrou noc a zmizela, unikla do svého pokoje a na tuhle příšernou večeři raději zapomněla.

„Pánové –“

Hrabě ji chytil za loket, když viděl, že se chystá vstát. Překvapilo ji to.

„Doufám, že si s námi dáte ještě dezert, slečno Marshová,“ zašeptal hlasem, který nesnesl odpor, a vážně se na ni podíval.

Mary váhala, zda má hraběte poslechnout. Vikomt, který stále seděl po její pravici, prohlásil, aniž by si zjevně uvědomoval, že to byl on, kdo všem celou večeři zkazil: „Správně, slečno Marshová. Oba jsme určitě zvyklí na společnost takových žen, jako jste vy, zatímco se budeme bavit o vážných věcech. Hrabě tedy možná vlastně není zase až tak moc zvyklý se na tak staré ženské koukat, natožpak se jich dotýkat, takže to vypadá, že s vámi bude mít premiéru.“

Mary ztuhla a lomcoval jí vztek. Už měla tohohle chlapa po krk.

„Vikomte, nejsem žádná vaše hračka,“ pronesla ledově.

Konečně Baudwin odtrhl oči od talíře a rozhlédl se po místnosti. „To je škoda,“ zamumlal, utřel si ubrouskem rty a podíval se na ni.

„Christine se mi svěřila, že vás i svého bratra dobře zná, takže doufá –“ Zarazil se a pak se rozchechtal. Mezi záchvaty smíchu ze sebe málem nesrozumitelně vyrazil: „Ale to je jedno. Však vy už se sama dovtípíte, v co doufala.“

Mary cítila, jak jí pokožka žhne, jako by ji zevnitř spaloval oheň. Vztek, který jí bublal v žilách, se dral na povrch. „Kéž by vás komtesa Christine poznala i z této stránky, vikomte.“

Vycítila, že Marcus její odvahu obdivuje. Ale byl zticha, jen vikomta pozoroval zlostným pohledem.

Baudwin se opět zachechtal, když dopil sklenku vína. „Vy jste mně ale chytrá holka.“

V tu chvíli Mary netoužila po ničem jiném, než aby mohla Cornwall opustit. Nikdy neměla vikomta z Exeteru ráda a teprve dnes večer se Baudwin naplno projevil a ukázal, jaký vztah mezi ním a komtesou Christine panoval. Teprve teď si uvědomila, proč se tu jím vlastně hrabě zabývá, proč chtěl, aby tu s nimi alespoň na chvíli zůstala. Vínem omámený vikomt se totiž ukázal v pravém světle a odhalil, co se uvnitř něj skrývá. Jeho chování o mnohém vypovídalo. Mary uvažovala, zda tohle je člověk, jehož Christine znala; zda mezi nimi vůbec kdy byl nějaký důvěrný vztah. Byl snad vikomt tím člověkem, jehož se bála? Který ji trápil? Uvědomila si, co by ji čekalo po svatbě? Jaké by bylo manželství s takovýmto člověkem?

Ale osud zřejmě zasáhl v pravou chvíli a všichni byli takového ponížení ušetřeni.

Vikomt odsunul židli a vstal. Kymácel se na vratkých nohou, mával zběsile na lokaje, který zrovna přinášel tři kousky čokoládového dortu na křehkých, smetanově zbarvených porcelánových talířcích. Lokaj si vikomta nevšímal a položil před každého jeden talířek. Mary se téměř rozesmála, protože jí náhle celá ta situace připadala směšná. Představila si, jaké klepy asi teď vedou sloužící dole v kuchyni. Byla to naprosto absurdní – a děsivá situace.

„Promluvíme si zítra, Baudwine,“ řekl hrabě. „Rád bych si s tebou pohovořil soukromě. U tebe doma. Jsem si jistý, že tam se budeš cítit příjemněji.“

Baudwin se zmateně díval z jednoho na druhého, pak pokrčil rameny a vyštěkl: „Musíme ještě probrat obchodní věci.“

Mary se podívala na hraběte. Stál jako zkamenělý, z očí mu šlehaly blesky. Mary vycítila, že bojuje s tím, aby si zachoval chladnou tvář.

„Jistěže,“ odpověděl a škrobeně přikývl. „Dobrou noc, vikomte. Zítra se u tebe zastavím.“

„Dobře.“ Baudwinovy oči těkaly po místnosti, až se zastavily na Mary. „Slečno Marshová…“

„Přeji vám šťastnou cestu domů,“ pronesla Mary monotónně a odmítla mu podat ruku k políbení na rozloučenou.

Vikomt ustoupil o krok a jen s jedním malým škobrtnutím prošel místností až ke dveřím. V jídelně bylo najednou horko, vzduch byl vlhký a prosycený solí. Sluha stál v tichosti jako socha v nažehlené livreji vedle servírovacího stolku, díval se před sebe. Evidentně byl na rozpacích, ale snažil se to skrývat. Mary to všechno připadalo trochu směšné, cítila se současně ale i nesvá. Znovu si přála, aby byla odjela do Londýna. Měla by se vrátit domů, k normálnímu životu, který byl rozhodně mnohem snazší než tady v Cornwallu.

„Nechtěla byste se se mnou projít po zahradě?“

Srdce se jí rozbušilo a pak zase málem zastavilo, když se zadívala do Marcusových očí. Díval se na ni s porozuměním, jako by věděl, jak na ni tahle nepříjemná situace asi musela působit. Z očí mu vyzařovala naděje, že jeho přání neodmítne.

Neměla bych s ním zůstávat o samotě, blesklo Mary hlavou. Nesmím to dopustit. Ne v noci, kdy se všechno okolo ponoří do tmy a ticha. Bylo by to příliš riskantní –

„Slečno Marshová?“

„Bude mi potěšením, lorde Longfellowe.“

KAPITOLA
DESÁTÁ

Baybridge House

7. listopadu 1854

…představ si, že jsem látala staré punčochy, abychom je mohli dát před Vánocemi do sirotčince. Bylo to přání matky. Ale já jsem do každé punčochy tajně schovala zabalený kousek čokolády. Matka by se určitě zbláznila, kdyby o tom věděla. „Nedávej těm dětem naději, že se jednou budou mít lépe. Nikdy nebudou.“ Znáš matku a její myšlení.

Je to zvláštní. Co jiného můžeme dělat, než jen doufat?

Vyšli z jídelny do zahrady a pustili se štěrkovou cestičkou, stáčející se kolem domu na jih. Kupodivu byla poměrně teplá noc, takže nepotřebovala žádný pléd. Z pocitu jakési sebeobrany zkřížila Mary ruce na prsou. Marcus šel chvíli mlčky vedle ní, procházeli kolem kvetoucích růžových keřů a pečlivě sestříhaných živých plotů. Vzduch byl plný vůní květin a mísil se se slanou vůní brízy. Mary zahradu v Rennu vždycky obdivovala a procházela se v ní velice často. Nikdy však při procházce neměla tak ponurou náladu jako dnes.

Nedovedla by popsat pocity, které se v ní probouzely. Děsilo ji, že byla svědkem tak neurvalého chování šlechtice, bolelo ji srdce, že Christine zemřela tak mladá, a měla vztek na hraběnku, a dokonce i na hraběte, že mlčky snášeli vikomtovu hrubost a nedostatek sebeovládání a dokonce mu snad jeho prohřešky i odpustili. Měla možnost se s vikomtem z Exeteru setkat již několikrát, ale nikdy se nechoval tak hrozně jako dneska. Dokonce ji napadlo, jestli za jeho chování nemůže úplněk, ale na takové hlouposti nikdy nevěřila. Jediným vysvětlením tedy byla nadměrná konzumace vína.

„Lhal, víte to?“ ze strany jejího společníka se ozval chraplavý šepot.

Mary se otřásla, protože vzduch byl najednou chladný a vlhký, přitiskla ruce ještě pevněji k tělu a sledovala drobný štěrk pod nohama. „Vím.“

Marcus se najednou zastavil a otočil se k ní. „Opravdu?“

Mary nic neříkala, stála ztuhle na cestičce před mramorovou fontánkou. Zvuk vody, která z ní tryskala a dopadala na hladinu malého jezírka, se rozléhal tmou. V bledém svitu měsíce si Mary povšimla ustaraného výrazu v jeho očích.

„Ano,“ přikývla. „Setkal se s komtesou Christine den před tím, než zemřela.“

Hrabě se zamračil, zastrčil si ruce do kapes a uvolněně se zasmál. „No, to mě ani nepřekvapuje. Ale, slečno Marshová,“ pokračoval a zadíval se na moře v zátoce, „měl jsem na mysli něco jiného. Vikomt nemluvil pravdu, pokud jde o můj vztah k ženám.“

Mary vyrazily po těle krůpěje potu. „Upřímně, lorde Longfellowe, to není –“

„– to není vaše věc, já vím,“ dokončil za ni. „Jen nechci, abyste si o mně myslela, že nejsem schopný lásky.“

Mary netušila, co by na to měla odpovědět. Kus jejího já jí radil, aby se rychle omluvila a utekla do svého pokoje. Stáli o samotě ve ztemnělé zahradě a jedině zvuky zurčící fontány a vln narážejících do útesů přehlušovaly jejich hlasy. Uvědomila si, jak celá tahle procházka vyznívá důvěrně, a to nejen atmosférou, ale i tématem rozhovoru. A navíc ji tu držel na svém panství. Připadala si jako vězeň – jeho, rodiny a vůbec všeho, co se kolem ní dělo.

„Nemusíte se mě bát,“ zašeptal chraplavě, jako by vycítil její nervozitu. Jeho oči v měsíčním světle vypadaly jako dvě temná jezírka. Důvěrný pohled, který jí věnoval, ji provrtával až do morku kostí.

Nejistota jí prostupovala tělem a Mary nebyla schopná se ani pohnout. „Nebojím se vás,“ řekla tiše.

Neodpověděl jí. V té temnotě se jeho postava nad ní tyčila, pozoroval ji s rukama za zády. Mary si tiskla dlaně k tělu a odmítala se pohnout. Vyzařovala z něj neuvěřitelná energie, která na ni působila jako magnet. Bylo těžké ji nebrat na vědomí.

„Ale musím se vám přiznat,“ pokračoval, „že jsem ženu nepolíbil už hodně dlouho.“

Ach, panebože…

Mary polkla a snažila se změnit téma hovoru. „Proč jste chtěl, aby si vaše sestra vzala vikomta z Exeteru, lorde Longfellowe?“

Překvapeně se na ni podíval, ale Mary byla rozhodnutá na odpovědi trvat. Stála tak blízko, že cítila jeho kolínskou vodu. Marcus se otočil a vydal se pomalým krokem kolem fontány, s rukama sepnutýma za zády, což bylo jeho obvyklé gesto. „Naše rodiny se přátelí již po staletí. A navíc máme vedle sebe kaolínové doly.“

To jí sice moc neobjasnilo, oddechla si ale, že jí odpověděl a nevrátil se k původnímu tématu. Posadila se na kamennou lavičku, která obkružovala fontánu. „Chtěla se za něj Christine provdat, nebo to bylo domluvené manželství?“

Marcus se zastavil, strčil ruce do kapes a zadíval se na cestu. „Myslím, že tak trochu od obojího. Všichni jsme byli přesvědčeni, že Christine má Baudwina ráda už odmala. Vždycky to byl takový vtipný… šašek. Míval veselou povahu.“ Odmlčel se, zhluboka se nadechl a otočil se. Zavřel oči. „Hrozně se změnil.“

Mary zaslechla v jeho hlase smutek. Nechápala, proč cítí potřebu tomuto muži pomoct. Děsilo ji to.

„Nikdy jsem ho neměla ráda,“ prohlásila troufale a ztišila hlas, jako by je někdo mohl poslouchat. „Když jsem se s ním potkala poprvé, nezajímal mě. Ale po dnešku můžu říct, že ho skutečně nenávidím.“

Zdálo se, že hrabě zaváhal. Pak se na ni znovu podíval a došel až k ní. „Dovedu si představit, jak moc ho nenávidíte.“

Mary sevřela ruce v pěsti. „Ale nerozumím jedné věci, lorde Longfellowe. Proč vaše matka – a doufám, že mi prominete – i vy mu dovolíte ve vlastním domě se takhle opít a chovat se tak neurvale, aniž byste ho napomenuli, či rovnou vykázali? Zůstal tady, i když všechny urazil a zkazil celou večeři.“

Byla to smělá otázka, zvláště od ženy jejího postavení, a nebyla si jistá, zda jí hrabě vůbec odpoví. Kdoví, jestli ho její zvědavost neurazila… Ale cítila, že hrabě je muž, který má rád otevřenost a upřímnost a že nepřemýšlí o tom, kdo mu otázky klade. Že jí nebude připomínat, kam patří.

Marcus si projel prsty hustou hřívu vlasů a tvrdě dosedl na lavičku vedle ní. Byla tma, takže Mary nemohla z jeho výrazu v obličeji nic vyčíst.

„Možná pro vás bude těžké pochopit vztahy, které mezi našimi rodinami existují,“ řekl, naklonil se dopředu a lokty se opřel o kolena. „Ale vikomt z Exeteru a celá jeho rodina byli vždy velmi slušní a spořádaní a Baudwin pro Christine nikdy nebyl žádnou hrozbou. Měli se odmalička moc rádi a naše rodiny si byly vždy velmi blízké. A to i v dobách, kdy jsme při těžbě kaolínu byli vlastně rivalové. Myslím si ale, že jedním z důvodů, proč jsme chtěli ty dva spojit, bylo sloučení obou dolů a majetků. Jeden z nejbohatších kaolínových dolů, které jsou tady v Cornwallu, je na panství Renn. A těžba je velmi výnosná. Nejoblíbenější a nejjemnější porcelán se vyrábí právě z našeho kaolínu. Ale abychom dopravili levně a rychle kaolín do doků, odkud se vozí do porcelánek, musíme využívat cesty přes panství vikomta z Exeteru. Kdyby si vikomt nebo někdo z jeho rodiny z jakéhokoliv důvodu postavil hlavu a zakázal nám to, pak by se těžba a hlavně doprava kaolínu do doků prodražila a prodloužila.“

Zadíval se na zem a nohama šoupal po štěrkové cestičce sem a tam. „Když se sepisovala dohoda o Christinině věnu, jeden bod se týkal právě těžby a dopravy kaolínu. Bylo dohodnuto, že rennský kaolín se bude moci vozit bez jakýchkoli omezení přes panství v Exeteru a na oplátku toho vikomtova rodina získá čtvrtinový podíl v rennských kaolínových dolech. Jinými slovy, moje sestra, vikomt a jejich děti by získali část měsíčních výnosů z těžby rennského kaolínu za to, že se budou podílet na jeho dopravě do doků a distribuci.“ Marcus si povzdechl a narovnal se. „Samozřejmě, že v té dohodě je to specifikováno mnohem podrobněji. Už to v jednu chvíli vypadalo, že je vše domluveno ke spokojenosti obou rodin. Ale obávám se, že teď si budu muset s vikomtem znovu vážně promluvit. Je velmi pravděpodobné, že bude chtít tuto část dohody dodržet, i když ke svatbě se sestrou nedojde.“

Zamračila se, když pochopila, co jí tím chce říct. „A vy tím ztratíte dost peněz, že?“

„Ano, v určitém slova smyslu. Vždycky jsme měli svolení dopravovat kaolín přes pozemek vikomství. Jestliže ustoupíme od vyplácení části peněz z těžby kaolínu vikomtovi jen proto, že jeho snoubenka zemřela – i když je to samozřejmě důvod objektivní –, může nám docela klidně zakázat přístup na své panství a nemusí ani hledat nějakou složitou výmluvu.“ Marcus zavrčel, opřel se o chladivý mramor kašny a jednu nohu natáhl před sebe. „Je to velmi komplikované, ale George obvykle všechny problémy, týkající se dolů, bravurně zvládá. Ta práce ho baví a miluje ji. A na rozdíl ode mě tu žije. Bohužel je ale druhorozený syn, takže oficiálně veškerý majetek podle dědického práva patří mně. Tu předmanželskou dohodu jsem také musel podepsat já.“ Znovu se odmlčel a pak tiše dodal: „Ale mnohem raději bych byl v Egyptě.“

Mary nic neříkala, vstřebávala informace, které jí teď Marcus poskytl. Všechno to dávalo smysl. Vždyť přece spousta manželství byla domluvena jen kvůli majetku. To nebylo nic nového ani neobvyklého. Když by se člověk podíval do historie, bylo takových rodinných spojení opravdu mnoho.

„Ale to pořád nevysvětluje, proč jste mu dovolil, aby se tak choval u večeře,“ trvala na svém. Cítila napětí, které hrabě navenek dával najevo strnulým tělem. „Omluvte mě, lorde Longfellowe, jestli jsem příliš osobní, ale vždyť on napadl nejen vás, ale celou rodinu a dokonce i vaši zesnulou sestru.“

Marcus se poškrábal na zátylku a zadíval se na ni. „Mnohem víc mě rozzlobilo, když se pouštěl do vás, slečno Marshová. Jste mým hostem, jste dáma a jste živá. Na rozdíl od Christine.“

Mary se nemohla ani pohnout, pomalu ani nadechnout. S otevřenou pusou zírala na Marcuse. Ve tmě mu neviděla do obličeje, ale měla pocit, že se teď usmívá.

Bríza přinášela slaný vzduch od moře a šustila větvemi keřů. Mary nemohla odtrhnout oči od jeho postavy, zahalené do stínu noci, měla ji na dosah ruky. Ne, opravdu z něj neměla strach, i když spolu byli v zahradě sami. Vnímala jen jeho sílu, jeho moc, žár jeho těla… Byla jím uchvácena a těšila se z jeho přítomnosti.

„Řekněte mi něco o své práci, lorde Longfellowe.“

Ta otázka ho překvapila. Podíval se na ni a zamračil se. Chvíli váhal, jako by nevěděl, co odpovědět. Přemýšlel nejspíš, jestli ji opravdu zajímají detaily o práci na vykopávkách, či zda snad chce raději převést hovor na jiné, méně osobní téma.

„A co byste ráda věděla?“ zeptal se tiše.

Lehce pokrčila rameny. „Co se vám na té práci líbí, co přesně děláte, a tak.“ Zadívala se na štěrkovou cestičku, v níž špičkou boty kreslila obrazce. „Proč jste kvůli takové práci opustil Anglii, když tu máte tolik závazků?“

Marcus se pomalu a klidně nadechl a na nepohodlném kameni si poposedl. Zjevně přemýšlel, zda má na dosti osobní otázku vůbec odpovídat. Mary vyčkávala.

Konečně promluvil: „Jsem vlastně překladatel egyptského hieroglyfického písma.“

To už jí řekl dřív, ale teď ji to zaujalo a fascinovalo mnohem víc. Posunula se na lavičce, aby se mu dívala přímo do obličeje. „A co to přesně znamená?“

„To znamená, slečno Marshová, že rozumím starověké formě egyptského písma, které se nazývá hieroglyfické. Je to opravdu umění a věda. Neumí to moc lidí na světě, protože je těžké to písmo pochopit a rozumět mu. Není to tak dlouho, co se podařilo tento jazyk rozluštit. A stejně je ještě spousta hieroglyfů, které na objasnění teprve čekají. Takže při našem studiu přicházíme na stále nové a nové poznatky. Během posledních čtyř let jsem spolupracoval s různými profesory archeologie, dávali jsme do souvislostí nové vykopávky s již známými fakty. Podařilo se nám rozluštit několik nápisů na sochách, papyrech i v odkrytých hrobkách.“ Sevřel pevně rty, ale pak ještě dodal: „Je to poměrně únavná práce, musíte všechny nálezy zkatalogizovat, popsat… ale je to práce, kterou jsem chtěl dělat už od dětství.“

„To je fascinující,“ zašeptala Mary do ticha a přemýšlela, že taková práce vůbec není únavná a nudná.

Marcus se usmál. „Mám tu práci opravdu rád.“

„Víc než se tady starat o pozemky a spravovat důl?“

Zhluboka se nadechl. „Nikdy mě takovéhle domácí praktické záležitosti nezajímaly a nevynikal jsem v nich. Tedy pokud se nedaly zvládnout s co nejmenším úsilím. Myslím, že objevovat nové země, kultury a jazyky je mnohem víc vzrušující. Po smrti otce převzal starost o panství i doly George. Když to tak vezmu, všechen tenhle majetek jsem si zasloužil jedině tím, že jsem se narodil dřív než bratr.“

Mary si představila, jak těžká je to situace pro celou rodinu. A ne jediná, s níž se musela hraběnka Gwyneth vyrovnat. Chápala Marcuse, že se rozhodl jít za tím, co ho nejvíc baví, a že to pro něj muselo být velmi těžké, když věděl, jaké břemeno s sebou nese titul hraběte.

„Navštěvoval jste nějaké školy, abyste se naučil to písmo číst?“ zeptala se a přála si, aby tahle chvíle ještě neskončila.

Přikývl. „Šest let jsem studoval jazyky na Oxfordu. Umím mluvit i psát řecky, latinsky a částečně i francouzsky. Pak jsem spolupracoval s lidmi, kteří se učili přímo u profesora Champolliona, muže, kterému se v roce 1822 podařilo rozluštit pár hieroglyfů.“

Mary se široce usmála, čehož, jak se zdálo, si všiml.

„Je vám to k smíchu, slečno Marshová?“ zeptal se.

Přestala se usmívat a odpověděla: „Je to legrační, že Christine se o vašich úspěších nikdy nezmínila. Ani nemluvila o tom, co vlastně v Egyptě děláte. Vychvalovala vás jako bratra, pěla ódy na vaše… chování jako muže, jako hraběte. Byla na vás hrdá, velmi často o vás mluvila, ale nikdy to nebylo o vašich studiích či luštění cizího jazyka. Vždycky se jen zmiňovala o práci v archeologickém týmu, o objevování nových věcí, byl jste pro ni vedoucím skupiny zanícených vědců, kteří objevují poklady nevyčíslitelných hodnot, odkrývají různé hrobky a pyramidy.“ Přikryla si dlaní ústa, aby zamaskovala úsměv. Pak znovu vážně promluvila: „Nikdy se nezmínila, že jste vědec. Myslím, že takový popis na vás sedí mnohem víc. Teď, když jsem vás poznala osobně, vím, že je to pravda, lorde Longfellowe.“

Pozorně se na ni zadíval, i když nemohl vidět výraz v jejích očích. „Christine si tímhle jednoduchým způsobem kompenzovala to, že jsem odtud odešel,“ vysvětlil tiše. „Podle ní, stejně jako podle mínění celé rodiny, jsem měl zůstat tady, na Baybridge House a plnit povinnosti hraběte z Rennu. Nemohli si připustit, že jsem se prosadil v cizině. Pro mou mladou a citlivou sestřičku bylo mnohem přijatelnější tvrdit, že pracuju v poušti na vykopávkách, objevuju staré pyramidy a zkoumám staré civilizace, než kdyby měla vykládat, že sedím ve stanu u starého dřevěného stolu, mám na sobě staré a sluncem vybledlé kalhoty a košili a zaznamenávám různá písmenka a obrázky na papír, aby je později mohli zkoumat a analyzovat vědci a odborníci.“ Chvíli bylo ticho. Pak dodal: „Není jednoduché vysvětlit některým lidem, že práce, kterou dělám, je stejně důležitá jako vést hrabství. A že to, co dělám, mě právě dělá takového, jaký jsem.“

Aniž by nad tím, co vyslovila, přemýšlela, odpověděla: „Tomu rozumím.“

Marcus seděl tiše a pozoroval ji. Začala si dělat starosti, že prozradila až příliš. Fontána za nimi tiše bublala, zdálo se však, jako by ten zvuk přicházel z velké dálky. Pro Marcuse teď neexistovalo nic jiného než žena sedící vedle něj.

Nakonec se přiměl k řeči a zamumlal: „Váš zájem o mou práci a moje touhy pro mě znamenají mnohem víc, než si vůbec dovedete představit.“

Mary se otřásla, dlaněmi si přejela paže, jako by se potřebovala zahřát. „Bojím se zeptat proč,“ zašeptala.

„Možná proto, že ještě nikdo nebyl ochoten vyslyšet má přání a naslouchat mým snům, pokud nebyly v souladu s jejich představami, co bych vlastně měl dělat.“

„Například vaše matka?“

Marcus přikývl. „Ta obzvlášť. Ale i George. Nikdy nechápal mou potřebu odsud zmizet, odhalovat neznámé, zkoumat životy dávných bytostí. Sice mé rozhodnutí respektuje, ale troufám si říct, že mi trochu závidí, že jsem si vybral to, co mě baví, a na něm tu nechal všechny starosti o hrabství a doly.“

„Myslíte, že žárlí na váš titul?“

Marcus se zamračil a upřeně se díval do země. „Myslím, že o tom nepřemýšlel, protože prostě ví, že ten titul patří mně. Vždycky budu hrabětem, zatímco on bude vždycky druhorozený syn. Jako děti jsme se kvůli tomu možná několikrát poprali, ale jako dospělí… řekl bych, že se z nás stali dobří přátelé. Dělá si o mě starosti stejně tak jako já o něj. Zajímá se o to, kde zrovna jsem. Má úplně jinou povahu, ale to jste si už určitě všimla sama.“

Mary se usmála. „Ano, to je vidět na první pohled.“

Podíval se na ni po očku, ale hned nato už zase sledoval kamínky pod nohama. „Má svůj život, své přátele a způsoby, jak co dělat. Občas na mě tlačil, abych tu buď zůstal a spravoval panství, nebo mu dal plné právo disponovat majetkem.“ Ztišil hlas, takže ho skoro neslyšela. „Uvažoval jsem o tom, jestli by byl býval pro Christine nenašel lepšího ženicha než vikomta. Ale nezeptal jsem se ho na to. A on nikdy nic nenaznačil.“

Jeho upřímné doznání Mary překvapilo a rozbolelo ji z něj u srdce. Svým způsobem ji těšilo, že jí tolik důvěřuje a svěřuje se jí s takovými myšlenkami, ale nevěděla, co mu na to odpovědět. Připadalo jí to, jako by se jí chtěl svěřit s nejhlubšími pocity svých vnitřních zmatků a tužeb.

„Rád bych se vás na něco zeptal, slečno Marshová,“ pronesl zamyšleně. Hlas měl teď jiný a nervózně si poklepával prsty jedné ruky o dlaň druhé.

„Ano, lorde Longfellowe?“ odpověděla zdvořile.

Díval se upřeně na své ruce. „Kde nakupujete látky na kousky, které navrhujete a šijete?“

Změna tématu ji naprosto vyvedla z míry. Když dlouho neodpovídala, Marcus se na ni zadíval a bylo jí jasné, že si všiml překvapení, jež se jí zračilo v očích. Tentokrát ho mohl zahlédnout, protože měsíc právě vyšel zpoza mraků a bledým světlem ozářil celou zahradu.

„Prosím?“ zeptala se.

„Je to čistě ze zájmu. Nic jiného v tom nehledejte,“ pokrčil hrabě rameny.

Mary se zamračila, sklopila zrak a zadívala se na květinový záhon před sebou. „Obvykle nakupuji u pana Olivera Billingslye, jednoho dodavatele v Londýně. Vybírám si u něj látky už několik let.“

Naklonil se k ní, takže teď seděl velmi blízko. „Takže tenhle pan Billingsly vám prodává barevný satén a hedvábí, které si u něj objednáte?“

Žaludek se jí zhoupl, poškrábala se na nose, aby nějak zaměstnala ruce. „Lorde Longfellowe –“

„No tak, odpovězte mi, slečno Marshová,“ trval na svém hrabě.

Mary se jen tak nedala. „Ano. Dováží je a prodává celé řadě švadlen.“

„A… těm, které připravují výbavy pro nevěsty?“ pokračoval.

Vnitřnosti se jí rozechvěly a dlaně měla celé zpocené. „Ano.“ Zvedla trochu bradu, narovnala se v ramenou, aby se tolik nehrbila. „Prodává mi i bavlněné a vlněné látky.“

Marcus přikývl a zamyslel se. „Aha.“ Najednou položil ruce na mramorovou lavičku, otočil se a opřel se o dlaně. Naklonil se k ní. Až příliš blízko…

„A když dostanete ty hedvábné a saténové látky –“

„A bavlněné a vlněné,“ dodala chraplavým hlasem.

„A bavlněné a vlněné,“ zopakoval po ní, „co s nimi pak děláte?“

Ani na chvíli si nemyslela, že by byl hrabě tak hloupý, ale hrála tu hru s ním dál. Přemýšlela, jak se mohli dostat z dalekého Egypta a od zkoumání starodávného písma až k tak intimním záležitostem. Hrabě uměl dokonale přejít od jednoho tématu k druhému. „Jistě víte, lorde Longfellowe, že šiji hlavně košile, pokrývky, ubrusy a jiné praktické doplňky pro nevěsty.“

„Ach ano, to chápu. Praktické doplňky…“ Chvíli vyčkával, jestli zareaguje, a pak se na ni podíval. „Tak co děláte s těmi saténovými a hedvábnými látkami? Může někdo vůbec nosit, myslím každý den, hedvábnou noční košili?“

Mary cítila, jak jí tváře hoří. „Myslím, že tohle není zrovna vhodné téma k rozhovoru, který bychom měli my dva vést, lorde.“

„Jsem jen zvědavý, slečno Marshová. Vy jste se taky vyptávala, co dělám a jaká je moje práce. Tak se teď na to samé ptám já vás.“

Ach, bože, ale tohle je přece něco úplně jiného, pomyslela si a věděla, že i on to ví.

Zhluboka se nadechla a zadívala se na sukni. Nervózně si třela palce v klíně. „No dobře,“ řekla ostřejším tónem, než zamýšlela. „Příležitostně, pokud si to dámy objednají, šiju ze saténu nebo hedvábí skutečně i noční košile.“

„A korzety také?“

Mary se málem zastavilo srdce. Oči se jí rozšířily překvapením, takže musely v měsíčním světle zářit jako dva talířky. Díkybohu, že ve tmě aspoň neviděl, jak jí zrudly tváře. Cítila, jak ji zevnitř spaluje strašlivý žár.

„Promiňte, lorde Longfellowe,“ zamumlala chraptivě, „ale nechápu, proč vás to tak zajímá. Džentlmen jako vy by neměl s dámou hovořit o…“

„A to se právě hrozně mýlíte, slečno Marshová,“ přerušil ji Marcus. „Tohle přece není nic osobního. Je to vaše práce. Až se jednou rozhodnu, že se ožením, byl bych moc rád, kdyby má žena nosila korzety z barevného saténu a na noc si oblékala hedvábné košilky.“ Odmlčel se, naklonil se k ní blíž, takže se jí téměř dotýkal. Jeho hlas se blížil hlubokému šepotu. „Dokud jsem nezahlédl prádlo v Christinině truhle, ani mě nenapadlo, že by se něco takového dalo vůbec koupit. Jste opravdu velice šikovná. Velmi dobrá. Mohl bych si u vás něco objednat?“

Chce snad po mně, abych mu navrhla a ušila prádlo pro jeho budoucí manželku? Nebo si myslí, že bych navrhla něco i pro něj?

„Lorde Longfellowe,“ napomenula ho jemně.

„Ano, slečno Marshová?“ odpověděl nevinně.

Mary si nevšímala lehce pobaveného tónu, kterým tato slova pronesl. „Tento druh služeb… si u mě zpravidla objednávají nevěsty nebo jejich matky. Rozhodně ne ženichové. Zakázky totiž vyžadují přítomnost nevěsty samotné, protože prádlo se musí zkoušet, aby mělo správnou velikost, musí se vybrat vhodná látka… každé ženě sluší jiný střih, jiná barva… A pro ženicha je pak bonusem ten moment překvapení.“

Hrabě se trochu odsunul a opřel se o okraj kašny. „Ach ano, bonus,“ přikývl. „Už chápu.“

„To jsem ráda,“ usmála se a rychle vstala. „Už je pozdě. Myslím, že bych vám měla popřát dobrou noc.“

Marcus v mžiku stál vedle ní. Jen pár centimetrů od ní… jeho obličej se rýsoval hned vedle jejího. Než se Mary stačila vzpamatovat, přitiskl rty na její – jemně se jich dotkl, rozplynul se v nich, spaloval je…

Prvotní šok jí zaplavil mysl a najednou si uvědomila, že si jeho polibek užívá. Jedna její část jí říkala, aby se mu poddala, aby si ho vychutnala tak, jako si už hodně dlouho žádný polibek nevychutnala. Druhá část nařizovala, aby ho odstrčila a utekla. I když ji nedržel, nebyla schopná se ani pohnout. Cítit jeho tělo, jak se k ní tiskne, bylo… božské. Úchvatné. Bylo to mnohem úžasnější, než si vůbec dovedla představit.

Jemně tiskl rty k jejím, dožadoval se její reakce, ale netlačil na ni. Mary vnímala vzdálený zvuk fontány, mořský slaný vzduch, jenž se mísil s květinovou vůní. Uvědomovala si, jak se jí z hrdla dere vzdech, a najednou zatoužila, aby ji objal.

A pak… pak to najednou všechno skončilo.

Marcus pomalu odtáhl hlavu a podíval se na ni. Přerývaně dýchal a jeho teplý dech se jí odrážel na tvářích. Mary neochotně otevřela oči, obávala se, co uvidí. A taky toho, co může spatřit Marcus v jejích očích.

„Myslím,“ zašeptal a otřel se rty o její spánek, „že teď už ti můžu říkat Mary, když budeme někde o samotě.“

Mary zvedla hlavu a zadívala se na něj. Nemohla najít ani hlas, ani ta správná slova.

„Mary…krásné jméno pro opravdovou dámu,“ zašeptal chraplavým témbrem. „Jsem moc zvědavý, jaký oheň se skrývá pod tímhle dokonalým vnějším vzhledem.“

Nadechl se a přejel palcem po jejích rtech. „Dobrou noc, Mary Marshová.“

A pak se otočil a odešel. Zanechal ji třesoucí se a samotnou ve ztemnělé zahradě prosycené vůní moře a květin a ozářené bledým měsíčním svitem.

KAPITOLA
JEDENÁCTÁ

Baybridge House

22. listopadu 1854

…počasí je tady bezútěšné a vikomt má teď spoustu práce s horníky. Už jsem ho skoro dva týdny neviděla. Takže se ani nemůžeš divit, že mám náladu pod psa. Minulou noc jsem měla podivný sen – stála jsem někde na útesech, kolem mě zuřila sněhová bouře, nevěděla jsem, kam mám jít, volala jsem na nějakou vzdálenou postavu, jejíž obličej jsem ale neviděla. Neslyšela mě… Myslím, žes to mohl být Ty, drahý Marcusi, ale ve chvíli, kdy jsem Tě potřebovala, abys mi ukázal směr, ses někam vytratil a nebyl jsi nikde k nalezení…

Marcus stál v knihovně u okna, mračil se a pozoroval fontánu v zahradě. Přesně to místo, kde se včera v noci rozplynul ve sladkém polibku. Jeho smysly byly zostřené, krev mu vřela v žilách a horkost mu pronikala až do morku kostí.

„Kde se ti, sakra, dneska toulají myšlenky, Longfellowe?“

Marcus zastrčil ruce do kapes černého kabátce a otočil se k bratrovi, který v klidu popíjel čaj na sofa potaženém červeným brokátem.

Červený, jako hedvábí…

„Moje myšlenky?“ opakoval nepřítomně Marcus.

George se zasmál a napil se čaje. „Neslyšel jsi ani slovo z toho, co jsem ti tu říkal.“

Má pravdu, souhlasil s ním v duchu Marcus. Měl za sebou zatraceně těžkou noc. „Jen jsem o něčem přemýšlel, Georgi.“

„Jasně.“

Marcus si nevšímal pobaveného tónu Georgeova hlasu. Věděl, že kdyby na to reagoval, bratrovi by jen nahrál. Poodstoupil od okna z hřejivých slunečních paprsků. Ačkoli bylo brzy ráno – nebylo ještě ani devět hodin –, Marcus byl na nohou už od pěti. Chvíli si četl, prohlížel dokumenty týkající se dolů, nasnídal se. A doposud nebylo po Mary ani vidu ani slechu.

„Ptal jsem se tě, jestli už jsi udělal nějaké konečné rozhodnutí ohledně svého návratu do Egypta. Potřebuju totiž vyřešit jeden problém v dolech. Vesničané začali uvažovat, proč ses najednou objevil v Cornwallu a jestli náhodou jeden z nás nenarukuje a nebude sloužit ve válce. Doba je teď zlá.“

Marcus skryl úsměv. George totiž neměl stejně jako on žádný vojenský výcvik. Bratr byl obchodník a ředitel dolů, on sám byl vědecký pracovník a… co vlastně ještě? Dobrodruh? Domníval se, že spousta lidí v této zemi by vůbec nevěděla, co si pod tímto pojmem představit. Nechápala by jeho touhu obohatit si život a rozšířit si horizonty myšlení o objevení dávných civilizací a porozumění jejich kultuře. Spousta lidí si neuvědomovala, že i on, ač nevoják, se podílí na válečném konfliktu na Krymu. Stejně jako ostatní členové Sněmovny lordů přispěl totiž na tuto válku velkým finančním obnosem.

„Chceš se mě zbavit, Georgi?“ zeptal se suše a posadil se do pohodlného křesla potaženého vínovou kůží naproti bratrovi.

George položil dopitý šálek na stolek z leštěného ořechového dřeva, který stál vedle sofa, a zaraženě se usmál. „Jistěže ne. Jsem rád, že tě zase po dlouhé době vidím, bratře.“ Přehnaně hlasitě si povzdechl, propletl prsty a dlaně si položil do týlu. „Těžba kaolínu se zpomalila, protože spousta mužů narukovala do války. Jejich ženy a vdovy po nich se mě pořád ptají, proč jejich muži museli narukovat, když my oba jsme zůstali tady. Proč nebojujeme za to, aby se ti muži mohli vrátit zpátky domů a začít znovu pracovat.“ Zabořil se hlouběji do sofa. „Válka je ohavná.“

„V tom s tebou souhlasím,“ přikývl Marcus zachmuřeně.

„Ničí zemi fyzicky i ekonomicky,“ dodal George.

Marcus si třel zamyšleně bradu. „Jak to zvládá vikomt?“

George zakroutil hlavou a zamračil se. „Asi tak jako my, řekl bych. V lodní přepravě je na tom líp než my, i když v těžbě kaolínu je na tom stejně. Většina informací, které jsem o Baudwinovi zaslechl, jsou stejně jen samé drby. Poslední dobou se o obchodech skoro vůbec nebaví.“

„No, o tom nepochybuju,“ odpověděl Marcus. „Jak vůbec s Christine vycházeli?“

Georgeovi pohaslo světlo v očích a tvář se mu zachmuřila. Marcus nedovedl říct, zda to bylo tím, že vůbec zmínil Christinino jméno, nebo tím, že vikomt s Christine před svatbou nebyli tak šťastní, jak by jako snoubenci měli být.

George se zadíval přes Marcusovo rameno skrz okno na zataženou oblohu. „Myslím, že jim spolu bylo docela dobře.“ Zakroutil hlavou a pak se zadíval na koberec s květinovým vzorem. „I když musím říct, že krátce před tím, než se jí stala ta nehoda, navštěvovala ho jen velmi nerada.“

George to poznamenal jen tak na okraj, zatímco Marcus tuhle informaci považoval za zásadní. Narovnal se v křesle a přimhouřil oči. „Co tím myslíš?“

George si promnul oči a teprve pak se znovu zaměřil na bratra. „Jen… já ani přesně nevím. Vlastně to byl jen takový můj dojem.“ Najednou se zamračil. „Proč se ptáš?“

Marcus se znovu pohodlně opřel a tázavě se na bratra podíval. „Nevím.“ Nervózně poklepával prsty na polstrované opěradlo křesla. Pak zamyšleně dodal: „Nevím, ale z jejích posledních dopisů jsem měl pocit, že je zoufalá. Tys na ní také poznal, že se změnila, a slečna Marshová taky –“

„Chceš tím říct, že mezi nimi v poslední době něco neklapalo?“ ušklíbl se George. „Christine znala Baudwina odmalička, řekl bych, že ho spíš považovala za dalšího bratra než za milence. Jsem přesvědčený, že mu naprosto důvěřovala,“ dodal tiše. „A kromě toho, nedokázali mu nic, co by souviselo s její smrtí.“

Poslední slova řekl tak tiše, že ho Marcus téměř neslyšel. Jen pouhá myšlenka na to, že by vikomt z Exeteru mohl být zapletený do sestřiny smrti, byla natolik šokující, že si ji nikdo nechtěl ani připustit. Christinina smrt navíc vypadala jako nehoda. Ale když uviděl Baudwina včera v noci, byl si jistý, že se mezi nimi muselo něco stát, co Christine tak znepokojilo a vystrašilo. Zdálo se, že vikomt z Exeteru ví víc, než je ochoten přiznat.

„Je zřejmé, že pije víc, než je zdrávo,“ poznamenal Marcus a podíval se na bratra.

George mávl rukou ve vzduchu. „Ten stres se na něm rozhodně podepsal. Vypadalo to, jako by to včera večer ani nebyl on. To, co vykládal, šokovalo dokonce i mě. Nevěděl jsem, co mu na to říct.“

„Dělá mi to starosti.“

George zvedl obočí. „Myslel jsem, že si nepotrpíš zrovna na vybrané chování,“ pronesl zamyšleně.

Marcus věděl, co tím bratr myslí. George musel s vikomtem jednat mnohem častěji než on a vždycky na něm ležela tíha domluvy kvůli dopravě kaolínu.

George dlouze vydechl. „Vikomt se chová pořád stejně. Jenom… řekl bych, že se čím dál víc podobá svému otci. A navíc, před nedávnem ztratil snoubenku. Prochází teď určitě těžkým obdobím.“

Marcus o tom také přemýšlel. Ale bylo to už víc než deset let, kdy tělo Wallacea Fifea, Baudwinova otce, podlehlo jakési srdeční chorobě. Marcus si ale nevzpomínal, že by se Wallace někdy choval takovým způsobem, jaký předvedl včera při večeři jeho syn.

„Baudwin ale pije mnohem víc než jeho otec,“ řekl a přemýšlel, zda si toho všimla i Christine. Nedávalo mu však smysl, že kdyby o tom věděla, proč by se s tím nesvěřila alespoň jednomu z bratrů. Proč by mu o tom nenapsala v dopise, když se mu svěřovala s mnohem osobnějšími záležitostmi? Ne, ať už její strach způsobilo cokoliv, určitě to nebyly obavy z manželství s mužem, který si občas trochu víc přihne, ale jemuž jinak plně důvěřovala.

„Zdá se, že Baudwin to s pitím občas opravdu trochu přežene,“ souhlasil George. „Sem tam mě taky pěkně naštve. Ale potřebujeme ho. Vždyť víš, že naše rodiny byly vždycky spřátelené, a doufám, že i nadále budou.“ Odmlčel se a potom se zeptal: „Už sis s ním promluvil?“

„Ne, ale chystám se na to. Chce, abychom dodrželi předmanželskou smlouvu, i když se žádná svatba nekoná.“

George ho stále pozoroval a pak se ušklíbl. „Tenhle rok ale máme větší těžbu než on.“

„Skutečně?“ Marcus neměl hovory o dolech rád. Tyhle věci ho nudily a nezajímal se o ně.

„Co je mezi tebou a tou okouzlující staropanenskou Mary?“

Marcus zamrkal a cítil, jak se mu srdce rozbušilo. „Co to má společného s Baudwinem a těžbou?“

George se zasmál. „Kdykoliv se zmíním o dolech a těžbě, objeví se ti v obličeji strašně zarputilý výraz. Myslel jsem, že bude lepší, když změníme téma hovoru na něco, co, jak se zdá, ti dělá velkou radost.“ Usmál se a naklonil se dopředu. „Ta dáma je učiněná holubička, co?“

Holubička? „Rozhodně,“ zazněla jeho odpověď.

George se však s bratrovou stručností vůbec nespokojil. „Ale no tak, bratře. Všiml jsem si, jak soustředěně a dlouho se na ni vždycky díváš.“ Obočí mu vylétlo nahoru a v očích se mu objevily plamínky pobavení. „Vsadil bych se, že egyptské dámy se s ní vůbec nemůžou srovnávat, co?“

Marcus si odfrkl a pak se usmál. „Egyptské dámy jsou svým způsobem krásné rozptýlení,“ řekl klidně, ale dál nic nevysvětloval.

„Ale nejsou tak inteligentní a krásné jako náš host.“

„Nevíš, jak vycházela s Christine?“

Georgeovi se překvapením otevřely oči doširoka. „Myslím, že si perfektně rozuměly. A padly si do noty. Christine ji hned od začátku zbožňovala, často o ní mluvila, když zrovna nebyly spolu. A pokud jde o slečnu Marshovou, zdálo se, že ji vzala pod ochranná křídla. Spoustu ji toho naučila.“

„Co například?“

George obrátil oči v sloup. „Bože, copak já vím. Slečna Marshová k nám přišla z velkoměsta a moc dobře věděla, co Christine zajímá.“ Podíval se na knihovnu, jako by před Marcusem cosi skrýval. Pak pokračoval: „Christine měla se slečnou Marshovou velmi zajímavé rozhovory. A já vím o čem. Nechci být impertinentní, ale myslím, že minimálně jedno z témat bylo… no, poněkud choulostivé.“

Marcus si zamyšleně třel bradu a tvářil se míň překvapeně, než by asi měl. „Choulostivé?“

George se zasmál, ale tentokrát to vypadalo, že je v rozpacích.

„Choulostivým mám na mysli to, že spolu vedly takové ty ženské řeči, které obvykle dámy mezi sebou vedou, když není v doslechu žádný muž. Jednoho dne seděly na lavičce nahoře na útesu. Náhodou jsem tam na ně narazil. Samozřejmě neměly ani ponětí, že tam jsem, ale…“

„Ale co?“ chtěl vědět Marcus.

George se nervózně zavrtěl na sofa. „Bože, já nevím. Zaslechl jsem, jak si něco povídají o svatební noci…“

Protože George nepokračoval, Marcus se zeptal: „A?“

„A co? Odešel jsem.“

Marcusovy naděje pohasly. „Tys odešel? Aniž by sis poslechl, o čem si povídají?“

„Zaslechl jsem jen kousek jejich rozhovoru. Bavily se o barevném prádle z jemné látky a jak snadné je rozepnout korzet, protože dnes se šije jinak než dřív. Když už zacházely do příliš velkých detailů, neměl jsem právo je tajně poslouchat. Stačilo mi, co jsem zaslechl.“

Takže Mary ví, jak probíhá svatební noc. Marcus nevěděl, co si o tom má myslet. Možná se chová staropanensky, ale není nejmladší a rozhodně ne naivní. Poprvé za tu dobu, co ji znal, ho napadlo, že možná vůbec není panna.

Ale líbala mě jako nezkušená dívka…

Marcus překřížil nohy natažené před sebou a zlobil se sám na sebe, že ho takové myšlenky vůbec napadají. „A jak se na to Christine tvářila?“

„Tvářila na co?“

„No na ten jejich rozhovor.“

„Copak vím?“ George mávl rukou do vzduchu a zabořil se ještě víc do měkkého polstrování. „A co na tom záleží? Vždyť to byl jen takový hloupý rozhovor mezi dvěma dámami. A navíc, odešel jsem. Slyšel jsem jen kousek.“

George měl pravdu, teď už vůbec nebylo podstatné, co si dvě dívky na útesu vyprávěly. Důležité bylo, že se spřátelily. Věděl, že Mary Christine určitě hodně pomohla zvládnout všechny obavy, které mohla z nadcházejícího manželství mít. A byl za to Mary vděčný. A jestli Christine před všemi něco tajila, pak jí stejně nikdo nemohl pomoci. Marcus byl rozhodnutý zjistit, co sestru tak děsilo a proč to tajila.

„Mimochodem, kde vůbec je?“ přerušil George jeho myšlenky a podíval se na hodiny nad krbovou římsou. „Obvykle si po ránu dává šálek čaje ještě dřív, než sem dorazím já.“

Marcus odpověděl tiše: „Taky by mě to zajímalo.“

„Hmmm,“ George pomalu položil dlaně na stehna, s námahou vstal ze sofa a postavil se vedle Marcuse. „Víš, bratře,“ začal tiše a položil bratrovi ruku na rameno. „Nesmíš si to tak brát. Je to teď těžká doba pro nás pro všechny. Nikdy si neodpustím všechny ty hádky s Christine. A že jich bylo! Ale co mě nejvíc tíží, je, že tys jí byl mnohem bližší než já. A to jsem s ní žil pod jednou střechou. To, že v posledních týdnech před smrtí měla starosti, o kterých jsem neměl ani tušení, mě bude pronásledovat do konce života.“

Marcus přikývl, ale nepodíval se na něj.

George se nadechl a poodešel zpátky k sofa, ruce sepnuté za zády. „Na světě existuje tolik věcí, které člověk nedovede vysvětlit nebo pochopit. Jen bych si přál, abych byl Christine lepším bratrem.“

S těmito slovy se George otočil a vyšel z místnosti.

Marcus zůstal sedět v křesle ještě hodnou chvíli, zcela ponořený v myšlenkách. Nakonec dospěl k závěru, že je načase pohovořit si se slečnou Marshovou. Bude mu muset vysvětlit, co všechno jeho sestru „naučila“. A současně si musel připustit, že se toho o Mary Marshové chce dozvědět mnohem víc.

Rozhodným krokem vyšel z prázdné knihovny. Snažil se uklidnit rozjitřené nervy, představa setkání s Mary ho zneklidňovala. Bylo to už hodně dávno, co se rozhodl, že ho nějaká žena zajímá.

KAPITOLA
DVANÁCTÁ

Baybridge House

27. prosince 1854

…vánoční večeře proběhla stejně jako vždycky. I když musím říct, že hádka, která začala v salonku během podávání dezertu, mě opravdu zneklidnila. Baudwin zase napadl Georgea kvůli mému majetku a vlastnickým právům na pozemky a George se rozčilil a praštil vikomta do nosu! Teda to byl pohled! Skoro jsem se rozesmála, ale myslím, že oba byli dost překvapení. Dneska ráno už spolu zase mluvili, takže si myslím, že je všechno v pořádku. Já vím, že mi nepřísluší, abych takhle mluvila, ale hodlám mít v manželství hlavní slovo…

Mary se procházela po útesu, dívala se na vzdálený obzor a dole v zátoce pozorovala, jak si pěnivé vlny pohrávají s rybářskými bárkami a jejich posádkami. Přišlo jí na mysl, jak odhodlaní a odvážní jsou rybáři. Uvědomila si, jak je ona sama ve svém pohodlném světě hýčkaná. Kromě navrhování a šití provokativních kousků prádla, které připravovala pro marnivé dámy, byly její dny klidnou rutinou, životem ženy s dostatečnými majetkem a prostředky. Přemýšlela o tom, jak moc se liší dny „obyčejných“ lidí, venkovanů, od těch jejích. Jejich každodenní obstarávání obživy musí být namáhavé a vyčerpávající. Ať už šlo o rybáře nebo o horníky. Napadlo ji, zda třeba hrabě neutekl od svých povinností právě proto, že chtěl žít daleko od takové úmorné práce, ale pak usoudila, že to nebude ten pravý důvod. Určitě tam v poušti jeho práce také vyžadovala fyzickou námahu. Navíc v podmínkách, které byly ještě nesnesitelnější než zde v Anglii. Pochopila, že člověk by měl naplnit svůj osud, ať už je jakýkoli.

Otřásla se chladem a dlaněmi si třela holé paže. Ráno byla obloha ocelově šedá, kdesi v dálce na moři zuřila bouře. Za chvíli bude určitě pršet, pomyslela si, ale v tuhle chvíli jí to bylo jedno. Déšť jí možná pročistí hlavu od myšlenek, které jí od večera s neúprosnou úmorností vířily myslí a nedaly jí spát.

Nikdy neměla přistoupit na procházku a rozhovor s hrabětem ve ztemnělé zahradě. Ne, vždyť se jí s ním tak hezky povídalo! Ale pak… k tomu polibku dojít nemělo. Jemný, a přitom tak vzrušující polibek jí podlamoval nohy, vyvolával hřejivé chvění žaludku, a když skončil, ochromil ji mrazivý chlad na zádech.

Bože, už je to tak dávno…

Ale nesmí se to stát znovu, rozhodla se naprosto nekompromisně, narovnala se v ramenou, hrdě vystrčila bradu a zavřela oči, když nastavila tvář mořské bríze. Není přece žena, která podlehne lehce chtíči. Ne ve svém věku. Stačí jí, když o tajemstvích manželského života slýchá od žen, pro něž šije. Nesmí se ve vzpomínkách vracet do doby, kdy se málem dostala až na pokraj samého šílenství –

„Dobré ráno, slečno Marshová.“

Mary se rychle probrala ze světa vzpomínek a prudce se otočila za hlasem. Za neuvěřitelně sametovým hlubokým hlasem, který jí jitřil nervy až do konečků prstů. V ústech jí vyschlo. Stál jen kousek za ní, na sobě měl černý kabátec, zdůrazňující jeho vypracovanou svalnatou postavu. Upřeně se na ni díval.

Mary ztěžka polkla a snažila se, aby se před ním nekrčila.

„Lorde Longfellowe,“ pozdravila ho klidně, i když poněkud ostřeji, než měla původně v úmyslu.

Marcus se zasmál, což ji popudilo, protože na své odpovědi nenacházela nic směšného. Podrbal se na bradě a pak udělal pár kroků, takže stál vedle ní.

„Proč vždycky zmizíte sama?“

Jeho slova ji překvapila a o krok ustoupila. „Promiňte? Myslím, že vám nerozumím.“

Přimhouřil oči a studoval její obličej. „Postrádal jsem vás u snídaně.“

Srdce se jí rozbušilo.

Postrádal ji…

Nevěděla, co na to odpovědět.

„Vypadáte po ránu kouzelně,“ řekl tiše a vytrhl ji ze zamyšlení.

Mary se na něj překvapeně podívala.

„Víte,“ pokračoval a přistoupil k ní tak blízko, že se jí skoro dotýkal, „Christine se o vás zmiňovala téměř v každém dopise, který mi napsala.“

Mary na něj překvapeně zírala. „Opravdu? Doufám, že to bylo jen v dobrém slova smyslu a…“

„…že to sedělo?“ dokončil za ni.

„…že to sedělo?“ zopakovala.

Pohled mu sjel na její rty, pak lehce pokrčil rameny a zadíval se přes zátoku. „Myslím, že výraz ‚že to sedělo‘ byste mohla začít používat, slečno Marshová.“

Bože, tohle se mně snad jen zdá!

Marcus se zasmál a znovu se poškrábal v zátylku. „Slečno Marshová, jste v mnoha ohledech velmi rozporuplná osoba. Na jednu stranu šijete erotické prádlo pro nevěsty, na druhou stranu se chováte cudně, jako byste ani nevěděla, co to láska je. Já samozřejmě dávám přednost té vaší vášnivé stránce.“

Lehké brnění jí projelo po zádech, jako by do ní někdo pustil slabý elektrický proud. Toužila po tom, aby jí svá slova vysvětlil, ale neodvážila se ho zeptat.

Zhluboka se nadechla. „Lorde Longfellowe, opravdu musím…“

„…už jít?“

Sevřela pevně rty a zamyslela se. „Mohl byste přestat…“

„…dokončovat za vás věty?“

Mary to vzdala, otřela si dlaní tvář a poprvé od chvíle, kdy za ní přišel na útes, měla chuť se rozesmát. Kousala se do rtu, aby tomu zabránila, a pak se na něj naprosto nevinně podívala. „Lorde Longfellowe, snažíte se mě vyprovokovat?“

Zakroutil hlavou a hlubokým tichým hlasem, který bríza vanoucí od moře téměř přehlušovala, dodal: „Abych pravdu řekl, radši bych vás znovu políbil.“

Mary si uvědomovala, jak jí ve spáncích tepe krev, v klíně pocítila vzrušující mravenčení a věděla, že má tváře rudé jako rak.

„To už se znovu nestane,“ prohlásila rádoby rozhodně, ale hlas ji zradil a vyznělo to spíš jako nějaké podivné zaskřehotání.

Její slova přešel bez povšimnutí, povzdechl si a ruce zastrčil do kapes. „Asi byste se ráda dozvěděla, co mi o vás Christine psala.“

Mohl by ses, prosím, držet jednoho tématu? chtělo se jí vykřiknout. Místo toho sepjala ruce za zády a otočila se směrem k větrem bičované vodní hladině. „Nejspíš to byly jen zcela zběžné informace.“

„Ne tak docela. Christine si vás velmi oblíbila.“ Stoupl si na okraj útesu a zadíval se dolů. „Ale co mě překvapuje, že v několika věcech jste úplně jiná, než jak vás popisovala.“

To ji zaujalo. Zdálo se, jako by čekal, jak na jeho slova bude reagovat. Věděla, že dokud se sama nezeptá, nebude se obtěžovat, aby jí to vysvětlil.

Mary za zády sevřela ruce v pěsti, krátce zavřela oči, ale dál už to nevydržela. „No tak dobře, zeptám se vás. Co o mně tedy vaše sestra v dopisech prozradila, lorde Longfellowe?“

Bez váhání odpověděl: „Psala mi, že býváte často velmi dobře naladěna.“

Mary se narovnala a snažila se, aby se nerozesmála. S kamennou tváří se zeptala: „Opravdu? A to je všechno?“

Překvapeně nadzvedl obočí. „Ach, ne, slečno Marshová, bylo toho mnohem víc.“

Cítila, jak jí tváře začínají hořet, ale rozhodla se, že už mu nebude nahrávat.

Zase udělal pár kroků, takže se jí skoro dotýkal. „Také mi tvrdila, že jste ohromně vtipná, talentovaná a zábavná společnice.“ Hlas měl teď mnohem vážnější, když se jí zadíval do očí. Ale v tmavých, křišťálově čistě modrých očích mu hrály pobavené plamínky. „Jsem moc rád, že vás v těch posledních dnech měla u sebe, Mary.“

Jméno vyslovil tak důvěrně, že by se měla skoro urazit. Ale místo toho ji Marcus ještě víc přitahoval. Vítr se proháněl kolem nich, kdesi v dálce v přístavišti zaslechla lodní zvon. Začala se opravdu vážně obávat toho, že by nemusela zvládnout touhu stoupnout si na špičky, natáhnout se a políbit ho.

Kolena se jí podlamovala. Rychle udělala pár kroků a posadila se na lavičku. Zdálo se, že si hrabě jejích rozpaků nevšiml, a přesně jak čekala, posadil se vedle ní.

„Povězte mi,“ zeptal se dobromyslně. „Jak se vlastně šije takový korzet?“

Mary zalapala po dechu. „Pane!“

„Hmm. Máte teď na mysli boha, nebo mě?“

Jeho otázka ji vyvedla z míry. „Prosím?“

Povzdechl si a trochu nazlobeně zavrčel: „Už chápete, proč bych byl raději, kdybyste mi říkala jménem? Marcus by znělo mnohem líp.“

Rychle zamrkala a objala se kolem pasu. „Ach.“ S povzdechem se narovnala. „To by se nehodilo.“

„Tak se aspoň občas chovejte nevhodně.“

Marcus ji škádlil! Nejprve ji to vylekalo, ale pak jí došlo, že se jí to vlastně líbí. Zlobila se sama na sebe, protože nechtěla, aby ji lord Longfellow přitahoval. Ale malinký kousek jejího já ji ponoukal, aby si užívala radostných stránek života, aby odhalila tu odvážnou a rozmarnou ženu, která se skrývá pod seriózní slupkou, aby nechala proniknout na povrch vášnivou touhu, která se v ní probouzí při pohledu na tohoto podmanivého muže. Na muže sedícího vedle ní, tak… úžasně přitažlivého, milého, a přitom svým způsobem tajemného.

„A já,“ zašeptal zhrublým hlasem, „bych velmi rád poznal ženu, která se skrývá pod vaší skořápkou, Mary. Ženu, kterou znala moje sestra… ženu, která – alespoň na kratičkou chvilku včera v noci – se ztratila ve vlastní vášni v mé náruči.“

K jejímu údivu natáhl ruku a přejel jí prstem po rozpálené tváři. Mary nervózně polkla a pokoušela se – marně – v sobě najít zlost a touhu ho odstrčit, přinutit ho, aby se jí přestal dotýkat… Místo toho nacházela touhu úplně jinou – touhu naklonit se k němu blíž a přitisknout své rty na jeho.

„Chtěl jste vědět něco více o mé práci,“ ozvala se chraplavě, hlasem, který jejím vlastním uším zněl cize.

Na chvíli si byla jistá, že se rozesměje. Založil si ruce na hrudi a opřel se o kamennou lavičku. „Pokud mi o ní chcete sama vyprávět, tak proč ne.“

Tón, kterým promluvil, byl tak sametový a příjemný! Mary si uvědomila, že kdyby si ze své návštěvy v Cornwallu nepamatovala vůbec nic, nikdy nezapomene na tenhle nádherný, hluboký mužný hlas.

Nervózně se na lavičce zavrtěla a zastrčila si za ucho pramínek vlasů, který se jí uvolnil z drdolu. Vítr, vanoucí od moře, jí původně nebyl příjemný, teď mu ale byla vděčná za to, že může alespoň něčím zaměstnat ruce.

Dodala si odvahu a řekla: „Nejraději pracuju s hedvábím.“

Obočí mu vylétlo nahoru. „Je… tak příjemné na dotyk a vyvolává v člověku exotické pocity.“

„Máte na mysli, když ho nosíte přímo na těle?“ zeptal se vážně.

„Ano,“ odpověděla, „i to. Líbí se mi ale, když s ním pracuju. Líbí se mi, jak lehce klouže mezi prsty.“

„Takže nosíte vlastní výrobky, slečno Marshová?“

Rychle na něj pohlédla, pak ale zrak sklopila k velmi konzervativním šatům v barvě medu, jež si dnes vzala na sebe. „Proč bych měla nosit něco jiného, lorde Longfellowe?“

„Bod pro vás,“ odpověděl rychle.

Proti vlastní vůli se musela usmát.

„Moc rád bych si vaše výtvory někdy prohlédl,“ ozval se po chvíli nepříjemného ticha.

Její obavy se naplnily. Zachvěla se. „A proč?“ vyhrkla a zadívala se do jeho krásných očí.

Pokrčil lehce rameny a zamračil se. „Zajímá mě vaše práce, rád bych poznal, jak jste zručná,“ odpověděl. „Když o vás Christine psala, nemluvila o ničem jiném, než jak jste šikovná a jak krásné věci umíte navrhnout a ušít.“

Bože, co všechno mu ještě Christine prozradila? Mary se toho pomalu začala obávat.

„Řekněte mi,“ zeptal se a rukou si třel hladce oholenou bradu, obočí měl nakrčené, jak přemýšlel. „Je pravda, že ne všechny korzety se musejí pevně utahovat?“

Její první myšlenkou bylo zeptat se ho, kde tohle všechno, proboha, slyšel, ale dobré způsoby jí v tom zabránily. „Ano, je to pravda.“

„Skutečně?“ Podíval se jí do očí. „Mohla byste mi to vysvětlit?“

Mary se zhluboka nadechla a ruce nervózně tiskla v klíně. Cítila, jak jí ve spáncích tepe krev, jak jí tváře červenají a polévá ji horkost. Rozhodla se, že v žádném případě nedovolí, aby poznal, jak na ni on sám a jeho otázky působí.

„Platí to jen v některých případech, lorde Longfellowe,“ začala vysvětlovat rádoby profesionálně. „Korzety, které se vyrábějí z velrybích kostic a které se musejí velmi pevně stahovat na zádech, jsou pro ženu, když zrovna nemá u sebe někoho, kdo by jí s oblékáním pomohl, k ničemu.“

„Řekl bych, že stejný problém bude i se svlékáním.“

Když viděla, že svou otázku myslí vážně a neutahuje si z ní, přikývla. „Ano,“ vykoktala.

Marcus mávl rukou do vzduchu. „Opravdu, o tom nemám ani tušení. Myslel jsem, že všechny korzety jsou stejné.“

Zpočátku Mary připadaly jeho dotazy nepříjemné, ale nakonec ji to začalo bavit. Usoudila, že jí tím Marcus poskytl možnost konečně vysvětlit jedinečnost své práce muži, který možná ani netuší, s jakými problémy se potýkají ženy, aby vypadaly krásně.

„Určitě jste si všiml, lorde Longfellowe, že existuje spousta výrobců klasických korzetů, které jsou dostupné i pro obyčejné ženy. Ty jsou většinou šité z jemného černého plátna nebo z polohedvábné tkaniny. A většinou se musejí šněrovat. Pro dámy, které si mohou dovolit vydat více prostředků, existují korzety, které mívají místo šněrování pevné kovové přezky a místo velrybích kostic používají kovovou výztuhu. Jsou sice pohodlnější a příjemnější, ale jejich problémem je, že kovové materiály často rezivějí.

Pak existují korzety z bílého saténu. Ty se používají pod večerní plesové šaty. Korzety jezdecké – jsou mnohem pružnější kolem pasu –, korzety svatební, těhotenské korzety či speciální korzety pro kojící matky, korzety z jemné srnčiny, jaké se nosí hlavně v létě. Cestovní korzety jsou zase šité tak, aby se daly kostice na noc lehce vytáhnout, aby se žena mohla bez převlékání pohodlně vyspat. Některé korzety byly určeny přímo na spaní, takže kostice vůbec nemají. A pak existují zcela speciální korzety pro zpěvačky či tanečnice, korzety ke koupání, korzety určené pro domácí použití. Některé dokonce mají kapsičku z hedvábí, do níž si může dáma uložit sáček s vonnými látkami či lahvičku s parfémem.“ Odmlčela se, opřela se o kamenné opěradlo lavičky a povzdechla si: „V dnešní době je skutečně velmi složité být opravdovou dámou.“

Když skončila – byla to vlastně opravdu přednáška na dané téma, kterou navíc adresovala muži –, sebrala svou veškerou odvahu a podívala se mu do očí. Výraz v jeho obličeji ji překvapil. Čekala, že ho to pobaví, že se rozesměje či ironicky ušklíbne, ale Marcus se tvářil zaujatě a zdálo se, že její výčet typů korzetů v něm vzbudil respekt.

Po chvíli tiše zamumlal: „Nikdy mě ani nenapadlo, že oblékání může být takhle složité.“

Mary se s uspokojením usmála. „Nikdy jste nebyl ženatý, lorde.“

„Ale to neznamená –“ Zarazil se a upřímně se jí zadíval do očí. „Už jsem pár korzetů taky viděl, slečno Marshová.“

Mary se snažila neuhnout pohledem, ačkoliv cítila, jak se jí rozbušilo srdce. Krev jí tepala ve spáncích a tváře jí zrůžověly. „Jistě, ve výlohách obchodníků nebo v různých reklamách jich je k vidění dost.“

Marcus se ďábelsky rozesmál, což vyvolalo vzrušené mravenčení na Maryiných zádech. „Ale nikdy jsem neviděl žádný, který by byl ušitý z červeného saténu.“

„Možná se toho dočkáte, až se jednou oženíte, lorde Longfellowe,“ zašeptala troufale.

„Možná se mi o tom bude zdát, slečno Marshová,“ odpověděl jí chraplavě.

Mary se obávala, že se jí chce znovu dotknout, nebo touží po polibku, mnohem vášnivějším, než jaký jí dal včera v noci. Ne, neobávala se – to nebylo to správné slovo. Svým způsobem po něm zoufale toužila. Stále seděl těsně vedle ní, díval se na ni, flirtoval s ní… v tu chvíli svět kolem Mary zmizel, nebyl tady nikdo, kdo by je mohl vidět. Ona a lord Longfellow seděli osamoceni na kamenné lavičce na útesu nad zátokou ve svém vlastním světě. A musela si přiznat, že se jí to moc líbilo.

„Mám k vám jednu prosbu, slečno Marshová,“ ozval se po chvilce a pozorně si prohlížel každý detail v jejím obličeji.

Mary se přerývaně nadechla. „Ano, lorde?“

Škubl koutky rtů. „Myslím, že bych ocenil, kdybyste mi předala své rady a zkušenosti. Abych, až se jednou budu ženit, věděl, do čeho jdu.“

Panebože!

„Nevím, jestli vám dobře rozumím,“ zamumlala.

Marcus se ani nepohnul; jeho mužná vůně ji obklopovala a pohlcovala.

„Chci, abyste mě seznámila se svou prací a předvedla mi své výtvory, slečno Marshová.“ Odmlčel se a pak dodal: „Samozřejmě, že všechno bude velmi diskrétní. Jestli jste tak talentovaná, jak mi sestra psala, rád bych se na vaši práci soukromě podíval.“

Hrozilo, že jí srdce vyskočí z hrudi, pokožka jí hořela, takže měla pocit, že by na ní vzplál papír. „Ale vy už jste si mě na jednu práci najal, lorde.“

Marcus přikývl. „Ano, to najal.“

Ale tohle asi nemáte zrovna na mysli, že?

Nebyla naivní nebo nezkušená, co se týkalo vztahů mezi mužem a ženou. City k hraběti, které jí najednou vytryskly z nitra, ji nejen překvapily, ale hlavně znepokojily.

Toužil po ní, jako muž touží po ženě. Poznala to z jeho hlasu, viděla to ve výrazu jeho neuvěřitelně zářivě modrých očí. Byl však džentlmen, který se drží společenských pravidel, takže navenek nedával nic najevo. Děsilo ji vědomí, že ona po něm touží stejně jako on po ní.

Postavila se na třesoucí se nohy, sukně jí povlávala ve větru, přinášejícím slanou mořskou vůni. „Budu o vaší nabídce přemýšlet, lorde Longfellowe. Ale teď už se opravdu budu muset vrátit,“ odpověděla mu a samotnou ji překvapilo, jak její hlas zněl klidně. Dokonce se odvážila na krátký okamžik na něj pohlédnout. Marcus se postavil vedle ní a stále ji pozoroval.

„Ještě jedna věc, slečno Marshová.“

Mary se objala kolem pasu. „Ano?“

„Požádala vás sestra sama, abyste jí ušila tak… neobvyklé spodní prádlo, nebo jste to udělala jen tak ze zvyku?“

Mary si olízla rty. „Nic nedělám jen tak ze zvyku, lorde Longfellowe.“

Marcus přikývl. Stál klidně, s kamennou tváří a zahloubaným výrazem se zadíval přes zátoku. „Opravdu vás požádala, abyste jí navrhla a ušila tak erotické prádlo?“

Mary se nikdy necítila tak trapně. Byla si jistá, že se jí ptá z nějakého důvodu, na nějž nemohla sama přijít. Ale rozhodně to nebylo proto, že by ji chtěl vědomě ponížit.

Narovnala se v ramenou a hrdě vystrčila bradu, než odpověděla: „Komtesa –“ odkašlala si a začala znovu: „Komtesa Christine se obávala toho, že by… že by svého manžela nemusela uspokojit.“

„To chápu.“

Mary se zavrtěla. Zadíval se znovu na ni, ale z jeho výrazu nevyčetla nic. „Díky, že jste ke mně upřímná, Mary.“

Bože, zase se objevila ta stěží překonatelná touha ho políbit. Ty nádherné oči…

„Přeji vám hezké odpoledne, lorde Longfellowe.“

Rychle se s ním rozloučila, zvedla dlouhou sukni a vydala se po cestičce zpátky k domu. Přemáhala touhu ohlédnout se ještě na krátký okamžik přes rameno. Cítila jeho pohled, jako by jí propaloval v zádech díru.

KAPITOLA
TŘINÁCTÁ

Baybridge House

12. ledna 1855

…slečna Marshová konečně dorazila. Matka vyžadovala, aby se okamžitě pustila do práce, takže teď už mám pár krásných kousků do výbavy. Je to tak milá osoba, vím, že se z nás stanou dobré přítelkyně. Její radost ze života je tak nakažlivá, že se někdy celé odpoledne smějeme a bavíme se o těch nejostudnějších věcech! Přála bych si, aby ses s ní setkal, Marcusi. Jsem si naprosto jistá, že bys z ní měl radost a těšil by ses z její společnosti stejně jako já…

Marcus pociťoval rozpaky, protože se mu ještě nestalo, že by po nějaké ženě tak toužil. Mary byla velmi zvláštní žena, plná rozporů a výzev. Byla mnohem inteligentnější, než jak se o ní v dopisech Christine vyjadřovala. Se zájmem mu naslouchala, zajímala se o jeho práci, byla krásná a jedinečná. A byla to jediná žena, s níž se setkal a která pouhým vyprávěním o korzetech u něj vyvolávala erekci. Bože, jen pouhá vzpomínka na jejich rozhovor mu způsobovala potíže, a to už byly nejméně tři hodiny poté, co ho na útesu opustila. Jeho reakce ho silně znepokojovaly.

Marcus stál u vysokého okna s výhledem na zátoku v salonu v Crestmoru, sídle vikomta z Exeteru. Čekal, až se Baudwin objeví, a nervózně vyhlížel ven. Nebyl uvnitř tohoto domu nejméně pět let, ale za tu dobu se tu nic nezměnilo. V salonu byl stále ještě patrný vliv Baudwinovy matky, přestože už před dvanácti lety zemřela. Na stěnách stále byly tapety s motivem andělíčků letících nad růžovými keři, jejichž větve s růžovými květy si razily cestu po laťkových mřížích. Sametové polstrování sofa a dvou hlubokých ušáků mělo stejný odstín růžové jako na tapetách. Římsa krbu byla původně zlacená, ale lesk byl již dávno pryč. Na římse byly pečlivě vyrovnány porcelánové šálky s různým květinovým dekorem. Na stěnách stále visely stejné obrazy, jaké si pamatoval z dřívějška – velká květinová zátiší ve zlacených rámech. Jen v čele salonu visel portrét Baudwina, pod nímž byl malý psací stolek se světle růžovou krajkovou dečkou.

Bože, všechno je tak růžové. Marcuse překvapilo, že Baudwin, jediný potomek posledního vikomta z Exeteru a jeho ženy, lady Jane, udržoval domov tak, jak ho zanechala matka. Ale možná čekal, že ho přemění až jeho žena – Marcusova sestra Christine.

Christine.

Marcus zavřel oči a zaklonil hlavu. Opět ho přepadl nepopsatelný smutek a chvění kolem žaludku, které způsoboval ten zvláštní pocit lítosti a viny, protože ani při vzpomínkách na Christine nebyl schopen z mysli vymazat obraz Mary Marshové. Od první chvíle, když ji spatřil při večeři ten den, kdy se vrátil do Anglie, se mu její obraz před očima zjevoval stále. Nebyl tady ale proto, aby si začal nějaký románek. Vrátil se do Anglie na Baybridge House, aby zjistil, proč Christine zemřela tak mladá a za tak podivných okolností. Chtěl vypátrat příčiny, i kdyby to mělo být jen proto, aby se zbavil pocitu viny, že s ní nebyl, aby jí mohl pomoci. Čím víc však pátral, tím víc se do popředí dostávala Mary a tím víc zaplňovala jeho myšlenky.

Christine ve svých dopisech popsala Maryinu vyrovnanou krásu velmi přesně. Byla to skutečně okouzlující žena, vystupující velmi profesionálně, její chladný vnější vzhled dokonale maskoval vnitřní tajemnost a vášeň, jež nebylo možné přehlédnout. Jen vzpomínka na přednášku, kterou vedla před několika hodinami, vyvolávala Marcusovi na rtech úsměv. Nebylo možné to dál popírat, musel to přiznat sám sobě, že po ní touží. A ona po něm stejně tak.

Asi jsem se zbláznil, honilo se mu hlavou. Nemám zapotřebí začínat si teď nějaký románek. Přesto však mu představa Mary v jeho posteli vytěsnila všechny ostatní myšlenky z hlavy. Toužil ji svést… ale co by to s ním potom udělalo? A co by měl udělat, když by ji připravil o čest? Kdyby se mu skutečně podařilo dostat ji do postele? Tělo měl napjaté, v hlavě mu vířila jedna myšlenka za druhou a vyvolávaly v něm výčitky svědomí. A nejhorší na tom bylo, že se stále nemohl rozhodnout. Jako by byl uvězněný mezi pocity, které v něm vyvolávaly jen zmatek.

„Longfellowe, člověče, rád tě vidím.“

Veselý tón Baudwinova přivítání ho vytrhl ze zamyšlení a vrátil ho zpátky do přítomnosti. Ke své nelibosti se musel teď plně soustředit na důvod své návštěvy u vikomta.

„Dobré odpoledne, Baudwine,“ odpověděl formálně a došel k němu. „Vypadáš velmi dobře.“

Vikomt se napůl usmál a pokrčil rameny, když si oba muži potřásli rukou. „Jo, za daných okolností to docela ujde.“

„Jistě.“

„Tak se na to posadíme, ne?“ Baudwin ukázal rukou na růžové čalouněné ušáky. „Objednal jsem sherry, doufám, že ho Elsie hned přinese.“

Marcus neměl sherry příliš v lásce, nahlas ale neřekl nic a zapadl do příliš měkkého křesla. Všiml si, že vikomt z Exeteru vypadá nejen dobře, ale také spokojeně a poměrně vesele na to, že mu před nedávnem zemřela snoubenka. Dalo by se očekávat, že bude spíše zádumčivý a vážný.

Baudwin byl pohledný muž. Kromě licousů byl hladce oholený, ohnivě červené vlasy měl pečlivě upravené. I když při detailnějším pohledu se zdálo, že jsou prořídlejší, než jak si je Marcus pamatoval. Na sobě měl vikomt vlněný kabátec v námořnické modři. Jistě šitý na míru a nesmírně drahý, který mu dobře skrývá narůstající břicho, pomyslel si Marcus.

I přes své nedostatky byl vikomt z Exeteru pro urozené dámy dobrou partií. Tedy alespoň co se zevnějšku týkalo. Kdesi hluboko v mysli se ovšem Marcusovi vynořila znepokojivá myšlenka, zda nešlo v případě vikomta vždycky jenom o zevnějšek. Mrzelo ho, že se tak ochotně smířil s myšlenkou, že se sestra za tohoto muže provdá.

„Takže, Longfellowe,“ začal Baudwin, odtáhl si cípy kabátce, aby se mohl pohodlně posadit. „Jak je v Egyptě?“

„Řekl bych, že se tam za celá ta dlouhá tisíciletí nic moc nezměnilo.“

Baudwin se rozesmál. „Dobrá odpověď. Líbí se ti tam tak moc, že se tam vrátíš?“

Marcus se cítil čím dál znepokojeněji, ačkoliv nemohl říct proč. Tuhle otázku mu od chvíle, kdy se v Cornwallu po opět letech objevil, položilo už hodně lidí.

„V to doufám.“ Posunul se v křesle a zkřížil nohu přes nohu. „Čeká tam na mě stále spousta práce.“

„Ano, ano… jistě,“ přikyvoval Baudwin. „Tomu naprosto rozumím.“

Marcus s jistotou věděl, že vikomt nerozumí vůbec ničemu. Nikdo v Anglii nechápal jeho potřebu vrátit se zpátky do pustiny, do vyprahlé pouště. K nedokončenému úkolu. Vlastně se ani nikdo moc nezajímal o to, co ve skutečnosti v Africe dělá. Když se vrátil, byla Mary jediná, kdo se ho na to zeptal. Zamrzelo ho to. Většina lidí mu ovšem už od dětství nerozuměla. Jediná Christine ho chápala a obdivovala ho. A teď se zdálo, že se o něj a o jeho práci zajímá i Mary. Paradoxní bylo, že on o ní pořád nevěděl skoro nic.

„Vážně, Longfellowe,“ pokračoval vikomt a nakrčil husté tmavé obočí, „jak sis zvykl vycházet s těmi pohany?“

Marcus pocítil nával zlosti. Nepřišel sem, aby se bavil o své práci a Egypťanech s někým, jako byl Baudwin. Ten neměl ani tušení o tom, co se děje za hranicemi Cornwallu, natož Anglie.

Naštěstí ve chvíli, když už málem pronesl nějakou kousavou poznámku, se ve dveřích objevila žena, o níž předpokládal, že je to Elsie, a na stříbrném tácku nesla dvě broušené sklenky na sherry a karafu naplněnou až po hrdlo.

„No, konečně,“ ozval se Baudwin a krátce kývl na služebnou. „Postavte to na stolek.“

Elsie odložila tácek se sklenkami, aniž by se na Marcuse podívala. Pak se uklonila, až se jí rozhoupaly hnědé lokny kolem obličeje, rychle opustila místnost a zavřela za sebou dveře.

Baudwin neztrácel čas a nalil dvě sklenky. Jednu podal Marcusovi, druhou lehce pozvedl, a aniž by na něco čekal, napil se.

„Řekni mi, Longfellowe,“ sledoval ho vikomt a jazykem přitom přejel po okraji sklenice, „proč si tady tu Marshovou pořád držíš?“

Marcus sherry málem vyprskl. „Proč tady držím slečnu Marshovou?“ zopakoval nevěřícně.

Baudwin se zachechtal a napil se. „Předpokládal bych, že se teď, když už tu Christine není, vrátí zpátky do Londýna. Využíváš snad její služby i jinak?“

„Pomáhá mi zjistit, co všechno Christine v posledních dnech dělala,“ vysvětlil tiše a rozhodl se na vikomtovu narážku vůbec nereagovat. „Ty dvě se velice sblížily a já jsem požádal slečnu Marshovou, aby mi pomohla objasnit, co se vlastně sestře stalo.“

Jasná odpověď, pomyslel si Marcus a všiml si, jak Baudwin zbledl. Nebo že by si to jen představoval?

Vikomt se zadíval na zbytek sherry ve sklenici a poposedl si v křesle. „No dobře,“ zvedl sklenku ke rtům a jedním douškem ji vyprázdnil, „to jsi teda šťastný muž.“

Marcusovo obočí vylétlo nahoru. „Taky si myslím. Ta dáma je okouzlující.“

Baudwin se na něj letmo podíval a v očích se mu objevil záblesk zvědavosti. Ale něco v Marcusově chování, nebo snad výraz ve tváři, ho zarazilo, takže se raději dál nevyptával.

Dobrá nálada ho opustila. Sáhl po karafě na stolku a dolil si. „Předpokládám, že jsi sem přijel proto, abychom probrali tu záležitost se smlouvou.“

Marcus nepatrně pozvedl koutek úst. „Jistě. Ale je tu něco, na co bych se tě rád zeptal nejdříve.“ Odmlčel se, aby trochu vše zdramatizoval, a pak spustil: „U večeře ses zmínil, že ses s Christine neviděl nejméně týden před její smrtí. Ale doslechl jsem se, že jsi ji navštívil den před tím, než zemřela.“ Zamračil se a napil se sherry. „Možná jsi na tu poslední návštěvu pozapomněl vzhledem k tomu, že bylo už pozdě večer, když jsem se tě na to ptal. A taky jsi měl dost vypito. A možná si na to vzpomeneš teď.“

Trvalo jen kratičkou chvilku, než se vikomtova bledá tvář zabarvila doruda. Jako by ho Marcusova slova vyvedla z míry, ba dokonce vyděsila. I když si Marcus musel přiznat, že v tom, aby četl z výrazu tváře ostatních lidí, nikdy nebyl moc dobrý.

„Tak jo, viděl jsem se s ní den před smrtí,“ připustil Baudwin a nervózně si začal upravovat nákrčník. „Jen jsem si na to až doteď nevzpomněl.“

„To je pochopitelné,“ pokýval hlavou Marcus a všiml si, jak Baudwinovi vyrazila na spodním rtu kapička potu. „Byla ta návštěva důležitá?“

V duchu si vynadal, že Baudwinovi sám odpověď přihrál, když mu nabídl možnost, že na tu návštěvu prostě zapomněl.

„Nešlo o nic vážného.“ Baudwin si odhodil vlasy z čela a znovu se notně napil. „Jen takové ženské záležitosti, jinak nic.“

Marcus stiskl čelist. „Jaký druh ‚ženských záležitostí‘ máš na mysli, Exetere? Kde jste spolu mluvili?“

Vikomt byl otázkou vyvedený z míry. Zamračil se, až se mu obočí spojilo v jednu linku, a odpověděl. „Tady. Christine přišla sem.“ Ostře potřásl hlavou. „Šlo o nějaké záležitosti ohledně manželství. Byla z toho vyplašená.“

To Marcuse zaujalo, poposedl si a zeptal se: „A proč?“

Vikomt si odfrkl. „Jak to sakra mám vědět? Neměla vůbec žádný důvod se něčeho obávat. Byla rozčilená a celou dobu fňukala, takže jsem ji poslouchal jen na půl ucha. To muži dělají, ne? Když před nimi ženská kňourá.“ Odmlčel se a zadíval se na podlahu, než pokračoval: „Myslím, že našla nějaký dopis, a ten ji rozrušil.“

„Jaký dopis?“ zeptal se Marcus a napětím se nemohl téměř nadechnout.

Baudwin se na něj opět podíval. „Nemám ponětí. Nikdy jsem žádný dopis neviděl. Upřímně, Longfellowe, nebylo to vůbec důležité.“

„Jak to víš? Vždyť jsi teď řekl, že jsi ani neposlouchal, co ti říkala.“

Vikomt zamrkal, jako kdyby nechápal, co mu Marcus říká. Pak pokrčil rameny a dopil další doušek sherry. „Dobrý bože, byla to jen nějaká ženská hloupost, co ji tak vytočilo, nic víc. Nějaká přítelkyně, co se rozešla s milencem, nebo si svého milence nemohla vzít, protože jí to rodina zakázala. Už fakt nevím.“

Krucinál! Potřebuju whisky. Marcus považoval jeho lhostejnost za otřesnou. „Nezdálo se ti divné, Longfellowe, že Christinino chování bylo najednou úplně jiné? A nezdá se ti, že jsi tak trochu podezřelý, když od tebe odešla den před svou smrtí?“

Baudwin opět zatahal za nákrčník, jako by ho škrtil. „Ne.“ Náhle se celý jakoby trochu nakrčil. „Vůbec jsem netušil, že tyhle dvě záležitosti spolu souvisí. Kvůli tomu jsem taky určitě na tu její návštěvu zapomněl.“

Marcus mu příliš nevěřil. Bylo tu mnoho podivných věcí – sestřin strach, který čišel z jejích posledních dopisů, její pláč a zmínka o jakémsi dopisu, o němž vyprávěla Baudwinovi den před smrtí, a zejména to, že její snoubenec na vše úplně zapomněl… Ví Mary něco o tom dopise? Zdálo se mu divné, že by se o tom ani nezmínila. Musí se jí na to zeptat, což bude dobrý důvod, proč se s ní dnes večer opět setkat. Zarazil se těsně před tím, než se mu při vzpomínce na ni na rtech objevil úsměv.

Marcus odložil skoro plnou sklenku sherry na stolek, složil si ruce do klína a přemýšlel, jak z Baudwina vytáhnout ještě nějaké informace.

„Než odejdu, vikomte,“ řekl pomalu a výhrůžně, „rád bych ještě probral tu smlouvu, kterou jsme před rokem podepsali.“

Bylo vidět, že se vikomtovi ulehčilo. Zhluboka se nadechl a vydechl, jako by se tak zbavil navždy všech problémů týkajících se Christine a její nenadálé smrti. Marcus se však rozhodl, že vše zdaleka není u konce, a věděl, že Baudwinovi bude klást otázky tak dlouho, dokud nedostane uspokojující odpovědi.

„Jistě víš,“ začal, „že potřebujeme zajistit dopravu rennského kaolínu do charlestonského přístavu.“

Baudwin se spokojeně usmál. „A já jsem rozhodnutý vám to i nadále umožňovat.“

Marcus přikývl, krev se mu vařila v žilách, ale snažil se navenek zůstat klidný a pokračovat v konverzaci. „Věřím.“ Naklonil se dopředu, lokty si opřel o kolena a bradu položil do sepnutých dlaní. Zadíval se Baudwinovi do očí. „Potřebujeme mít ale jistotu, že naše produkce kaolínu bude mít vždy zajištěný přístup na trh. A ty bys byl zase rád, aby ujednání z předmanželské smlouvy, podle něhož ti bude náležet určitý podíl na zisku z naší těžby, zůstalo v platnosti. Podle zákona by tato smlouva mohla být teď zrušená, navrhuji ale, abychom ujednání nechali v platnosti tak, jak jsme ho podepsali. Bude to smlouva jen mezi námi dvěma.“

Vikomt z Exeteru se zamračil, zadíval se na stolek s karafou a lehce přikývl.

Bastard.

Marcus vstal. „Mám ale jednu podmínku.“

Baudwin se na něj překvapeně podíval a Marcus počkal, až se vikomt také postaví. Nervózně si rukou rovnal náprsenku.

„Jistě, hrabě,“ odpověděl přátelsky.

Marcus ho sledoval a měl pocit zadostiučinění, který se mísil se znechucením. Přesto se snažil, aby jeho hlas vyzněl přátelsky.

Velmi pomalu a s důrazem na každé slovo pronesl: „Jestliže ještě někdy budeš mluvit tak sprostě a hloupě před mou matkou nebo si pustíš svou nevymáchanou pusu na špacír před mými hosty ženského pohlaví, jako jsi to udělal včera při večeři, uslyší o tom celé město.“ Marcus sevřel dlaně do pěstí. „Možná budeš sice jedním z nejbohatších vlastníků kaolínových dolů tady v Cornwallu, ale společensky tě zcela zničím.“

Podal Baudwinovi ruku, rozloučil se a rychle vyšel z děsivě růžového salonu, znechucený, zpocený a s hlavou plnou otázek.

Dokonce jich bylo víc, než když sem přijel.

KAPITOLA
ČTRNÁCTÁ

Baybridge House

25. ledna 1855

…slečna Marshová mě toho už tolik naučila! Je tak samostatná a velmi společenská, laskavá a vtipná. Vím, jak se vždycky musí kousat do jazyku, když mluví s vikomtem z Exeteru, protože se musí hodně držet zpátky, aby zůstala milá. Jak jistě víš, je z velkého města a myslím, že má mnohem větší přehled než můj snoubenec. Možná i ještě větší než George. Drahý bratříčku, hodně mi připomíná Tebe a Tvůj způsob života se tomu jejímu hodně podobá. Myslím, že byste se k sobě vy dva opravdu velmi dobře hodili…

Mary upřeně zírala na papírek se vzkazem, který držela v rukou. Hrabě ji žádal, aby k němu dnes po večeři přišla do jeho pracovny. Lístek byl podepsán: Marcus. Nikdo mi nikdy neříká Marcus.

Bože, jak moc ji rozrušovalo, když, co se jí a jejího společenského postavení týkalo, porušoval hrabě společenská pravidla. Nemyslela na nic jiného jen na něj – na jeho zářivé oči, pronikavý pohled, jeho velkou a úžasnou postavu, jeho vždy dobrou náladu a vtipnost, na jeho džentlmenské chování.

Zmačkala lístek papíru v dlani, zavřela oči a zadívala se na strop pokoje. Co vlastně čekala, že se stane, když souhlasila, že zůstane tady v Baybridge House a pomůže mu? Její pomoc nepotřeboval. Mohl si informace zjistit i bez ní. Tak jako třeba dnes odpoledne, kdy navštívil vikomta z Exeteru. Mohl o pomoc požádat Georgea. Ona mu o moc víc informací dát nemohla. Tak jaký byl skutečný důvod pro to, aby tady dál setrvávala? Co stálo za Christininou smrtí, se mu asi stejně zjistit nepodaří.

Poprvé Mary došlo, jak velkou udělala chybu, když se rozhodla zůstat v Cornwallu. Čím dál tím více si začala uvědomovat, že se už dávno měla vymanit ze světa vzpomínek na temperamentní veselou dívku s naivními představami, z dusivé atmosféry v Baybridge House, kde pro ni neustále ožíval ten děsivý zážitek, když našla Christine v její ložnici, a kde jí neustále všechno připomínalo mučivé okamžiky, které nastaly po komtesině smrti. Potřebovala také uniknout před mužem, v jehož přítomnosti si byla čím dál tím méně jistá, proč tady vlastně je.

Bylo načase si s ním promluvit o odjezdu, protože – alespoň podle Mary – to byla nejlepší věc, kterou mohla v tuhle chvíli udělat. A musela to udělat dnes večer, až za ním přijde do pracovny, jak ji o to on sám požádal.

Mary stála před dveřmi do pracovny, zhluboka dýchala, aby uklidnila zjitřené nervy.

Dlaněmi si nervózně uhlazovala švestkově modré saténové šaty, když se najednou dveře otevřely.

„Pojďte dál.“

Už jenom jeho hluboký silný hlas ji rozechvěl, takže musela polknout. Vstoupila do pracovny, záda rovná jako pravítko a hlavu hrdě vztyčenou.

„Zavřete za sebou dveře, slečno Marshová,“ nařídil jí, aniž by se na ni podíval, posadil se za psací stůl a začal se probírat hromadou papírů.

Mary došla ke křeslu na druhé straně stolu a nespustila z hraběte oči. Chvíli vyčkala a pak se ozvala: „Lorde Longfellowe, přál jste si mě vidět?“

Zvedl oči a zkoumavě si ji prohlížel. Pak položil papír, který zrovna držel v ruce, na hromadu dalších, válejících se na pracovní desce, a opřel se v židli s rukama položeným na opěrky.

„Nevadilo by vám, kdybyste se posadila?“

Mary zamrkala. „Jistěže ne.“

Přísahala by, že na jeho rtech zahlédla letmý úsměv. Raději se zadívala jinam, odtáhla jedno z křesel a posadila se naproti němu. Ruce i mysl zaměstnala upravováním několika vrstev nadýchaných sukní. Marcus počkal, až se pohodlně usadí, a do té doby neřekl ani slovo.

Mary měla pocit, že bedlivě sleduje každý její pohyb. V místnosti se najednou oteplilo a Mary hořely tváře, nevšímala si toho ale.

„Lorde,“ začala a podívala se na něj.

Tentokrát se opravdu usmál – byl to ovšem trochu samolibý úsměv.

Mary se snažila, aby z jejího výrazu nemohl nic vyčíst, ruce složila způsobně do klína, narovnala se a vyčkávala. Srdce jí bušilo v hrudi, když si všimla, jak si ji nestydatě prohlíží.

Marcus se zhluboka nadechl a přinutil se odtrhnout od ní zrak. „Slečno Marshová, určitě asi víte, že jsem dnes odpoledne navštívil vikomta z Exeteru.“

„Ano.“ Až příliš si to uvědomuju.

Marcus se zamračil. „Zmínil se mi o něčem, co považuji za velmi důležité.“

Vyčkávala, nebyla si jistá, jakou odpověď od ní očekává.

Najednou se postavil, urovnal si šosy kabátce, otočil se a dlouhými kroky došel k oknu. Zadíval se na ztemnělou večerní oblohu.

„Zdá se, že si vikomt najednou vzpomněl na to, že se s Christine viděl den před její smrtí.“

Mary se ostře nadechla. Takže vikomt se nakonec rozhodl, že bude jednat čestně, pomyslela si. Pozoruhodné. „Ano, komtesa se vydala za ním do jeho sídla.“

„Řekla vám, proč tam chtěla jít?“ zeptal se a strčil si ruce do kapes.

Mary připadalo, že tohle dělá dost často, a uvažovala, zda to není výraz jeho nervozity.

„Ne,“ připustila a prohnula se, aby si protáhla záda. „Vzpomínám si ale, že byla velmi rozčilená, když odjížděla. A ještě víc, když se vrátila.“

Ve studovně se rozhostilo ticho. Mary potřebovala zaměstnat ruce a tak si setřásla z šatů neviditelné smítko a sepjala ruce v klíně. Vyčkávala, až Marcus její slova zváží, a byla zvědavá, co nakonec odpoví.

Konečně se k ní otočil, ale zůstal stát u okna. Pevně stisknuté rty, vrásky na čele, tmavé znepokojené oči… jeho výraz i postoj naprosto zřetelně vyjadřovaly napětí, jež její slova způsobila.

Po chvilce tiše pronesl: „Vikomt se zmínil o nějakém dopise, který se snad Christine nějak týkal.“

Mary se zamračila. „Nevzpomínám si, že by dostala nějaký dopis, který by ji rozrušil nebo rozzlobil. Ale nebyla jsem tak blízká přítelkyně, abych věděla o všech jejích soukromých záležitostech, lorde Longfellowe.“

Marcus stiskl rty do přísné linky a Mary přemýšlela, zda se na ni zlobí, že i nadále ho oslovuje tak formálně. Nikdy by se ale nedokázala chovat neformálně a familiárně k někomu, jako je hrabě. A navíc ke svému zaměstnavateli. To by měl vědět.

„Nevíte, jestli náhodou nedostávala pravidelně korespondenci od někoho, koho jste znala, slečno Marshová?“

Ta otázka ji překvapila. „Ne, nejsem si vědoma, že by dostávala ještě nějaké další dopisy kromě těch vašich.“

Marcus vypadal zamyšleně, založil si ruce na hrudi, což způsobilo, že se mu kabátec napjal přes široká ramena. Mary se zoufale snažila nevšímat si jeho mohutné a velmi přitažlivé postavy.

„A nikdy se o žádném dopise před vámi nezmínila?“

Zakroutila hlavou. „Ne.“

Marcus se zadíval na talíře na stěně a přimhouřil oči. „Řekla vám něco, když se vrátila z návštěvy u vikomta?“

Mary chvíli váhala a přemýšlela, zda mu říct o pocitech, které tenkrát měla. Byly to všechno opravdu jen domněnky. Rozhodla se nakonec, že k němu bude upřímná a řekne mu vše, co si myslí. Už kvůli Christine.

Bezděky mačkala sukni v rukou. „Za normálních okolností, lorde Longfellowe, bych nikdy nezklamala komtesinu důvěru. Doufám, že to chápete.“

Marcus se jí zadíval do očí a zvědavě nakrčil obočí. „To samozřejmě chápu.“

Mary se zavrtěla v křesle, pohled ale měla na Marcuse stále upřený. „To odpoledne, krátce poté, co se vrátila z návštěvy vikomta z Exeteru, se na mě obořila. Což komtesa Christine nikdy před tím neudělala.“

Sklopila oči, jako by studovala jemnou lesklou látku šatů. „Myslím, že jsme byly docela dobré přítelkyně. Ale to odpoledne, když jsem se jí zeptala, jak se měla u vikomta, pustila se do mě, ať se starám o své věci a nestrkám nos do cizích. Potom mi práskla dveřmi a zavřela se v ložnici.“ Mary se znovu nervózně zavrtěla. Ztišila hlas a propletla si prsty v klíně. „Vlastně to na mě vykřikla. Nikdy jsem ji tak rozzlobenou neviděla. Až do této chvíle se k nikomu tak nechovala. Zůstala v pokoji celou noc a vyšla ven až druhý den v jedenáct dopoledne. Ani se neomluvila, ale zdálo se mi, že je hodně rozrušená. V jednu jsme spolu šly na oběd. A pak už jsem s ní nemluvila.“

Mary se zamyslela; uvědomovala si, že hrabě na ni upřeně zírá a snaží se její informaci pochopit. Během chvilky mu dojde, že až doposud to před ním skrývala, a bude se jí vyptávat dál. Rozhodla se tedy, že když už začala, bude pokračovat a svěří se mu s něčím, co se pro něj možná stane nejhorší noční můrou.

Podívala se mu přímo do očí. „Můžu vám naprosto důvěřovat, lorde Longfellowe?“

Hlubokým hlasem zamumlal: „Záleží na tom, co tou důvěrou míníte?“

Mary si přikryla dlaní ústa, ale hned zase ruku spustila do klína a nervózně si pohrávala s látkou šatů. „Je to… velmi delikátní.“

Dlouhou chvíli nic neříkal, takže Mary se cítila nesvá. Pozoroval ji, mračil se, svaly v obličeji měl napjaté, vlasy rozcuchané, jak si jimi znepokojeně projel prsty.

Jeho impozantní postava, tak blízko ní, v ní vyvolávala vzrušení.

„Tak spusťte,“ vybídl ji tiše.

Ještě před chvílí jí dělalo potíže se na něj podívat, teď měla opačný problém: nemohla od něj odtrhnout pohled.

„Dělám tuhle práci už několik let, lorde,“ začala a přemýšlela o každém slovu, které vypouští z úst. „Jsem opravdu pyšná na svoje výtvory, které šiji přesně podle toho, co si zákaznice přejí. Zvlášť na dokonale padnoucí prádlo pro nastávající nevěsty.“

Jeho pohled se do ní zabodával jako jehličky, ale neřekl nic.

„Ale u vaší sestry, jak se svatba blížila, tomu bylo jinak.“

Zamračil se. „Jak jinak? Chcete říct, že jí vaše prádlo nesedlo?“

Marcus jí nerozuměl a Mary cítila, jak se jí do tváří vlévá horkost při pomyšlení na to, co mu teď bude muset odhalit. „Ano, byl tu velký rozdíl mezi tím, když jsme prádlo zkoušely poprvé a pak dva dny před její smrtí.“

Marcus ji mlčky sledoval.

Mary pokračovala dál a snažila se, aby se jí hlas netřásl.

„I když o tom nikdy nemluvila – a to, co vám teď řeknu, je jen úvaha –, domnívám se, lorde Longfellowe, že vaše sestra…“ polkla a statečně vystrčila bradu, „že vaše sestra v době své smrti nosila pod srdcem vikomtovo dítě.“

Když to vyslovila, zadívala se na něj, aby zjistila, jak se s jejím sdělením vypořádá. Ale z jeho výrazu nemohla vůbec nic vyčíst. Jen stál, zíral na ni a ani se nepohnul.

Po dlouhé chvíli nesnesitelného ticha se nakonec přece jenom zeptal: „Řekla vám něco, co by to potvrzovalo?“

„Ne,“ odpověděla upřímně. „Dokonce si nejsem jistá, jestli o tom sama věděla. Myslím, že to nikdo jiný ani netušil, dokonce ani vikomt. Napadlo mě to, protože jsem se s tím už několikrát setkala – nejdřív vám korzet sedne jako ulitý, ale po dvou týdnech je vám těsný kolem bříška. A vím, že v prvních měsících těhotenství se ženám jako první začne zvětšovat právě bříško.“

Marcus stál proti ní, neříkal nic a rty měl sevřené v pevnou tenkou linku. A pak nakonec, když si Mary myslela, že to napjaté ticho mezi nimi se už nedá dál vydržet, se otočil a došel zpátky k oknu. Rukama se opřel o parapet a tiše pozoroval tmavou mořskou hladinu.

„Zmínila jste se o tomhle před vyšetřujícím soudcem, když Christine zemřela?“ zeptal se.

Mary se zavrtěla. „Ne.“

„A proč?“ Rozčileně bouchl pěstí do parapetu. „A neříkejte mi, proboha, že jste to neudělala proto, že to nebyla vaše věc. Chcete mi vůbec pomoct, Mary?“

Výbuchu hněvu, který se obrátil proti ní, rozuměla. Dokonce ji to svým způsobem potěšilo, protože tím dal najevo, že mezi nimi existuje určité osobní pouto. Zhluboka se nadechla a pak pokračovala: „Neměla jsem pro to žádné důkazy. Byly to jen moje úvahy a domněnky. Byla jsem ale přesvědčená, že tahle skutečnost nemá s její smrtí nic společného. Podstatné přece bylo, že se komtesa Christine měla už za měsíc za vikomta z Exeteru provdat. Jestli opravdu nosila pod srdcem jeho dítě, tak kdo by se o to v tu chvíli staral? Ano, možná pár lidí by se pozastavilo nad tím, že se dítě narodilo dřív, než je obvyklé, třeba by se někdo i posmíval –“

„Na účet mé sestry,“ doplnil ji hořce.

„Ano,“ souhlasila klidně. „Ale rozhodně by nebyla první dámou, která by počala dítě ještě před svatbou. A navíc by se pro to nikdy nenašly důkazy. Domnívám se, že by si z toho vikomt ani komtesa nic nedělali. Nikdo by se o tom nedozvěděl, a předpokládám, že tak by to zůstalo po celý zbytek Christinina života. Mohu vás ubezpečit, že já bych to nikdy nikomu neprozradila.“

Marcus stál bez hnutí u okna, pozoroval tmavou oblohu bez měsíce a hvězd a dlouho o jejích slovech přemýšlel.

„Claudette Coswellová to věděla taky,“ zamumlal. „To znamenal ten její pohled. Potvrdila vám vaše domněnky.“

Mary chvíli trvalo, než si rozmyslela, jak odpovědět. Nakonec se ozvala: „Je to možné. Také mě to v tu chvíli napadlo. Ale ani ona neměla možnost se o tom nějak přesvědčit, takže to byla také jen její domněnka. Tím jsem si jistá. Ale i kdyby o tom Christine ve svém zděšení s ní nebo dokonce s vikářem mluvila, oba by si to nechali pro sebe jako zpovědní tajemství.“

Hrabě přikývl a zdálo se, že s Maryinou odpovědí souhlasí. Vikář ani jeho žena by nikdy nepoškodili pověst nejbohatšího majitele pozemků v okolí. Nikdy by neznevážili jména dvou nejzámožnějších rodin v Cornwallu. Tím si byl naprosto jistý.

Mary doufala, že mu situaci vysvětlila, jak nejlépe uměla. Věděla, že ho její informace musela šokovat, že mu bude chvíli trvat, než se srovná s tím, že by jeho sestra ve svůj svatební den nebyla pannou, že měla intimní vztah s tak neomaleným mužem, který nedokázal počkat ani pár týdnů, než si vymění své manželské sliby. Bohužel to vypovídalo i o tom, jaké mínění měl vikomt o komtese Christine. Mary předpokládala, že ke stejným závěrům dospěl i Marcus a že jeho zlost pramení právě ze zjištění, jaký byl vztah mezi jeho sestrou a vikomtem z Exeteru.

Zvlášť teď, když je sám zamilovaný…

„Děkuji vám, Mary.“

Překvapeně vzhlédla, zmatená něžností v jeho hlase. „Já – nejsem si jistá –“

„Díky,“ zopakoval znovu.

Otočil se a zadíval se jí do očí. Své pocity se mu podařilo dokonale zamaskovat. „Díky, že jste mi řekla něco, co bych raději snad ani nevěděl,“ pokračoval a pomalu se k ní vydal. „Děkuju vám, že jste ke mně tak otevřená a upřímná. Že jste se mi svěřila se svými domněnkami, i když jste to původně asi neměla vůbec v úmyslu, že?“

Najednou stál vedle ní, jeho mohutná postava se nad ní tyčila. Ruce měl založené na hrudi, což ještě umocňovalo jeho mužnou sílu, v tmavých očích se mu odrážely pocity, které nedovedla identifikovat.

„Co budete dělat?“ zašeptala.

Marcus se zhluboka nadechl. „Dnes večer? Nic. A možná s tím nebudu dělat vůbec nikdy nic.“

Pohled zaměřil na stůl, osvětlený lampou. „Ale rozhodně nepřestanu pátrat. Chci dostat odpovědi na všechny otázky.“

„Já vím.“ Opravdu mu rozuměla, jeho odhodlání, jeho touze po spravedlnosti, jeho potřebám dostat odpovědi na otázky, jednoznačné a bez vytáček. Člověka tak rozhodného snad ještě nepotkala.

Mary mačkala látku v rukou tak mocně, že jí na sukni zůstala pokrčená místa. Pokusila se dlaně rozevřít a látku znovu uhladit.

Ani jeden z nich se nepohnul, neřekl ani slovo. V místnosti bylo takové ticho, že by bylo slyšet i špendlík spadnout na zem. Jako první se ozval Marcus. „Mluvila Christine někdy o mně, slečno Marshová?“

Změna tématu byla tak neočekávaná, že Mary trhla hlavou a překvapeně se na něj podívala. „Nerozumím vám, lorde.“

Marcus se opřel o desku stolu. „Ptám se na to, zda se v posledních měsících, kdy jste tu s ní byla jako její přítelkyně, Christine o mně vůbec zmínila.“

Nechápala, proč se na to ptá. Vždyť to vůbec nesouviselo s tím, o čem se tu před chvílí bavili. „Ano, mluvila o vás.“

Marcus máchl rukou ve vzduchu. „A?“

Mary téměř cítila to napětí, které z něj vyzařovalo. „Nejsem si jistá, zda dobře chápu, na co se ptáte…“

Koutky úst se mu zvedly do úsměvu. „Na to, co o mně sestra říkala.“

Mary potlačila úsměv. „Nemyslím si, lorde Longfellowe, že by to nějak souviselo s předchozím tématem.“

„To nesouvisí, slečno Marshová.“

Na rtech se jí objevil úsměv, který už nedokázala potlačit. Bože, jeho oči jsou tak modré.

„Trochu mi vyprávěla o vaší minulosti, o vaší klidné povaze, vaší… starostlivosti o rodinu. Zbožňovala vás.“

Výraz v obličeji mu zněžněl. „Věděl jsem to.“

Maryino srdce udělalo kotrmelec, jak ji zasáhly jeho city, navenek ale nedala nic znát.

Zadíval se jí na rty a zeptal se: „Co ještě?“

Mary pokrčila rameny. „Jak co ještě?“

„Co ještě říkala?“ objasnil jí hlubším a sametovějším hlasem.

Mary se snažila soustředit na rozhovor, ale v hlavě se jí honily tisíce myšlenek, které s Christine vůbec nesouvisely. „Říkala…,“ zhluboka se nadechla, aby se uklidnila, „říkala, že vás zbožňují téměř všechny dámy, které se s vámi setkaly, ale že vy o anglické ženy příliš nestojíte. Že máte jiné zájmy… Mluvila samozřejmě o době, než jste odjel do Afriky. Dělala si o vás starosti.“

Zdálo se, že to Marcuse opravdu překvapilo. Oči měl doširoka otevřené, brada mu poklesla, upřeně se na ni díval a čekal, co ještě řekne. Mary přemýšlela, zda raději neměla mlčet.

„Opravdu, lorde –“

„Marcusi,“ zašeptal chraplavě.

Jeho poznámku přešla. „Opravdu už budu muset odejít.“

„Ach, kam tak pospícháte?“

To ji zarazilo. „Promiňte?“

„Máte snad s někým další neodkladnou schůzku teď v deset večer?“

Tváře jí zrudly, ale překvapeně zvedla obočí a nevinným hlasem mu odpověděla: „Jen se svou postelí, lorde Longfellowe.“

Zdálo se, jako by ho to vůbec nevyvedlo z konceptu. „Ach, a mohu se zeptat, který pokoj je váš, Mary?“

Nepotřeboval se jí na to ptát, znal svůj dům dobře a věděl, kde je Mary ubytovaná. Jenom ji zase škádlil.

„Třetí patro, severozápadní konec chodby.“

Naklonil trochu hlavu a bedlivě si ji prohlížel. „A můj je na opačné straně chodby, na severovýchodním konci.“

Mary byla celá rozpálená, čehož, jak doufala, si Marcus nevšiml. Pak tiše odpověděla: „Určitě máte ten nejkrásnější pokoj. Takové jsou vlastně všechny soukromé ložnice tady v Baybridge House. Můj pokoj je na můj vkus až příliš růžový –“

„Přál bych si, Mary, abyste se stala mou přítelkyní,“ přerušil ji jemně, oči měl zastřené touhou. „Sestra by si to určitě taky přála.“

Chce mě, prolétlo jí myslí.

Srdce jí bušilo, tváře měla zrudlé rozpaky. Hrabě Longfellow stál tak blízko…

„Džentlmeni a dámy nemohou být nikdy přátelé v tom pravém slova smyslu,“ vyrazila ze sebe, ale nebyla schopná podívat se mu do očí, takže raději studovala talíře na zdi.

Zasmál se. Jeho smích jí pronikl až do morku kostí.

„Mary, podívejte se na mě,“ řekl něžně.

Jeho oči se vpíjely do jejích, zahlédla v nich zranitelnost a věděla, že je k ní upřímný. Pak velmi pomalu a s naprosto zřejmým úmyslem zvedl ruku, dlaní otočenou nahoru.

Mary se na ni nejistě podívala. Dech se jí zrychlil, krev vřela v žilách. Aniž by o tom déle přemýšlela, vložila svou ruku do jeho. Letmý dotek v ní vyvolával příjemné chvění a Mary si uvědomila, že touží po jeho dotecích mnohem víc, než si byla ochotná připustit.

Smetanově bílá ručka se téměř ztrácela v jeho velké dlani, opálené dobronzova. Měl na anglického džentlmena neobvyklé ruce – upracované, po dlouhou dobu vystavované větru a slunci. Sevřel její dlaň ve své, prsty se lehce dotýkal jejích a přitahoval si ji k sobě, až neměla jinou volbu, než se k němu přitisknout.

Nemohla se ani pohnout, dech se jí v plicích zastavil. Voněl mužně a po zvláštním koření, jež nemohla rozpoznat. Sálalo z něj horko, opojná vůně a laskavost, které ji zcela pohlcovaly.

Toužila po něm stejně jako on po ní…

Palcem jí lehce přejel po kloubech a kolena schovaná pod nadýchanými vrstvami sukní se jí roztřásla.

„Chci vás znovu políbit, Mary,“ zašeptal jí do ucha vášní zhrublým hlasem.

„Ne,“ vydechla, ale zavřela oči.

Vteřiny ubíhaly v mučivém očekávání, když konečně ucítila na tváři jeho teplý dech. Lehce jí přejel rty po líci a Mary málem vykřikla. Ztratila rovnováhu, než se však stihla vzpamatovat, objal ji druhou rukou kolem pasu a přitiskl ji do své náruče. Takhle blízko mu ještě nikdy nebyla. Tak nemravně blízko, a přitom jí to připadalo, jako by se ocitla v ráji. Bylo to dokonalé.

Stále ji ještě nepolíbil v tom pravém slova smyslu. Jeho rty se postupně tiskly k ušnímu lalůčku, k šíji, lícím, bradě… Mary bojovala s nutkavou touhou obejmout ho a sama vyhledat jeho rty. Jednu ruku měla stále uvězněnou v jeho dlani, druhou mu položila na rameno. Pod rozpálenou dlaní vnímala hrubou vlněnou látku kabátce.

Téměř neslyšně zasténal, když ucítil, že se ho dotkla. Široká Marcusova hruď se k ní teď tiskla a ňadra jí pod tím vzrušujícím dotekem ztuhla. Cítila se v jeho náruči božsky. Bože, bylo to už tak dávno, kdy ji takhle nějaký muž držel –

Jeho rty vyhledaly její, přitiskly se k nim ve vášnivém polibku, který jí sebral zbytky vzduchu z plic. Připadalo jí to jako přelud, jako krásný sen být v objetí muže, kterého sotva zná… nemít žádné výčitky svědomí, žádné pochybnosti, jen prožívat touhu tak silnou… Věděla, že by se neměla takhle chovat, ale netoužila po ničem jiném, než aby se jí dotýkal, aby jeho prsty poodhalily horkou pokožku a laskaly ji na místech, která zatím vždy zůstávala skrytá. Přemýšlela, zda jeho touha po ní je tak velká jako ta její, zda po ní touží i jeho mužství, tak jak se mužům stává, když se jich zmocní vášeň… Netoužila po ničem jiném více, než aby konečně odhrnul ty nekonečné vrstvy sukní a dotkl se nejžhavějšího místa jejího těla.

Marcus polibek prohloubil, jazykem jí jemně přejížděl po spodním rtu. Mary si najednou uvědomila, že jeho polibek opětuje, že se mu poddává… chutnal po víně, tiskl se k jejímu žensky tvarovanému tělu, každým okamžikem vyžadoval víc a víc.

Povzdechla si v jeho náručí, když ucítila, jak ji rukou jemně hladí po korzetu, který stěží zakrýval její plná ňadra, pak pomalu sklouzl dolu a chytil ji za zadeček a přitiskl k sobě. Pomalu ruku postupoval po zádech a spočinul mezi lopatkami a jemně ji tam hladil. Třásla se v jeho náručí, nemohouc popadnout dech.

Najednou odtrhl rty od jejích, opřel si čelo o její a přitáhl si ji k sobě ještě pevněji.

„Ach, bože, Mary,“ zamumlal zastřeně a jeho teplý dech ji polechtal na čele. „Když jsem s tebou, chci všechno.“ Tiše zasténal a dodal: „Je to ohromující.“

Mary nebyla schopná ze sebe vydat hlásku, jako by ztratila schopnost mluvit. Bylo to všechno tak neskutečné, tak krásné, v každém ohledu dokonalé.

Po nekonečně dlouhé chvíli, kdy ji tiskl ve své náruči, ji pustil a obě ruce jí položil na ramena. Mary měla stále oči zavřené a mysl se jí pomalu vracela do reality. Neměla by tu být, a přesto toužila vrátit se do jeho bezpečné, teplé náruče. Neměla ho líbat, protože to určitě nepovede k ničemu jinému, než že bude mít nakonec zlomené srdce. Vášeň jí však zastřela mysl – a Mary moc dobře věděla, že vášeň je branou k sebezničení.

Sebrala poslední zbytky síly a odstrčila ho od sebe. Nedívala se na něj, protože si byla jistá, že by se utopila v hlubinách jeho očí.

„Omlouvám se, lorde,“ zamumlala a hlas jí zněl jako skřípot rezavého železa.

Téměř čekala, že se hrabě rozesměje. Místo toho se na ni díval s touhou v očích a palcem pomalu přejížděl po klíční kosti. Nakonec zašeptal: „Bylo to úžasné, Mary.“

Řasy se jí zachvěly a nemohla odolat touze pohlédnout mu do očí. Do tmavých, čestných očí, které jí říkaly mnohem víc než slova.

„Řekni mi, co máš dnes na sobě,“ zašeptal jí do ucha, „pod těmi krásnými šaty, které tak úžasně zdůrazňují tvou dokonalou postavu.“

Z hrdla se jí vydral neurčitý zvuk.

Marcus zabořil prsty do vlasů na šíji. „Řekni mi to…“

„Já… nemůžu,“ zašeptala.

„Jestli mi to neprozradíš, Mary, celou noc o tom budu přemýšlet a budu si tě představovat jen v korzetech, které umíš tak dokonale ušít.“

Nemohla ani uvěřit, že něco takového řekl nahlas. Věděla, jaké zoufalství dokážou vyvolat erotické sny.

Pod okny na útesu zavyl pes, pod příkrovem tmavé noci se vítr proháněl dřevěnými okenicemi a skučel mezi střechami, kroky sloužících, připravujících dům na zítřejší den, se ozývaly chodbou jako ozvěna, kdesi uvnitř domu Gwyneth psala dopisy, dávala příkazy služebnictvu a mluvila s Georgem o každodenních záležitostech.

Ona a hrabě byli sami v pracovně.

„Je modrý,“ zamumlala, v ústech jí vyschlo, když se mu zadívala přímo do očí.

Rty se mu zkroutily do úsměvu. „Modrý…“

„Modrý jako… jako tvoje oči.“

Marcus se ostře nadechl.

„Krajkový?“

„Ne.“

„Ne?“

Na chvíli se odmlčeli. Mary měla chuť utéct a schovat se do bezpečí své ložnice, pryč z jeho objetí. Stále ji však držel za ramena, tiskl ji, ale ne tak, aby se nemohla odtáhnout, kdyby chtěla. Nechtěla.

Najednou jí přejel palcem po rtu a Mary vzdychla. „Políbíš mě znovu, Mary?“

Nervózně polkla. „Ne.“

Usmál se. „Chci v tom pokračovat, Mary,“ odpověděl tiše.

Téměř mu nerozuměla. Stála tiše a čekala, až bude pokračovat.

Stále se usmíval a díval se na ni. Najednou se vrátil k formálnímu chování. „Skutečně mě moc zajímá vaše práce, slečno Marshová. Chci vidět všechny vaše výtvory.“ Odmlčel se a sledoval její reakci. Nakonec se ještě zeptal: „Uděláte to pro mě?“

Mary málem omdlela. Tváře měla bledé, nohy těžké jako olovo a tělo chladné jako led. „Nikdy neudělám něco tak nemravného, lorde Longfellowe.“ Zarazila se, jakmile ta slova vypustila z úst. Už teď jsem se chovala nemravně, blesklo jí hlavou. Dovolila jsem, aby mě držel v náručí.

„Jistěže nemám zájem o nic… nepatřičného,“ odpověděl pobaveně. „Jsem pouhý kupec. Chci si prohlédnout zboží, které později určitě koupím. Pro svou budoucí ženu.“

Byl to muž, který umí dát najevo svou touhu.

Naklonil se a lehce přejel rty po jejích. Mary se opět málem podlomily nohy.

„Prosím,“ zašeptal do jejích rtů. „Budu určitě váš nejlepší zákazník, slečno Marshová.“

Mary chvíli uvažovala, proč jí zase začal říkat slečno Marshová, když se jeho rty opět s plnou silou přitiskly na její. V tu chvíli jí bylo všechno jedno. Zavřela oči, vracela mu jeho polibky, tiskla se k němu, zatímco on ji držel za boky. Podvolila se jeho mužské touze a užívala si bezpečí jeho náruče.

Za pár okamžiků se ale odtáhl, povzdechl si a poodešel od ní.

„Nemůžu pokračovat dál,“ řekl drsně.

Mary zůstala stát na místě, oči měla stále zavřené, tváře i celé tělo jí hořelo vášní, kterou v ní probudil. „Díky, lorde Longfellowe,“ zašeptala.

„Není zač, slečno Marshová,“ odpověděl a hlas se mu třásl. Nebyl schopen ho ovládnout.

Stáli proti sobě, Mary se konečně odvážila otevřít oči a zadívala se na něj.

Upřímnost v jeho očích jí přemohla. Tváře měl rozpálené stejně jako ona, přerývaně dýchal. Z jeho těla vyzařovala důvěra, která ji obklopovala, vyvolávala v ní pocity uspokojení, o nichž se Marcus nikdy nesmí dozvědět.

„Já… budu už muset jít,“ řekla a snažila se ovládnout pocity, své tělo, které odmítalo se pohnout. Olízla si rty a rozhlédla se po místnosti, jako by někde hledala pomoc.

Odpověděl jí strohým, formálním tónem: „Chápu vás.“

Zmatená svými pocity, Mary zvedla sukně a zamířila ke dveřím. Nohy měla ztuhlé, jako by jim už několik dní nedala odpočinout.

„Slečno Marshová.“

Zastavila se s rukou na knoflíku dveří. „Ano?“

Jemným, tichým hlasem dodal: „Mary.“

Bože, s takovou něhou vyslovil mé jméno. Mary se zhluboka nadechla a otočila se k němu. Výraz v obličeji však už měl zase strohý, stál vzpřímeně, ruce sepnuté za zády a všechny důkazy jeho touhy po ní – které před chvílí zřetelně cítila na svém těle – byly pečlivě skryty pod slupkou dokonalého džentlmena.

„Snad bychom si mohli domluvit první obchodní schůzku. Zítra odpoledne v mém domku na útesech. Ukážete mi tam své výrobky.“

Čas se zastavil. Marcus čekal, že mu vyhoví, že přistoupí na takovou nemístnou schůzku. Musela mu však přiznat, že konečné rozhodnutí nechal na ní.

Musela přiznat, že na ni nijak nenaléhal.

Musela přiznat, že jí dal na výběr.

A vyčkával.

Po chvíli se na něj Mary podívala, nervózně polkla a zašeptala: „V kolik hodin?“

Zamrkal a Mary by přísahala, že v jeho očích zahlédla záblesk překvapení. Přimhouřil je a řekl: „Ve dvě.“

Měla chuť se bláznivě rozesmát. Místo toho se otočila ke dveřím. „Ještě to zvážím, lorde Longfellowe.“

Aniž by čekala na odpověď, vyšla do ztemnělé a prázdné haly a zavřela za sebou dveře.

Došla do své ložnice, tělo bolavé touhou. Byla užaslá, zmatená a vystrašená. Došlo jí, že nikdy nenajde sílu Cornwall opustit.

KAPITOLA
PATNÁCTÁ

Baybridge House

16. února 1855

…slečna Marshová je skutečně zajímavá osoba. Konečně mi něco naznačila o románku, který prožila před lety. Myslím, že se zamilovala do nějakého muže, který však udělal něco, co ji hluboce ranilo. Nechtěla mi ale říct ani jeho jméno, ani co se vlastně stalo. A já se jí nechtěla moc vyptávat. Ale znáš mě, když chci nějaké informace získat, jdu si za tím a nevzdávám se jen tak lehce. Ale neboj, bratříčku, nehoním se za nějakými drby. To je jen mezi námi dámami… Já vím, teď se asi směješ, že je Tě slyšet po celém Egyptě. Tolik mi chybíš, Marcusi…

Poprvé v životě se Marcus choval vůči ženě takhle otřesně! Měl zlost sám na sebe, že se už poněkolikáté zadíval na hodiny na krbové římse. Když zjistil, že je už téměř deset minut po druhé, a Mary se ještě neobjevila, zlobil se ještě víc.

Bože, co mám dělat? Erotické představy, v nichž oni dva hráli hlavní role, ho šokovaly a jitřily mu nervy.

Marcus si projel prsty husté vlasy a zadíval se na louku zářící všemi barvami kvetoucích divokých rostlin, jejichž vůně se mísila se slanou vůní moře a bríza je přinášela až k němu do domku na útesu nad zátokou. Dešťová sprška se snášela na zem a těžké šedé mraky se válely nízko nad zemí. Dokonalý den stvořený pro milování na místě skrytém před zraky sloužících a všech ostatních.

Jen na ni pomyslel, už zase cítil, jak se mu do jistých partií těla hrne krev. Když ho Mary minulou noc opustila, měl takovou erekci, že nebyl schopný vůbec usnout. Uvažoval, zda si toho všimla, když ji držel v náručí tak neuvěřitelně dlouhou dobu. Možná ji to nevyvedlo z míry… Možná ji to také vzrušovalo. Ta žena pro něj byla velkým a nepochopitelným tajemstvím. Mary Marshová… tak jednoduché jméno zahalující skutečnou identitu komplikované ženské duše. Musel se zasmát, když si uvědomil, jak se mu potí dlaně a srdce buší jako zvon při představě, že se s ní opět setká. Obklopovala ho nervozita, jakou nepocítil už dlouhé roky.

Najednou koutkem oka zachytil mezi keři na cestičce pohyb levandulové sukně a blonďatých rozevlátých vlasů. Musel ocenit její jemné rysy v obličeji, vznešenou chůzi a vzpřímenou postavu s hrdě zvednutou hlavou. V jedné ruce nesla poměrně velký vak z telecí kozinky, v němž se pravděpodobně skrývaly věci určené k prodeji.

Pak mu najednou došlo, že je tu vlastně na jeho žádost, a srdce se mu v hrudi rozbušilo a v ramenou cítil napětí, které nedovedl identifikovat. Marcus si otřel dlaní tvář a zhluboka se nadechl. K uklidnění nervů to však nestačilo.

Mary ještě nikdy v životě nebyla tak nervózní. Sebrala poslední zbytky energie a odvahy, zvedla ruku a zaklepala na dveře.

V té chvíli se otevřely. Zadívala se hraběti do tváře a měla tisíc chutí utéct. Musel si všimnout jejího chvilkového zaváhání, protože aniž by řekla jediné slovo, vzal ji za loket a vtáhl ji dovnitř.

Mary polkla a jako by ztratila hlas. V tu chvíli jí to bylo jedno, protože stejně nevěděla, co by měla říct. Domek byl malý, tak jako anglické venkovské domky bývají. V jednom rohu stál kulatý stůl s červeným mušelínovým ubrusem; hned vedle byl malý psací stůl z ořechového dřeva, doplněný dvojicí křesel potažených vybledlým červeným sametem. V protějším rohu stál malý stolek se džbánem na vodu a umyvadlem. Na vzdálenější dlouhé straně místnosti byla umístěna postel s aksamitovým přehozem vínové barvy.

Vše dokonale sladěné a připravené… pro intimní dostaveníčko.

„Slečno Marshová,“ začal rozvážně a vytrhl ji ze zamyšlení.

Otočila se, aby mu hleděla do tváře, a při zvuku jeho hlubokého barytonu se jí rozbušilo srdce.

„Ano, lorde Longfellowe?“ stěží ze sebe vypravila.

Mile se na ni usmál, jako by si uvědomoval její nervozitu, zavřel dveře a uvěznil je v intimním prostředí malého domku.

Neměla bych tu být, pomyslela si. Kdyby mě tu někdo takhle našel –

„Nikdo neví, že jste tady, Mary,“ uklidnil ji, jako by jí četl myšlenky. „Matka je na obědě u vikáře a George má nějakou práci v dolech.“

Tohle všechno Mary samozřejmě věděla. Přemýšlela, zda se ji hrabě snaží jen uklidnit, nebo zda přesvědčuje sám sebe, že udělal správnou věc, že ji sem pozval.

„Bríza vanoucí od moře dnes přináší chladný vzduch, že?“ pokračoval. „Naleju vám sklenku sherry.“

Přikývla a hrabě zamířil k malému stolku. Soustředěně naplnil dvě sklenky z křišťálového skla tmavě červenou tekutinou ze stejně dekorované karafy. Napadlo ji, jestli tohle tu měl přichystané už dřív, nebo zda sherry přinesl sem do domku dnes. Koneckonců, je to jedno, pomyslela si. Zadívala se na hraběte a dnes jí připadal ještě přitažlivější než kdy předtím. Zavřela oči. Neměla bych tu být…

„Jsem tak rád, že jste přišla,“ zamumlal, došel k ní se dvěma sklenkami v rukou. „Těším se, až uvidím vaši dokonalost.“

Zhluboka se nadechla, než doplnila: „Doufám, že máte na mysli mé dokonalé výtvory.“

Zasmál se – mimochodem velmi přitažlivě – a jí se málem opět podlomila kolena. Vzala si od něj sklenku. Ruce se jí viditelně třásly, což se pokusila zamaskovat sevřením prstů kolem tenké nožky sklenky.

„Takže, co bych vám měla ukázat jako první, lorde?“

Rozhostilo se mezi nimi naprosté ticho, Marcusovi zmizel úsměv ze rtů. Pak naklonil mírně hlavu na stranu, prohlížel si ji a prstem jí lehce přejel po tváři. Mary instinktivně ucukla, ale Marcuse to nezaskočilo. Napil se sherry, otočil se a došel k jednomu křeslu.

„Tak se na to pojďme podívat, Mary.“

Mary polkla pořádný doušek nápoje a uvědomovala si, jak hladce proklouzl hrdlem a zahříval jí vnitřnosti. To zrovna v tuhle chvíli potřebovala.

Odvážně vykročila ke kulatému stolku, na nějž se jen taktak její vak vešel. Nervy měla napjaté, prsty se jí chvěly, když rozepínala kovové přezky. Věděla, že ji Marcus pozoruje. Zaplaťpánbůh, aspoň nesedí na posteli, pomyslela si.

„Přinesla jsem vám jen pár kousků, lorde Longfellowe –“

„Mary,“ přerušil ji pomalu, „ukazovala jste tyhle věci už někdy předtím nějakému muži?“

Cítila, jak jí hoří tváře, ale odmítala se na něj podívat, protože by poznal, jak je nervózní. „Samozřejmě, že ne.“

„Myslel jsem si to,“ pokýval hlavou. „V tom případě už chápu, proč jste tak nervózní, když mi je máte ukázat.“

Mary zaskřípala zuby a probírala se jednotlivými kousky ve vaku. „Jsem si jistá, že chápete, proč se ve vaší přítomnosti cítím nesvá, lorde.“

Chvíli nic neříkal a Mary věděla, že o jejích slovech přemýšlí. Nakonec se zeptal: „A co bych měl udělat, abyste se uklidnila?“

Mary se narovnala, ruce sevřela v pěsti. Podívala se na něj se rty sevřenými do pevné linky. „Nevím, nepřemýšlela jsem o tom. Jsem vaše zaměstnankyně, lorde.“

Marcus si třel bradu a pohodlně se opřel v křesle. Zapadl do něj, jako by bylo vyrobené přímo pro něj.

„Chápu,“ zamumlal a nakonec ještě dodal: „Tak dobře, slečno Marshová, budeme se držet formálností. Ale byl bych rád, kdybyste měla na paměti, že jsem to nebyl já, kdo vás najal. Jen mi patří sídlo, kde pracujete.“

Mary přimhouřila oči, aby se neusmála nad tím, jak si hraje se slovíčky. „Mohu vám nejprve ukázat kousky ze saténu?“

Přikývl a ztišil hlas. „To by bylo prima.“

Mary se znovu sklonila nad vak. I když vybrala především takové věci, které považovala za konzervativní, přesto najednou pocítila velké rozpaky nad tím, co se vlastně chystá udělat. Ale aspoň ji nenutil, aby mu prádlo předváděla na sobě.

Než vytáhla z vaku první kousek, dala si ještě jednou pořádný doušek sherry, aby získala větší odvahu. Pak třesoucími se prsty vyndala jednoduchý korzet z bílého saténu ozdobený pod prsy a kolem kostic jemnými malými perličkami. Odhodlaně, i když s vnitřnostmi staženými obavami, se otočila, aby ho ukázala hraběti.

Pozorovala ho, studovala výraz v jeho obličeji… zdálo se, že je jejím dílem uchvácený.

„To je opravdu mistrovské dílo,“ řekl upřímně. „Ukažte mi ho zblízka.“

Mary ho přinesla k němu a snažila se vyhnout jakémukoli přímému kontaktu s Marcusem. Soustředila se jen na korzet ve svých rukou. „Všimněte si, že živůtek je velmi krátký, takže se hodí pro ženy menšího vzrůstu. Je sice jednoduše zdobený, ale vyrobený z nejjemnějšího saténu, takže je určený pro ženy disponující většími prostředky.“

„Nosíte taky takový?“ zeptal se tiše.

Tváře jí zrudly, na těle jí vyrazily krůpěje potu a nebyla schopná se ani pohnout. „Ne, tenhle –“ zarazila se včas, aby nedodala: korzet je krátký, takže by má ňadra byla příliš odhalena. Jak by jistě řekla, kdyby korzet nabízela ženě. Místo toho jen prostě vysvětlila: „Jsem příliš vysoká.“

„Samozřejmě.“ Marcus ji sjel rychlým pohledem, pak natáhl ruku a dotkl se jemné látky.

„Krásná kolekce perel.“

„Ano,“ souhlasila s ním. Byla to absurdní konverzace a Mary se přemáhala, aby neobrátila oči v sloup. „Tak co tam máte dalšího?“

Očekávala, že se jednotlivým kouskům bude víc věnovat. Ale na nic se ho neptala a byla ráda, že se může zase přesunout ke stolku a vzdálit se od něj.

Znovu si lokla sherry a vytáhla krátký korzet ze světle růžového saténu, olemovaný tmavě fuchsiovou krajkou, který se zapínal na velmi jemné, ale pevné kovové háčky. Ten už vypadal mnohem svůdněji, ale sherry jí pomohlo překonat rozpaky.

„Tohle je další kousek, lorde,“ řekla skoro nezúčastněně a držela korzet tak, aby si ho mohl prohlédnout.

Jakmile ho uviděl, oči se mu rozšířily překvapením. Bylo zřejmé, že takový kousek prádla ještě nikdy neviděl.

Kývl na ni, aby přišla blíž. Mary udělala pár kroků a držela korzet stále před sebou. Když došla až k němu, obrátila korzet, aby si mohl prohlédnout splývavou linii zadní části. „Kovové háčky jsou potažené jemným saténem, aby nerušily celkový vzhled korzetu. Navíc se velmi snadno rozepínají,“ vysvětlovala, jako by byl kupec, který nikdy předtím nic takového neviděl. „Jsou mezi dámami velmi oblíbené a rozhodně jsou lepší než klasické šněrování.“

Marcus zvědavě pozvedl obočí. „Skutečně?“ Zvedl ruku a velmi pomalu přejel po hladké látce zdobeného okraje. Tenhle prostý, byť významný pohyb způsobil, že se jí zatočila hlava.

„Myslím, že se mi víc líbí korzety se šněrováním,“ připustil zamyšleně.

„Proč?“ zeptala se troufale.

Marcus pokrčil rameny. „No… řekl bych, že… co se týče mužů, patří šněrování korzetu k jedné z nejoblíbenějších manželských povinností.“

Podíval se na ni a usmál se, což ji rozzlobilo. Tedy skoro rozzlobilo. Protože když se mu zadívala přímo do očí, musela se taky usmát.

„Je vidět,“ odpověděla tiše, „lorde Longfellowe – protože nejste ženatý muž –, že si neuvědomujete, že kovové háčky byly vynalezeny právě proto, aby žena nemusela při oblékání nikoho neobtěžovat.“

Marcus se na ni překvapeně podíval. „A jaké pak z toho má potěšení?“

Mary se nahlas rozesmála, ale pak si rychle překryla ústa hřbetem ruky a odpověděla: „Víte, že někteří muži ráno utahovali svým ženám korzety na zvláštní kličky nebo uzlíky, aby si večer mohli zkontrolovat, zda během dne neutahoval korzet někdo jiný? Že by to považovali za důkaz ženiny nevěry?“

Marcus si ji zamyšleně prohlížel a nic neříkal, což vykouzlilo Mary na rtech úsměv.

„A nedělají to někteří manželé stále?“ zeptal se nevinně.

Pokrčila rameny. „To nevím.“

Díval se jí do očí a zhrublým hlasem se náhle zeptal: „A jaký druh korzetu nosíte vy, Mary?“

Mary se sevřely vnitřnosti a zhoupl se jí žaludek. Rychle mu sebrala růžový korzet z rukou, otočila se a došla zpátky ke stolku, na němž měla svůj vak. „To není váš problém, lorde Longfellowe,“ zamumlala, zvedla sklenku a jedním douškem sherry dopila.

„Takže teď ženy mohou být nevěrné, aniž by se na to přišlo,“ řekl zamyšleně. „Díky ženám, jako jste vy… které usnadňují manželkám zatoulat se do jiných postelí.“

Mary se snažila ignorovat jízlivost, která jí z jeho slov zazněla. „Myslím, lorde Longfellowe, že až bůh vymyslí způsob, jak zabránit manželům, aby se zatoulali do cizích postelí, pak možná budu přemýšlet o vašich slovech. Nemyslíte, že i spousta mužů by měla nosit pás cudnosti?“

Marcus se zasmál a Mary cítila, jak napětí mezi nimi zmizelo. Byl to úžasný pocit a poprvé během dneška – a možná vůbec poprvé! – se cítila v jeho přítomnosti uvolněně a příjemně.

Jako poslední ukázku pro dnešní den si Mary vybrala korzet z jemného černého hedvábí s lesklými stužkami, kovovými výztužemi a velmi odvážným zdobením – dvěma rubíny všitými přesně v místech, kde se pod korzetem rýsovaly bradavky. Byl to jeden z nejlascivnějších modelů, které kdy navrhla a ušila. Dokonce i po sklence sherry a hlubokém nadechnutí, aby se uklidnila, věděla, jak na něj bude tento kousek působit. Právě proto ho ostatně vymyslela – aby muže šokoval.

„Možná, že tohle bude ten pravý kousek, který byste chtěl své budoucí ženě pořídit,“ pronesla tichým vzrušeným hlasem, otočila se a držela korzet před svým tělem, takže vzbuzovala dojem, jako by ho měla na sobě.

Všimla si, jak mu poklesla čelist a v očích mu zasvítilo. Byl to dokonalý obrázek muže, který je uchvácen neuvěřitelnou touhou vidět tento kus látky přímo na těle ženy. Mary tenhle pohled už znala a z jakéhosi nevysvětlitelného důvodu ji právě u Marcuse Longfellowa potěšil.

„To je –“ odkašlal si a nervózně se zavrtěl v křesle. Potom se jí zadíval přímo do očí pohledem plným vášně. „To je opravdu klenot.“

Stoupl si, tak rychle, že Mary ustoupila dozadu. Bylo jí jasné, že tímhle kouskem překročila určité hranice. Žaludek se jí zhoupl, věděla, že zašla příliš daleko.

Marcus se k ní pomalu blížil. „Tohle jste navrhla sama pro sebe, že, Mary?“ zeptal se drsným, hlubokým hlasem, když došel až k ní.

Mary si tiskla korzet na tělo, což v něm možná vyvolalo představy, jež právě popsal nahlas. To ji vyděsilo. A také rozvířilo emoce, které ji překvapily.

„Takové otázky byste nikdy neměl dámě pokládat, lorde Longfellowe.“

„Ale je to pravda, že?“

Stál tak blízko, tyčil se nad ní, takže vnímala sálavou horkost jeho těla. Chtěla ustoupit dozadu, ale narazila na stolek za sebou. Ke svému překvapení si ale uvědomila, že vůbec netouží před ním utéct.

„Můžu si ho vzít do ruky?“ zeptal se sametovým tónem.

Nevěděla, jak na jeho otázku reagovat, co na to říct. Cítila, jak se jí rozpaluje krev v žilách, v tmavé a malé místnosti se jí nedostávalo vzduchu… určitě si musel její nervozity všimnout. Nikdy mu tenhle korzet neměla ukazovat!

Zvedl pomalu ruku, palcem se dotkl jednoho rubínu a jemně, v pomalých kruzích se s ním mazlil. Mary málem omdlela.

„Jsem si jistý, že žena v tomhle korzetu musí být naprosto neodolatelná, Mary.“ Zvedl koutky úst do spokojeného úsměvu a jeho pronikavý pohled ji propaloval.

„Tyhle drahokamy pulzující životem jsou skvostné – tvrdé, a přitom tak sametově hebké, všité do látky, aby přitahovaly pozornost muže k jednomu z nejkrásnějších míst na zemi.“

Na zemi? Mary si smyslně olízla rty, což přitáhlo Marcusův pohled.

„Můj pane –“

„Marcusi,“ zašeptal.

Nemohla popadnout dech. „Marcusi…“

Zavřel oči a na rtech se mu objevil vyrovnaný a spokojený úsměv. „Jeden z mých snů se právě stal skutečností.“

Mary se snažila pohnout; jeho slova ji mátla, jeho blízkost ji znervózňovala. Chytil ji za zápěstí a podíval se na ni.

„Nedělejte to, Mary,“

Mary ztuhla. Dotýkal se jí, tělo tiskl k jejímu a mezi nimi v rukou mačkala černý korzet. Vyvolával v ní pocity, které si už téměř před deseti lety zakázala.

„Co ode mě chcete?“ zamumlala tak tiše, že stěží slyšela sama sebe.

Rozhostilo se dlouhé ticho a napětí v místnosti zhoustlo. Kromě tichého klepání dešťových kapek do střechy domku nebylo slyšet ani hlásek. Marcus se na ni upřeně díval a zdálo se, že ho nic nemůže vyrušit.

Na tváři se mu objevil lehký tik a nakonec přece jen pronesl: „Na to zatím nejsem připraven odpovědět.“

Mary se snažila trochu odtáhnout, ale držel ji pevně. „A myslím, že ani vy nejste připravena si mou odpověď vyslechnout.“

Dívala se do jeho pronikavých očí, v tuto chvíli se cítila zranitelnější než kdykoli předtím. Naplnily ji pocity zmatku, úzkosti, ale i touhy po něčem novém, nepoznaném… chtěla se schoulit v jeho bezpečné náruči, dávat a přijímat všechno, co se mezi nimi mohlo stát jako důsledek neovladatelného osudu.

„Musím odejít,“ zamumlala nakonec a v ústech jí nepřirozeně vyschlo.

Marcus se zadíval dolů na korzet, který si tiskla k ňadrům.

„Máte tu ještě něco, co byste mi mohla ukázat?“

Mary překvapeně zamrkala. „Ne.“

Sklonil hlavu, takže se jí téměř dotýkal. „Ale ano, ten, který máte na sobě, Mary.“

„Prosím…“ vydechla a zavřela oči.

Marcus vyčkával. „Jakou má barvu?“

„Je – je stejný, jaký jsem měla na sobě včera.“

„Modrý,“ zašeptal a jeho teplý dech ji pošimral na tváři.

„Modrý…“ zopakovala.

Marcus se jí špičkami prstů dotkl šíje, což vyvolalo její vzdech. Pak pomalu sjížděl dolů, až se dotýkal okraje šatů.

„Je zřejmé, že vám padne jako druhá kůže, když ho máte na sobě už druhý den.“

Mary zamrkala a snažila se vyhnat z hlavy představy, které jí najednou vyskočily před očima.

Usmíval se na ni a obličej měl tak blízko, že cítila jeho teplý dech. „Má šňůrky, nebo háčky?“

„C-co?“

Rty se jí otřel o čelo, zatímco prsty bloudil po okraji šatů, zabloudil pod něj, jen aby ucítil hebkou látku korzetu. Toužil po tom, aby ho mohl alespoň na chvilku zahlédnout.

„Šňůrky, nebo háčky?“ zopakoval šeptem otázku a jemně ji políbil na spánek.

„Šňůrky…“

Povzdechl si. „Úžasné…“

V tu chvíli Mary ucítila na bradavce přes látku šatů lehký dotyk špičky jeho palce. Dotkl se jejího ňadra, ne rubínu na korzetu, který k sobě stále tiskla. Z hrdla se jí vydral vzdech čiré rozkoše, který nebyla schopná potlačit.

„Hmmm…“ zamumlal. „Vezmu si nakonec tenhle černý.“

Mary netušila, o čem to mluví.

„A je mi úplně jedno, kolik stojí.“

„Tenhle stojí… celé jmění,“ vydechla nesouvisle Mary, neschopná se soustředit na vlastní myšlenky.

„Mám dost prostředků, které za vás utratím, Mary. Ale nejdřív ho chci vidět na vás. Obléknete si ho pro mě? Ukážete se mi v něm?“

Mary se zapotácela a opřela se o stůl za sebou. V tu chvíli se od ní Marcus odtáhl.

Možná to trvalo několik minut, než se Mary byla schopná znovu pohnout. Než mohla začít zase normálně reagovat, srdce jí bušilo a v pevně staženém korzetu se skoro nemohla ani nadechnout. Nemohla se mu podívat do očí, otočila se proto a dlaněmi se opřela o stůl.

Sbírala dostatek energie, aby posbírala korzety a uložila je zpátky do vaku. Opět bojovala s pocitem odvržení a samoty, který zažila již před několika lety. Pocitem, který ji trápil dlouhé měsíce a kvůli němuž prožila mnoho bezesných nocí.

Sakra, proč jsem sem jen brala ten černý hedvábný korzet, honilo se jí hlavou.

„Mary?“

Otočila se a podívala se na něj. Na očích mu poznala, jak moc po ní touží… Je to touha? Ne, pomyslela si. Je to jen chtíč.

„Bylo by pro mě nebezpečné tu ještě zůstávat,“ zašeptala, v hrdle měla sucho a krev jí tepala v uších. Najednou mu touha z očí zmizela a objevil se v nich smutek. Smutek tak velký, až ho skoro litovala.

„Nikdy bych vám neublížil, Mary,“ pronesl upřímně.

„Já vím, že ne,“ odpověděla přesvědčeně. Narovnala se a šeptem pokračovala: „Je to ale velmi nebezpečné. Kdybych tu zůstala o pět vteřin déle, podlehla bych vaší touze a oba bychom se znemožnili.“

Sebrala vak s vyzývavým prádlem, proklouzla kolem něj a vyběhla do deštivého odpoledne.

KAPITOLA
ŠESTNÁCTÁ

Baybridge House

27. února 1855

…se slečnou Marshovou vedeme často dlouhé rozhovory. Také jsem se jí konečně zeptala, proč se ještě neprovdala. Ani v duchu by mě nenapadlo, Marcusi, že odpoví tak jednoduše: prostě nechtěla. Je to skutečně velmi zajímavá a milá osůbka. Opravdu si užívám její společnost, i když by mohla být trochu sdílnější, když se řeč stočí na její soukromí. Myslím, že bych se mohla pokusit z ní vytáhnout její tajemství, během těch několika měsíců, kdy zůstane tady v St. Austellu…

Mary rozdíly mezi společenskými třídami vždy opovrhovala, musela je ale respektovat. Znala své postavení tady v Baybridge House a nikdy se nesnažila dostat se do vyšší společnosti. Byla si moc dobře vědoma toho, že ona se mezi smetánku nemůže nikdy dostat. Život prostě byl takový. To, že ji hrabě přitahuje, pro ni představovalo velké riziko, a Mary si nebyla jistá, jestli ho vůbec chce podstoupit. Překvapilo ji ovšem, že poprvé po dlouhých letech se cítí v mužově přítomnosti příjemně.

Jen kdyby to nebyl hrabě, pomyslela si.

Mary se narovnala, protáhla se a vyšla z kostela Nejsvětější Trojice, který byl postaven v St. Austellu již v patnáctém století. Venku právě drobně pršelo. Otevřela slunečník, zvedla ho nad hlavu a přimhouřila oči proti slunci, které probleskovalo mezi mraky a kapkami deště. Podivné, pomyslela si, svítí slunce a přitom prší. V přírodě se občas dějí opravdu ty nejpodivnější věci. Na listech živých plotů se třpytily kapičky vody, ve slunci zářící jako drahokamy. Mary se vydala davem lidí směrem k ulici, kde na ni čekal soukromý kočár hraběte z Rennu.

Mše byla dnes mnohem kratší, pravděpodobně proto, že většina lidí ze St. Austellu byla buď v Londýně, nebo někde v cizině, jak se Mary domnívala. Poděkovala bohu, že může ještě zůstat v Cornwallu. I když pobyt na Baybridge House byl trochu napjatý kvůli jejímu vztahu k hraběti, byla ráda, protože na návrat do Londýna nebyla ještě připravená.

Lorda Longfellowa neviděla od té doby, kdy odešla včera z domku na útesu. Za což byla vděčná. Bylo zřejmé, že se hrabě rozhodl dnes vypustit návštěvu kostela, a Mary doufala, že důvodem nebylo to, že by musel absolvovat cestu do St. Austellu a z něj s ní v kočáru. Gwyneth se cítila pod psa a také jet do kostela odmítla, takže cesta zbyla jen na Mary s Georgem. George ovšem utekl ze mše hned po zahájení a vyrazil za svými přáteli. Předpokládala, že právě teď je někde v domě lady Catherine Restinové. Mary se musela usmát při pomyšlení, že George flirtuje s každou dámou, kterou zná, a to i s ní, což jí vždy připadalo legrační.

„Slečno Marshová, bylo mi potěšením vidět vás dnes ráno v kostele.“

Mary se zastavila na chodníku a přimhouřila oči, když poznala pronikavý hlas vikomta z Exeteru. Měla už kočár na dohled přímo před sebou, kdyby se k němu ale teď rozběhla a vikomta si nevšímala, bylo by to velmi nápadné a netaktní.

Vikomt se zlehka dotkl jejího ramene a Mary měla co dělat, aby se neotřásla.

„Dobré ráno, vikomte,“ odpověděla, a než se k němu otočila, vykouzlila na rtech co nejsrdečnější úsměv. Dnes po ránu vypadal elegantně, měl na sobě tmavý oblek, bílou košili a šedobílou proužkovanou kravatu. Pryč byl jeho skelný pohled a brunátné líce. Dnes vypadal… střízlivě. A zlomyslně, pomyslela si Mary a zachvěla se.

„Ano, dobré ráno,“ přikývl a podíval se na modrou oblohu, na níž se honily mraky, z nichž se sem tam spustily malé přepršky. Vikomt nastavil dlaň kapkám vody. „Je to divné počasí.“

„Ano, to je.“ Mary vyčkávala, a když se vikomt neměl k dalšímu rozhovoru, zeptala se: „Chtěl jste mi něco?“

Podíval se na ni zamyšleným pohledem, ale pak se suše zasmál. „Jak se vám daří v Baybridge House?“

Mary zůstávala ledově chladná. „Děkuji za optání. Velmi dobře.“

Přikývl, jako by její informaci musel nejprve zvážit. „Kdy se chystáte k odjezdu?“

Otázka ji překvapila, a než odpověděla, zamračila se. „Ještě jsem se nerozhodla. Proč?“

„Proč tady zůstáváte, slečno Marshová?“ zeptal se jí vikomt naprosto otevřeně.

Mary se přikrčila a oběma rukama svírala slunečník. „Mám k tomu spoustu důvodů, vikomte. Proč se mě tak vyptáváte?“

Baudwin se zasmál, tentokrát však s určitým osobním kouzlem, a poškrábal se na krku. „Protože se domnívám, slečno Marshová, že tu vlastně už nemáte co na práci.“ Naklonil se dopředu a pokýval hlavou. „Nebo snad ano?“

Nezapomínej na to, kam patříš, Mary. Protože u vikomta je všechno možné.

„Ne, vlastně máte pravdu,“ odpověděla a vnímala napětí, které kolem nich narůstalo. Všimla si, jak vikomtovi žhnou oči zlostí, i když navenek se snažil chovat klidně a mile. Chvíli nic neříkal, zadíval se na cestu a špičkou boty si pohrával s kamínkem.

„Zdá se, že hrabě ve vás našel zalíbení.“

Mary se rozbušilo srdce. Dělala všechno možné, aby na ní nepoznal, že ji jeho slova překvapila. „Nevím, co máte na mysli, vikomte.“

Baudwin spojil ruce za zády a tiše odpověděl: „Víte to moc dobře.“

Mary cítila, jak se v ní vzdouvá vlna vzteku. Několik kroků od nich stála Claudette a povídala si se třemi dámami, které Mary neznala. Přála si, aby se vikářova žena obrátila jejím směrem. To by ji zbavilo povinnosti vést s vikomtem rozhovor, o nějž vůbec nestála.

„Slečno Marshová?“

Rychle zamrkala a podívala se do jeho pronikavých očí. „Hrabě mě požádal, abych zůstala na Baybridge House a pomohla mu najít odpovědi na některé otázky, týkající se nenadálé smrti komtesy Christine. To je všechno.“

Vikomt se zachechtal. „To je všechno?“

Mary se začínala opravdu zlobit. „Zajisté, vikomte z Exeteru. To je všechno.“ Zvedla hrdě bradu. „A já mám v úmyslu udělat to, oč mě požádal.“

Baudwin se k ní o krok přiblížil a založil si ruce na hrudi. „Opravdu? To má hrabě velké štěstí.“

„Ano, taky si myslím.“

Vikomt zamrkal. „Máte pěkně ostrý jazýček, co? Christine se o tom taky zmínila.“

Mary se ovládala, aby nevybuchla vzteky. Rychle se podívala směrem, kde stál kočár, který ji měl odvézt zpátky na Baybridge House.

„Máte ještě něco na srdci, vikomte? Kočí už na mě čeká.“

Rty se mu roztáhly do úšklebku. „Už vás nebudu déle zdržovat, slečno Marshová. Jen jsem vás chtěl varovat před hrabětem z Rennu.“

Všimla si, jak se mu košile na rukávech a kolem krku krabatí vlivem tepla a vlhkosti ve vzduchu. Už to bylo hodně dávno, kdy se dostala do tak nepříjemné situace. Přála si, aby mu mohla říct, ať táhne k čertu. Ale její postavení jí to nedovolovalo.

„Před čím přesně mě chcete varovat?“ zeptala se klidně, i když pozorný pozorovatel by v jejím hlase vytušil náznaky rozčilení.

„Že byste udělala nejlíp, kdybyste ho nechala být. Stejně se za krátkou dobu vrátí do Egypta a velice rychle na vás zapomene. Nehodíte se k němu, nepatříte do jeho společenské třídy. A zrovna on si tohle uvědomuje mnohem víc než kdokoli jiný.“

Jeho slova ji zasáhla; připadala si, jako by dostala ránu pěstí. Všechny její strachy a obavy vypluly na povrch. Najednou měla nohy jako z rosolu. Vikomt se nikdy nesmí dozvědět, jak moc ji zranil. „Vím moc dobře, kam patřím, vikomte z Exeteru.“

Zvedl obočí. „Opravdu? Pokud mohu za sebe říct, nikdy jste se v mé přítomnosti nechovala tak, abych o tom byl přesvědčen.“

Naklonil se k ní. Byl tak blízko a ona neměla kam ustoupit, protože za sebou měla keř šeříku. Kombinace sladké šeříkové vůně s pánskou silnou kolínskou v ní vyvolávala nevolnost.

Její nelibost vůči Baudwinovi dosáhla vrcholu. „Ani vaše chování, pane, neodpovídalo vždy tomu, jaké je naše vzájemné postavení,“ pronesla ledově.

Vikomtovi zrudly tváře. „Nepatříte ani do rodiny hraběte a sem do Cornwallu se nehodíte, slečno Marshová.“

Mary ještě pevněji stiskla rukojeť slunečníku, aby nedala vikomtovi políček. „Promiňte, vikomte,“ pronesla velmi uhlazeně, „ale rozhodnutí, kde budu žít, není vůbec vaší věcí. A upřímně řečeno, vypadá to, že asi nejste moc spokojený, protože jste se do rodiny hraběte nestihl dostat, že? A to už jste počítal s tím, jak budete řídit celé panství, aniž by vám někdo překážel, když jeho majitel bude hodně daleko v Africe.“

Vikomt zamrkal a trhl hlavou. „Bravo, slečno Marshová.“ Na chvíli se odmlčel a zamračil se, takže se mu obočí spojilo do jedné linky. Pozorně si Mary prohlížel, jako by věděl, jak moc ji jeho přítomnost znervózňuje. „Christine tvrdila, že jste nadprůměrně inteligentní žena.“

Změna v jeho chování a přístupu k ní ji zarazila, trvalo jí ale pouhý okamžik, než ji využila ve svůj prospěch. „To mi lichotí,“ odpověděla mile a usmála se na něj. „Věděl jste, že Christine čekala dítě, když zemřela?“

Její slova ho vyděsila. Vikomtovi poklesla čelist a nebyl schopen ze sebe vydat ani hlásku. Mary ho pozorovala a přemýšlela, zda jeho zděšení je způsobeno tím, že to nevěděl, nebo tím, že byla tak smělá a takovou informaci mu sdělila na veřejnosti.

Najednou se jeho rysy v obličeji změnily a daly průchod zuřivosti, kterou až dosud potlačoval. Z očí mu šlehaly blesky, rty měl stažené do tenké linky, dávající jeho obličeji, který byl teď brunátný, strohý výraz. Ruce sevřel v pěsti. Mary se ho však v tuto chvíli nebála. Nemohl jí tady na veřejnosti ublížit. Stále pevně svírala slunečník a čekala na jeho odpověď.

Konečně se pohnul. Naklonil se k ní a hrozivým šepotem vyštěkl: „Chcete mě snad obvinit z toho, že jsem si svou snoubenku vzal násilím?“

Mary se sevřel žaludek a zlost v ní vřela. Musela si přiznat, že tohle ji až doposud vůbec nenapadlo. Myslela si, že vztah mezi Christine a vikomtem byl vzájemný; předpokládala sice, že k intimnímu styku ji možná vikomt přemlouval, ale nikdy by ji nenapadlo, že by v tom mohlo hrát roli násilí. Představa, že komtesa Christine musela snášet hrubosti od tohoto muže, ji vyděsila. Stejně jako to, že se o tom zmínil on sám.

„Nikdy jsem nic takového neřekla, pane,“ odpověděla třesoucím se hlasem a doufala, že si toho vikomt nevšiml. Hlavou se jí honily tisíce otázek.

Vikomt se zprudka nadechl a zamračil se. Narovnal se, upravil si šosy kabátce, ale nespustil z Mary oči.

„A taky nikdy nic takového neřeknete, slečno Marshová. Doufám, že jsem to řekl dost jasně.“

Mary zaváhala. Srdce jí bušilo, ale nakonec se rozhodla, že na jeho poslední slova nebude vůbec reagovat. Nedá mu žádný slib, že o tomhle v budoucnu nikomu nepoví. Stála klidně, dívala se mu do očí, ale neřekla nic.

Nakonec to vikomt nevydržel a velmi rychle, bez rozloučení, se otočil na podpatku a vyrazil ulicí na druhou stranu, nevšímaje si paní Coswellové, která na něj mávala krajkovým kapesníčkem, aby upoutala jeho pozornost.

Mary chvíli trvalo, než byla schopná se nadechnout. Nakonec se vydala ke kočáru a doufala, že ji nikdo nezastaví, aby si s ní jen tak bezvýznamně poklábosil. Měla totiž hlavu plnou mnohem důležitějších myšlenek.

Teprve u kočáru si uvědomila, že krátká přeprška je pryč a že ji ruce brní od toho, jak pevně svírá rukojeť slunečníku.

KAPITOLA
SEDMNÁCTÁ

Baybridge House

2. března 1855

…to je mi moc líto, Marcusi, že máš takové problémy. Našel jsi už toho člověka, který to udělal? Je to opravdu strašné, že někdo takhle vědomě ukradne starodávné poklady. Abych pravdu řekla, bratříčku, dost se o Tebe bojím…

A teď k Tvým dotazům. Slečna Marshová je na dámu poměrně vysoká a vypadá jako anděl. Má dlouhé vlnité vlasy a modré oči. Je opravdu moc krásná, Marcusi. Ale trochu nesmělá. Zdá se mi, že skrývá spoustu tajemství, která o sobě nechce za žádnou cenu prozradit. Ještě pořád mi neřekla, proč se neprovdala. Ale myslím si, že to má hodně co dělat s mužem, kterého kdysi milovala…

Mary seděla nepohodlně na židli s rovným opěradlem u jídelního stolu a nepřítomně pozorovala míchaná vajíčka servírovaná na rennském jemném porcelánu s modrobílým květinovým vzorem, která měla k snídani. Zatím zvládla polknout jen pár soust, aniž by si uvědomovala, jakou mají vajíčka chuť, na půl ucha přitom poslouchala, jak se Gwyneth s Georgem dohadují o daních a poplatcích jejich panství určených na válečnou podporu. Na muže, sedícího v čele stolu a přitahujícího její pozornost, se neodvážila ani pohlednout. On sám si nikoho a ničeho u stolu nevšímal a svou porci snědl v rekordním čase.

To, jak okázalý nezájem projevoval hrabě o celé panství, jí bezmála vyvolalo úsměv na rtech. Setkala se už s mnoha aristokraty, ale nikdy nepoznala muže, který by vynaložil tolik úsilí na to, aby dostál potřebám životního stylu, do něhož se nenarodil. Zamyšleně upíjela studený čaj a přemýšlela, jak moc osobnost Marcuse Longfellowa zapadá do života, který si sám vybral. Byl velmi inteligentní a jistě by se uměl postarat o rozsáhlé panství a majetek, jen kdyby chtěl. Při jednom rozhovoru jí ovšem prozradil, že dává přednost historii, lidem a kultuře jiných národů, že rád pobývá ve společnosti intelektuálů a vědců. Rozhodně to byl jeden z nejneobvyklejších a nejzajímavějších lidí, s jakými se Mary kdy setkala. Rozuměla si s ním jako už dlouho s nikým.

Dnes ráno nepromluvil ještě ani slovo, kromě krátkého pokývnutí a formálního pozdravu, když před deseti minutami vešel do jídelny. Jen se na Mary dlouze a zkoumavě zadíval. Přemýšlela, co asi dělal celé ty tři dny od doby, kdy mu předvedla některé kousky své práce a pak odešla z domku. Kde byl? S kým se potkal? A co si teď o ní myslí? Mary se zlobila sama na sebe, že už jen při pohledu na něj se jí rozbuší srdce a kolem žaludku se objeví příjemné chvění. Přemýšlela, jestli i on má podobné pocity v přítomnosti ženy, po níž touží. Možná jednou najde odvahu, aby se ho zeptala, zda v něm vyvolává stejně pocity jako on v ní.

Během posledních tří dnů se vídali jen zřídka a vedli zcela banální rozhovory o běžných věcech. Už se nezmínil o tom, že by byl rád, kdyby mu své prádlo předvedla na sobě. Přivádělo ji k šílenství, že nemá vůbec tušení, na co hrabě myslí. Při každé myšlence na něj jí před očima vyvstala představa sebe samé, jak před ním ostudně předvádí dlouhé štíhlé nohy v černých hedvábných punčochách, pás, poprsí a boky sotva zakryté černým krajkovým korzetem, který jí padne jako ulitý. A to všechno jen a jen pro něj, v soukromí malé tmavé místnosti v domku na pobřeží, daleko od rušného života, skryté před zraky kohokoli jiného, provoněné svěží zelenou trávou, obklopující domek, a za tichého zvuku vln narážejících na skály pod nimi. Kdyby s jeho návrhem souhlasila, byla by to ta nejerotičtější věc, kterou kdy v životě udělala. Nesmysl, pomyslela si. Kdybych to udělala, bylo by to špatné, mohlo by se to obrátit proti mně… Na druhou stranu v ní hlodalo pomyšlení na to, že by to udělala ráda. Že by ráda předvedla svou práci přímo na svém těle…

Mary se podívala na Georgea – seděl zamračený nad talířem s vajíčky a přikyvoval matce na něco, co mu právě říkala. Gwyneth – dnes oděná v černém krepu, s vlasy pečlivě staženými do pevného drdolu a s pokožkou zářivě růžovou – se ho trpělivě snažila o něčem přesvědčit. A velký hrabě z Rennu se po celou dobu soustředil jen na jídlo – sluha mu právě na talíř přidával další porci míchaných vajíček.

Bylo to normální ráno, stejné jako včera a předevčírem… tedy aspoň pro ty tři zbývající. Pro Mary po tom nepříjemném setkání s vikomtem z Exeteru předchozího dne dopoledne před kostelem bylo jiné. Uvědomovala si, že do rodiny skutečně nepatří. Nikdo jí ale nebude radit, co má udělat, a zvlášť ne muž, který mnohem více zájmu než potřebám jiných lidí věnuje potřebám svým. Zůstat tady v Baybridge House bylo její rozhodnutí. Možná to sice byla největší chyba v jejím životě, chtěla ale zůstat s Marcusem Longfellowem tady v Corwallu, dokud to bude možné. Bylo jí však jasné, že vše to nejspíš skončí špatně a pro ni velmi bolestně.

Nemohla si ale pomoci. Přes to všechno po Marcusi Longfellowi, hraběti z Rennu, toužila.

Marcuse probudilo bouchání okenice, jak se venku kolem domu proháněl vítr. Jako naschvál bouchalo okno, které bylo v nejvzdálenějším místě od postele. Sakra, zaklel v duchu při představě, že se bude muset vydat přes celou místnost. Představa studené podlahy mu nepůsobila zrovna velkou radost. Už jen při pomyšlení na to, že bude muset dojít bosýma nohama k oknu, otevřít ho a vpustit do místnosti chladný vlhký vzduch, než okenici zase zavře, se roztřásl zimou. Jenže pak okenice bouchla znovu, takže bylo po spaní.

Možná ale nespavost měla víc co dělat s představami, jež se mu už několik dní honily hlavou. Mary Marshová – žena, o níž snil přes den a která naplňovala jeho sny v noci. Obrazy štíhlého těla a andělské tváře mu nedaly v noci spát, zvlášť když věděl, že její ložnice je jen kousek od jeho… stačilo by tak málo: otevřít dveře a dojít na konec chodby. I teď určitě spí klidným spánkem o čtvery dveře dál…

Marcus se obrátil na břicho a bouchl pěstí do polštáře.

Často přemýšlel o tom, jak Mary spí. V jaké pozici leží? Co má na sobě? Představoval si ji v černém hedvábí, které sotva zakrývá boky a plná ňadra… ale pravděpodobněji má na sobě praktickou bílou bavlněnou košili, která ji zahaluje od hlavy až k patě. Ale i tahle představa ho neuvěřitelně vzrušovala. I bavlněná košile dokáže být eroticky svůdná, pokud ji má na sobě ta správná osoba.

Mary, Mary, Mary…

Bože, je tak krásná! Christine její krásu nevystihla přesně, když mu ji v dopisech popisovala. Ale žena nikdy nevidí druhou ženu tak, jak ji vidí muži. Mary byla mnohem rozkošnější, než jak si ji představoval. Jen kdyby se dokázala v jeho přítomnosti uvolnit, popustit uzdu své radosti, zasmát se… být sama sebou. Chtěl odhalit její tajemství, být s ní šťastný, pochopit její smutky… Ze všeho nejvíc toužil po tom mít s ní společné vzpomínky. Cítit její teplé tělo, jak se tiskne k jeho, chtěl usínat a probouzet se vedle ní dlouhé roky, až do smrti.

Povzdechl si ve tmě. Muselo být už hodně po půlnoci a to neustálé bouchání okenice ho přivádělo k šílenství – bouchání okenice a jeho vzrušené tělo, jež nenacházelo útěchy.

Znovu se obrátil na záda a zíral směrem k vykládanému dřevěnému stropu, který však ve tmě neviděl.

„Bože, co mi to jen děláš,“ zašeptal do tmavé, tiché místnosti a představoval si, jak se její hebké dlouhé vlasy proplétají mezi jeho prsty, její modré oči žadoní o lásku, její plná ňadra tisknou k jeho hrudi. „Mary…“

„Marcusi.“

To se mu musí jenom zdát! Rychle se posadil a snažil se očima proniknout skrz tmu, která ho obklopovala. Rozhlížel se, aby vyhledal zdroj vyrušení, v hlavě mu vířily znepokojivé myšlenky… naděje.

A tam, jako přízrak, který se mu zjevoval v nejtajnějších snech, stála v nohách postele, za tenkou látkou baldachýnu, v přítmí, obklopující křivky jejího těla, její krásnou andělskou tvář.

Marcus několikrát rychle zamrkal, bál se, že se postava rozplyne v noci, že mu zmizí. Nezmizela. Stála tam, oděná v lehkém županu, s vlasy spadajícími v bohatých vlnách až k pasu, a vyčkávala… věděl, že čeká na jeho reakci.

Srdce mu začalo bušit. Tohle není sen, je to skutečnost, honilo se mu hlavou. Mary opravdu stála o půlnoci před ním v jeho ložnici.

„Proč jsi přišla?“ slyšel svůj hlas, tichý a chraplavý.

Nejistě se nadechla. Pak velmi pomalu, s největší pečlivostí rozhrnula župan a stála před ním oděná v černém. Ne, nebylo to jen černé hedvábí. Stála před ním ve svém nejlepším výtvoru, hedvábném korzetu s rubíny, který zdůrazňoval její útlý pas, zvedal plná ňadra a odhaloval okraje černých punčoch.

„Ach, bože…“ Byl to jeho hlas, který se ozval v nočním tichu, tím si byl jistý. Ale stále se nemohl ani pohnout, nevěřil, že se mu tohle všechno jenom nezdá.

„Měl jsi pravdu, Marcusi,“ řekla tiše, „tenhle jsem šila pro sebe.“

Chtěl se jí dotknout, ale ve svém poblouznění si naštěstí včas uvědomil, že pod pokrývkami nemá nic na sobě. Nechtěl ji vylekat, věděl, že kdyby spatřila jeho zduřený úd, zpanikařila by. Proto jen v tichém, temném pokoji natáhl ruku s dlaní nahoru… jako by ji žádal, aby přistoupila blíž.

Mary se na něj dívala, nejistá, co má udělat.

„Pojď sem a předveď se mi,“ nařídil jí hlubokým hlasem, který v ní vyvolával pocit důvěry a bezpečí.

Všiml si, jak zaklonila hlavu, a pak vykročila ze stínu baldachýnu a došla až k němu, aby s jistotou vložila svou drobnou dlaň do jeho.

„Jsi mnohem krásnější, než jsem si tě vysnil,“ pronesl nakonec a roztřásl se zimou, která k němu pronikla skrz závěsy z místnosti. Nebo to možná bylo pohledem na její úžasnou postavu, oděnou pouze v černém korzetu.

„Já vím,“ odpověděla a rukou se lehce dotkla jeho tváře.

Rozechvěl se; už to bylo pár měsíců, možná roků, kdy se ho takhle důvěrně a něžně nějaká žena dotýkala.

Dovolil jí, aby špičkami prstů okusila jeho horkým egyptským sluncem opálenou tvář, pozoroval ji, přestože v místnosti byla téměř tma, vítr skučel kolem domu a lomcoval okenicemi. Stejně tak jako Mary rozechvívala jeho nervy.

Prsty mu pomalu přejížděla po spánku až k čelisti a vnímala každou nerovnost, každou křivku jeho tváře. Obdivovala pevné rysy, které mu dávaly vznešené vzezření.

„Už to nevydržím, Mary,“ zamumlal zhrublým hlasem. „Nemám pod tou přikrývkou na sobě vůbec nic.“

Doufal, že tahle slova ji budou varovat, že pokud nebude chtít pokračovat, bude moci přestat dřív, než zajdou mnohem dál. Než zajdou příliš daleko. Než si uzavřou cestu zpátky.

Mary však na jeho varování nereagovala a zeptala se: „Jak jsi přišel k téhle jizvě, Marcusi?“ Pomalu přejížděla bříškem palce po jizvě nad pravým obočím.

Chytil ji za zápěstí a odsunul jí ruku. „Jak je možné, že jsi tak krásná?“

Povzdechla si ve tmě, když se jeho ústa lehce dotkla dlaně, jednou, podruhé, potřetí… Doteky byly něžné a hřejivé, jeho rty ji pálily v místech, kde se jí dotýkaly.

„Domnívala jsem se, že vás bude mnohem víc zajímat ten korzet, můj pane,“ flirtovala s ním.

Zadíval se jí do tváře, kterou stále zahalovala tma. „Zajímám se o celý komplet, slečno Marshová.“

„Jste zajisté velmi bohatý muž.“

„Bohatství je velmi relativní pojem,“ odpověděl, zvedl ruku a dotkl se hedvábí přímo na jejím boku.

Mary sebou trochu trhla při tom nečekaném dotyku. Jeho prsty pomalu putovaly nahoru po plochém bříšku, až se dotkly linie ňader. Rubíny na jejích bradavkách rudě zářily do tmy, a když jeden z nich jemně obkroužil prsty, neodtáhla se, ale zůstala stát a pozorovala ho.

Marcus si užíval pocitu, že se jí může dotýkat, vnímal, jak jí bradavky pod rubíny ztuhly. Mary se zprudka nadechla.

„Je ti to příjemné?“ zeptal se, i když věděl, že její odpověď bude ano. Poznal to z napětí jejího těla, které vnímal pod dlaněmi.

„Ano…“

Znovu obkroužil rubín, pak se vydal výš, až dosáhl krajkového lemu korzetu… a ještě výš, až pod prsty ucítil jemnou a horkou pokožku jejích ňader.

Mary přerývaně a těžce dýchala touhou, která ji zaplavila, zaklonila hlavu.

„Šílím z tebe,“ zamumlal Marcus a prsty přejel po klíční kosti. Přísahal by, že se Mary usmála.

„To byl také záměr.“

Taky se usmál.

„Jsem si jistý, že navrhuješ prádlo tak, aby v mužích vyvolávalo touhu a vzrušení. Ale já nešílím z toho prádla, mluvím o tobě, Mary.“

Podívala se na něj dolů, ale do obličeje mu neviděla. Ruce měla položené na jeho ramenou. „Nedokážu si korzet sama dobře šněrovat,“ zašeptala sotva slyšitelně a sklonila se nad něj.

Marcusovi vřela krev v žilách. Přestože byla v ložnici zima, tělo mu hořelo touhou a vášní, kterou již nedokázal potlačovat. „Měl bych ti ho snad pořádně utáhnout?“

Čekal, co mu odpoví, a jistota, s jakou vyslovila další slova, ho mile překvapila.

„Chci, abys ho rozvázal, Marcusi.“

Ta sladká slova, tak pečlivě volená, mu zněla v uších jako rajská hudba. Způsob, jakým vyslovila jeho jméno, jako by se s ním mazlila na jazyku, pohrávala si s ním, aby si ho co nejlépe zapamatovala.

V místnosti se rozhostilo ticho. Pak ji Marcus objal kolem krku, palcem jemně kroužil po lících. Pomalu si klekl na posteli a otočil se k ní, aby se jí mohl zadívat přímo do očí. Pokrývka sklouzla na stranu a odhalila ho v celé jeho kráse.

Neuhnula pohledem, očima stále hltala jeho postavu; ve ztemnělé místnosti ale většinu pocitů vyvolávaly spíše doteky než pohledy.

Aby ukojila touhu, sklonila se a přitiskla své rty na jeho. Marcus se zachvěl, když ten lehounký dotek ucítil. Nechal se jí vést, vstřebával teplo jejích rtů, užíval si její doteky. Chutnala po ovoci, voněla po šeříku… palcem přejížděl po linii brady, prsty se probíral jejími vlasy, snažil se procítit každičký okamžik té prchavé rozkoše.

Mary polibek prohlubovala, dožadovala se jeho dotyku, otevřela se pro něj… lehce mu přejela jazykem po spodním rtu. Dával jí a ona si všechno brala, nabízel jí, po čem toužila… Během chvilky zaslechl toužebné zasténání, deroucí se jí z hlubin hrdla.

Sáhl jí oběma rukama za záda a poslepu rozvazoval jednu tkanici za druhou, aby mohl odstranit jedinou překážku mezi nimi. Toužil cítit její horké tělo na svém. Mary se naklonila dopředu, aby mu umožnila na šněrování lépe dosáhnout. Rychle vyhledal jednotlivé mašličky – nedalo mu velkou práci je uvolnit. Konečně byly všechny rozvázané.

Mary se k němu přitiskla a jazykem mu lehce vklouzla mezi rty. Hladila ho po ramenou, po chvíli se odvážila víc a dlaněmi se mu opřela o nahou hruď. Nutil ji, aby její rty odpovídaly na jeho výzvy. Ještě nikdy se nepoddával takové touze jako právě teď.

Hebké vlasy mu proklouzávaly mezi prsty, stále ještě držícími korzet, hedvábné stužky ho šimraly na kůži, když se poddávala rytmu jeho těla.

Po chvíli se odtáhla, jen tak daleko, aby se na něj mohla podívat, zatímco Marcus se snažil stáhnout korzet, aby konečně její tělo uvolnil. Krev mu tepala v uších.

Vnímal její touhu a věděl, že mu dává všechno.

Byla úžasná, vášnivá a jedinečná, to všechno bylo navíc umocněno krásou jejího těla. S její pomocí se mu konečně korzet podařilo stáhnout. Nechal ho spadnout na zem vedle postele. Mary si pomalu srolovala jednu punčochu a nechala ji poklesnout vedle korzetu. Poté se pustila do druhé, i ta se za krátkou chvíli snesla na měkkou hromádku na chladné podlaze.

Marcus byl velmi vzrušený, nervy měl při pohledu na tuto ženu, která až dosud byla v jeho přítomnosti velmi zdrženlivá, napjaté k prasknutí. Teď však mu nabízela všechno, protože vášeň, jež mezi nimi panovala, se přehlížet už nedala.

Vzal její obličej do dlaní, rozpálené tváře žhnuly. Teplý dech se jí zrychlil, ale nepřestávala ho líbat, neodtáhla se od něj. Zvedla ruce, sevřela jeho obličej stejně jako on její a líbala ho teď s ještě větší náruživostí.

„Mary…“ zašeptal do jejích rtů.

Zajela mu prsty do vlasů. „Jsme tady v bezpečí?“

Čekal, kdy se projeví její stydlivost. A ujistil ji, že se nemusí ničeho bát, a prsty jí lehce přejel po zádech. „Nikdy jsi nebyla na bezpečnějším místě. Nikdo si nedovolí sem vkročit.“

„Kromě mě,“ poznamenala s lehkou ironií v hlase.

„Právě z tohoto důvodu jsem nechal dveře odemčené, drahá slečno.“

Tiše se zasmála. „Ty zvíře.“

Opřel si čelo o její a zamumlal: „Vždycky budeš se mnou v bezpečí, ať už budu kdekoliv.“

Lehce přikývla, uvolněná chvilka smíchu zmizela a vrátila se hladová a syrová touha. Mary si ho přitáhla k sobě a rty se otírala o jeho, cítila jeho erekci a dech se oběma zrychlil, takže v chladném vzduchu, který naplnil místnost, stoupaly vzhůru obláčky bílé páry.

„Lehni si ke mně,“ vybídl ji Marcus tiše.

Mary neodpověděla, ale beze slova se vyšplhala na matraci, nejdřív na jedno koleno, pak na druhé, takže se mu dívala zpříma do očí.

„Bože, chtěl bych tě vidět mnohem líp,“ zašeptal Marcus a doufal, že do místnosti pronikne aspoň trošku měsíčního svitu.

„Dotýkej se mě, Marcusi,“ odpověděla a její teplý dech ho pošimral na tváři.

Z hrdla se mu vydral hladový sten, chytil ji kolem pasu a přetočil ji na postel vedle sebe. A pak, stejně jako to dělal už mockrát ve svých snech, zvedl ruku, jemně ji pohladil po bříšku a konečně položil dlaň na úžasně vytvarované a pevné ňadro.

Ze rtů jí unikl sten, svůdná bradavka pod jeho dotykem okamžitě ztvrdla a žádala si mnohem víc. Mary se prohnula v zádech, když se rty dotkl jejího hrdla a pomalu pokrýval polibky její hruď, ramena… až konečně vzal do rtů to, co Mary tak zoufale toužila, aby líbal.

Vzal to růžové poupě do úst, hrál si s ním, ochutnával ho a cítil, jak ho prostupuje vášeň a vzrušení, které už nešlo zastavit. Sál ji, kroužil kolem bradavky jazykem, zatímco s druhou dělal to samé rukou. Mary zajela prsty do jeho vlasů a přitiskla si jeho hlavu k hrudi.

Znovu zasténala, velmi tiše, a Marcus si přál, aby konečně odhodila ten strach, že by je někdo mohl vidět nebo slyšet. Ze všeho nejvíc si přál, aby v ní vyvolal takové pocity, které vyvolávají sténání a naříkání z hladové touhy po uspokojení. Těšil se na chvíli, kdy bude tahle tajemná a krásná žena sama sebou.

Jednoho dne.

Všechno to bylo tak neskutečné! Bylo tak krásné mít vedle sebe ženu, která umí dávat i přijímat, která po něm touží jako on po ní. Napětí mezi nimi rostlo. Naklonil se nad ni tak, aby si mohl jednu nohu přehodit přes její, a znovu vyhledal její ústa.

Mary se zachvěla, když prohloubil polibek a přitiskl své tělo k jejímu. O tomhle se jí nesčetněkrát zdálo. Hladověla po Marcusových dotecích, toužila po tom, aby ho cítila uvnitř svého těla, a dávala mu to svým chováním najevo. Marcusovi téměř vřela krev v žilách.

„Marcusi,“ zašeptala do jeho rtů. „Marcusi –“

Poznal, jak moc po něm touží.

Drobnými polibky se přesunul na hrdlo, v dlani stále držel ňadro, chtíč a touha tiskly jeho tělo k jejímu, takže už na ní téměř ležel. Když se jeho vzrušené mužství dotklo Maryina boku, čekal, že se odtáhne – strachy, či dokonce v šoku. K jeho velkému překvapení se ale přitiskla a dožadovala se mnohem intimnějších doteků. Přejel jí jazykem po rtech, pak je vtáhl do svých úst a laskal se s nimi. Mary ho chytila za boky a stáhla ho k sobě.

Vítr se vzdouval od zátoky a narážel do okenic, které vydávaly vrzavé zvuky. V tu chvíli jim to ale bylo jedno. Byli uvěznění ve své touze, v chtíči a v čase.

Marcus věděl, že je Mary připravená. Prozradila mu to vlhkost, kterou ucítil v jejím podbřišku. Její touha ho spalovala; cítil, jak jí buší srdce, jak přerývaně dýchá… sám měl co dělat, aby svou touhu přemohl a nevzal si ji, rychle a tvrdě. Vnímal měkké křivky, tak dokonale zapadající do tvrdosti jeho těla a přivádějící ho téměř k šílenství. S každým dotykem jejích prstů na jeho rozpálené pokožce, s každým pohybem jejích boků, otírajících se o jeho, s každým nadechnutím, když se jejich rty na krátkou chvíli od sebe odtrhly, hrozilo, že už to nevydrží, napětí, které cítil v mužství, pulzovalo na samé hraně snesitelnosti.

Jako kdyby jeho vzrušení vycítila, Mary se posunula pod něj, přitiskla se k němu a nohama ho objala. Ňadra se vzrušeně otírala o jeho opálenou svalnatou hruď.

Marcus se na chvíli odtáhl a zadíval se na ni. V temnotě ložnice rozeznával jen obrysy jejího těla, jejího obličeje, takže neviděl, co mu říkají její oči. Ale vycítil, že touží být jeho součástí, že už déle nesnese být bez něj. Přejel jí palcem po rtech, velmi pomalým, smyslným pohybem… a Mary ho políbila. Její láska a chtíč pronikly až k jeho srdci.

„Toužím po tobě už hrozně dlouho, Mary,“ zašeptal.

Mary si položila jeho dlaň na tvář. „Já vím. Neumíš své pocity a myšlenky moc dobře skrývat,“ odpověděla. Z jejího hlasu poznal, že ho škádlí.

Usmál se. „To jsem si oddechl, že to bylo tak okaté. Už jsem začínal mít strach, že to nikdy nepoznáš.“

Mary se rozesmála.

Marcus ji pohladil po tváři. Mary zvážněla a tiše vydechla: „Marcusi, slib mi, že mi neublížíš.“

Slova jím projela jako ostrý nůž. Její oči ho probodávaly, a i když byla tma, vycítil, že se něčeho obává. Přepadla ho náhlá touha ji ochraňovat, objímat ji, aby znovu získala v jeho náruči pocit jistoty a bezpečí. Nedovedl to vyjádřit slovy tak, jak by chtěl. Mohl jí to jen dokázat.

Něžně se k ní otočil a přitiskl své rty na její. Rukou sjížděl pomalu po bříšku, vychutnával si jemnost a hebkost její pokožky, dokud se nedotkl chloupků, dokud neucítil horkost, vyvěrající z nejintimnějšího místečka jejího těla.

Zatřásla se, když jemně zatlačil na pahorek a dožadoval se, aby roztáhla nohy. Její horká pokožka v něm vyvolávala vzrušující pocity, takže se mu z hrdla vydral tichý sten.

Bože, je tak vlhká, připravená pro mé tělo.

Zatlačila boky proti němu, dožadovala se víc, vzdychala, když prohloubil polibek a začal ji laskat. Objímala ho pevně nohama, rukama hladila široká záda a jazykem si pohrávala s jeho.

„Mary…,“ zamumlal a přitiskl rty k jejímu hrdlu. Prsty jí jemně pročesával vlasy, rozprostřené po polštáři.

„Prosím, Marcusi,“ vydechla, když se jeho prsty dotkly citlivého pahorku. Chtěla ho, potřebovala ho… a její touha narůstala s každým pohlazením, s každým pohybem jeho šikovných prstů, který jí vyvolával bolestné chvění v útrobách.

Nakonec, když se její vzdychání a chvění dostalo do bodu, z něhož se mohla přehoupnout už jen do naprosté rozkoše a uvolnění, Marcus se nadzvedl a položil se na ni. Líbal ji na bradu, na hrdlo, pomalu se přesunul na dokonalé rty… a jeho vztyčené mužství ji tlačilo a dožadovalo se vstupu do jejího těla.

„Řekni mi, kdyby ti to bylo nepříjemné,“ zašeptal vzrušeným chraplavým hlasem.

Chvíli nebyla Mary schopná se ani pohnout, ani ze sebe vydat hlásku. Pak, místo odpovědi, ho chytila za hýždě a rychle a rozhodně ho přitiskla k sobě. Vtiskla mu řadu krátkých polibků na tvář a její horký dech ho zašimral.

Marcus se zachvěl rozkoší, vlna extáze ho zcela pohltila, když se špičkou údu dotkl vlhkého, horkého vstupu do jejího nádherného a touhou rozpáleného těla. Zaplavil ho pocit naprosté rozkoše a dokonalého uspokojení. Srdce se mu rozbušilo, pokožka pálila, jako by se ho dotýkaly plameny, nedostávalo se mu dechu.

Mary na chvíli ztuhla a Marcus se zarazil, aby jí poskytl dostatek času vyrovnat se s pocity, které ji pohltily. Pak si začal razit cestu dovnitř. Když vykřikla, přitiskl se vší silou a políbil ji na rty.

Marcusovi nikdy v životě nepřipadalo nic tak dokonalého. Nikdy neměl pocit tak naprostého souznění. A nebyl to jen fyzický požitek, byla to rajská zahrada, ta nejúžasnější krása, jakou si vůbec dovedl představit. Nikdy netoužil žádnou ženu tak potěšit jako právě Mary.

Nadzvedl se, aby Mary netížil, a začal se pomalu pohybovat, ochutnával ji, pomalu prozkoumával ty části těla, které zůstávaly cudně utajeny před vnějším světem. Uvědomil si, jak ho pevně svírá uvnitř svého těla.

Zhluboka se nadechla a zaklonila hlavu, aniž ho přestala hladit po zádech. Tiskla se k němu, toužila po všem, co byl schopen jí dávat, přizpůsobila se jeho rytmu. Marcus ztratil pojem o čase. Voněla tak krásně, líbala jeho tváře, bradu, volala jeho jméno, až najednou se do ní ponořil celou svou délkou. Držel se zpátky, chtěl, aby si hlavně ona vychutnala ty sladké chvíle, vyčkával, až ji zaplaví vlna orgasmu.

Byl tak pevný, tak citlivý…

„Miluj mě, Marcusi…“

Temně zasténal a zavřel oči, dovolil jí, aby ho hladila svou těsnou štěrbinkou s každým pohybem jeho boků.

„Mary –“

„Ano,“ zašeptala do jeho rtů a tiše si povzdychla. „Ano…“

Dýchala přerývaně, ale Marcus se už nedovedl na nic soustředit. Vtáhla ho do sebe, sevřela se kolem jeho ztopořeného mužství a přiváděla ho téměř k šílenství. Jeho touha, kterou si tak dlouho odpíral, dosáhla vrcholu. Byla mu blíž a blíž, až splynula s jeho duší.

Marcus se začal pohybovat rychleji a toužil po tom, aby ji přivedl k extázi ve chvíli, kdy ho zaplaví jeho vlastní exploze. Bylo to tak nádherné, tak intenzivní –

„Mary, už to nevydržím.“

„Nemusíš…“

Jakoby z dálky slyšel její hlas ve chvíli, kdy dosáhl bodu, z něhož už není návratu. Zprudka se nadechl, pak ji tvrdě políbil na ústa a snažil se z ní rychle vyklouznout, aby ji nevystavil v budoucnu hanbě.

Nádherný pocit uspokojení zaplavil celé jeho tělo, od hlavy až k patě, do konce každičkého nervu. Nemohl se ani nadechnout, když se k němu přitiskla. Kolébal její tělo v náručí, vychutnával si narůstající vzrušení, které jako vlny moře zaplavovaly celé jeho tělo. Svaly se mu napjaly, čelisti měl pevně sevřené, když se jí jeho horká tekutina rozlévala po bříšku.

Pomalu se vracel do reality. Uvědomil si, že Mary stále ještě leží pod ním, objímá ho nohama, těžce dýchá a líbá ho na obličej. Cítil její reakci, chvění, horkost… chvíli mu trvalo, než si uvědomil, že Mary neměla orgasmus, že nezakusila to co on.

Nechápal to a nevěděl, co by měl udělat. Malinko se od ní odtáhl, ale stále nechal jednu nohu přehozenou přes její. Vlasy se jí lepily na jeho zpocené tělo, hruď se mu zvedala hlubokými nádechy a snažil se posunout tak, aby ležel vedle ní. Neříkal nic, všiml si, že má zavřené oči a ztěžka oddechuje vedle něj.

Políbil ji na koutek úst, dlaň položil na ňadro a cítil, jak má bradavku naběhlou a horkou. Reagovala na jeho dotyk slabým povzdechnutím. Znovu ho zaplavila touha, rukou sjel níž a něžně ji hladil v místech, aby ji mohl konečně přivést k orgasmu.

„Marcusi… ne.“

Zastavil se a Mary přikryla jeho dlaň svou.

„Mary –“

„Ššš… lež vedle mě a drž mě.“

Nechápal ji, ale udělal, oč ho žádala. Přitiskl si ji k sobě, poslouchal její přerývaný dech, cítil horkost její pokožky, dlouhé vlasy, které ho šimraly na krku a pažích.

Dlouhou chvíli tiše ležel a zíral do tmy, myšlenky mu vířily hlavou. Nedokázal by je formulovat do slov, i kdyby se o to sebevíc snažil. Přemýšlel o tom, proč Mary nedosáhla orgasmu. A také ho znepokojoval fakt, že do jeho postele nepřišla jako panna. Nikdy v životě se Marcus necítil tak bezradný jako milenec a tak zmatený jako muž.

Jeho poslední myšlenkou, než upadl do hlubokého spánku, bylo, že se musel úplně zbláznit, když si teď – v takové chvíli – všiml, že vítr venku ustal, takže přestala bouchat okenice…

…když se po několika hodinách probudil, byla místnost stále ponořena do tmy… do tmy těsně před úsvitem.

Uvědomil si, že Mary už vedle něj neleží.

KAPITOLA
OSMNÁCTÁ

Baybridge House

18. března 1855

…dneska se mě konečně slečna Marshová zeptala na Tebe, drahý bratře. Je Tebou okouzlena a fascinuje ji Tvoje práce v Egyptě. Ukazovala jsem jí papyrusový svitek, který jsi mi poslal k Vánocům před dvěma lety, a nedovedeš si představit, jak jím byla nadšená a za jak mimořádný kousek historie ho považovala. Někdy si přeju, abych svého snoubence obdivovala a považovala za fascinujícího – tak, jako Mary považuje Tebe. Tebe, džentlmena, kterého zná jen z mých vyprávění. Ale život většinou nebývá tak jednoduchý…

Stejně tak jako každé ráno od chvíle, kdy Mary přijela na Baybridge House, byla snídaně pro rodinné příslušníky a hosty připravena v jídelním salonku přesně v devět hodin. George ovšem málokdy zasedl ke stolu včas, pokud vůbec přišel. Občas měla problém s dochvilností i Gwyneth. Stejně ale nejdůležitější součástí snídaně byl ten úžasný snídaňový servis z nejjemnějšího rennského porcelánu. Už léta bylo zvykem vystavovat ho každé ráno na odiv všem přítomným. Jídlo, i když vynikající, bylo vždy až na druhém místě.

Dnes ráno Mary zamířila do jídelny už kolem půl deváté a dala si na svém vzhledu velmi záležet. Oblékla si modré, velmi strohé šaty a vlasy si stáhla do pevného uzlu. Myšlenky se jí stále vracely k právě prožité noci, cítila na rtech horké polibky, před očima se jí odehrávaly divoké a velmi odvážné a pikantní obrazy, když vešla do ložnice hraběte a sváděla ho. Podařilo se mu uvolnit v ní všechno napětí, jehož se už dlouho nemohla zbavit. Před pár hodinami žhavými doteky, smyslnými slovy, jež jí šeptal do ouška, způsobil, že se jí tělo proměnilo v horký med. Znovu a znovu si prožívala ten pocit uspokojení a vášně, které jí prostupovaly tělem…

Jak se blížila k jídelně, vnitřnosti se jí svíraly obavami. Neslyšela ale zevnitř žádné hlasy, jen cinkání nádobí a stříbrných příborů, jak sloužící připravovali ranní tabuli a nosili jídlo na stůl. Doufala, že dnes bude první, kdo se zde objeví, a že se jí možná podaří nasnídat se dřív, než dorazí hrabě. Bála se setkání s ním, dokud nezjistí, co si o vášnivé noci, kterou spolu prožili, myslí.

Ale záměr jí nevyšel. Jakmile vstoupila do místnosti, zahlédla Marcuse i Georgea, jak stojí vedle sebe u okna a o něčem velmi živě a vzrušeně hovoří. George gestikuloval, jak se snažil bratra o něčem přesvědčit. Marcus přikyvoval, stál klidně s rukama založenýma na hrudi.

Mary se zastavila jen pár kroků od dveří, nervy napjaté k prasknutí, když oba muže pozorovala. Marcus vypadal skvěle, černé lesklé vlasy měl sčesané z čela, na sobě měl perfektně padnoucí šedočerný oblek. Mary si hned vzpomněla na jeho širokou hruď, kterou v noci laskala prsty. Zdálo se, že si hned po ránu dal koupel, a Mary uvažovala, jestli tím chtěl smýt napětí a stopy po ní.

Neměla ho nechávat ráno samotného, ale neměla jinou volbu.

Najednou ji zahlédl a jeho oči se na ni okamžitě zaměřily.

Mary strnula a nevěděla, co má udělat. Stála na místě se vší důstojností, kterou v tuto chvíli byla schopná dát najevo. Prohlížel si ji od hlavy až k patě a Mary se pod jeho pohledem zachvěla. V jeho očích nebylo nic jiného než jen prázdný, nic neříkající výraz.

Znervózněla. Náhle si George všiml, že bratrova pozornost je zaměřena jiným směrem, a otočil se. Zadíval se na Mary s úsměvem na rtech.

„Dobré ráno, Mary,“ ozval se potěšeně jako vždy. Rukama si uhladil kabátec a došel k ní. „Dáte si s námi šálek čaje, že? Matka tu bude každou chvíli.“

Mary vykouzlila na rtech úsměv a přikývla: „Díky.“

„Vypadáte po ránu nějak unaveně, slečno Marshová.“

To řekl Marcus. Vtipálek, pomyslela si Mary a usmála se na něj, než odpověděla: „Ale vůbec ne, lorde Longfellowe. Vyspala jsem se velmi dobře.“

Přísahala by, že se Marcus téměř rozesmál.

„Drahoušci, omlouvám se, že jdu tak pozdě.“

Všichni tři se otočili ke dveřím, v nichž se objevila Gwyneth. Samozřejmě, že se vůbec nezpozdila, ale jako vždy musela něco pronést hned ve dveřích, aby na sebe upozornila.

„Ještě není ani devět, matko,“ odsekl George podrážděně, došel k ní a nabídl jí rámě.

„Ach, ano. Máš pravdu. V posledních dnech mám pocit, jako bych nic nestíhala.“ Upravila si sukni z černého bombasinu rozloženou přes těžkou krinolínu. „Drahoušku, pomůžeš mi ke stolu, že?“

Mary se držela, aby neobrátila oči v sloup. Gwyneth totiž byla ta nejsilnější a nejsamostatnější žena, jakou kdy poznala. Ke svým synům se však chovala tak, jako by byla ta nejkřehčí květinka. Nedivila se, že hrabě z Rennu raději z domova odešel. Mary stála uprostřed místnosti, zatímco George dovedl matku na druhou stranu, kde sloužící připravovali bufetový stůl s vajíčky, klobáskami, rajčaty a toasty. Aniž by si toho všimla, najednou se Marcus objevil hned vedle ní.

„Mohu si s vámi na chvíli promluvit, slečno Marshová?“

Zarazila se nad formálností, s níž pronesl její jméno. Copak pro něj nebyla minulá noc také tak neuvěřitelně krásná? Obávala se, že se jí chce omluvit za to, jakou velkou chybu udělal, a že toho lituje. Navenek však zůstala klidná, neboť jak se zdálo, George ani Gwyneth neměli o tom, co se v noci odehrálo, ani tušení. Byla si jistá tím, že hrabě, který se vždy choval džentlmensky, by se nikdy nikomu o jejich nočním setkání nezmínil.

Naklonila k němu hlavu. „Jistěže, lorde Longfellowe.“

Jemně ji chytil za loket a odtáhl ji k oknu, kde ještě před chvílí stál s bratrem.

„Pane?“ Mary vykouzlila na rtech úsměv, ale tváře jí zčervenaly, když si uvědomila, jakým zastřeným hlasem to pronesla.

Zdálo se, že si jejích rozpaků nevšiml. Místo toho, aby se na ni pohlédl a spustil, opřel se rukama o parapet, zhluboka se nadechl a zadíval se na zátoku. Promnula si nos a čekala, až začne hrabě.

„Minulou noc jsem něco zjistil, Mary.“

Ach, panebože! Mary pokleslo srdce. Přece jenom se o jejich nočním dostaveníčku chce zmínit.

Nečekal na její odpověď, což bylo dobře, protože stejně nebyla schopná ze sebe vypravit ani slovo. Stiskl pevně rty, zamračil se, jako by přemýšlel, jak začít. Hlas měl tichý, takže ho mohla slyšet jen ona sama. Aspoň si myslela, že je nikdo jiný nesleduje.

„Zjistil jsem, že až do svých čtyřiatřiceti let jsem nikdy nebyl v ráji. Několikrát jsem si tedy myslel, že jsem tam už byl, ale včera v noci jsem si uvědomil, jak moc jsem se mýlil. Nikdy jsem nezažil to, cos mi v noci ukázala ty, Mary.“

Málem omdlela.

„Lorde Longfellowe,“ zašeptala, v ústech jí vyschlo, tělo měla napjaté jako tětivu a nevěděla, co má říct.

„Dneska odpoledne,“ pokračoval s pohledem stále upřeným na osamělou bárku v zátoce, „až bude hraběnka odpočívat a George bude zaměstnán prací v dolech či hrátkami s některou z dam z města, tě vezmu do domku na útesu. Až tam budeme, sami a schovaní před okolním světem, pomalu tě vysvléknu, pak ti dovolím, abys vysvlékla ty mě, pokud budeš chtít. Budu se laskat s tvými vlasy, každý pramínek si obtočím kolem prstu. Dovedu tě k posteli, položím se vedle tebe a budu se mazlit s hebkostí tvé pokožky, se všemi křivkami tvého těla.“

Na chvíli se odmlčel, Mary se nemohla ani pohnout. Jakoby z dálky slyšela, jak si Gwyneth objednává u sloužících teplejší čaj.

„Pak tě obejmu,“ pokračoval chraplavým šepotem, aniž by se na ni podíval, „vychutnám si teplo tvého nahého těla. A potom… poznáš mou naléhavou potřebu, vklouznu do tebe a s každým pohybem proniknu hlouběji a hlouběji. A budu se ti přitom dívat do očí. Naše duše splynou, naše těla se spojí v jedno, a budeme se pohybovat v dávném rytmu, mimo prostor a čas. Naše těla se budou chvět rozkoší, krev nám bude vřít v žilách a z našich hrdel budou vycházet vzdechy uspokojení.“

Mary se roztřásla, zatoužila po tom, aby odsud mohla utéct, nechat ho za sebou a skrýt se před ním. Ale nemohla opustit jídelnu, aniž by to všem musela vysvětlit. A Marcus to věděl. Proto jí tato slova šeptal právě tady, před zraky Gwyneth a svého bratra, a přesto tak daleko, že je nikdo kromě ní nemohl slyšet.

Ach, Marcusi, tohle bylo od tebe velice chytré…

Pak se otočil a zadíval se jí do očí. V těch jeho se odráželo znepokojení a ještě cosi, čemu nerozuměla. Sevřela ruce do pěstí a přesvědčovala sama sebe, že musí zůstat klidná, nesmí na něj křičet, aby přestal, nesmí dovolit, aby se mu vrhla do náručí před zraky matky a bratra. Tahle absurdní myšlenka ji málem rozesmála.

„Když se ti tělo bude chvět extází, a tentokrát k tomu opravdu dojde,“ ujišťoval ji tiše a jeho teplý dech ji hřál na tvářích, „tvoje výkřiky mě budou nutit pohybovat se uvnitř tebe rychleji a hlouběji, svět kolem nás bude vířit, rozmaže se na pouhé skvrny, a moje mysl se bude soustředit na intenzivní pocity, které mě zaplaví a které chci sdílet s tebou.“ Ve tváři mu zaškubalo. „V tu chvíli ti, Mary, uvidím v očích, jaké to je dostat se do ráje se mnou.“

Čas se zastavil. Všechno kolem ní zmizelo a vnímala jen jeho oči – úžasně modré oči, tak skutečné a odrážející všechny jeho pocity. Nemohla promluvit, nemohla se pohnout. Netušila, co by měla odpovědět. Jeho slova jí vyrazila dech.

Najednou se usmál a zeptal se: „Máte při snídani nad čím přemýšlet, slečno Marshová?“

Rychle zamrkala, aby se vrátila do reality. Bylo jí horko, byla nervózní… styděla se za to, že ji jeho slova vzrušovala a přiváděla téměř k extázi. Věděla, že si toho Marcus musel také všimnout. Zlobila se na něj, že jí tohle mohl udělat na veřejnosti, měla chuť mu tu na místě vyškrábat ty úžasné oči.

„Nikdy bych nevěřila, že dokážete být tak poetický, hrabě Longfellowe.“

Zahleděl se na ni nevinným pohledem a sepjal ruce za zády. „Opravdu?“

„Synu, drahoušku, vychladnou ti vajíčka,“ ozval se hraběnčin hlas jakoby z dálky.

Zvedl obočí, ale od Mary neodtrhl zrak. „Půjdeme, slečno Marshová?“

Podívala se na něj velmi opatrně, vědomá si toho, že je Gwyneth i George pozorují, usmála se a pronesla: „Až budete snídat, lorde Longfellowe, budu si vás představovat, jak se dotýkáte mého těla v místech, kam jsem našila rudé rubíny.“

Nerozzlobil se, naopak s potěšením zaklonil hlavu a rozesmál se. Mary si nemohla pomoci, ale jeho smích jí udělal radost. I když ji jeho drzost překvapila, musela si přiznat, že se jí v jeho přítomnosti líbí.

Narovnala se v ramenou, zvedla sukně, které jí sahaly až na zem, otočila se a ladným krokem se vydala ke stolu, kde byla připravena snídaně.

Gwyneth koutkem oka syna během rozhovoru s Mary velmi pozorně sledovala. Hodně by ji zajímalo, co může být tak důležitého, že se o tom tak zaníceně baví ještě před snídaní a navíc mimo dosah jejích a Georgeových uší.

Předpokládala však, že půjde o něco osobního, možná i důvěrného. Mary několikrát zčervenala jako nevěsta, a hrabě… Bože, nejen, že vypadal velmi potěšeně, ale dokonce velmi zamilovaně. Ještě nikdy neviděla staršího syna v přítomnosti ženy tak šťastného.

Úplně zářil. Gwyneth začala uvažovat, zda ho konečně nedostihla láska.

To, co ji přinutilo krájet klobásku s mnohem větší silou, než bylo třeba, byla zlost na sebe samotnou, že ji to dosud nenapadlo. Musela teď narychlo začít zvažovat všechny eventuality. Na jednu stranu bylo pravděpodobné, že Mary dobře ví, jaké je její postavení v Baybridge House, takže by si nikdy nedovolila se do hraběte zamilovat. Stejně tak Gwyneth po celou dobu předpokládala, že i její syn, hrabě z Rennu, ví, jaké je jeho místo. Románek ano, ale nechat se strhnout láskou… to by si snad nedovolil! Ovšem ten pohled… Jejich vzájemná přitažlivost byla tak očividná!

Po smrti Christine byla Gwyneth už rozhodnutá Mary propustit a poslat ji zpátky do Londýna. Poděkovat jí za služby, říct jí, že její práce skončila, a zbavit se jí. Když se ale vrátil hrabě a požádal Mary, aby tu zůstala, Gwyneth nemohla toto rozhodnutí nerespektovat. A nelíbilo se jí to.

Teď najednou ovšem zase všechno vypadalo jinak… A Gwyneth si musela přiznat, že Mary Marshová je velmi inteligentní a hezká dívka. Navíc dcera pasovaného rytíře a přítele královnina manžela prince Alberta. Šlechtický původ byl tedy vcelku ucházející, takže by byla z tohoto hlediska použitelná. Gwyneth ovšem trochu trápil její věk. Připadalo jí, že Mary je na první manželství příliš stará. Zdálo se ovšem, že hraběti se ve společnosti téměř třicetileté ženy nadmíru líbí.

Hraběnka se konečně uklidnila, pomalu ujídala klobásku a oba skrytě pozorovala. Seděli naproti sobě na vzdálenějším konci stolu. Synův pohled byl upřený na Mary, ta ho však naprosto ignorovala. Gwyneth ovšem z vlastní zkušenosti moc dobře věděla, že Mary si je vědoma toho, jak se na ni hrabě dívá.

Všechno to bylo tak složité! A přitom se právě teď nabízela možnost, jak to zjednodušit. Marcus byl rozhodnutý se brzy vrátit zpátky do Afriky, své povinnosti hraběte hodit za hlavu a s tím i starosti o rodinu. Kdyby Mary byla tou ženou, která by ho dokázala udržet v Cornwallu, kam patřil, mohla by se spousta jejích nedostatků přehlédnout.

Gwyneth vzala do ruky šálek čaje. Ano, budu muset vzít tuhle velmi neobvyklou situaci do vlastních rukou…

KAPITOLA
DEVATENÁCTÁ

Baybridge House

27. března 1855

…vyprávěla jsem o Tobě slečně Marshové, řekla jsem jí skoro všechno, drahý Marcusi. Byla hrozně zvědavá, i když se to snažila skrývat. Upřímně řečeno, kdybych ji tak dobře neznala, myslela bych si, že v Tobě našla zalíbení. Jako když se žena zamiluje do vojáka ve válce, hrdiny, kterého nikdy předtím neviděla, ale najednou ho obdivuje. Znám ji sice jen pár týdnů, ale připadá mi, jako bychom byly sestry. Baudwin je vůči ní podezíravý, i když vůbec nechápu proč. Georgeovi se taky líbí. A doufám, že i matce. Ale jistě si dovedeš představit, jak se jí matka snaží dát při každém kroku najevo, kde je její místo…

Mary byla k smrti vyděšená. No, možná že to nebylo správné přirovnání. Těžko mohla být vyděšená v působivé společnosti hraběte z Rennu, ale rozhodně ji naplňovaly obavy. Tak neklidná ještě nikdy nebyla.

Beze slov vstoupila po jeho boku do domku a Marcus za nimi zavřel dveře. Bylo zřejmé, že tu musel být před chvílí sám, protože lampa na stole už svítila. Tenhle muž má vždycky všechno naplánované a připravené dopředu, přemýšlela, ale v tuhle chvíli nebyla schopná říct, zda ji to spíše děsí, či těší.

Dnes odpoledne byl oblečený, jak u něj byla zvyklá – měl na sobě modré volné kalhoty a bílou lněnou košili, která se mu tiskla na širokou hruď, když kráčeli proti větru k domku skrytému za útesem. Bylo těžké od tohoto přitažlivého muže odtrhnout pohled. Napadlo ji, že se takto jednoduše oblékl proto, aby se mohl co nejrychleji svléknout. Při této představě se rozechvěla.

„Je ti chladno?“ zeptal se, když se zastavil přede dveřmi a ruce si založil na prsou.

Mary zvedla hlavu a rozhlédla se. „Ne.“

Usmál se, ale neřekl nic.

Uvědomila si, že její odpověď asi vyzněla příliš stroze. Aspoň ví, že mi není zima, pomyslela si. Vítr se proháněl po útesu a tiskl jí sukně k nohám, jinak byl ale docela příjemný teplý den, slunce jim svítilo nad hlavou a jeho paprsky se ostře odrážely od mořské hladiny a vytvářely na ní stříbřité obrazce.

Mary věděla, že vydat se sem nebyl dobrý nápad. Být sama s hrabětem v tomhle malém domku, skrytém před zraky ostatních lidí, pro ni znamenalo velké riziko. Riziko, jaké ještě nikdy nepodstoupila. Ale jeho slova, jež jí ráno u snídaně šeptal do ucha, ji natolik vzrušovala, že pozvání odmítnout nedovedla. Teď už couvnout nemohla. Co ji však znepokojovalo, byl fakt, že Marcus moc dobře věděl, že jeho návrhu odolat nedokáže. Zatracený chlap!

„Vidím, že máš z něčeho strach,“ řekl s takovou něhou, že se Mary rozbušilo srdce.

„Nebojím se,“ špitla, i když věděla, že jí příliš nevěří.

„Nikdo nemá ani tušení, že jsi tu se mnou, Mary,“ ujišťoval ji znovu.

Trochu se jí ulevilo. Zadívala se na stůl, ale myšlenkami byla někde jinde. „Někdo nás mohl vidět, když jsme společně odcházeli z domu.“

„To máš pravdu,“ řekl tiše a postavil se vedle ní. „Ale mohli jsme se vydat na procházku po útesech a jen tak si pohovořit.“

„Zaměstnavatel se zaměstnankyní?“ zeptala se suše.

Zasmál se. „Ne, muž a žena.“

Jakoby na obranu před ním zkřížila ruce na prsou. „To je možná ještě horší.“

Její slova ho nijak nepřekvapila, a tak ani nečekala, že na ně odpoví.

„Proč jsi ke mně včera v noci přišla, Mary?“ zeptal se tiše a vážně.

Mary nervózně přesunula váhu z jedné nohy na druhou a zadívala se mu přímo do očí. „Myslela jsem si, že tě spíš bude zajímat, proč jsem ráno odešla.“

Marcus se usmál. „To taky.“

Třela si paži dlaní a váhala.

Zvedl ruku a prstem jí přejel po tváři. Roztřásla se, ale zůstala stát na místě.

„Neodpověděla jsi mi.“

Mary se zdálo, jako by se chtěl rozesmát, z očí mu ale stále vyzařovalo i přání slyšet její odpověď.

„Lorde,“ začala, narovnala se a nevěděla, zda se na něj má zlobit, lhát mu, nebo jednoduše říct to, co od ní chtěl slyšet – že touží být v jeho náručí, což ostatně byla naprostá pravda.

Na delší chvíli se odmlčela a Marcus zakroutil hlavou. „Na tomhle jsme se nedohodli,“ zavrčel. „Tady jsme v naprostém soukromí, takže chci, abys mi říkala jménem.“

Mary se rozhodla, že k němu bude naprosto upřímná, zavřela oči, takže nemohla sledovat výraz v jeho obličeji, když tiše řekla: „Zoufale jsem chtěla cítit dotyky tvých rukou na svém těle, Marcusi.“

Ostře se nadechl a chraplavě odpověděl: „Přál jsem si to samé.“

Mary se zachvěla, když se jeho ruka znovu dotkla její tváře a po linii brady sjela na bělostné hrdlo. „Proto jsem taky tady,“ zašeptala. „Ty jsi totiž ten jediný důvod, nemůžu ti odolat…“

Jeho ruka se zastavila. Chvíli Mary neslyšela nic než jen kvílivý zvuk větru prohánějícího se kolem domku. Cítila horkost jeho prstů… A pak Marcus sklonil hlavu a políbil ji.

Mary mu vklouzla do náruče. Objal ji, pevně ji k sobě přitiskl, jako by jí chtěl ukázat všechnu svou touhu, něžnost… dokázat jí, jak moc se k sobě hodí.

Jeho rty byly nejprve něžné, jakoby stydlivé, ale s prohlubujícím se polibkem nabývaly na síle. Prozkoumávaly její ústa, vychutnávaly si jejich sladkou chuť. S každým nadechnutím se Mary jeho polibku podvolovala, s každým pohybem se k němu tiskla víc a víc. Hladil ji po zádech, cítil, jak se mu její ňadra mačkají na hrudi. Mary ho objala kolem krku a prsty mu zabořila do hebkých vlasů.

Něžně ji donutil rozevřít rty a prozkoumával její ústa, pohrával si s jazykem. Mary odsunula stranou veškeré obavy a poddávala se hře lásky. Špičkou jazyka jí přejel po rtu, pak se ponořil hlouběji, až se Mary vzrušeně roztřásla.

Lehounkými dotyky ji hladil po zádech, v jemných kruzích kolem páteře se pomalu posunoval níž, až jí dosáhl na zadeček, kde jeho ruka na chvíli spočinula. Mary se mu chvěla v náručí, rozkoš se jí rozlévala celým tělem. Toužila po něm, chtěla cítit jeho nahou hruď na své.

Najednou se odtáhl, drobnými polibky jí pokryl bradu a hrdlo. „Potřebuju tě, Mary. Málem z tebe šílím,“ doznal chraplavě a jeho dech ji pálil na tváři.

Zaklonila hlavu, aby mu nastavila hrdlo, které ihned pokryl polibky.

„Svlékni mě, Marcusi,“ vybídla ho vzrušeně.

Záměrně si dnes vzala jen lehké šaty v barvě hořké čokolády, které se zapínaly na čtyři velké knoflíky na zádech.

Pohrávala si s konečky jeho vlasů, zatímco hrabě pomalu rozpínal jeden knoflík po druhém, což u obou vyvolávalo ještě větší vzrušení. Jakmile je uvolnil, Mary si stáhla s jeho pomocí živůtek k pasu. Pod ním se objevil zelenomodrý saténový korzet, lemovaný černou krajkou, jíž prosvítaly růžové vrcholky ňader.

Marcusovi se z hrdla vydral tichý sten, když jí pomáhal stáhnout sukni šatů přes vrstvy spodniček, které Mary rychlým pohybem proměnila v nadýchanou hromadu kolem svých kotníků.

„Musím se pak podívat, až si je budeš oblékat,“ škádlil ji hlubokým a chraplavým hlasem. „Chci vědět, jak se ti to tak rychle podařilo.“

Usmála se a zadívala se mu do očí. „Vzala jsem si takovou spodničku, která se zapíná na háček. Nechtěla jsem, aby ti to dlouho trvalo.“

Marcus se zasmál a prsty prozkoumával krajku korzetu, která schovávala její nádherná, plná ňadra.

„Nechtěla jsem, aby ti to dlouho trvalo,“ zopakovala a dech se jí zrychlil, když mu znovu vklouzla do náruče.

Marcusovi se na tváři objevil vážný výraz. „Kdyby bylo po mém, přál bych si, aby sis to oblékala vždy, když budeme spolu sami.“

Mary si povzdechla a přejela mu palcem po rtech.

Políbil ji a zašeptal: „Tvoje krása mi vyráží dech, Mary. Od první chvíle, kdy jsem tě spatřil.“

Mary spokojeně zavrněla, nejen pod dotykem jeho zkušených prstů, ale i díky upřímnosti, kterou viděla v jeho očích, něžnosti, s níž k ní hovořil. Ze všeho nejvíc na něm ale obdivovala, že se k ní tak chová, i když věděl, že nebyl jejím prvním mužem. Přesto ji považoval za krásnou a toužil po ní.

„Marcusi,“ zašeptala, přejela mu prstem po bradě a zahleděla se mu do očí. „Miluj se se mnou.“

Marcus se nadechl skrz pevně stisknuté zuby. Mary zavřela oči a vychutnávala si jeho doteky, nastavovala mu své tělo, aby mu dokázala, jak moc po něm v tuto chvíli touží. Líbal ji na hrdlo, pak se pomalu vrátil ke rtům, jako by byla jeho vlastnictvím. A Mary se mu zcela oddávala.

Tiskl se k ní, palci pomalu a smyslně dráždil vrcholky ňader. Mary se prohnula v zádech, objala ho kolem pasu a přitiskla ho k sobě, aby cítila jeho vzrušení, které se vzpínalo proti jejím bokům. Marcuse nesmírně potěšilo, když zjistil, jak je sama vzrušená a připravená pro něj.

Během pár okamžiků se mu podařilo zapálit v ní touhu, které nemohla odolat. Srdce jí bušilo, dech měla přerývaný. V podbřišku cítila vzrušené chvění a vlhkost a nemohla se dočkat, až ho ve svém těle přivítá.

Vycítil její hlad po sobě a začal rychle rozepínat háčky na korzetu. Mary mu chtěla pomoci, jako by se nemohla dočkat, až uvolní ňadra z toho sevření. Marcus však přitiskl rty na její a vášnivě ji políbil.

„Otoč se,“ řekl napjatě.

Mary udělala, co jí nařídil. Začal pomalu rozepínat jeden háček za druhým a Mary se zdálo, jako by každá vteřina trvala nejméně hodinu. Jakmile ucítila závan chladného vzduchu na zádech, přitiskla si korzet k ňadrům.

„Marcusi, to světlo,“ zašeptala.

Vstrčil ruce pod korzet, objal ji kolem pasu a přitiskl ji k sobě. Cítila v týlu jeho horký dech, jeho rozpálené rty.

„Chci, aby svítilo. Tentokrát tě chci vidět. Chci vidět tvé krásné tělo, tvůj výraz v očích.“

Mary si povzdychla, ale rychle na světlo zapomněla, když se jeho dlaně dotkly žeber, bříška a probojovávaly si cestu k jejím bokům.

Znovu se zachvěla vzrušením. „Marcusi…“

Nevěděla, zda ji vůbec slyšel, stěží popadala dech a srdce běželo jako o závod.

„Chci tě vidět nahou,“ zašeptal jí do ouška.

Vzdala se. Přitiskla se k němu a uvolnila ruce, jimiž si přidržovala korzet, a nechala tu saténovou nádheru, která stále bránila jeho pohledu na ni, spadnout na zem. Jeho ruce okamžitě putovaly nahoru, dokud se nedotkly růžových vrcholků ňader.

Mary vzdychla a hlavu si opřela o jeho rameno.

„Řekni mi, co se ti líbí,“ zamumlal s rty u jejího ouška a políbil ji.

„Líbí se mi všechno, co děláš,“ zašeptala.

Přejel jí špičkou jazyka po hrdle a Mary se roztřásla rozkoší.

Stále ještě na sobě měla punčochy, ale její nahý zadeček se otíral o jeho vzrušené mužství. Neviděla mu do tváře, ale slyšela každé ostré nadechnutí, když se jí dotkl. Cítila něžnost v rukou, jež ji laskaly. Mary se oddala svým pocitům.

Marcus ji otočil, takže teď se jí díval do tváře, tiskl hruď na její vzrušená ňadra a líbal ji tak náruživě, až nemohla popadnout dech.

Vlasy měla svázané do volného uzlu, ale Marcus rychle vyhledal sponky a stuhu, uvolnil je a nechal jí je klesnout volně přes ramena. Láskyplně si pohrával s jednotlivými prameny, laskal se s nimi, jako by to bylo tekuté zlato. Kdesi v hloubi duše Mary zauvažovala, kde nabral takové zkušenosti, ale jakmile se jeho dlaně znovu dotkly ňader, na všechno kolem zapomněla.

Slyšela, jak šeptá její jméno, palci zkušenými pohyby přejížděl po vzrušených bradavkách, až Mary vzdychala a lapala po dechu. Nohy ji téměř neunesly, podlamovala se jí kolena, plně se proto odevzdala do jeho náruče.

Marcus ji pomalými krůčky tlačil k posteli. Jakmile ucítila, že se nohama dotkla jejího kraje, klesla dolů. Marcus ji následoval, s rukou stále laskající ňadro. S každým polibkem, s každým dotykem jeho prstů na její nahé a rozpálené pokožce se jí zrychloval dech, srdce bušilo hlasitěji a rychleji. Z Marcusových spokojených vzdechů poznala, že on na tom není jinak.

Zkušeným pohybem si rychle rozepnul knoflíky na košili a odhodil ji na zem. Odhalil tak jejímu pohledu širokou, dohněda opálenou hruď. Nemohla odolat touze dotknout se jí prsty.

Povzdechla si a ruce mu položila na ramena. Pomalými krouživými pohyby sjížděla po hebké, horké pokožce a mazlila se s jemnými chloupky. Marcusovi se vydral ze rtů sten – spokojený, plný vášně a nedočkavosti.

Jejich záměr nikam nespěchat se najednou vytratil a svět kolem nich zmizel. Mary se posunula boky k němu, aby cítila jeho vzrušené tělo, to se ale najednou odtáhlo.

„Marcusi –“

„Nemůžeš se mě takhle dotýkat, Mary,“ řekl bez dechu. „Brzy bych se přestal ovládat. Nevydržel bych to.“

Jeho slova ji potěšila. Stále se dotýkala jeho hrudi a nabízela mu rty k polibku. Ale Marcus místo toho sklonil hlavu a vzal si do úst sladký vrcholek ňadra. Při tom doteku se Mary prohnula v zádech. Ve vteřině se Marcusovi podařilo rozepnout si kalhoty a rychle je stáhnout dolů, zatímco si jazykem pohrával s růžovou bradavkou.

Mary mu zajela prsty do vlasů, užívala si jeho doteků, jeho jazyka, který jí zkušeně laskal tělo. Chvěla se pod ním, přála si, aby se jí dotýkal ještě víc, na mnohem intimnějších místech, potřebovala ho cítit ve svém těle tak jako minulou noc.

Rukou sjel níž a dotkl se místa, jež ji pálilo touhou. Tiše vykřikla překvapením. Její touha po něm, vášnivá reakce na jeho doteky dosáhla hranice, která už se téměř nedala snést.

„Bože, Mary,“ zamumlal s obličejem zabořeným mezi jejími plnými ňadry a prsty jemně prozkoumával její štěrbinku.

„Je to –“ polkla, neschopná dokončit větu, přestala myslet a soustředila se na pocity, vyvolávané jeho prsty. Konečně našly bod, centrum její rozkoše a začaly ho nenasytně laskat. „Prosím…“ zašeptala bez dechu.

„Jsi tak vlhká,“ zamumlal chraplavě. „Vůbec si nedovedeš představit, co to se mnou dělá.“

Zaplavily ji pocity, jež nedokázala ani popsat. Vzal znovu její ňadro do úst a lehce ho sál v rytmu, odpovídajícím pohybu jeho prstů. Mary odolávala touze vykřiknout naprostou rozkoší, vzdouvající se uvnitř jejího těla. Věděla, že Marcus to vycítil, a ona chtěla tyto pocity prožívat společně s ním.

Zvedla boky a žadonila po těsnějším kontaktu. Marcus jí vyšel vstříc a nepřestával ji laskat. Cítila, jak se jí dotýká špičkou vzrušeného údu – tak tvrdého a horkého –, měla pocit, jako by se vznášela k oblakům, jako by ji Marcus vynášel do nebeských výšin.

„Marcusi…“ prosila ho. „Prosím… prosím…“

„Poddej se tomu, Mary…,“ zašeptal, „chci vidět záři a vášeň ve tvých očích.“

Jindy by ji jeho slova zahanbila, ale ne teď. S Marcusem jí připadalo, že jsou naprosto správná, nechtěla už dál bránit rozkoši, která ji pohlcovala. Chtěla se cele poddat jeho sladkému mučení.

„Prosím –“

Marcus ji vynesl ještě výš, soustředil se na každičký citlivý bod jejího těla, neustával v pohybu prstů a rtů. Mary vzdychala, lapala po dechu a tiskla mu hlavu v dlaních.

Cítil, že se blíží její vyvrcholení, pokračoval dál v jejím laskání, ale pak zvedl hlavu a zadíval se jí do očí.

„Mary…“

Dívala se na něj rozzářenýma očima a pak se to stalo.

Cítila, jak jí v žilách vře krev, horká tekutina se rozlévá celým tělem, konečky nervů ji brněly, jako by jí projel blesk. Tělo se třáslo a boky se vzpínaly proti Marcusovým prstům. Volala jeho jméno a před očima se jí míhaly barevné obrazce jako nějaký zářivý ohňostroj.

Než si stačila oddechnout, než si stihla uvědomit, do jakých výšin se dostala, Marcus se posunul na ni a jemným pohybem jí roztáhl nohy.

Ze rtů se mu vydral sten, když do jejího těla lehce vklouzl. Mary ztuhla a Marcus počkal, až se mu štěrbinka přizpůsobí. Tělo mu hořelo touhou. Začala ho líbat, tiskla ho k sobě a boky pohybovala v jeho rytmu. Během chvilky se i on pohyboval na hraně naprosté extáze. Mary zprudka oddechovala a objala ho nohama. Ještě se na chvíli zastavil, rukama jí zajel do vlasů a tělo se mu zachvělo v neskutečné extázi. Líbal ji s takovou náruživostí, že Mary nebyla schopná se ani nadechnout.

„Chci si tuhle vzpomínku uchovat navždy,“ zašeptala mu do ucha a pevně ho objala kolem krku.

S tváří zabořenou do jejího krku, zamumlal cosi, co neslyšela, čemu nerozuměla, a pak se v ní opět začal pomalu pohybovat. Tentokrát si dával načas a užíval si pocity, které v něm Mary vyvolávala, a snažil se jí dávat co nejvíc ze sebe samého.

Nikdy na tyhle chvíle nezapomenu, miláčku…

Tělo se mu napjalo, dech zrychlil…

„Mary…“

A pak se mu ze rtů vydral výkřik a naposledy do ní pronikl, prudce a hluboko. Rychle vyklouzl ven a uvolnil napětí, sužující jeho tělo. Mary si přitáhla jeho hlavu k sobě, vdechovala jeho vůni a vnímala horkost, rozlévající se jí po stehnech. Marcusovo tělo se stále třáslo napětím, těžce dýchal, pak se ale konečně vrátil zpátky ze světa, který sdílel jen s Mary.

Usmívala se na něj, okolní svět jako by pro ně přestal existovat a byli jen oni dva a tahle malá tmavá místnost v domku na útesech.

KAPITOLA
DVACÁTÁ

Baybridge House

8. března 1855

…slečna Marshová se mi konečně malinko svěřila a poodhalila své tajemství. Po chvíli přemlouvání mi řekla, že cítí ohromnou vinu za něco, co kdysi udělala své sestře a švagrovi. Nevyprávěla mi sice žádné detaily, ale mám v úmyslu to z ní brzy vytáhnout. Nedovedu si představit, že by udělala něco špatného, ale prosila mě, abych to za žádných okolností neříkala matce. Samozřejmě, že bych to nikdy neudělala. Matka by ji okamžitě vyhodila, bez ohledu na to, o co by šlo. Jakmile by vycítila nějaký skandál na obzoru, nebrala by si žádné servítky…

Mary měla stále zavřené oči a vnímala chladivý dotek saténové pokrývky na nahém těle. Marcus ležel vedle ní, dech se mu pomalu zklidňoval a zdálo se, jako by si na chvíli zdříml.

Mary se musela usmát. Bylo to už dávno, kdy byla tak spokojená, kdy ji obklopoval takový klid a mír. Kdyby tak mohla navždy zůstat tady, v Cornwallu, v jeho náruči.

Při té myšlence zamrkala a zadívala se na strop, kde tančily stíny, jež sem vrhaly sluneční paprsky malým oknem. Zatřásla se při pomyšlení, že už za chvíli bude muset čelit světu za těmito čtyřmi zdmi.

Život na Baybridge House byl pro ni v tuto chvíli tak vzdálený, a přitom tak blízký a nejistý. Věděla, že tu už nebude moci dlouho zůstat. Otec ji potřeboval, Mimi ji určitě bude chtít vidět, obejmout ji a říct jí, jak úžasné má v posledních měsících manželství.

Možná, uvažovala Mary a povzdechla si, jsem zůstávala tak dlouho pryč nejen proto, že jsem potřebovala, aby mi rodina odpustila bolest, kterou jsem jí způsobila, ale proto, že jsem potřebovala odpustit sama sobě. O to se snažila celou dobu, kdy žila zde v St. Austellu. Mnohem těžší ale pro ni bylo poznání, že pokud tu ještě nějakou chvíli zůstane, do hraběte z Rennu se zamiluje. Udělala by tím druhou velkou chybu v životě. A ve třiceti letech si na chyby, při nichž se ztrácí srdce, připadala stará.

Zachvěla se a bezděčně přejela špičkami prstů po Marcusově těle, jako by pro ni možnost dotýkat se ho byla tou nejpřirozenější věcí. Užívala si ten pocit, chtěla si ho uchovat ve vzpomínkách.

Přitiskl se k ní, s rukou na jejím ňadru, jako by si i on užíval tepla jejího těla.

„Není ti zima?“ zeptal se ospalým hlasem, z něhož zaznívalo naprosté uspokojení.

Mary se usmála. „Jen trošku.“

Marcus se otočil, přitáhl si její tělo k sobě a přehodil přes ně přikrývku. Mary opět zavřela oči a vychutnávala si jeho objetí. Nevěděla, na co Marcus myslí, a nechtěla se na něj podívat, protože cítila, že si ji zkoumavě prohlíží. Chvíli bylo v místnosti ticho. Marcus zvedl ruku a pohrával si s pramínkem vlasů na jejím spánku.

„Můžu se tě na něco zeptat, Mary?“ ozval se hlubokým hlasem.

Mary si uvelebila v jeho náruči. „Hmm…“

„Komu jsi dala své panenství?“

Mary zamrkala, ale neodpověděla hned. Když dál nic neříkal a čekal na její odpověď, zašeptala: „Záleží na tom?“

Dlouhou chvíli bylo ticho. Marcus se díval do jejích očí s takovou touhou dozvědět se o ní všechno, dopodrobna ji poznat. Chtělo se jí plakat.

„Netrvám na odpovědi,“ řekl nakonec velmi tiše. „Jen kdybys mi to chtěla sama prozradit.“

Oči se jí zaplnily slzami. Když si toho Marcus všiml, znepokojeně se zamračil.

„Jsi hodný člověk, Marcusi,“ zamumlala.

S takovou odpovědí se nesmířil. „Nechceš mi to říct proto, že mi nedůvěřuješ? Nebo jsi prožila nějaký vztah, na který nerada vzpomínáš a nechceš o něm se mnou mluvit?“

Mary se snažila na rtech vykouzlit úsměv a Marcus jí setřel osamělou slzu z tváře. „Věřím ti. Víc, než si myslíš. Já jen… nemohu o tom teď mluvit.“ Po chvíli ticha ještě dodala: „Je to pro tebe důležité?“

„Ano, je. Chci o tobě a tvé minulosti vědět všechno.“

Mary polkla, tělo se jí napjalo a vnitřnosti rozklepaly. Než se stihla sama rozmyslet, zda promluvit, či ne, zeptala se: „Byl jsi někdy zamilovaný?“

Při té otázce Marcus trhl hlavou, zamračil se, až jeho jizva nad okem zbělela.

„Cože?“

„Ptám se, jestli jsi někdy miloval nějakou ženu, Marcusi.“

Po chvíli se na ni váhavě podíval a zeptal: „Mluvila jsi o tom s Christine?“

Skryla úsměv. „Zmínila se mi o lady Stanleyové z Bodminu.“

„Ach, ano… lady Elizabeth Stanleyová. Dobře si na ni pamatuju.“

Mary vyčkávala, a když nic neříkal, přejela mu palcem po linii brady. „Opravdu?“ Najednou k němu pocítila naprostou důvěru, a tak se zeptala: „Dala ti ona své panenství, Marcusi?“

Zasmál se a otřel se špičkou nosu o její. „O tom přece džentlmeni nikdy nemluví, drahá Mary.“

„Ale mně bys to mohl říct. Sdělujeme si přece teď svá tajemství, ne?“

Trochu se odtáhl. „Opravdu?“

Mary se na něj nevinně podívala. „A ne snad?“

„Hmm…, ještě jsi mi své tajemství neprozradila.“

Nic neříkala, jen ho pozorovala a to, co viděla v jeho očích, nedokázala popsat. Znovu položila svou otázku. „Tak mi to prozraď, Marcusi. Byl jsi někdy zamilovaný?“

Zhluboka se nadechl, naklonil hlavu na stranu a políbil ji do dlaně. „Nikdy jsem nebyl do lady Stanleyové zamilovaný.“

„A proč?“ zeptala se, ačkoliv v hloubi duše cítila hlavně uspokojení.

Přesunul rty na zápěstí a pokryl je malými polibky, lehkými jako peříčko. „Byla příliš zahleděna sama do sebe.“

Mary se uchichtla. „Evidentně typ nevhodný pro tebe, Marcusi.“

„Jasně.“

„Takže ona byla tvou první?“

Jemně jí zuby stiskl kůži na předloktí. „Ty jsi ale vytrvalá.“

„Ano, to opravdu jsem,“ souhlasila. Naklonila hlavu na stranu a špičkou jazyka mu přejela po ušním lalůčku. Pak zašeptala: „Řekni mi to.“

Marcus tiše zaúpěl a konečně odpověděl: „Nikdy jsem se s ní nevyspal. Netoužil jsem po tom.“

„Netoužil jsi po tom?“

„Nechtěl jsem být jejím prvním milencem a nikdy jsem si ji nechtěl vzít,“ zamumlal a přitiskl rty na její v dlouhém, vášnivém polibku, který jí zrychlil tep a rozpálil tělo. Cítila potřebu se ho dotýkat, milovat se s ním.

„Měl jsem jen několik – málo – žen,“ pronesl nakonec chraplavě. „S žádnou jsem nebyl dlouho.“

Usmála se, přitiskla se k němu a nastavila mu hrdlo k dalším polibkům.

„Ale žádná z nich nebyla tak krásná jako ty, a když jsme se rozešli, ani jedna z nich mi nezlomila srdce. Na rozdíl od tebe.“

Těšilo ji, že u něj má takové výsadní postavení, že jí tolik důvěřuje. Nepřerušovala ho, chtěla se o něm dozvědět co nejvíc.

Pomalu se přesunoval níž a líbal ji na klíční kost. „A protože jsem vždycky věděl, že jednou z Cornwallu odjedu, nechtěl jsem se zamilovat.“

Mary vzala jeho hlavu do dlaní a probírala se mu hustými vlasy. „Marcusi –“

Nadzvedl se jen natolik, aby se jí mohl podívat do očí. „Rozdíl je v tom, drahá Mary, že když mě opustíš ty, ať už k tomu budeš mít jakýkoliv důvod, vždycky na tebe budu myslet, budu si představovat tvůj úsměv, to, jak mě dokážeš okouzlit. Stále budu mít na paměti přitažlivost, kterou umíš tak dobře skrývat, a budu se těšit, že tě znovu budu mít vedle sebe, i kdyby to mělo být jen na kratičký okamžik.“ Otřásl se, sevřel pevně rty a opřel se čelem o její, oči měl zavřené. „Když budu s tebou, ať už budeš kdekoliv, budu vždy spokojený. Tenhle druh uspokojení jsem nikdy s žádnou jinou ženou nepoznal.“ Přitiskl rty na její a zašeptal: „Teď, když jsem poznal, jaké to s tebou je, myslím, že už bez tebe nedokážu žít.“

Mary se k němu přitiskla, věděla, že je k sobě cosi táhne, ale byla si jistá, že tenké nitky, které je spojují, nejsou prostě tak pevné, aby vydržely na celý život. Marcus to pravděpodobně věděl také. Bylo příliš mnoho v sázce. Věděla, že se musí vrátit do Londýna a vyřešit nejprve svou minulost tam. Když nic jiného, alespoň v tomhle k němu musí být čestná.

„Marcusi…“

„Neříkej mi, Mary, že mě chceš opustit,“ nařídil jí, aniž by ji nechal větu doříct. Jako by tok jejích myšlenek vycítil.

Zadívala se na strop místnosti a doufala, že neudělá hloupost, které by do konce života litovala. „Ty víš, že se musím vrátit do Londýna.“

„Proč?“ Na chvíli zaváhal, jako by o jejích slovech přemýšlel. Pak chraplavým šepotem dodal: „Můžeš začít znova kdekoliv, můžeš začít objevovat jiný svět. Pojeď se mnou do Egypta.“

Na chvíli si myslela, že si z ní dělá legraci, a to ji zraňovalo víc, než si byla ochotná připustit. Když dlouho neodpovídala, zvedl hlavu a podíval se na ni.

Upřímnost v jeho očích jí prozradila vše. Opravdu chtěl, abych s ním odjela! Myslel to naprosto vážně.

Bože, drahý Marcusi, jak ráda bych to udělala!

Hořce se zasmála, přimhouřila oči, aby potlačila slzy, které hrozily, že jí skanou po tvářích. „To není tak jednoduché.“

„Život nikdy není jednoduchý,“ potvrdil tiše.

Jak ráda by přikývla! Pak si ale vzpomněla na důvod, proč vlastně do Cornwallu přijela. „Ten můj je zrovna teď ale hodně komplikovaný, Marcusi.“

Věděla, že si ji zamyšleně prohlíží a hlavou se mu honí její slova.

Nakonec zamumlal: „Co tě vlastně donutilo, abys opustila domov a Londýn? Proč jsi odjela pracovat do Baybridge House?“

Mary nejprve uvažovala, že mu na tuto otázku vůbec neodpoví. Nemůže mu přece jen tak prozradit nejhlubší a nejtemnější tajemství. Pak si ale řekla, že on jí důvěřuje, že je mezi nimi jakési pouto, které je k sobě přitahuje. Že se jí neptá jen tak ze zvědavosti, ale že jí chce skutečně pomoct, že ji chce pochopit.

Pomalu otevřela oči, svaly měla napjaté, bála se, co svými slovy může způsobit. Když se však podívala do jeho jasných očí, cítila se naprosto klidná, věděla, že mu může věřit.

„Proč to chceš vědět?“ zeptala se smutně a položila mu ruku na hruď. Ucítila, jak mu tluče srdce.

Všimla si, že se malinko zamračil, a pak řekl: „Christine se mi v dopisech zmínila, že si myslí, že jsi odešla z Londýna kvůli… něčemu velmi znepokojivému, co tě pronásledovalo. Ale dál to nerozváděla. Myslím, že odpověď ani neznala.“ Odmlčel se a pak ještě dodal: „Myslel jsem, že by ses mi s tím mohla sama svěřit.“

„Udělala jsem několik velkých chyb, Marcusi. Takových, na které rozhodně nejsem hrdá.“

Zkoumavě si ji prohlížel a pak se ušklíbl. „Nejsi jediná.“

Mary vykouzlila na rtech pokřivený úsměv. „No dobře, připouštím, že asi nejsem první, kdo udělal nějakou chybu.“

Marcus přikývl. „To rozhodně ne.“

Jeho klid ji udivoval. Přitiskla se k němu pod pokrývkami blíž a vstřebávala energii jeho těla.

„Asi před sedmi lety,“ začala váhavě a dívala se na jeho bicepsy, protože nebyla schopná mu pohlédnout do obličeje, „se mi podařilo zničit společenské i vědecké postavení jednoho člověka. A to z osobních důvodů.“

Tváře jí zčervenaly rozpaky, celá situace jí byla velmi nepříjemná. Bála se, že její přiznání zchladí jeho city vůči ní, možná dokonce se ji bude snažit odstrčit, ale musela k němu být upřímná, a když už to téma nakousla, musela mu říct všechno. Připadalo jí to vůči Marcusovi čestné.

Neříkal nic a vyčkával na pokračování. To byla jedna z věcí, které na tomhle muži tolik obdivovala. Měl nekonečnou trpělivost.

„Myslela jsem, že dělám správnou věc,“ pronesla na svoji obranu. „Chtěla jsem pomoct otci, chtěla jsem zachránit jeho kariéru a udělala jsem, co jsem si myslela, že je nejlepší. Otec je sochař. Ale jeho artritida se tak zhoršila, že jsem byla přesvědčená, že ztratí živobytí. Myslela jsem si, že když by nemohl tesat sochy –“

„Cos provedla, Mary?“ zašeptal, posadil se v posteli a opřel se o loket.

Zhluboka se nadechla a zadívala se přes něj na strop místnosti, jako by se v myšlenkách vrátila do doby, na kterou tak nerada vzpomínala.

Snažila se myšlenky zformulovat do slov, přemýšlela, jak začít. „Jednou v noci v jednapadesátém jsem profesoru Nathanu Priceovi ukradla a schovala velmi vzácnou a cennou fosilii. A tím jsem zničila nejen jeho nadějnou dráhu začínajícího vědce, ale zabránila jsem i tomu, aby se za něj provdala má mladší sestra. Na dlouhé tři roky se museli od sebe odloučit, a to všechno kvůli mně.“

Dovolila si koutkem oka mrknout na Marcuse. V jeho výrazu zahlédla pouze překvapení. K jejímu údivu se od ní neodtáhl, nezačal se smát, neodsuzoval ji. Ale Mary věděla, že to nejhorší vysvětlení ji ještě čeká. Poprvé od té chvíle cítila potřebu se někomu svěřit.

Znovu se zadívala na strop a pokračovala: „Můj čin zničil jeho renomé a způsobil, že se Mimi měla provdat za muže, kterého nemilovala. To ji málem zlomilo, Nathana se ale nechtěla vzdát.“

Mary pocítila beznaděj a úzkost, stejně jako už tolikrát předtím. Ale přinutila se pokračovat dál, její mysl se vrátila do doby, kdy nevnímala nic jiného než vlastní vinu a to, že ublížila několika lidem. „Když jsem přemýšlela o tom, co jsem to vlastně udělala, zhrozila jsem se. Ty černé myšlenky mě pronásledovaly ve dne v noci hodně dlouho, Marcusi. Nikdy jsem nechtěla Nathanovi ublížit, je to dobrý člověk, chytrý a čestný muž. Tak tvrdě pracoval, aby si vybudoval kariéru –“

Slzy se jí nahrnuly do očí, polkla a snažila se je potlačit. Cítila se hrozně, ale pokračovala dál. Zavřela oči a ztišila hlas. „A navíc, můj čin stál několik lidí ztrátu nadějí a plánů, konec profesní kariéry a pád na společenském žebříčku. Několik posledních měsíců pracoval Nathan na tom, aby napravil, co jsem mu pokazila. A s pomocí mé sestry se mu to podařilo. S Mimi se loni v létě vzali a vím, že jsou spolu šťastní. Ale Nathan se stále ještě zlobí, vycítila jsem jeho nepřátelství vůči sobě.“ Mary se zhluboka nadechla a zakroutila hlavou. „Pomohla jsem jim, aby se spolu znovu dali dohromady. Ale nemůžu se jim podívat do očí.“ Zaváhala, a pak sotva slyšitelně vydechla: „Nenávidím sebe samu za to, co jsem udělala, Marcusi. A ty jsi jediný, komu jsem se k tomu přiznala.“

Zdálo se, že se Mary každou chvíli rozpláče. Marcus si přál, aby ji nikdy nenutil na minulost vzpomínat. Pobyt v Cornwallu jí nedovoloval myslet na to, co udělala. Měla tu spoustu práce a i nenadálá Christinina smrt ji odváděla od vzpomínek. Až jeho naléhání, aby mu o svém tajemství vyprávěla, ji donutilo vrátit se do doby, kdy byla nešťastná. Přála si, aby mohla Nathana přesvědčit o tom, že ji její čin mrzí, že toho lituje a že by nejraději všechno vzala zpět. Její největší noční můrou byl fakt, že právě tohle se jí nikdy nepodaří.

Slyšela šustění pokrývek a na chvíli si myslela, že ji Marcus opouští. Neopouštěl. Právě naopak, přitiskl se k jejímu nahému tělu, objal ji a konejšil ji v náručí.

Prstem jí jemně přejel po řasách a setřel slzy, stékající po tvářích. Zamrkala, překvapená jeho něhou, a zadívala se mu do očí.

Trochu se mračil a soustředěně si ji prohlížel. „Sem do Cornwallu jsi utekla, že?“

Chlad hlasu ji zarazil: „Ne, přijela jsem sem –“

„Utekla jsi,“ zopakoval.

Nevěděla, zda se má na něj zlobit, že tak tvrdošíjně trvá na tom, že sem utekla. Nakonec odpověděla: „Sestra je nakonec šťastně vdaná, Marcusi. Svým způsobem jsem…“

„…závistivá.“

„Proboha ne!“ vykřikla. „Byla jsem sobecká.“

Chvíli bylo ticho, jen Marcusovy oči se zapichovaly do jejích. Pak kývl hlavou. „Ano, byla jsi. Tehdy. Nevěřím, že jsi taková dnes. Řekl bych, že jsi spíš raněná.“

Málem se znovu rozplakala. Její vysvětlení vůbec nepochopil! Ale co vlastně čekala, že jí na to řekne? Marcus by určitě nikdy nic tak hrozného neudělal. Věděla to s jistotou, protože za tu krátkou dobu ho znala docela dobře.

Zajel jí prsty do vlasů, které se jako vodopád rozprostíraly na polštáři. „Říkala jsi, že se na tebe stále zlobí, ale odpustili ti?“

Mary se zavrtěla a snažila se od něj odtáhnout, ale chytil ji pevně za rameno a přitáhl ji zpátky.

„Odpustila ti tvoje sestra i její manžel?“ zeptal se znovu klidně.

V tuhle chvíli jeho otevřenost nenáviděla. „Myslím, že Mimi ano. Má mě ráda a chápe, proč jsem to udělala. Ale Nathan… to nevím.“

Spokojeně přikývl, jako by tuhle odpověď očekával. „A právě to musíš zjistit. Tím, že zůstáváš tady v Baybridge House, tu nejistotu prodlužuješ.“

„Nenávidím tě, Marcusi.“

„Ano, to je na tobě docela dobře vidět,“ zamumlal suše.

Mary znepokojeně položila hlavu na polštář. Marcus ji však nepřestal pozorovat.

„Jsem si jistý, že si uvědomuješ,“ pokračoval klidně, „že dokud se nesetkáš se sestrou a jejím manželem a nepromluvíš si s nimi o tom, cos mi tu teď vyprávěla, nikdy se výčitek nezbavíš. Nejenže budeš celý život litovat toho, cos udělala, ale budeš si to přehrávat v myšlenkách stále dokola. To, že tu zůstaneš, celou záležitost jen zhorší.“ Něžně ji políbil na obočí a vzal její hlavu do dlaní. „Dokud nebudeš vědět s jistotou, že ti oba dva odpustili, jak můžeš odpustit sama sobě a jít dál?“

Měl pravdu. „Tohle všechno vím taky, Marcusi.“

„Já vím, proto ti to taky říkám.“

Chvíli si ho prohlížela a nechápala, proč jí opakuje to, co ona sama ví. Pak si ale uvědomila, že tím, že to všechno bylo vyřčeno nahlas, stalo se to skutečné. Konfrontace s Mimi a Nathanem byla něco, co udělat musí. Musí se vydat zpátky do Londýna. Tím, že si to bude znovu a znovu připomínat, tím nic nevyřeší. Marcus jen její myšlenky správně formuloval do slov.

„Já vím, musím se co nejdřív vrátit do Londýna,“ zašeptala. Vnímala nejen teplo jeho těla, ale i sílu, která z něj vyzařovala. Hrabě z Rennu byl ten nejcitlivější a nejsoucitnější člověk, jakého poznala.

„Záleží na tom tvoje budoucnost,“ řekl tiše a přejel jí bříškem palce po bradě. „Neboj se tomu postavit čelem.“

Neboj se tomu postavit čelem… tak jako se on nebál postavit se svému osudu a jít za sny. Dokonce i přes zvyklosti společnosti, do níž patřil. Dovedl se postavit rodině, titulu, který zdědil, ale o nějž nestál. Mary najednou pocítila, že chce být jeho součástí, chce s ním sdílet myšlenky, jeho tělo i jeho duši. Nikdy ještě nepotřebovala mít po svém boku muže jako právě teď.

K jeho překvapení se Mary otočila a políbila ho, jemně, sladce… dovolila svým rtům setrvat na jeho o něco déle, prsty si pohrávala s pramínky vlasů, tiskla se k němu tak, že ji chloupky na jeho hrudi šimraly. Cítila, jak v něm narůstá touha, jak zrychleně dýchá a jeho znovu vzrušený úd se jí tiskne do klína.

Po chvilce se Marcus odtáhl, pomalu, aby jí dal čas uvědomit si, že teď ještě není připravený na další milostné hrátky. Mary zůstala ležet s očima zavřenýma.

„Mary…“ zašeptal a špičkou nosu jí přejel po tváři. „Potřebuju o tobě vědět úplně všechno. Řekni mi to.“

Mysl měla zastřenou touhou, takže nechápala, co po ní chce. A pak, když jí to došlo, se jí téměř zastavilo srdce.

Otevřela oči a zadívala se do jeho, které byly jen kousek od ní. Viděla mu až do hloubi duše, cítila jeho naléhavou potřebu odhalit její tajemství. Přepadl ji strach, protože na ní požadoval vysvětlení, jež, jak věřila, nebude muset nikdy prozradit. Řekni mi, kdy jsi ztratila panenství. Vyprávěj mi, co se vlastně stalo.

Něžně se dotkla jeho tváře a potlačovala slzy, hromadící se jí za víčky. Musel si jich všimnout v koutcích jejích očí, lesknout se na řasách, ale neřekl ani neudělal nic.

„Tady není nic k vyprávění,“ zašeptala. „Nic, co by stálo za řeč.“

V obličeji se mu objevilo zklamání. Cítila, jak se mu napjalo tělo a dlouze a pomalu vydechl. Nikdy se nedozví, jak moc ji bolí, že k němu v tuhle chvíli nemůže být upřímná. Nemůže se mu přiznat, protože by ho ranila a sebe ztrapnila. Stejně se rozejdou. Ona se musí vrátit do Londýna a Marcus ke svým vykopávkám v Egyptě. Nechtěla, aby si toto odpoledne připomínal jako její zpověď všeho špatného, co kdy udělala. Vzala jeho tváře do dlaní, zadívala se do hloubky jeho očí. „Všechno dobré, co jsem ve svém životě udělala, Marcusi, vyvrcholilo tady v tomhle domku, v tvém náručí. Na to vždycky pamatuj.“

Potřásl hlavou, jako by o jejích slovech přemýšlel, jako by nevěděl, zda s ní má souhlasit, nebo se přít. Stiskl rty do tenké linky – byl to důsledek hněvu, nebo znechucení? Mary nevěděla. Pak udělal něco, co nečekala: políbil ji. Něžně, sladce… Ale tím ji utvrdil v tom, že se na ni za její vyhýbavost zlobí.

Přitiskl své tělo k jejímu, dával jí najevo svou touhu, svou zlost, že mu odmítá prozradit o sobě všechno. Mary cítila, jak sama začíná být vzrušená, jak moc touží po tom, cítit ho opět ve svém těle.

Najednou, se rty přitisknutými na její, ji oběma rukama popadl v pase a otočil ji tak, že se ocitla nahoře na něm. Obkročmo si na něj sedla, jeho vztyčené mužství ji tlačilo do bříška a dlouhé vlasy jí splývaly přes jeho ramena. Když zvedla hlavu, jeho ruce vyhledaly vzrušené vrcholky ňader a laskaly se s nimi.

To bylo všechno, co potřebovala, co chtěla. Toužila po obyčejné lásce, žádné rozdíly společenského postavení, žádná muka, žádná zlomená srdce.

„Marcusi…,“ zašeptala do jeho rtů.

Vzdychl, když se Mary maličko posunula, jen tak, aby překryla jeho mužství, jež tak lehce vklouzlo dovnitř. Líbala ho, škádlila, zatímco on si pohrával a laskal se s jejími ňadry, vychutnával si teplou vlhkost jejího těla, které se spojilo s jeho v jednom rytmu.

A pak Mary vykřičela svou rozkoš do světa, když dosáhla vrcholu a vznesla se do výšin… jako by se přenesla do jiného světa. Hlavu měla zakloněnou, pevně ho držela za ramena a vnitřnosti se jí sevřely naprostým uspokojením. Skoro v tu samou chvíli dosáhl uvolnění i Marcus.

Mary ho pevně držela, nehty mu zarývala do kůže, těžce dýchala a srdce jí bušilo. Padla na jeho tělo, horké rozkoší, kterou právě oba prožili. Naslouchala bušení jeho srdce, vdechovala jeho jedinečnou vůni. Marcus přes ně v polospánku přetáhl pokrývky. Leželi tiše, beze slov. Vtiskl jí polibek na čelo, prsty jí pomalu přejížděl nahoru a dolů po zádech tak něžně, že Mary přemýšlela, zda je tento pohyb odrazem jeho nálady.

Jestli se v životě něčeho bála, nebylo to nic proti strachu, který ji přepadl při pomyšlení, že by Marcuse mohla ztratit.

KAPITOLA
DVACÁTÁ PRVNÍ

Baybridge House

5. dubna 1855

…s matkou jsem se dnes ráno strašně pohádala a ještě teď s ní nemluvím. Odmítala mě vyslechnout. Chtěla jsem se jí svěřit se svými obavami kvůli manželství. Jsem totiž přesvědčena, Marcusi, že je tolik věcí, které o svém nastávajícím manželovi, vikomtu z Exeteru, vůbec nevím. Možná je to jen taková předsvatební tréma, ale občas mě představa, že začnu svůj nový život tak daleko od Baybridge House, strašně děsí…

Mary seděla naproti Gwyneth v dámském květinovém salonku, který byl celý laděn do fialkové barvy. Na sobě měla nenápadné hedvábné šaty v barvě čokolády, pomalu upíjela čaj a snažila se, aby byla hraběnce příjemnou společnicí. Její myšlenky však velmi často zalétly zpátky k Marcusovi a úžasnému včerejšímu odpoledni, které společně strávili v domku na útesu.

Při návratu do Baybridge House kolem půl páté narazili hned u domu na Georgea. Jestli je Marcusův bratr z něčeho podezříval, pak to ani v nejmenším nedal najevo. Jeho žoviální povaha a nenucené chování jim pomohly vrátit se zpátky do reality, i když jim stále zněl v uších jejich rozhovor. Od chvíle, kdy opustili domek, toho během večera spolu moc nenamluvili.

Mary, kromě chvíle, kdy se setkali u společné snídaně, Marcuse dnes vůbec neviděla. Doslechla se dokonce, že prý odjel do města. Možná bylo pro oba lepší, že měli možnost rozmyslet si, co dál. Alespoň Mary to tak připadalo, měla totiž čas si trochu uspořádat myšlenky, vyrovnat se s problémy, které se na ni hrnuly. Otázku, zda má zůstat tady v Cornwallu a pomoci Marcusovi zjistit, co se stalo komtese Christine, nebo zda se má vrátit do Londýna a vyřešit problém se sestrou a jejím manželem, od včerejšího odpoledne nemohla vyhnat z hlavy. Představa, že by se s Marcusem neměla vidět, se jí ale nelíbila.

Mary se na sebe zlobila pokaždé, když si vzpomněla, jak sobecky vešla do Marcusovy ložnice a dožadovala se jeho pozornosti. Když o tom teď rozumně uvažovala, věděla, že se Marcus musí především soustředit na to, aby zjistil všechny okolnosti sestřiny smrti, musí se postarat o budoucnost rodiny, o obchod a o panství… Koneckonců, je hrabětem z Rennu, hlavou jedné z nejváženějších rodin tady v Cornwallu. Měl svůj život a Mary do něj nepatřila. Teď, když seděla naproti hraběnce, oděné v strohých černých šatech, s vlasy vyčesanými do úhledného drdolu, z něhož se neuvolnil ani vlásek, pomyslela si, že tato žena nikdy nedovolí, aby se Marcus oženil s ženou jiného společenského postavení.

Za dobu, kdy pobývala na Baybridge House, ji hraběnka k odpolednímu čaji pozvala jen dvakrát – hned po jejím příjezdu do Cornwallu na neformální seznamovací posezení a podruhé asi čtyři dny po Christinině smrti, kdy jí připomněla, jaké je její postavení v rodině a že si nepřeje, aby se o čemkoli, co se týkalo komtesy, bavila se služebnictvem. Jasně ji upozornila, že jakékoli klepy mezi služebnictvem či vesničany rozhodně nebude tolerovat. I když takhle přímo to samozřejmě neřekla.

Mary teď uvažovala, jaký je důvod dnešního setkání, na něž ji hraběnka pozvala ráno u snídaně. Přemýšlela, zda to může mít nějakou souvislost s jejím včerejším dostaveníčkem s Marcusem. Pochybovala o tom, protože byla přesvědčená, že hraběnka o jejich vztahu nemůže vědět. Poslouchala hraběnčino drmolení o příšerném počasí a o ponurosti broskvového a levandulového salonu, kde musí na oknech viset černé závěsy, a vyčkávala, až dojde na hlavní téma rozhovoru. Zdálo se, že i hraběnka je poněkud nervóznější než obvykle.

„Mary, jak se vám prodloužený pobyt tady na Baybridge House líbí?“ zeptala se Gwyneth konečně, sedíc na kraji židle s rukama složenýma v klíně.

Mary si lokla čaje. Dnes se k čaji podávaly sendviče a čokoládové koláčky plněné malinami, vše pečlivě vyrovnané na bílém porcelánu ozdobeném vinnou révou a šeříky, který dokonale ladil s celkovým vybavením levandulového salonu. Mary z lepšího porcelánu ještě nikdy nejedla.

Jednou rukou si uhladila sukni a odpověděla: „Je plný překvapení.“

Gwyneth nepatrně zvedla obočí a Mary přemýšlela, zda ji zaskočila její odpověď proto, že byla vyhýbavá, nebo že ji považovala za drzou. V každém případě to hraběnka nekomentovala a pokračovala v monologu.

„Vím, že v posledních dnech se velmi snažíte pomoci hraběti z Rennu najít odpovědi na otázky týkající se Christininy smrti, Mary. Musím vám za to moc poděkovat.“ Ruce měla složené v klíně a nervózně poklepávala ukazováčkem jedné ruky o dlaň druhé. „Zdá se, že vy dva spolu vycházíte dost dobře.“

Při těch slovech Mary zaskočilo a zakašlala, pak položila šálek na stolek z javorového dřeva. „Ano, vypadá to tak,“ odpověděla po krátkém zaváhání a doufala, že si toho hraběnka nevšimla.

Gwyneth se ani nepohnula. „Mám dojem, že jste mého syna zaujala.“

Mary cítila, jak jí horkost prostupuje celým tělem, a doufala, že nemá tváře tak rudé, jak jí připadalo. „Nevím, co tím myslíte, lady,“ vykoktala tiše.

Hraběnka se usmála. „Ale no tak, Mary. Obě jsme chytré ženy, takže docela s jistotou poznáme, když muž začne projevovat… dejme tomu zájem.“

Mary vyrazily po těle krůpěje potu a přála si, aby místností trochu profukoval větřík. Sepjala ruce v klíně a zadívala se na hraběnku nevinným pohledem. „Lady Longfellowová, jsem si jistá, že váš syn mi jen lichotí, nic víc. Samozřejmě že je to okouzlující muž. Ale pochybuji, že džentlmen jeho postavení by se zajímal o ženu, jako jsem já.“

Gwyneth se zhluboka nadechla. A pak se zadívala z okna, jako by přemýšlela o Maryiných slovech. Po chvíli se zamračila a vypadalo to, že se zlobí. „Zdá se, že mi vůbec nerozumíte, Mary,“ řekla hraběnka velmi pomalu.

Ach, myslím, že vám rozumím až moc dobře.

Gwyneth stiskla rty a naklonila se k Mary, aby jí to vysvětlila. „Takže přejděme rovnou k věci.“

A je to tady…

„Chápu, že už je pomalu čas na to, abyste odjela z Baybridge House a vrátila se do Londýna. Otci se po vás už určitě stýská. Současně jsem ale přemýšlela i o tom, že možná Cornwall je právě to místo, kam patříte a kde byste možná chtěla i zůstat.“ Usmála se, až se jí kolem úst objevily hluboké vrásky. „Hodíte se sem, Mary. A já bych byla velmi poctěna, kdybyste se stala mou snachou a zůstala na hrabství.“

Najednou do místnosti pootevřeným oknem pronikl chladný závan brízy a přinesl s sebou slanou chuť moře. Gwyneth si přejela dlaněmi po pažích a nespustila z ní oči. Vyčkávala, co na to Mary řekne.

Zůstala na ni oněměle zírat – kdyby neseděla, asi by poprvé v životě omdlela. Mozek zatím nebyl schopen Gwynethina slova zpracovat. Nikdy by ji ani ve snu nenapadlo, že zrovna Gwyneth Longfellowová, hraběnka z Rennu, by jí navrhovala, aby si vzala jejího syna a zůstala v Baybridge House. Takový návrh byl nejen nemyslitelný a nemožný, ale hlavně velmi podezřelý. Sedíc v levandulovém salonku, obklopena tapetami s květinovým vzorem a vůní čerstvě nařezaných květin, kouřícího čaje a vzdáleného oceánu, Mary musela několikrát překvapeně zamrkat a uvažovat o hraběnčiných slovech, zda je správně pochopila.

Jako by se zastavil čas. Mary sledovala, jak Gwyneth jakoby nic vzala konvici a oběma dolila čaj, pak do svého šálku přidala smetanu a cukr.

„Chápu, že by pro vás mohlo být dost těžké se s tím vyrovnat, Mary. Alespoň ze začátku určitě.“ Zamíchala si čaj stříbrnou lžičkou, kterou držela špičkami elegantních prstů, otřela ji o hranu šálku a odložila ji na talířek. „Chtěla bych zdůraznit, že pokud by k něčemu takovému došlo, musela byste si své postavení v této domácnosti ujasnit.“

Maryino srdce se rozběhlo jako o závod. Zapomněla na čaj, ruce si otírala o látku sukně. „Ale já přece nepatřím do jeho společenské třídy, lady Longfellowová,“ vypravila ze sebe tiše.

Gwyneth se nepřestávala usmívat, dokonce ani ve chvíli, kdy přiložila šálek ke rtům, aby se napila. „Ale to přece vím, drahá Mary. A proto si myslím, že by to pro vás bylo ideální. A váš otec by takové ujednání jistě schválil. Pro někoho ve vašem společenském postavení by titul hraběnky –“

„Ale já se nikdy nestanu hraběnkou,“ odpověděla Mary a pokrčila rameny. Byla dost inteligentní na to, aby takový nápad považovala za absurdní. „Kromě faktu, že se k hraběti svým postavením ve společnosti vůbec nehodím a že jsem na vdávání příliš stará, jsem si jistá, že hrabě nemá v úmyslu se se mnou nebo s nějakou jinou ženou oženit.“

Gwyneth naklonila hlavu ke straně a zamyšleně si ji prohlížela. „Jistě chápete, Mary, že každá matka dobře ví, co je pro jejího syna nejlepší. A to bez ohledu na to, jak je starý. Marcus potřebuje ženu, takovou, která mu pomůže se usadit a zaujmout roli hlavy rodiny, tak jak by měl. Už jsem k jeho výstředním zájmům byla shovívavá dost dlouho. Všimla jsem si, že se mu ve vaší společnosti líbí, že ho přitahujete. A myslím, že byste mu byla dobrou, spořádanou manželkou. Pocházíte z vážené rodiny, z šlechtické společnosti.“ Gwyneth ztišila hlas, oči jí zářily vzrušením. „Jsem si zcela určitě jistá, Mary, že lepší nabídku ke sňatku už nikdy nedostanete.“

Mary zahalil oblak nejistoty. Hlavou se jí honily pochybnosti, představy a naděje, že by si mohla do sytosti užívat Marcusovy náruče, dotýkat se ho… Jenže pak si uvědomila, že tenhle návrh nepřišel od Marcuse, ale od jeho matky. Marcus si ji rozhodně nechce vzít za manželku. To jen Gwyneth touží po tom, aby syna upoutala tady v Cornwallu, aby převzal zodpovědnost za hrabství, aby se konečně začal chovat jako hrabě z Rennu. A aby jí dal vnuka a dědice, po němž tolik toužila. Když to Mary zvažovala ze všech stran, dospěla k názoru, že nabídku jí Gwyneth dala jen a jen z vlastních zištných důvodů.

A pak tu byl ještě fakt, že se vlastně ani vdávat nemohla. Své panenství už ztratila dávno, a kdo by si takovou ženu vzal?

Mary sklopila zrak a vzala do ruky šálek. Pomalu se napila studeného čaje, který náhle chutnal jako obarvená voda. Přesně taková bude i její budoucnost, až se vrátí do Londýna. I její práce ztratí na lesku a kráse, protože s takovým balvanem na duši ji už víc nebude těšit. Ale takový je život, pomyslela si, a můžu si za to sama. Bohužel, nezbývá mi nic jiného, než se s tím vyrovnat.

Po chvíli ticha, kdy si hraběnka určitě myslela, že její nabídku zvažuje, položila Mary prázdný šálek na stolek a přitiskla si pěst na rty. Když se jí podařilo sebrat všechny síly, podívala se hostitelce přímo do očí. Cítila, jak jí krev buší ve spáncích a celé tělo se jí chvělo strachy.

Nebylo zbytí, musela to udělat.

„Lady Longfellowová,“ začala stroze, „chápu, že si z celého srdce přejete, aby váš syn zůstal v Anglii. Jsem si jistá, že vám jako matce musí hrozně chybět, když je v tak dalekých zemích. Ale nechápu, že si myslíte, že ho přinutíte tu zůstat a starat se o panství, když mu najdete nějakou vhodnou manželku. Marcus má svou hlavu –“

„Doufám, že nemáte v úmyslu mi tu vykládat, že znáte mého syna líp než já, Mary,“ přerušila ji Gwyneth ledově a kladla důraz na každé slovo. „A nebuďte blázen a nepromarněte takovouhle příležitost.“

Mary pochybovala, že by tohle pro ni byla vůbec nějaká příležitost, ale nahlas to nekomentovala. Raději zopakovala, co už jednou řekla: „Nemůžu si vzít muže, který se vůbec nechce ženit, lady Longfellowová.“

Starší žena stiskla rty, ale navenek zůstala klidná. Seděla strnule v křesle, kolem nohou se jí vzdouvaly bohatě nařasené sukně černých šatů. Její pohled byl vznešený, obličej měla jako vytesaný z mramoru.

Mary vyčkávala na její odpověď.

Gwyneth hlasitě vydechla. „Vaše matka by se tak snadno takové příležitosti nevzdávala. Našla by způsob, jak muže přinutit, aby po ní toužil.“

Mary zamrkala. Utápěla se ve vlastním smutku, sebelítosti… a zlobila se sama na sebe, že v ní hraběnčina slova vyvolávají takové pocity. Byla přesvědčená, že si Gwyneth vůbec neuvědomila, jak ji zmínkou o matce ranila. Svěsila ramena a v hrdle jí vyschlo.

„Nepatřím do vaší společenské třídy, madam,“ zamumlala tiše. „A pokud jde o matku – zachovala by se tak jako já. A to ze stejného důvodu. Věděla by, kam patří.“

Gwynethiny tváře zrudly zlostí, kterou už déle nedokázala skrývat. Seděla strnule, ani se nepohnula.

„A co když zjistíte, že ho milujete?“

Mary při této otázce ztuhla. „To přece není podstatné. Myslím, že to obě dvě moc dobře víme.“

Hraběnce zasvítily oči překvapením a zadívala se na Mary. „Vy ho milujete.“

Mary to nepopřela. Seděla strnule na nepohodlné židli, vdechovala slanou vůni moře, která se v místnosti mísila se sladkou vůní květin ve vázách. Pod korzetem jí po zádech stékaly potůčky potu. Přemýšlela, jakou divnou hru to tu s ní bůh hraje, že ji dostal do tak nepříjemné situace. To je určitě trest za chyby, které udělala už dávno předtím.

„Už zase kuješ pikle, matko?“

Mary sebou trhla a otočila se ke dveřím. Zadívala se na široká ramena hraběnčina nejstaršího syna, který se opíral o veřeje, ruce založené na hrudi, a zkoumavě je pozoroval s jízlivým úsměvem na rtech. I teď jí pohled na něj rozbušil srdce a pocítila vzrušené chvění v podbřišku. Žaludek se jí stáhl a vroucně si přála, aby v sobě našla dostatek sil a odvahy, aby se dokázala zvednout, dojít k němu a obejmout ho.

I když za daných okolností měla spíš chuť skrčit se a zalézt pod stůl.

Bože, jestli zaslechl něco z toho, o čem tu mluvily –

„Synu, drahoušku,“ ozvala se Gwyneth srdečně a natáhla k němu ruku, sice bez jakýchkoli šperků, zato s dokonalou manikúrou.

Její nálada se změnila jako mávnutím kouzelného proutku.

Marcus zaváhal, ale pak vešel do salonu, došel k matce, vzal její ruku do své a políbil ji na klouby prstů.

„Slečno Marshová,“ uklonil se mírně jejím směrem a zadíval se jí přímo do očí.

Mary cítila, jak se jí vehnala červeň do tváří. „Lorde Longfellowe,“ odpověděla hlasem, který zněl i jejím uším příliš chraplavě.

Gwyneth je oba bedlivě pozorovala a po chvíli řekla: „Dáš si s námi čaj, drahoušku?“

Jako by matčinu otázku ani neslyšel, kategoricky pronesl: „Rád bych si s tebou promluvil, matko.“

Naznačil, že chce s matkou hovořit v soukromí, a Mary mu za to v duchu děkovala. Tedy spíš by ho chtěla políbit. Místo toho ale vstala a urovnala si sukně. Jak stála vedle něj, cítila teplo jeho těla a pronikavý pohled jeho očí, když ji se zájmem pozoroval. Zoufale se snažila jeho přítomnost ignorovat. „Omluvte mě, lady Longfellowová. Musím ještě zařídit spoustu věcí.“

Marcus pozdvihl obočí, ale neřekl nic. Díkybohu za to, protože samozřejmě neměla vůbec nic důležitého na práci, a on to určitě moc dobře věděl.

Zdálo se, že Gwyneth trochu znervózněla. „Jistě, drahoušku. Doufám, že budete přemýšlet o tom, o čem jsme tu mluvily.“

Ach ano, jistě.

„O čem jste se tu vy dvě bavily?“ zeptal se Marcus a evidentně ho těšilo, že se Mary cítí v rozpacích.

Zatracený chlap, pomyslela si a měla chuť na něj vypláznout jazyk.

Sladce se usmála. „Jen o obyčejných věcech, o nichž mluví ženy při odpoledním čaji, lorde Longfellowe.“

„Ach tak.“

„Ano, skutečně. Mluvily jsme o manželství,“ ozvala se zničehonic Gwyneth, zadívala se na Mary a očima ji varovala, aby nic nezkazila.

Mary se vyděsila. Navenek však zůstala klidná. „A o mužích, kteří jsou tak zvláštní, že se většinou nechtějí ženit, ale přitom si rádi užívají přítomnost ženy.“

Zastrčil si ruce do kapes a podíval se na hraběnku. „No, jsem rád, že jsem vaši debatu promeškal,“ kontroval klidně.

Mary stiskla rty, aby se nerozesmála.

Gwyneth stroze přikývla. „Tak dobře, drahoušku. Uvidíme se u večeře.“

Marcus se zadíval na Mary. „Ano, uvidíme se později.“

Počítám s tím, můj drahý Marcusi. „Jistě, lorde Longfellowe.“

Uklonila se směrem k hraběnce, otočila se a děkovala bohu, že byla konečně propuštěna a směla se vzdálit. Toužila po tom, aby mohla zmizet někam hodně daleko, aby nemusela přemýšlet nad hraběnčinými slovy.

Ještě nějakou chvíli po jejím odchodu cítil ve vzduchu vůni její pokožky a zlobil se sám na sebe, že ho to tolik vzrušuje, že se na nic jiného nesoustředí. Když odcházela, nemohl od ní odtrhnout oči, sledoval její postavu, dokud nezmizela ve dveřích.

Přál si, aby tu zůstala. Tolik ho přitahovala, že ji málem objal a políbil před matkou. Povzdechl si a posadil se na židli, na níž ještě před chvíli seděla Mary. Téměř cítil teplo jejího těla.

„Zdá se, že slečnu Marshovou přitahuješ,“ ozvala se Gwyneth a vzala si z talířku kousek čokolády.

Marcus cosi zabručel a opřel se o nepohodlné opěradlo židle a lokty si položil na područky. „Jistě.“

„Ach, proboha, synu, nechovej se ke mně, jako kdybych byla dítě!“

Překvapeně se na matku zadíval. „Dítě? Vždyť jsem nic neřekl.“

Gwyneth máchla rukou, mezi palcem a ukazováčkem držela další kousek čokolády. „Samozřejmě, žes nic neřekl. Přesně tak totiž muži zacházejí s ženami – jako s dětmi.“

Na to nemohl nic říct. Vůbec navíc nechápal, co tím matka chce říct.

Seděla vzpřímeně, s hrdě zvednutou bradou. „Myslím si, že je do tebe zamilovaná.“

Marcus se snažil zakrýt překvapení. Uvědomil si, jak ho i jen zmínka o Mary dokáže vzrušit, vyvolat chvění kolem žaludku, probudit pocity, které si nechtěl přiznat… a dokonce vykouzlit úsměv na rtech.

„O co se tu snažíš, matko?“ zeptal se obezřetně.

Podívala se na něj skrz řasy, zatímco si pečlivě otírala prsty do bílého bavlněného ubrousku, a pak si vzala do ruky konvici čaje.

Když mu nabídla, zakroutil hlavou na znamení, že on si čaj nedá.

„O co se snažím…,“ spíš konstatovala, než aby se ptala, a nalila si čaj. „Prostě ti jen chci říct, že si myslím, že je slečna Marshová do tebe zamilovaná.“

Nechtěl se s ní pouštět do absurdního rozhovoru na dané téma, ani ji upozorňovat na to, že vlastně jenom zopakovala to, co už řekla v předchozí větě. Místo toho se rozhodl, že změní téma.

„Chtěl jsem se tě na něco zeptat, mami.“

Sevřela rty do tenké linky. „Neodbíhej od tématu.“

„Je to poněkud choulostivé,“ pokračoval a ztišil hlas, když se k ní naklonil.

Hraběnka rychle zamrkala a sklopila zrak, když pokládala šálek zpátky na stolek. „Chci s tebou mluvit o slečně Marshové,“ trvala na svém, i když se zdálo, že trochu váhá.

Marcus přimhouřil oči. „Ale já ne.“

Gwyneth znejistěla. Všiml si, jak si nervózně urovnávala sukně, pak rukávy na zápěstí… Jedna věc se vůbec nezměnila, stále ještě měl matku dobře přečtenou.

„Potřebuješ manželku.“

„Ne, potřebuju zjistit, co se stalo Christine,“ odpověděl rozhodně.

Matčiny tváře zrůžověly, když se mu zadívala přímo do očí. „Proč se musíš se mnou vždycky dohadovat?“

Ta otázka ho vyvedla z míry, ale chápal, proč je tak znepokojená. Co si pamatoval, vždycky ji jeho chování rozčilovalo. „Víš, že to tak nemyslím, matko,“ odpověděl klidněji. „Jenom se každý díváme na svět trochu jinak.“

Zamračila se a na čele se jí objevily vrásky. Ale pak se pohodlně opřela v křesle a usmála se. „Tak co je tak důležité, že ses mě na to přišel zeptat?“

Marcus se naklonil dopředu, opřel si lokty o kolena, prsty si propletl a zadíval se na ni. Zhluboka se nadechl a zeptal se: „Věděla jsi, že Christine byla těhotná, když zemřela?“

Kromě malého cuknutí ve tváři na jeho otázku nijak nereagovala, až se mu zdálo, že ho snad ani neslyšela. Ale Marcus si toho všiml a ten slabý tik mu vše prozradil. „Tys o tom věděla, co?“

Gwyneth si nervózně poposedla, narovnala se a sepnula ruce v klíně tak pevně, až jí zbělely klouby. „O tom tu nebudeme mluvit,“ procedila skrz sevřené zuby.

To Marcuse rozčililo. „A proč ne?“ zeptal se a díval se upřeně na ni.

Matka si povzdechla. „Protože to bylo Baudwinovo dítě a Christine se za něj měla během několika dní provdat. Takže by si jejího těhotenství před svatbou nikdo nevšiml. Dovol své sestře, aby si tohle tajemství vzala s sebou do hrobu.“

Odpověděla mu tak, že bylo jasné, že toto téma uzavřela a je pro ni tabu. Ale Marcus cítil, že v její odpovědi ještě něco chybí. Jako by mu chyběl dílek skládačky a nemohl ho najít.

„Mluvila o tom s tebou?“ pokračoval dál a byl teď mnohem zvědavější, než když vešel před chvílí do salonu.

Z obličeje se jí vytratila všechna barva, oči měla rozšířené, jakoby zastřené. „Já vím, Marku, Christine opravdu nosila pod srdcem dítě. Ale už je to pryč,“ zašeptala, že ji sotva slyšel. „Nech to být.“

Marcus sevřel ruce v pěsti a opřel se v židli. Její slova ho překvapila. Nečekal, že o tom bude matka vědět, a i kdyby, tak už vůbec nečekal, že by mu to přiznala. Nikdy matku neviděl tak vyděšenou jako teď. A navíc, už to bylo hodně dávno, kdy mu říkala Marku. Už jen sám tenhle fakt mu napověděl, že matka je smrtelně vážná.

Chvíli se dívali vzájemně do očí. Nikdo nic neříkal, zdálo se, že si oba potřebují urovnat myšlenky. Pak najednou tajemné kouzlo té chvíle zmizelo. Do místnosti pronikl zvuk zvonce ze vzdálené rybářské bárky.

Gwyneth se krátce usmála a uhladila si vlasy.

„Je tu jedna věc, o kterou tě chci požádat.“

Váhal mezi tím, jestli se jí má vyptávat na další podrobnosti, nebo zda má toto téma opravdu nechat být, ale nakonec to vzdal. Rychle si pročísl vlasy prsty a zeptal se: „Jaká věc?“

S úlevou v očích se Gwyneth postavila, takže se teď dívala na něj dolů. Najednou zase byla tou autoritou, která má nad svými dětmi převahu.

„Slečna Marshová nepatří do naší společenské třídy,“ začala pomalu a rukama žmoulala látku sukně. „Přes city, které vůči tobě chová, a přes to, že potřebuješ dědice, zakazuju ti si tuhle ženu vzít za manželku. Je na vdávání příliš stará, příliš upřímná a otevřená, je příliš nezávislá, aby byla dobrou manželkou pro hraběte.“

Omráčený jejími slovy se Marcus na matku zadíval a snažil se, co mohl, aby nevybuchl smíchy.

Jak skvělé, matko, a jak přesvědčivé! Ztrácíš noblesu.

Možná to, že vůbec nereagoval, jí jasně dalo najevo, že pochopil, oč jí jde. Že mu došlo, že se jenom snaží ho donutit tím, že mu něco zakáže, aby to udělal.

Rozzlobená sama na sebe zvedla hraběnka z Rennu sukně, prošla kolem něj a ladným krokem – jak se alespoň domnívala – vyšla ze salonu.

KAPITOLA
DVACÁTÁ DRUHÁ

Baybridge House

11. dubna 1855

…Tobě to můžu říct, Marcusi, protože Tě miluju. Ale moc Tě prosím, nikdy se o tom před nikým nezmiňuj. Minulou noc se mi zdálo, že ses vrátil do St. Austellu, aby ses podíval na moji svatbu. Ale nevěstou byla slečna Marshová, ne já, a Tys šel uličkou v kostele Nejsvětější Trojice přímo k ní, ke své snoubence. Matka nebyla nikde vidět a v dálce jsem viděla muže bez tváře, který se díval na mě, na Tebe a na Mary. Cítila jsem z něj velkou nenávist. Myslím, že ještě nikdy jsem se neprobudila ze snu tak hrozně vystrašená…

Přidržujíc si klobouček s péry na hlavě, aby jí ho neodfoukl svěží větřík vanoucí od moře, vstoupila Mary zadními dveřmi do kostela Nejsvětější Trojice. Když se za ní zavřely, chvíli počkala, až si oči přivyknout přítmí. Urovnala si sukně, rukou si uhladila větrem rozcuchané vlasy, které se uvolnily z účesu. Narovnala se a vydala se vyhledat Claudette Coswellovou.

Kostel, tak netypický pro Cornwall, měl věž zdobenou umně vytesanými postavami. Mary sem ráda chodila, ale dnes jí kostel připadal příliš tichý, příliš vlhký a příliš chladný. Nebylo to místo vhodné na schůzku, ale Mary se potřebovala Claudette na něco zeptat.

Zachvěla se, dlaněmi si třela paže a vydala se uličkou k oltáři, za nímž si všimla bledého světla z lampy, jediného, jež ve svatostánku svítilo.

Hospodyně Coswellových jí řekla, že Claudette bude dnes odpoledne v kostele spolu s varhanicí připravovat nedělní mši a že pokud s ní potřebuje mluvit, určitě ji tam najde. V kostele bylo naprosté ticho, ale jak se blížila ke zdroji světla, zaslechla tlumené hlasy.

Claudette zřejmě musela zaslechnout kroky, protože najednou vykoukla zpoza dřevěné kazatelny a ve sklech brýlí se jí odráželo světlo z malé lampičky stojící u klaviatury varhan.

„Slečno Marshová,“ ozvala se zjevně překvapená Claudette, „ráda vás zase vidím. Jdete za Nilesem?“

Mary si uvědomila, že tu nejsou samy, protože ještě před chvílí vikářova žena s někým mluvila. Pravděpodobně s Alicí Mayweatherovou, místní varhanicí, jejíž široké pozadí teď bylo nebezpečně usazené na kraji polstrované varhanní stoličky. Ale nepřišla sem jen tak si poklábosit. Měla před sebou úkol, který chtěla splnit v co nejkratším čase.

Usmála se na Claudette. „Nejdu. Abych pravdu řekla, hledám vás. Nevadilo by vám, kdybychom si promluvily o samotě?“

„Vůbec ne,“ odpověděla Claudette a vyšla zpoza varhaniště, potěšena tím, že se alespoň na chvíli vyhne povinnostem.

Alice se také zvedla ze stoličky a zvědavě vykukovala za varhany. „Dobré odpoledne, slečno Marshová.“

Mary přikývla na pozdrav. „Dobré odpoledne, paní Mayweatherová. Omlouvám se za vyrušení. Bude to trvat jen minutku.“

V ženiných očích bylo vidět, jak moc je zvědavá, neřekla ale nic. Jakmile Claudette došla k Mary, obě se otočily a společně odešly uličkou na druhou stranu kostela, směrem ke dveřím, jimiž před chvíli Mary vešla dovnitř.

„Mohly bychom se na chvíli posadit?“ zeptala se, když došly k zadním kostelním lavicím. Claudette přikývla a vtěsnala své objemné tělo i s širokými sukněmi do úzké dřevěné lavice. Mary trvalo chvilku, než si v hlavě srovnala své otázky, složila ruce do klína a zadívala se na vikářovu ženu.

„Ráda bych se zeptala na něco velmi… osobního. Na něco, co se týká Christine Longfellowové,“ začala tiše.

Claudette zmizel ze rtů uvolněný úsměv, jakmile jí došla Maryina slova, a zakroutila hlavou. „Nejsem si jistá, zda o tom můžu mluvit –“

Mary vzala ženiny ruce do svých a přerušila ji. „Je to velmi důležité, paní Coswellová. Můžete si být jistá, že nikdy neprozradím Christinina tajemství nikomu, kdo by o nich neměl vědět. Chci jen pomoct hraběti z Rennu, jejímu bratrovi, odhalit, co se vlastně Christine stalo… Co se dělo v posledních dnech jejího života. A myslím si, že vy mi k tomu můžete říct víc.“

Ačkoliv seděly v přítmí kostela, Mary cítila, jak se Claudette nervózně zachvěla. Mrkla okem k oltáři, pak se podívala za sebe a teprve potom upřela zrak znovu na Mary.

„Tohle není vhodné místo k takovému rozhovoru, slečno Marshová,“ upozornila ji tichým, třesoucím se hlasem. „Domnívám se, že to chápete.“

Mary se zhluboka nadechla, ale stále držela ženu za ruce.

„Ano, chápu to. Ale jsme tady samy.“

Claudettiny oči se rozšířily. Opřela se v lavici, Maryina slova pochopila tak, jak byla myšlena. Sice seděly v božím chrámu, ale nebyli tu žádní muži, kteří by je poslouchali, žádné ženy, které by dál roznášely klepy. Nehrozil tu žádný skandál.

Claudette znovu přikývla, tentokrát mnohem sebejistěji, a zašeptala: „Moc toho nevím, ale budu se snažit vám pomoct. Co byste ráda věděla?“

Mary věděla, že musí všechno přesně načasovat, že musí položit takové otázky, které by ženu nevyděsily. Musela zvolit co nejcitlivější přístup.

„Vím, že vás Christine navštívila jen několik dní před tím, než zemřela. Byla tehdy velmi rozrušená.“

Starší žena se zamračila. „Ano.“

Mary doufala, že jí toho Claudette řekne víc, vytrvale proto pokračovala: „Mluvila s vámi, že? Nevyhledala vašeho manžela, aby se mu svěřila, aby si s ním promluvila jako s vikářem, vyhledala vás.“

Claudette si poposedla v lavici. „Ano, chtěla mluvit jen se mnou. Chtěla si promluvit s nějakou ženou o velmi choulostivém… tématu.“

„Chápu,“ odpověděla Mary. Ačkoliv jí nebylo chladno, vlhkost a šero kostela způsobily, že se znovu roztřásla. Ale nevšímala si toho, chtěla se soustředit jen na rozhovor, kvůli němuž sem přišla. „Požádala vás o radu nebo o pomoc?“

Claudette se na chvíli odmlčela, než odpověděla: „Poradila jsem jí tu nejlepší věc, kterou by měla udělat. Aby si o své situaci promluvila s matkou.“

Gwyneth o tom věděla…

Mary polkla. „A udělala to?“

Claudette jí stiskla ruce, jako by potřebovala její oporu, jako by potřebovala získat sílu. Zbledla v obličeji, zdálo se, jako by měla obličej vymodelovaný z vosku, její výraz byl napjatý, zděšený… a pak se zadívala Mary do očí.

„To nevím,“ zašeptala. „Kdyby tady byl hrabě, určitě by raději šla za ním. A nehleděla by na to, že je muž a že je její situace velmi delikátní. Myslím, že mu důvěřovala víc než vlastní matce. Vždycky k němu měla blíž. Ale domnívám se, že by pro ni stejně nemohl moc udělat. Měla přece před svatbou s vikomtem z Exeteru. Tyhle věci… se stávají často a Christine se měla už zanedlouho provdat.“

Mary měla slzy na krajíčku a srdce jí bušilo do žeber, ale snažila se zůstat navenek klidná. Skrývala docela dobře své emoce, hlavně touhu dobrat se pravdy. Pomalu, aniž by vzbudila podezření, zašeptala: „Svěřila se vám Christine, jak a kdy k tomu… došlo?“

Claudette jí znovu stiskla ruce, zjevně zneklidněná, a rychle se podívala k oltáři a na dlouhé varhanní píšťaly, před nimiž seděla paní Mayweatherová a zapisovala si poznámky do notových záznamů.

Mary seděla tiše a čekala na odpověď. Strach ji zachvátil mnohem víc, než si myslela.

Nakonec starší žena sklonila hlavu a nesouhlasně jí zakroutila. „Stalo se to v kočáru.“

Ach, bože! „V kočáru?“

Claudette se zhluboka nadechla, ale hlavu nezvedla. „Myslím, že se to stalo jednu noc v dubnu. Přišla za mnou, až když zjistila, že nosí pod srdcem jeho dítě.“ Claudette si dvěma prsty posunula brýle na nose. „Zdálo se mi, že je velmi rozhněvaná a vyděšená, když jsem s ní mluvila,“ dodala šeptem. „Myslím… myslím, že to bylo proti její vůli.“

Tak tohle objasňovalo všechno.

Mary se z hrdla vydral tichý vzdech, cítila, jak ji štípe v nose, jak se jí do očí derou slzy. Krev se jí vehnala do tváří. Rychle zamrkala, aby rozehnala obrazy, které jí najednou vyvstaly před očima.

„V tomhle jí nemohl nikdo pomoct,“ řekla Mary soucitně, spíš pro sebe než pro Claudette. Když žena neměla svědky, kteří by potvrdili, že byla znásilněna, byla na vině ona sama. I když kočí mohl zaslechnout z kočáru podezřelé zvuky, proto, že pracoval pro vikomta, by nebyl pro soudce důvěryhodným svědkem, i kdyby se rozhodl proti svému pánu vystoupit. Takže i kdyby to Christine nahlásila na policii, neměla žádné svědky.

Claudette i Christine to moc dobře věděly, což je vedlo k tomu, aby o této události pomlčely. Mary si byla vědoma toho, jak tenká je hranice mezi tím, kdy se pouhé „přemlouvání“ promění v nátlak a násilí. Jak dlouho Christine odmítala vikomtovy návrhy před touto nocí, kdy mu nakonec podlehla? Nebo se na ni vrhl bez jakéhokoliv předchozího upozornění?

Představa strachu a odporu mladé a nezkušené ženy, který musel vikomt vidět a cítit, a přesto na to nedbal, jí vháněla slzy do očí. Málem vykřikla odporem. Přikryla si ústa dlaní a přemáhala náhlý pocit nevolnosti.

Po chvíli ticha, kdy Mary cítila naprostou bezmoc a beznaděj, se paní Coswellová vedle ní narovnala, sebrala veškerou sílu a vytáhla ruce z Maryiných. Otočila se, aby seděla k Mary čelem, odhrnula si vlasy z voskově bílého obličeje a zadívala se na ni.

„Prosím, chápejte mě, slečno Marshová,“ zašeptala. „Chtěla jsem Christine Longfellowovou jen trochu podpořit, dodat jí sílu, aby se se vším svěřila někomu, komu důvěřuje – matce. Jestli to udělala, to nevím, ale tajemství, které by ve společnosti vyvolalo skandál, si vzala s sebou do hrobu.“

Mary moc dobře chápala, že se Christine chtěla za každou cenu vyhnout zostuzení celé rodiny. Ona sama celou dobu žila s pocitem, že rodině velmi ublížila. Ale na druhou stranu rozuměla i vikářově ženě, která se jí snažila pomoct, jak nejlépe uměla.

„Nebojte se, paní Coswellová. Tuhle informaci si nechám pro sebe, stejně tak, jako jste si ji nechala vy,“ slíbila. „Ale sama víte, že hrabě z Rennu se snaží dopátrat pravdy o sestřině smrti. Je to muž, který ví, co má dělat.“

Claudette si oddechla úlevou, Mary jí to viděla na očích, ale věděla, že jí musí ještě něco udělat. „Uvědomuji si, paní Coswellová, že není vaší povinností ochraňovat všechny cornwallské dámy. Pokud se vikomt rozhodne znovu oženit a bude si vybírat nastávající, měla by si zmínka o jeho násilnické povaze najít cestičku do společenských salonů důvěřivých dam.“

Claudette se na chvíli zamračila, ale pak sklopila zrak, téměř neznatelně přikývla na znamení, že chápe, že je nutné dámy chránit. Věděla, že když se tato informace nenápadně rozšíří mezi dámami, brzy o ní budou vědět ve všech váženějších rodinách v celém Cornwallu. Kdyby však otevřeně oznámili incident, který se stal Christine, nikdo by jim nevěřil. A mohlo by se dokonce stát, že by vikomt z Exeteru byl tohoto obvinění zproštěn.

„Jen doufám, že ho Christinin bratr dřív nezabije,“ zašeptala Claudette vážným hlasem bez jakékoli známky humoru. Vůbec jí nedošlo, jak tato slova zní ve svatostánku divně.

Marcuse tato informace zničí, bude zuřit, ale musí se to dozvědět. Dá mu to odpovědi na spoustu jeho otázek.

Mary se postavila a dotkla se ramene starší ženy, aby ji uklidnila. „V posledních dnech musela být Christine velmi znepokojená a rozrušená. Jsem ráda, že si s vámi mohla promluvit.“

Claudette jí poklepala na ruku a usmála se. „A já jsem zase ráda, že ve vás našla přítelkyni, slečno Marshová.“

Přítelkyně by o tom měla vědět. Přítelkyně by to měla na ní sama poznat.

Potlačila slzy, ještě jednou stiskla starší ženě rameno, a pak se otočila a vyšla ven z kostela na sluncem zalitou ulici.

KAPITOLA
DVACÁTÁ TŘETÍ

Baybridge House

22. dubna 1855

…něco se stalo. Nemůžu Ti o tom teď vykládat, nemůžu se o tom zmiňovat v tomto dopisu. Ale mám hrozný strach z budoucnosti. Ach, Marcusi, kdybys jen tušil, jak moc si přeju, abys tu byl se mnou! To, že je tu slečna Marshová a že se z nás staly přítelkyně, je pro mě moc příjemné. Ale nemůžu se jí s tím svěřit. Ani Georgeovi ne. Ty jsi jediný, kdo by mi mohl poradit, co mám dělat…

Nemohla mu o tom říct, když spolu byli v posteli. Nedokázala to, když se vplížil do její ložnice, aby se s ní miloval, aby ji až do časných ranních hodin držel v náručí. Chtěla se s ním ještě jednou pomilovat, než spustí lavinu.

Ještě jeden den.

Mary stála na útesu, nedbala na to, že jí silný vítr cuchá vlasy, stažené stužkou v týle. Nad hlavou se jí honily těžké, černé mraky, hrozící vytrvalým deštěm. V dálce se jediná osamělá bárka, zmítaná vzdouvajícími se vlnami moře, snažila dostat ke břehu. Mary ji pozorovala a uvažovala, jak osamělí se musejí cítit ti, kteří jsou na palubě. Stejně osamělí, jako bude za pár dní ona sama.

Ačkoliv ji rodina milovala a věnovala jí svůj čas, ačkoliv měla Mary uspokojivou a zajímavou práci, vždycky se cítila osamělá. To ona udělala chybu, za niž musela pykat. To ona sama si způsobila, že prožije osamělý život. Osud si vybrala před deseti lety. Ale teď, když žila pár týdnů v Cornwallu, když poznala Marcuse i z té velmi osobní a intimní stránky, bolelo ji srdce při pomyšlení, že ho bude muset opustit. Přála si vědět, co si o ní myslí, ale nikdy nenašla odvahu se ho na to zeptat a on sám jí to neřekl. Nemohla mu zatím prozradit víc ze své minulosti. Kdyby věděl všechno, už by ji nechtěl. Ta propast mezi nimi byla čím dál tím hlubší.

Bylo to už skoro před čtyřiadvaceti hodinami, kdy navštívila v kostele v St. Austellu Claudette Coswellovou, a od té doby v ní vířily emoce a myšlenky, že nebyla schopná se na nic soustředit. Teď už ale byla rozhodnutá: musí říct Marcusovi vše, co se dozvěděla. Strach, který cítila, jí svíral srdce jako ocelová obruč.

„Jsi nějak zamyšlená.“

Mary zavřela oči, když za sebou zaslechla známý hluboký sametový hlas. Pak se jí zlehka dotkl, jeho prsty ji polechtaly na krku jako pírko.

Otočila se k němu, takže jí teď vítr foukal do zad a bohatě řasená sukně se mu omotala kolem nohou. Měl úžasnou postavu, na sobě měl světle šedou košili a tmavě šedé kalhoty, které jí připomínaly zamračenou oblohu nad hlavou. Díval se na ni, zamračeně a zamyšleně, rty měl sevřené do tenké linky.

Snažila se vykouzlit na rtech úsměv, ale její úsilí bylo marné. „Přiznávám, že dneska jsem hodně o všem přemýšlela.“

Sjel rukou na rameno a pevnými prsty ji masíroval. Mary se jen taktak držela na nohou, aby se jí nepodlomila kolena.

„Přemýšlela jsi o nás?“ zeptal se tak tiše, že ho skoro neslyšela.

Mary ho chytila za ruku a stáhla ji dolů. Chytila ji oběma rukama. „Musím už brzy odjet z Cornwallu,“ vydechla, obávajíc se, že ji neuslyší a že bude muset ta slova zopakovat. Slova, která ji od včerejšího dne naplňovala smutkem.

„Myslím, že o tom si spolu právě musíme promluvit –“

Zvedla ruku a položila mu dlaň na ústa, aby ho umlčela. Vzal ji do své ruky a pomalu políbil jeden prst po druhém.

Musela se usmát. „Lechtáš mě.“

Marcus se zasmál a otřel si tvář o její dlaň. „To je dobře. Hodlám tě totiž dnes lechtat hodně dlouho…“

Srdce se jí sevřelo při pomyšlení, že tohle všechno za chvíli ztratí. Všechno, co mají společného – pocity, rozhovory, krátké kradmé pohledy, doteky i důvěrné přátelství. Úsměv se jí vytratil ze rtů a Marcus si toho všiml.

„Co se děje?“ zeptal se a v jeho hlase poznala zneklidnění.

Zhluboka se nadechla, odtáhla se od něj a založila si ruce na hrudi. Stála však dostatečně blízko, aby cítila teplo jeho těla. Nechtěla, aby ji držel, aby ji hladil, když věděla, co mu musí říct.

„Musím ti vyprávět jeden příběh, Marcusi,“ začala, otočila se a zadívala se na zátoku s hlavou plnou myšlenek. „A není to příběh se šťastným koncem.“

Marcus tiše a trpělivě vyčkával na další slova. To na něm vždycky obdivovala, ten klid, i když měl tisíc chutí zasypat ji otázkami.

Nakonec sebrala všechnu odvahu a začala: „Je to příběh jedné dámy, no, ve skutečnosti vlastně jedné mladé dívky. Příběh o tom, jak se může změnit život, když si nevšímáme toho, jaké věci se dějí kolem nás.“

Stále nic neříkal a Mary jen zaslechla, jak se zhluboka nadechl.

Nad hlavou jim zakrákal nějaký pták, střemhlav se vrhl z útesu a za chvíli lehce plachtil nad zčeřenou vodou. Mary ho pozorovala a zamyšleně hleděla na vodní hladinu. Cítila, jak ji jeho oči propichují, vnímala jeho napjaté nervy, zvědavost, která jím lomcovala.

Zamyšleně si třela paže dlaněmi, zatřásla se chladem a vlhkostí, kterou sem z moře přinášela bríza, pocitem z drsnosti hrubé bavlněné látky, jež se jí třela o jemnou pokožku dlaní.

„Tahle dívka,“ pokračovala vážně, „se nechala okouzlit jedním mladým džentlmenem, totiž vikomtem, který byl z mnoha důvodů vhodným adeptem na manžela. Snadno se do něj zamilovala a toužebně si přála se za něj co nejdřív provdat. Tvrdil jí, že ji miluje, že budou úžasný pár, že jejich manželství bude to nejšťastnější na světě. Jediné, co jim zbývalo, bylo naplánovat svatbu a budoucnost. Svatba měla být okázalá a veliká, dokonalá. Měla se na ní sejít společenská smetánka z okolí. Dívka žila jen v myšlenkách na něj, byla tak naivní, nezkušená… Po celou tu dobu mu bezmezně důvěřovala.“

Mary polkla a zavřela oči. Cítila vítr na tvářích, ve vlasech, slyšela jeho kvílení ve skalách a narážení vln na dole na pobřeží. Marcus stál tiše, vyčkával… nebylo pochyb, že je zmatený, nejistý, ale na nic se nevyptával. Bylo načase prozradit mu zbytek příběhu, který již nikdy nehodlala nikomu jinému vyprávět.

Zvedla hlavu a zadívala se na zamračenou oblohu. Objala se rukama, aby zastavila smutný výkřik, který se jí dral z hrdla. „Vždycky se choval jako bezvadný džentlmen, okouzlující, dokonalý příklad galantnosti,“ zašeptala hlasem, který Marcus téměř neslyšel. „Věděl, že takhle ho vidí i všichni okolo. Chtěl tu dívku stejně jako ona jeho, ale jemu šlo jen o jediné – chtěl ji mít v posteli. Měla být přece už brzy jeho, považoval ji za svůj majetek. Byl šlechtic, vikomt… zatímco ona byla tak mladá a nezkušená…“

Marcus se k ní přiblížil, slyšela, jak podrážky bot zaskřípaly na štěrkové cestičce. Mary ustoupila, nechtěla mu dovolit, aby se jí teď dotýkal, protože věděla, že přesně to chtěl teď udělat. Otočila se a zadívala se do jeho hlubokých modrých očí. Marcus Longfellow, hrabě z Rennu… tak velký a silný, tak inteligentní a starostlivý, ve všech směrech tak dokonalý.

Přerývaně se nadechla, přemýšlela, jak dál pokračovat.

„Pro muže je tak těžké pochopit nálady ženy,“ zamumlala. „Mění se od nadějí až po rozčarování, od lásky až po nechuť a odpor. Ta žena toužila po lásce, snila o manželství a dokonalé rodině, radovala se z toho, že si vikomt zvolil právě ji, a on jí místo toho poskytl jen zklamání, hněv a nenávist.“

Marcus polkl, nevěřícně na ni zíral, v očích měl tisíce otázek, ale nepřerušil ji.

Mary pokračovala dál a z jejího hlasu zaznívala stále větší hořkost. „Jednoho krásného jarního večera, je to už tak dávno, tenhle spořádaný a vážený vikomt pozval svou vyvolenou na vyjížďku v kočáře – jen oni dva a krásná příroda… Byl to troufalý návrh a pro dámu bylo velmi odvážné ho přijmout a ocitnout se sama bez gardedámy se svým nastávajícím v těsném prostoru kočáru. Ale tolik ho milovala, že netušila nic zlého. Důvěřovala mu tak jako všichni ostatní, kteří ho znali.“

Mary se narovnala, tělo mělo ztuhlé, jak čelila větru vanoucímu od moře. Nevnímala, jak jí vlasy i sukně vlají, jako by si užívaly divoké svobody.

Stiskla rty, aby potlačila touhu se rozkřičet. Pak příběh dokončila. „Daleko od všech lidí neměla tahle mladá a velmi naivní dívka šanci. Musela zažít ten největší strach… ten největší hnus, jaký žena vůbec zažít může.“ Zhluboka se nadechla, zachvěla se a z očí se jí vyřinuly slzy. „Možná se vzpírala až do konce, možná se prostě jen vzdala své lásky a naděje a důvěry. Časem vzpomínky vyblednou, nebo se je podaří zasunout do té nejhlubší části paměti, vědomě je vytlačit z mysli.“

Mary se odmlčela. Neochotně se odvrátila od Marcusovy tváře. V očích měl nevěřícný výraz, ruce pevně sevřené v pěsti, jako by mu pomalu docházelo, o čem Mary mluví. Ale musela mu říct všechno, teď už nebylo cesty zpátky.

„Ten zdvořilý a okouzlující vikomt zničil té noci život své vyvolené, Marcusi,“ zašeptala, hlas jí zněl prázdně. „Vzal si její nevinnost… naděje… její tělo a ani v nejmenším se nestaral o to, jakou újmu zanechá tenhle jeho násilnický a neomluvitelný čin na té čisté a nevinné duši. Chtěl to, a vzal si to. Nemusel o to bojovat, protože ta dívka ho milovala. Milovala ho a věřila mu. Přijala svůj osud – dokud se od ní vikomt neodvrátil a nenechal ji na holičkách.“

Všimla si, jak se mu napjaly svaly v obličeji, jak se jeho tělo otřásalo zuřivostí, ale navenek se snažil zůstat chladný jako kámen. „Kdo je ta dáma, Mary?“ zeptal se sotva slyšitelným, chraplavým hlasem.

Nebe se otevřelo a z černých mraků se na ně snášely těžké kapky vody, které se na Maryiných tvářích mísily s hořkými slzami. Věděl to. Pochopil všechno, ale chtěl to slyšet od ní. Soustředila se na něj, na lásku, která vyzařovala z jeho očí, z jeho těla. Ale ať chtěla sebevíc dojít k němu, překonat ty tři kroky a obejmout ho, konejšit ho… nebyla schopná se ani pohnout. Bylo toho moc na ně oba. Mary si uvědomila, že kdyby ji teď Marcus od sebe odehnal, její srdce by to nepřežilo.

Z hrdla jí unikl srdceryvný vzlyk, pevně sevřela ruce v pěsti a zašeptala: „Tou dívkou jsem byla já, Marcusi.“ Zavřela oči a nastavila tváře dešti, kapky pomalu smývaly bolest, kterou měla vepsánu v obličeji. „A jak jsem včera zjistila od Claudette Coswellové, téměř o deset let později stihl stejný osud komtesu Christine.“

Marcus chvíli neříkal nic, nepamatovala si, že by někdy bylo ticho tak mrtvolné, tak mrazivé.

Nemohla se na něj podívat.

Doufám, že to, co se ti teď honí v hlavě, není nenávist ke mně, Marcusi.

Najednou k ní přistoupil a chytil ji za ruce. „Co se stalo?“ zašeptal do větru.

Nebyla schopná mu odpovědět.

„Co se stalo!“ zeptal se znovu a důrazněji a zatřásl s ní. „Tobě a Christine.“

Nechápala, na co se jí ptá. „Je mi to líto, je mi to líto…“ opakovala stále dokola.

A pak najednou všechen strach, který pociťovala, zmizel, když ji Marcus objal, pevně ji k sobě přitiskl, ukryl ji v bezpečí své náruče a obličej zabořil do jejích vlasů. Šeptal její jméno stále dokola…

Déšť zesílil, promočil jim šaty, takže visely zplihle, mokré vlasy se jim lepily na obličej. Vítr divoce vál od moře, ale Marcus na to nedbal a stále ji konejšil v náručí.

Mary vstřebávala teplo jeho těla, jeho sílu, jeho energii, vychutnávala si jeho pevné svaly, které jako by byly vymodelovány právě pro ni. Slyšela pravidelný tlukot srdce, když si hlavu položila na jeho širokou ochranitelskou hruď.

„Měla jsem ji víc sledovat, Marcusi,“ zašeptala, nevědouc, zda ji vůbec slyšel. „Měla jsem poznat, co se jí stalo.“

„Šššš…“ Stiskl ji pevněji, prsty zajel do mokrých vlasů a přitiskl si její hlavu k hrudi.

Nevěděl, jak dlouho tam stáli a dovolili chladnému dešti, aby je smáčel. To přiznání se mu nesmazatelně vrylo do paměti. Necítil nic, jen otupělost, mísící se se zlostí. A nezkrotnou a vášnivou lásku k ženě, kterou držel v náručí. Jestliže si dřív nechtěl přiznat své city k ní, teď přesně věděl, co pro něj znamená. Pochopil, že Mary Marshovou bezmezně miluje.

Mary i Christine. Dva životy, které se potkaly z mnoha důvodů. Ach, bože, měl chuť někoho zabít. Rozcupovat ho na kousky, proříznout mu hrdlo, pomalu ho mučit, aby ten násilník poznal sám na sobě, jaké to je být obětí. Místo toho se raději soustředil na ženu, kterou držel – byla tak něžná a milující, voněla po dešti a květinách a vyzařovala z ní taková vnitřní síla, jakou u žádné ženy ještě neviděl. Chtěl se jí zeptat na tolik věcí, položit jí otázky, které vyvolají další smutek, ale potřeboval znát odpovědi.

Mary se ani nepohnula, jen se třásla. Zda chladem, nebo strachy, nevěděl. Potřebovala jeho sílu, jeho teplo, a to poznání ho hřálo u srdce a vytěsňovalo z jeho mysli vztek.

Po chvíli jí zašeptal do ucha: „Christine mi toho o tobě tolik napsala ve svých dopisech, Mary. Chtěla, abych se o tebe zajímal ještě dřív, než jsem tě vůbec potkal.“

Tváře jí zčervenaly, když potichu odpověděla: „A stejně tolik mi toho řekla o tobě, Marcusi.“

„Možná ti toho napovídala víc, než bych si sám přál,“ odpověděl s úšklebkem.

Mary se tiše usmála a zaklonila hlavu, oči však nechala zavřené. „Kéž by mi nikdy nic neřekla.“

Její slova ho zarazila. Pomyslel si, že jí asi dobře nerozuměl. „Proč?“

Řasy se jí zachvěly a otevřela oči, aby se na něj mohla podívat. Na řasách se jí třpytily slzy… nebo snad kapky deště? „Kdybych se o tobě nedozvěděla z jejích neustálých pokusů dát nás dohromady, asi bych tě nikdy neobdivovala na dálku, netoužila bych po tvých dotecích, mohla bych odtud odejít a neohlížet se nikdy zpátky.“ Rty se jí roztřásly a znovu se rozplakala. „Ale takhle,“ vydechla, „musím odejít ze St. Austellu s krásnými vzpomínkami, které mě vždy budou pronásledovat, a mé srdce už nikdy nebude spokojené.“

Marcus se od ní odtáhl a vzal její ruce do svých. Zvedl je a dlaně jí položil na svou hruď. Než promluvil, počkal, až se mu zadívá do očí. „Myslíš si snad,“ zeptal se chraplavě, „že bych tě nechal tak snadno odejít po tom, co jsme spolu prožili? Že by tvoje budoucnost mohla existovat beze mě?“

Zamrkala, nestarala se o to, jak jí déšť promáčí šaty a vítr proniká až do morku kostí, rysy se jí uvolnily a ve tváři se objevil výraz naprostého údivu.

„O čem to mluvíš?“ zeptala se omámeně.

Pocítil touhu s ní zacloumat – nebo jí vtisknout vášnivý polibek, aby se probrala a konečně pochopila. Marcus upřímně doufal, že ho nechápe jen z toho důvodu, že si vlastně nikdy nepřipustila, že by ji mohl milovat.

„Mary, netoužím po tobě, protože tě sestra ve svých dopisech vynášela do nebes a pěla na tebe ódy,“ řekl a stiskl jí ruce. „Zamiloval jsem se do tebe.“

Oči se jí rozšířily překvapením a nedůvěřivě se na něj podívala.

Zvedl její ruku ke rtům a políbil ji, s nesmírnou něhou přejížděl rty jeden prst za druhým a nepřestával se jí dívat do očí.

„Když jsem tě uviděl a pak tě postupně poznával, přesvědčila jsi mě o tom, že jsi ta nejbáječnější a nejúžasnější žena na světě. Došlo mi, že jsi ta, se kterou chci strávit zbytek života, Mary Marshová. Myslím, že na světě neexistuje větší poklad, který bych mohl objevit.“

„Marcusi –“

Přerušil ji polibkem, tak vášnivým a horoucím, až jí to vyráželo dech. Poddala se mu, objala ho kolem krku a přitáhla si jeho hlavu blíž, aby si mohla vychutnat tu úžasnou vášeň.

Zabořil prsty do mokrých vlasů a pohrával si s jejich pramínky, dával jí to, co si myslel, že zrovna potřebuje a po čem vždy toužila – lásku, důvěru a přátelství.

„Říkal jsem ti, aby ses nebála,“ šeptal jí vroucně do rtů. „I kdybys nikdy nikomu nevěřila, mně věřit můžeš. Důvěřuj mi…“

Zachvěla se v jeho náručí a tentokrát si byl Marcus jistý, že to nebylo chladem a vlhkem. Přitiskl ji k sobě, ale jen krátce, protože se rychle odtáhla a přerušila polibek. Zatřásla hlavou.

„Tohle není můj život, Marcusi,“ zašeptala hlasem plným bolesti.

Marcus ztuhl, když slyšel její slova, popření všeho, co jeden k druhému cítili. Ledový strach mu sevřel srdce, když se jí podíval do očí. „Tohle je náš život, Mary.“

Na krátkou chvíli skryla obličej v dlaních a zakroutila hlavou. Pak o krok ustoupila a zkřížila ruce na prsou. „To, co je mezi námi, není skutečné, Marcusi. Milovali jsme se, ale to byl jen sen, jen naše fantazie. Copak to nechápeš? Není to skutečné. Naše světy jsou zcela rozdílné, každý patříme do jiné společenské třídy. Ty a já… nemůžeme být spolu. To jsem pochopila už před lety.“

To, že srovnávala jejich vztah se vztahem, který měla s mužem, jenž jí ukradl panenství, ho rozčilovalo. Dal si ruce v bok a pozoroval, jak jí kapky deště stékají po hrudi a mizí pod šaty v rýze mezi ňadry. Překvapilo ho, že si toho vůbec všiml.

„Ano, Mary, odjeď odsud a popři, že mě taky miluješ,“ zamumlal si pod vousy.

Mary ztuhla. „Láska s tím nemá co dělat.“

„Tvoje minulost s tím nemá co dělat.“

„Nemůžeš mě milovat,“ trvala na svém, spustila ruce podél těla a sevřela je v pěsti.

„Ale ano, můžu.“

„To není možné.“

Deštík se změnil v docela silný déšť, ale zdálo se, že jim to vůbec nevadilo.

„Já vím, co je to láska, drahá,“ odpověděl, zaskřípal zuby, přistoupil k ní, takže ji skoro o hlavu převyšoval. „Protože jsem tahle slova ještě nikdy žádné ženě neřekl.“

To přiznání ji udivilo. Otevřela ústa a vybreptla: „Ale jsi přece hrabě.“

Jeho trpělivost dosáhla vrcholu. „A jakou to má souvislost? Že se nemůžu zamilovat? Že nevím, co je to láska? Jsem muž, Mary, který touží po někom, s kým by si mohl popovídat třeba o půlnoci, po někom, kdo by ho objal po těžkém dni, po někom, kdo by ho chápal a také ho miloval.“

„Ano, jsi muž,“ souhlasila ve snaze rozumně uvažovat. „Muž, který se musí dobře oženit, vybrat si za manželku ženu, která bude pocházet z jeho společenské vrstvy. Která bude… pannou –“

„Ty pro mě budeš nadosmrti pannou, nevinnou dívkou!“

Mary zaváhala a z očí se jí znovu vyřinuly slzy. „Jak tohle můžeš říct? Vždyť víš, žes nebyl mým prvním milencem. Jak by ti tohle mohlo nevadit?“

Marcus byl napjatý, ale najednou mu došlo, čeho se Mary tolik obává. Chytil její tváře do dlaní, zadíval se jí do očí s naprostou sebejistotou a zašeptal: „Protože vím, že jsem jediný.“

V první chvíli se mu zdálo, že ho snad ani neslyšela. Nebo ho nechtěla slyšet. Pak popotáhla, zavřela oči, zachvěla se a odtáhla jeho ruce z tváří. Sevřela je ve svých dlaních a jemně políbila špičky prstů. Rty měla sametově hebké, vlhké od deště, když se otíraly o jeho horkou kůži. A pak ho pustila, aniž by se mu podívala do očí.

Zvedla promočené sukně šatů, otočila se a zamířila zpátky k Baybridge House. Zaváhala jen krátce, když se zastavila a ještě jednou se podívala z útesu na zátoku.

Marcus se nepohnul z místa a pozoroval ji, dokud mu nezmizela z výhledu. Byl zmatený, deprimovaný, paralyzovaný jejím šokujícím zážitkem z minulosti, stejným, jaký si musela vytrpět jeho nevinná sestra Christine.

S kamenným výrazem v obličeji a emocemi pevně uzamčenými hluboko v srdci se vydal opačným směrem – k domku, kde, jak doufal, bude moci přemýšlet, plánovat, organizovat a doufat. Nikdy si nepomyslel, že jeho přiznání se k lásce bude pro ni tak nepřijatelné, že popře svou náklonnost k němu, o níž věděl, že existuje.

Slova, která mu napsala sestra v jednom z posledních dopisů, mu teď zněla v uších.

Co by člověku zbývalo, kdyby nemohl alespoň doufat?

KAPITOLA
DVACÁTÁ ČTVRTÁ

Bylo už skoro po setmění, když ji Marcus potkal u hlavního schodiště v hale. Byla to poslední Maryina noc v Baybridge House. Při pohledu na ni se mu stáhla hruď a zaplavila ho celá řada emocí – od vzteku, který v něm vyvolalo její přesvědčení, že ho nemůže milovat, protože patří mezi vyšší šlechtu, zatímco ona je jen „obyčejná“, až po pocit marnosti, když si uvědomil, že se Mary musí vrátit zpátky do Londýna, aby se postavila tváří v tvář rodině a svému pocitu viny. Najednou však pocítil jakýsi vnitřní klid. Stačilo, aby se jí díval do tváře, z níž vyzařovala síla a odhodlání a pevná vůle.

Poprosil ji, aby si dnes oblékla něco jednoduchého. Poslechla ho, měla na sobě hnědé mušelínové šaty, doplněné černou vlněnou pelerínou. Vlasy si volně sčesala dozadu a stáhla stužkou.

„Jdeš načas,“ řekl místo pozdravu a nabídl jí rámě.

Zasmála se. „Řekl jsi po setmění. A to je právě teď.“

„Ale pak jsem dodal, že máš přijít krátce po desáté. A je –“ podíval se na pendlovky, které stály ve foyeru, „– dvanáct minut po desáté.“ Zadíval se zpátky do jejích očí a s úsměvem dodal: „Jste připravená, slečno Marshová?“

„Na procházku po útesech?“ naklonila se k němu, aby ji slyšel jen on. „Jsem potěšena. S tebou bych šla kamkoliv.“

Úsměv mu zmizel ze rtů. „A zůstala bys tady?“

Byla to přímá otázka a Mary si nervózně pohrávala s knoflíky na peleríně, než odpověděla: „Zůstanu s tebou celou noc. To jediné ti teď můžu slíbit.“

Laskavost v jejím hlase ho málem dostala na kolena. Nikdy v životě necítil Marcus tak silný cit.

„Tak pojďme,“ zamumlal a zavěsil si její ruku do rámě.

Váhavě se usmála a vedle něj vyšla velkými zdobenými dveřmi ven.

„Kam jdeme, lorde?“ zeptala se, když zamířil na cestičku vedoucí k útesům.

Nechal její otázku bez odpovědi a nasměroval ji za sebe. „To je překvapení.“

„Překvapení?“ zasmála se. „Pro mě je všechno, co se týká tebe, Marcusi, překvapení. Každý den se najde něco, co je pro mě nové a z čeho mám radost.“

Opět na její slova nereagoval a rychle se vzdaloval od domu, tentokrát šli však na sever, tedy na opačnou stranu, než byl domek. Netušil, zda Mary tuhle cestu objevila, ale přístup k pobřeží tu byl poněkud těžší než na druhé straně domu, takže sem jen málokdo zavítal.

Na obloze zářily hvězdy a mdlým svitem ozařovaly sotva viditelnou cestu. Obě postavy se občas ponořily do úplné tmy, občas na cestu dopadalo světlo z rozzářených oken domu.

Nechala se jím vést, dávala pozor, aby se nezamotala do sukní, a důvěřovala mu.

Konečně Marcus obešel poslední husté křoví a došel na zatravněnou plochu plnou kvetoucích lučních květin, svažující se k útesu spadajícímu dolů do moře. Okamžitě je do nosu udeřila vůně levandule, kterou přinášela teplá bríza. Dole pod nimi zářila do tmy světla malé rybářské vesničky na pobřeží zátoky. Na obloze jako rozházené diamanty na černém sametu zářily tisíce hvězd.

„To je nádhera,“ zašeptala do nočního ticha.

„Zvlášť v noci je tenhle výhled krásný,“ odpověděl hlubokým hlasem. „Chtěl jsem ti ukázat něco mimořádného, abys měla na co vzpomínat, až odsud odjedeš.“

Mary zaklonila hlavu a podívala se na něj. Dlouhou chvíli ani jeden z nich nepromluvil, ani se nepohnul. Pak jí položil ruce na ramena a pomalu jí stáhl pelerínu.

Noc byla poměrně teplá, takže Mary ani neprotestovala, když plášť rozprostřel na zemi vedle ní a vzal ji za ruku.

Chvíli vedle sebe seděli tiše, Marcus ji objímal kolem ramen a Mary se cítila v jeho náruči velmi příjemně. Poslouchali, jak se lehká bríza prohání v nedalekém křoví a jak vlny pod útesem narážejí na skalnaté pobřeží.

„Nikdy na tuhle noc nezapomenu, Marcusi,“ zašeptala a nadechla se sladce provoněného vzduchu.

„Jediné, co tu chybí, je ohňostroj,“ odpověděl a zabořil jí nos do vlasů.

Zasmála se a plácla ho dlaní do hrudi. „Myslela jsem, že jsi hrabě. Copak to nemůžeš zařídit?“

Zakřenil se, vzal ji za bradu a natočil jí obličej tak, že se mu dívala přímo do očí. „Když je noc tak krásná jako ta dnešní, můžeme si ohňostroj udělat sami.“

Nejistě se na něj podívala a zamračila se. Marcus se sklonil a přitiskl ústa na její. Teplé a měkké rty mu sebraly dech z plic.

„Mary…“

Kéž by. Kéž by. Kéž by…

Mary se k němu přitiskla, objala ho kolem krku, a jako by v jejich vztahu nebyly žádné otázky, žádné pochybnosti, vracela mu vášnivé polibky. Marcus jí zajel prsty do vlasů, trhl za stužku a uvolnil je, aby se jako zářivý vodopád rozlily po Maryiných zádech. S potěšením si pohrával s jednotlivými prameny. Mary si povzdechla, tiskla se k jeho teplému tělu… pootevřela rty, aby mohl jazykem prozkoumávat sladkost jejích úst.

Marcusův polibek se prohloubil, byl mnohem vášnivější, žhavější… vychutnával si její potěšení, její radost a dával ze sebe vše, co mohl.

Mary se pod jeho tlakem zaklonila, pomalu se položila na pelerínu rozprostřenou na zemi. Marcus si přes ni přehodil jednu nohu, aniž by polibek přerušil. Dech se jim oběma zrychloval, její vzdechy ho vzrušovaly a povzbuzovaly k dalšímu laskání, k dalším polibkům. Mary vztáhla ruce a přes tenkou lněnou košili mu prozkoumávala svaly na hrudi.

Vzal špičku jejího jazyka mezi zuby a jemně ji sál. Mary na chvíli ztuhla, naklonila hlavu a spokojeně zavrněla. Chytila ho za košili a přitiskla ho k sobě, žádala mnohem víc, vzdychala a dech měla přerývaný. Žádostivě se chvěla pod jeho pevným, dobře vypracovaným tělem.

Marcus se otřel vzrušeným mužstvím o její klín a spokojeně se v duchu usmál, když viděl, že i ona cítí, jak moc ho vzrušuje, přestože má na sobě několik vrstev spodniček. Položil jí ruku na ňadra, pohrával si s nimi, dokud jí vrcholky neztvrdly a netyčily se proti jeho dlani. Přitiskla se k němu celým tělem, jako by si přála, aby s ním splynula.

„Marcusi…“ zašeptala do jeho rtů.

Naléhavost v jejím hlase jen utužila jeho předsevzetí, ukázat jí všechno, co k ní cítí, jak moc ji potřebuje a jak moc po ní touží. Přesunul rty na bradu, prozkoumal linii hrdla, špičkou jazyka jemně přejel přes vystouplou klíční kost, jeho polibky nabývaly na vášnivosti a rychlosti.

Mary chytila do dlaní jeho hlavu, zabořila prsty do hustých černých vlasů a stáhla ho na nedočkavá ňadra, vypínající se pod tenkou mušelínovou látkou. Marcus se s nimi laskal, palci třel vztyčené vrcholky a nemohl se dočkat, až bude pod prsty cítit její sametově hebkou kůži.

Když zabořil obličej do rýhy a ze rtů se mu vydral sten vyjadřující naléhavou potřebu cítit její horké tělo na svém, prohnula se v zádech a vzdychla. Jemně přejížděl prsty po okraji výstřihu šatů, sem tam zajel pod něj, až ho nakonec pomalu stáhl dolů a uvolnil její plná ňadra, která se dožadovala péče. Něžně je hladil, laskal se s nimi, až je nakonec okusil rty a pohrával si s nimi špičkou jazyka. Mary se zprudka nadechla, když vzal jeden z růžových hrotů do zubů a jemně ho stiskl. Jeho něžnost ji dojala.

„Jsi vlhká?“ zeptal se chraplavě. „Vlhká a roztoužená? Nemůžeš se dočkat, až do tebe vstoupím, Mary?“

„Ano,“ zašeptala a zalapala po dechu. „Ach, bože, Marcusi… dotýkej se mě –“

Posunul se níž, rukama jí sjel na žebra a potěšeně se usmál, když zjistil, že na sobě nemá korzet. Dnes večer si ho nevzala, protože věděla, že spolu stráví poslední společnou noc.

Mary zavrtěla boky, jako by se ho už nemohla dočkat. A Marcus ji vyslyšel – rychle nadzvedl všechny sukně a spodničky, které měla na sobě, a začal líbat holá stehna, pomalu se posunovat výš a výš. Její sladká vůně ho vzrušovala, prostupovala jeho myslí, probouzela jeho pudy, až ho nakonec zasáhla plnou silou vášeň, jíž nedokázal odolat.

Mary vzdychala a tiskla se k němu. Marcus ochutnával její horkou kůži jazykem, dokud se nedotkl nejroztouženějšího místečka, o němž se mu každou noc zdálo a jež považoval za ráj na zemi. Pohodlně se uvelebil mezi jejíma nohama a vychutnával si tu krásu a sladkost jejího ženství.

Mary sebou trhla, když se dotkl její štěrbinky a našel místo její největší touhy. Stiskla mu hlavu v dlaních a šeptala slova, kterým nerozuměl, nepřítomným zrakem se dívala na noční oblohu a prožívala vzrušení.

Marcus nikdy nebyl při milování tak něžný, tak soustředěný a zaměřený na to, aby ji potěšil, aby ji vynesl do výšin, kde končí reálný svět a nastává cosi nebeského. Chytil jí zadeček do dlaní a nadzvedl ji, aby ji mohl ještě lépe uspokojit. Věděl, že se velmi rychle dostane do bodu, kdy nebude návratu. Znal ji, vnímal pohyby jejího těla a slyšel vzdechy, nekontrolovatelně se jí deroucí z nitra. Věděl, co musí udělat, aby v ní vybuchla nahromaděná touha.

Mary rychle pohybovala boky, šeptala nezřetelná slova a byla zcela ztracená ve svém světě.

„Marcusi…“

Přitiskl se k ní ještě víc a zrychlil tempo.

Pevně svírala jeho hlavu stehny a nehty se jí zarývaly do jeho kůže.

„Ach, bože! Ach, bože – Marcusi!“

Najednou jí před očima začal vybuchovat ohňostroj světel, třásla se, vykřikovala jeho jméno… A Marcus se šťastně usmíval a sám se potácel na hraně vlastního uspokojení.

O chvíli později, když se Mary vrátila zpátky na zem, se položil na ni, aby se jí mohl dívat do očí, když do ní vstupoval. Pevně ho objala, laskala ho a soustředila se na to, aby i on dosáhl vrcholu. Noc je zahalovala, ale v slzách, které měla na řasách a které jí pomalu stékaly po spáncích, se odráželo bledé světlo hvězd, takže vypadaly jako zářící diamanty na sametové pokožce.

Marcusovi pukalo srdce.

„Miluju tě, Mary,“ zašeptal a z hlasu mu zaznívala bolest.

Vzala jeho hlavu do dlaní a přitiskla si ji čelem ke své. „Navždy si budu tuhle chvíli pamatovat. Nikdy z mých vzpomínek nezmizí, nikdy nevybledne,“ zamumlala. „Dej mi dnes v noci své srdce…“

Věděl, co tím myslí. Uvědomil si, jak upřímně a čestně se k němu chová. Touha být s ním, prožívat s ním tyhle sladké chvíle, byla pro ni víc než riskování pověsti, budoucnosti. Hrdlo se mu sevřelo, že nebyl schopen své myšlenky formulovat do slov. Ale všechny se mu odrážely v očích, v dotecích, v polibcích.

Už nemohl přestat, vlastní touha ho pohltila. Nadzvedl se, aby jí viděl do očí. Na řasách se jí třpytily slzy.

„Navždycky, Marcusi…“ zašeptala.

Sevřel pevně rty. „Navždycky…“ zašeptal, že ho skoro neslyšela, a s pomocí Mary se přehoupl přes hranu, aby i jemu před očima zářila barevná světla, jako by pro ně někdo uspořádal ten největší a nejnádhernější ohňostroj. Uvědomil si, že jeho svět, jeho život má smysl, jedině když bude s Mary.

„Neodjížděj zítra,“ zamumlal, když nad sebou zase získal kontrolu. „Zůstaň se mnou a já ti k nohám složím celý svět.“

Neříkala nic, ale po tvářích jí stékaly horké slzy, zatímco ho něžně hladila po zádech a krku.

Marcus se přesunul vedle ní, stáhl jí sukně a pevně ji objal. Vdechoval levandulovou vůni, která se mísila se slaným mořským vzduchem a vůní jejího těla. Oba leželi na zádech, ztěžka oddechovali a pozorovali hvězdy nad sebou.

Zůstali tak, držíce se za ruce, dlouho. Nic neříkali, ale přesto Marcus věděl, na co Mary myslí…

Vy máte svůj svět, lorde Longfellowe, a já mám zase svůj…

KAPITOLA
DVACÁTÁ PÁTÁ

Baybridge House

30. dubna 1855

…můj nejdražší Marcusi. Tady na Baybridge House už není nic, jak bývalo. Všechno se změnilo. Nemůžu Ti teď psát o tom, jaké nepatřičné věci se tu dějí. Bojím se, že slečna Marshová je jediná osoba, které ještě můžu důvěřovat. Ale mám strach si s ní promluvit… Ach, bože, a ona už za chvíli odjede. Prosím, vrať se domů. Prosím. Teď opravdu potřebuju Tvoji sílu, Tvoje rady a ochranu. Doufám, že se už brzy uvidíme. Do té doby navždy s Tebou,

Tvoje sestra Christine

Marcus Longfellow, hrabě z Rennu, požádal matku o oficiální setkání v půl druhé odpoledne, dva dny poté, co Mary Marshová opustila Baybridge House a odjela do Londýna.

Stál u okna a pozoroval vzdálenou austellskou zátoku. Snažil se soustředit myšlenky na rozhovor s matkou, kterému se nemohl vyhnout. Doufal, že se od matky dozví vše, co potřeboval. Přesto však mu myšlenky utíkaly k Mary a srdce ho bolelo, když si na ni vzpomněl.

Ruce měl sepjaté za zády, nepřítomně se zadíval do zahrady a vzpomněl si na jejich první nesmělý polibek v hvězdami ozářené zahradě, provoněné rozkvetlými květinami. Připomněl si teplo jejího těla, její fyzické i emocionální reakce, které při polibku prožívala. Ať se stane cokoli, věděl, že na první dotyk jejích rtů už nezapomene nikdy.

Zhluboka se nadechl a zavřel oči, představoval si chvíli, kdy k němu vešla uprostřed noci do ložnice, oděná v černém korzetu ozdobeném rudými rubíny… nic erotičtějšího pro něj neexistovalo.

„Lorde Longfellowe, hraběnka z Rennu je zde,“ ozval se ode dveří hlas jedné z mnoha matčiných komorných.

Marcus se musel v duchu zasmát nad tímhle podivným představením matky a syna a otočil se k osobě, která byla důvodem, proč se vrátil do Anglie.

„Matko,“ pronesl a kývl na pozdrav.

„Synu, drahoušku,“ odpověděla se sladkým úsměvem na rtech a vplula do pracovny, oblečena jako obvykle v černých krepových šatech, se zářivými kaštanovými vlasy vyčesanými do vysokého drdolu na temeni. Kromě snubního prstenu nebyla ozdobená žádnými šperky. Marcus byl vždycky pyšný na to, jak matka vypadala. Byla radost se na ni dívat, i ve svých pětapadesáti letech vypadala úžasně, pohybovala se s vytříbenou elegancí a její světlá pleť nebyla dotčena vráskami.

Gwyneth Longfellowová sice mohla působit přísným a vypočítavým dojmem, vždy se ale striktně držela společenských pravidel a chovala se s noblesou, jaká hraběnce příslušela. Pro svého manžela byla vždy dobrou ženou, která ho ctila, dala mu dva syny a dceru. Otec zemřel jako spokojený muž, pomyslel si Marcus. Když nic jiného, nemohl matce upřít, že roli hraběnky plnila na jedničku. Až do smrti Christine.

Gwyneth došla až k němu a políbila ho na tvář.

„Co se děje?“ zeptala se a s vážnou tváří se na něj podívala.

Chladně se usmál a pokynul směrem ke křeslům. „Posaď se, matko.“

Chvíli si ho tiše prohlížela, pak se otočila a usedla do jednoho z pohodlných křesel. „Drahoušku, dnes odpoledne se opravdu chováš velmi formálně.“

Neřekl nic, stále se díval z okna na horizont, kde se světlá obloha rozpouštěla ve vodách moře, a poslouchal, jak matce šustí sukně okolo nohou, když si sedala.

„Jsi snad zklamaný, že se slečna Marshová rozhodla vrátit do Londýna?“ zeptala se, jako by předem očekávala zamítavou odpověď.

Místo toho odpověděl: „Ano, jsem tím velmi zklamán.“ Opřel se dlaněmi o parapet. „Ožením se s ní, matko. Doufám, že tě to potěší.“

Nedíval se na ni, ale přísahal by, že se spokojeně usmála. V duchu se ušklíbl.

„Hodláš to udělat, i když se Mary vrátila do Londýna?“ zeptala se opatrně a snažila se odhadnout jeho myšlenky.

Myslel si, že to řekl dost jasně. „Hodlám se za ní vypravit a požádat ji o ruku.“

„Och, jak romantické! Synu, mám z tebe takovou radost,“ sepjala ruce v klíně a v duchu si oddechla úlevou. „Je to milé děvče, budete úžasný pár. Musíte mít krásnou svatbu, takže bychom se hned měli pustit do plánování –“

„Myslel jsem si, že je na tvůj vkus trochu stará nevěsta,“ přerušil ji a chladně se na ni přes rameno zadíval.

Začervenala se, ale zdálo se, že ji Marcusova slova nijak neurazila a nevyvedla z rovnováhy. „Ano, je starší, drahoušku, ale pochází z dobré rodiny a ty si s ní velmi dobře rozumíš. Jediné, co si přeju, je, abys byl spokojený.“

„A co dědic?“

Nervózně sevřela ruce v pěsti. „Jistě, každá matka si přeje, aby se od svých dětí dočkala vnoučat.“

Pomalu se k ní otočil, opřel se o parapet a založil si ruce na hrudi. „Tohle sis přála i pro Christine? Chtěla jsi taky, aby byla šťastná?“

Všiml si, jak se jí prohloubily vrásky kolem úst a oči se jí mírně rozšířily.

„Samozřejmě,“ odpověděla a naklonila hlavu na stranu. „To je něco, co si přeju pro všechny své děti.“

„A tak jsi trvala na tom, aby se provdala za Exetera.“

Nervózně si poposedla. „Jejich manželství bylo už dávno domluvené, synu, to přece víš. Měli se rádi, bylo jim spolu dobře. Bylo by to dobré manželství.“ Zamračila se. „Proč se ptáš na takové věci?“

Marcus se zhluboka nadechl, věděl, že je načase dostat se k tomu podstatnému. Přemýšlel, jak to matce sdělit. Zamyšleně se podrbal na bradě, na čele se mu objevily vrásky. Nakonec se zeptal tiše, aby ho náhodou neslyšeli sloužící. „Jsi si vědoma, matko, toho, že tenhle počestný a vážený vikomt z Exeteru, náš rodinný přítel a džentlmen nejvyšší úrovně, nejenže přivedl Christine do jiného stavu, ale že si vzal její nevinnost, aniž by ona s tím souhlasila? Že ji k tomu přinutil násilím?“

Gwyneth zalapala po dechu a barva jí zmizela z obličeje.

Marcus však na nic nedbal a pokračoval: „Uvědomuješ si vůbec, že její první zkušenost s mužem se odehrála v tmavém kočáru, kdy si ji Baudwin vzal, aniž by to ona sama chtěla? Víš, jakou hrůzu musela prožít?“

Matka zbledla, obličej měla jako vymodelovaný z vosku, jen tváře jí žhnuly. Nebyla schopná ze sebe vypravit jediné slovo.

Marcus došel ke křeslu, kde Gwyneth strnule seděla, a pokračoval: „Víš, že mi Christine psala o tom, jak se bojí, jaký strach ji svírá při pomyšlení na manželství a budoucnost, ale byla příliš vyděšená, než aby mi popsala detaily? Bylo jí trapně a cítila se zneužitá. Tušila jsi, že jen pár dní před smrtí se o tom zmínila Claudette Coswellové, protože o tom nemohla mluvit s nikým, koho milovala?“

„Už dost!“ vykřikla Gwyneth, vstala a ruce zaťala v pěsti.

Marcus však ještě zdaleka nebyl u konce. Stál před ní a díval se do obličeje ženy, která ho přivedla na svět. Sevřel pevně čelisti a pak tiše dodal: „Uvědomuješ si vůbec, že tvoje první vnouče bylo počato násilím?“

Gwyneth bezděky zvedla ruku a dala Marcusovi na tvář facku.

Marcus sebou trhl, ten políček ho zabolel, až mu zvlhly oči. Ale pohled, jakým se na něj dívala, ho zraňoval mnohem víc než facka. Smutek, který ho zaplavil, nedokázal slovy vyjádřit.

Matka si to všechno uvědomovala. To bylo jediné vysvětlení jejího chování. Kdyby o tom nevěděla, byla by teď zlomená, srdce by ji bolelo pro Christine, pro nenarozené vnouče… plakala by, nebo by křičela zlostí. Nebo by se uzavřela do smutku, ptala by se sama sebe, kde udělala chybu.

Ale matka nereagovala tak, jak by reagovala každá jiná žena, která by se o své dceři dozvěděla něco podobného. Místo toho se rozzuřila na něj, že takhle mluví o své sestře, že říká nahlas pravdu, ale hlavně že vůbec něco tak odporné a skandální vytahuje na světlo.

Tajemství. To byl klíč ke všemu.

Marcus se musel od matky odvrátit, v očích se mu zračilo znechucení. Došel ke stěně, na níž viselo nejméně čtyřicet kousků nejlepšího rennského porcelánu. Díval se na jednotlivé talíře, ale ve skutečnosti neviděl nic.

„Byla to přece tvoje dcera,“ zašeptal.

Matka chvíli mlčela, neschopná se pohnout. Nakonec promluvila tak tiše, že ji téměř nebylo slyšet. „Já vím. Ale také byla zasnoubena s vikomtem z Exeteru a zanedlouho se měla stát jeho ženou. Nebyla by první –“

„Proboha, matko! Vždyť ty o tom mluvíš, jako by ji donutil násilím udělat ‚jen‘ nějakou ne moc příjemnou práci!“ Marcus se otočil a znechuceně se na ni podíval. „Vždyť ona mu důvěřovala a on ji znásilnil a zneuctil! Ženu, kterou si měl za několik týdnů vzít za manželku.“

„Mlč už!“ zasyčela matka. Opřela se rukou o opěradlo křesla a zlostně dodala: „Jak se opovažuješ se mnou takhle mluvit v mém vlastním domě?“

Zakroutil hlavou. „To se ale velmi mýlíš! Anebo jsi to všechno brala jako naprostou samozřejmost, když jsem tu nebyl?“

Gwyneth mávla rukou. „Nerozumím ti.“

Marcus zapíchl ukazováček do své hrudi a z očí mu šlehaly blesky. „Christine byla moje sestra, byl jsem za ni zodpovědný já, a tenhle dům patří mně! A protože jsem hrabě z Rennu, tak s tebou budu mluvit, jak se mi zachce!“

Gwyneth ztuhla. Šokovaně na něj zírala, z obličeje jí znovu zmizela všechna barva a nebyla schopná ze sebe vydat ani hlásku.

„Chci znát pravdu, matko. Teď hned,“ nařídil. „Chci vědět, proč jsi ochotná odpustit Baudwinovi takový čin, zatímco dceři neodpustíš nic. Proč pořád tak bráníš vikomta, proč k němu stále zachováváš takovou úctu, když tak hanebným činem zostudil a ranil naši rodinu? O čem jsi s Christine mluvila před tím, než zemřela? Chci vědět, jaká tajemství před námi schováváš. Jestli mi neodpovíš na všechny otázky, bůh ti pomáhej, protože pak to tu všechno prodám a tebe nechám na ulici.“

Gwyneth přimhouřila oči. „Nech si ty směšné výhružky, synu,“ varovala ho tiše a stoupla si před něj s rukama v bok. Všiml si, že se jí vrátila sebejistota. „Už jednou jsem ti říkala, abys nestrkal nos do něčeho, co je dávno pryč.“

Marcus však byl rozhodnutý říct jí všechno, o čem v posledních dnech přemýšlel. Věděl, že jeho slova ji vyvedou z míry, a přesto pocítil naprosté uspokojení. Stál nad ní, ruce spojené za zády a díval se do tváře ženy, kterou miloval, ženy, kterou tolik obdivoval… do tváře vypočítavé manipulátorky, jež teď bude trpět za to, co provedla své dceři. „Tvé starosti jsou už zbytečné, matko,“ odpověděl temným, hlubokým hlasem. Věděl, že zodpovědnost, kterou má vůči tomuto panství, už brzy bude spočívat na jiných ramenou. „Rozhodl jsem se, že rezignuju na titul hraběte ve prospěch Georgea.“

Gwyneth se začala smát, ale jen do chvíle, než jí jeho slova došla, než si uvědomila závažnost tohoto prohlášení. Zavrávorala, opřela se o desku stolu a pak se zhroutila.

„To nemůžeš udělat,“ vyhrkla nešťastně.

„Ale ano, můžu. To není žádná výhrůžka, matko, to je fakt. Už si dál nepřeju být hrabětem z Rennu,“ dodal a rty se mu zkřivily do úšklebku. „Nikdy jsem jím ostatně být nechtěl.“

Podívala se na něj a vypadala, jako by měla omdlít. „Ale ty jsi hrabě.“

Naklonil se k ní, takže měl obličej kousek od jejího. „Vždycky jsem byl hrabětem jen podle právních a dědických listin, jen proto, že jsem se narodil první. Ale George se tu o všechno stará, takže si ten titul zaslouží –“

„To není možné.“

Marcus zvedl obočí. „Není možné? Co není možné? Hodí se na to mnohem líp než já. Já bych pořád pendloval mezi Anglií a Afrikou, ale v Africe mám svou práci a kaolínové doly tady mě nezajímají.“ Položil matce ruku na rameno, druhou ji chytil za bradu a zvedl obličej, aby se mu dívala do očí. „Je to to nejlepší řešení.“

Na chvilku se na něj podívala a Marcus v jejích očích zahlédl obrovský strach. „Ty to myslíš vážně…“

„Matko, miluju tě, ale nechci zůstat tady v Baybridge House. Nech Georgea dělat to, pro co se narodil. Můj domov je v Egyptě.“

Gwyneth se rozechvěla, zavrávorala a zmateně se rozhlížela kolem, jako kdyby najednou nevěděla, kde je a co se stalo.

Marcus ji zachytil a pomohl jí posadit se zpátky do křesla. Všiml si, jak se jí pomačkala sukně, ale Gwyneth jako by to ani nezpozorovala, v tuhle chvíli jí to bylo jedno. Poprvé v životě Marcus uviděl, že se jí v očích objevily slzy.

Nechtěl ji ranit, ublížit jí.

„Všechno bude v pořádku,“ uklidňoval ji a opřel se o hranu desky stolu.

Gwyneth zakroutila hlavou. „Ty jsi hrabě. Tak by to mělo být. George se stará o obchod a ty máš na starost hrabství. George je –“ zadívala se na porcelánové talíře zavěšené na zdi. „Ach, bože…“

Marcusovi bylo jasné, že před ním matka něco skrývá. Nějaké velké tajemství. „O co jde?“ zeptal se a došel až k ní.

Dlouhou chvíli jen tiše pozorovala talíře. Pak zašeptala: „Ten vlevo nahoře, ten byl nejoblíbenějším vzorem tvého otce.“

Marcus se zadíval na stěnu a nebyl si jistý, co mu tím chce říct. Bloudil po ní očima, dokud nezahlédl talíř, který měla na mysli.

Byl to typický dekorativní talíř v krémové barvě s hnědou a zlatou kostkovanou bordurou, zdobený uprostřed velmi stylizovaným a zřetelným „R“. Byl to první vzor talíře porcelánky Renn, a symbolizoval rodinu a hraběcí titul. Marcus si moc dobře pamatoval, jak na něj byl otec pyšný. Čemu ale vůbec nerozuměl, bylo, jak tento talíř souvisí s rozhovorem, který tu s matkou vede.

„Všechny naše vzory jsou nádherné, matko,“ pokrčil rameny.

Gwyneth zavřela oči a opřela si hlavu o měkké polstrované opěradlo křesla. „Jistě sis ale všiml, že nevisí ani v mém pokoji, ani v přijímacím salonu.“

Nechápal, o čem mluví, ale nijak to nekomentoval a vyčkával, až bude sama pokračovat.

Po dlouhé chvíli ticha otevřela oči a zadívala se mu do očí. „Ten na mém nočním stolku je modrý, nebesky modrý s kyticí šeříků uprostřed.“

Marcus si stiskl kořen nosu. „Nechápu, jakou to má souvislost s naším rozhovorem.“

„Ne, to ani nemůžeš.“

„Můžeš mi to vysvětlit?“

Gwyneth se zhluboka a těžce nadechla, naklonila hlavu na stranu a studovala jeho obličej. „Víš, synu, hodně se podobáš svému otci.“ Usmívala se a zadívala se na sepnuté ruce v klíně. „George se zase podobá svému.“

Na chvíli ho její slova naprosto zmátla. A pak ho odpověď udeřila přímo do očí – to byl důvod svatby Christine s Baudwinem! George se vždy vzhledem i chováním podobal matce, z Marcusova otce neměl vůbec nic. Zlobil se stejně jako Gwyneth, když se Marcus rozhodl odejít a odmítal plnit své povinnosti hraběte.

George nebyl dítětem zesnulého hraběte z Rennu.

Marcusovi se rozbušilo srdce v hrudi.

Čí je to tedy dítě? Kdo je jeho otec?

Talíř na matčině nočním stolku… šeříky na modrém pozadí…

Šokovaně se zadíval na matku.

„Ano, chlapče, taky jsem milovala,“ přiznala se tiše, jako by čekala, že ji pochopí. „Tvůj otec byl dobrým manželem, ale ne takovým, abych ho dokázala milovat.“ Roztřeseně se nadechla a zavřela oči. „Milovala jsem vikomta z Exeteru, Baudwinova otce. George je jeho syn.“

Marcus cítil, jako by se s ním točil svět, jako by padal do propasti, která nemá dno. Jako by se najednou ocitl v nějakém světě iluzí. To přece nemohla být pravda.

„Jak jsi mohla?“ zamumlal a hrdlo měl stažené zlostí.

Gwyneth se na něj hořce podívala. „To se mě ptáš zrovna ty? Copak jsi nikdy nebyl zamilovaný?“

Vzpomněl si na Mary, na její krásu, vznešenost a milost.

Matka se usmála. „Ona tě miluje stejně jako ty ji. Viděla jsem jí to na očích. A udělá cokoliv, aby mohla být s tebou. Jenomže si to ještě neuvědomuje.“

Marcus si začínal myslet, že se snad oba s matkou zbláznili, že žijí v nějakém snu, který se pro ně oba stal noční můrou. Narovnal se a znepokojeně začal přecházet mezi zdí s dekorativními talíři a psacím stolem.

„Ví o tom George?“

Zakroutila hlavou a nervózně mačkala sukni v klíně. „Neví o tom nikdo,“ nadechla se, „kromě Christine.“

Marcuse obestřel chlad. „Proto zemřela. Ty víš, co se jí stalo…“

Gwyneth se z očí vyhrnuly další slzy, ale stále se dívala synovi do obličeje. „Byla jsem tam.“

Marcus nikdy v životě nezažil takovou smršť různých pocitů a emocí, které ovládaly jeho tělo i mysl. A kterým vůbec nerozuměl. Ale nejhorší ze všech těch pocitů byl strach.

„Cos udělala?“ zeptal se velmi pomalu. Po těle mu vyrazily kapičky potu, v místnosti bylo najedno dusno. Marcus se obával, co se dozví.

Zdálo se, jako by otázka vibrovala mezi zdmi, jako ozvěna se mu odrážela v hlavě a v místnosti zněla dutě.

Gwyneth popotáhla a špičkami prstů si otřela slzy. „Nezabila jsem ji.“

Zavřel oči. „V to doufám. Ale řekni mi, co se tam stalo?“

Na dlouhou chvíli nebyla Gwyneth schopná vůbec promluvit. Neklidně si pohrávala s rukávy šatů, uhlazovala si sukni a třela dlaně o sebe. Pak se jakoby stáhla do sebe a opřela se v křesle. Marcus si nepamatoval, že by matku někdy viděl takhle neupravenou a poraženou.

„Byla s Baudwinem a ten… si s ní zase užíval,“ začala Gwyneth, jejíž postava se v křesle úplně ztrácela, hlas měla tichý a pokorný. „Přišla za mnou strašně rozčilená, zlobila se sama na sebe, že se mu nedokáže vzepřít. Chtěla jsem jí pomoct… opravdu jsem chtěla… Ale upřímně, co jsem mohla v této situaci udělat? Byla s ním zasnoubená. Měl na to právo.“

Marcus bouchl pěstí do stolu. „Sakra! Neměl právo brát si to, co mu ona sama nechtěla dát!“

Matka se na něj vážně zadívala. „Měl právo na její dítě, synu. A ani ne za měsíc se Christine měla stát jeho ženou. Mohl si s ní užívat, jak se mu zachtělo.“

Marcus byl zděšený. Upřeně se díval na matku, bylo mu líto sestry a styděl se za rodinu, která ji nedokázala ochránit. To, co mu tu matka vykládala, byla ovšem naprostá pravda. Protože Christine byla Baudwinovou snoubenkou, mohl si s ní opravdu užívat i proti její vůli. Muž se k vlastní ženě takhle chovat mohl. Nikdy by ho však tak děsná představa ani nenapadla. Žaludek se mu zvedl odporem, když si uvědomil, co musela od budoucího manžela Christine snášet. Nejhorší však bylo pomyšlení na to, že i když se Christine zmínila o svých obavách a strachu, o svém odporu a zášti, matka stále trvala na tom, aby se za vikomta z Exeteru provdala.

Potlačil nevolnost a založil si ruce na hrudi. „Co se stalo to odpoledne, matko?“ zeptal se stroze.

Gwyneth sklonila hlavu, nemajíc chuť připomínat si to odpoledne, kdy jí před očima zemřela jediná dcera. Marcus však byl trpělivý a čekal na odpověď.

Nakonec se Gwyneth do vyprávění pustila: „Přišla za mnou, strašně rozčilená, rozzlobená a rozhodnutá. Prohlížela si tajně mé osobní věci a narazila na dopis, který jsem kdysi před lety psala Baudwinovu otci. Svěřovala jsem mu se svými obavami, že pravděpodobně nosím pod srdcem jeho dítě.“ Gwyneth těžce polkla při vzpomínce na ten den.

„Chvíli jsme se v knihovně hádaly, Christine mi můj prohřešek vyčítala. Křičela na mě. Snažila jsem se jí vysvětlit, jak jsem se v tu dobu cítila, jak mi bylo… Ale Christine mě neposlouchala. Bylo to pro ni poslední kapkou a rozhodla se, že už Baudwina po tom, co jí udělal, nechce nikdy ani vidět. Snažila se mě vydírat. Když já sama zruším její zasnoubení s vikomtem z Exeteru, ona nic neprozradí Georgeovi.“

Gwyneth se na syna podívala, v očích se jí zaleskly slzy. „I když jsem se strašně bála toho, že se George dozví tuhle šílenou pravdu, že je nemanželským dítětem, přesto jsem trvala na tom, aby se Christine za Baudwina provdala. Vikomt z Exeteru byl přece otcem dítěte, které nosila pod srdcem. Šla jsem za ní to odpoledne do její šatny, abychom se nějak domluvily, aby mi vrátila dopis. Chtěla jsem ji uklidnit, než udělá něco hloupého.“

Gwyneth zavřela oči, dlaní si přikryla ústa a rozplakala se. Marcus se ani nepohnul.

Po dlouhé chvíli tichým, sotva slyšitelným hlasem Gwyneth pokračovala: „Snažila jsem se jí vzít dopis z ruky, ale nechtěla ho pustit. Když jsme se o něj přetahovaly, zakopla o koberec, a když padala, udeřila se hlavou o hranu toaletního stolku.“

Marcus cítil, jak se mu oči plní slzami. Rychle je zavřel, aby je potlačil.

„Musíš pochopit,“ dodala Gwyneth, najednou opět klidná, „nemohli jsme si dovolit, aby z toho byl skandál. A nemůžeme to připustit ani teď. Baudwin nic neví. Stejně jako George. Tohle všechno musí zůstat jen mezi námi dvěma.“

Stůj co stůj…

Konečně Marcus pochopil. Nejhorší bylo, že matka nutila Christine, aby se provdala za muže, který ji přitlačil ke dveřím kočáru a vzal si násilím její nevinnost, přestože se tomu bránila. To byl mnohem větší hřích než její vlastní romantická nerozvážnost před pětadvaceti lety.

Marcus zaskřípal zuby. „I když jsem vším velmi pobouřen a znechucen, nic se nezmění, matko,“ řekl tvrdě. „Nikdo kromě nás dvou neví, že George je nemanželské dítě. A přísahám bohu, že to neřeknu živé duši.“ Naklonil se blíž k matce, která teď vypadala jako duch – v obličeji byla bílá, oči měla unavené, jako by najednou o několik let zestárla. „Ale jak už jsem řekl, odjedu odsud. A ty tu budeš žít do konce života s vědomím, že hrabě z Rennu je ve skutečnosti syn vikomta z Exeteru.“

Gwyneth beze slova přikývla, jako by to po svém přiznání čekala.

Marcus se narovnal a srdce se mu naplnilo smutkem. Litoval hraběnku, která vychovávala své děti s takovou pýchou a nadějemi, a přesto byla jen obyčejný tvor, chybující a teď platící za své prohřešky. Ale byla to jeho matka, a to se nikdy nezmění. Věděl, že i přesto ji bude navždy milovat.

„Odjíždím zítra a nevím, kdy se vrátím. Budeš mi chybět, i George a nakonec i Baybridge House. Ale můj život je někde jinde, matko.“

Gwyneth zvedla ruku a pohladila ho po tváři. Na chvíli ho to překvapilo, ale teplý a příjemný dotyk a něžný výraz v jejích očích ho potěšil. Neřekla ale nic. Možná, že věděla, že už se nic říct nedá.

Marcus se narovnal v jasném slunečním světle toho rána a pocítil nesmírný tlak, který ho svazoval, když pozoroval vikomtův kočár jedoucí po nerovné příjezdové cestě k domu. Stál vedle svého kočáru a čekal zde už skoro půl hodiny, až se bude vikomt vracet z ranní bohoslužby v kostele v St. Austellu. Zachvátil ho vztek při pomyšlení na bolest, kterou způsobil Christine. Bolest, která nakonec vedla až k její smrti. Baudwin Fife sice nezabil Christine vlastníma rukama, ale jeho chování vedlo k tomu, že sestra objevila dopis, který ji nakonec stál život.

Marcus nikdy v životě necítil k jinému člověku takovou nenávist.

Konečně vikomtův kočár vyjel z poslední zatáčky a zastavil vedle něj. Dva lokajové se okamžitě rozběhli z kamenných schodů vedoucích k hlavním dveřím do vikomtova sídla, aby pomohli Baudwinovi vystoupit, ale Marcus je zvednutím ruky zastavil.

„Lorde?“ zeptal se jeden z nich.

Marcus se spokojeně usmál. „Postarám se o něj.“

„Jak si přejete, lorde.“

Marcus zvedl západku dveří a nakoukl dovnitř. Vikomt seděl na druhé straně kočáru v přítmí, ale překvapený výraz v jeho tváři Marcuse uspokojil.

„Co tady děláš, starý brachu?“ zeptal se Baudwin a potřásl hlavou. „Kde jsou lokajové?“

„Chci si s tebou promluvit mezi čtyřma očima,“ odpověděl Marcus, naklonil se a vměstnal svou velkou postavu do stísněného prostoru kočáru. Z hlasu mu čišela zlost.

Vikomt se zamračil. „O co tady, ksakru, jde?“

Marcus se už dál nemohl ovládat, zlost ho přemohla. Pěst mu vylétla tak rychle, že vikomt nebyl schopen zareagovat, a tvrdě a plnou silou mu přistála na bradě. Trhl sebou tak, že se praštil o dřevěnou stěnu za sebou, až se kočár zakymácel.

Baudwin vykřikl, byl tím neočekávaným úderem tak ochromený, že se nezmohl ani na náznak obrany. Chytil si obličej jednou rukou, zatímco druhou se držel polstrování sedačky. Krev mu stékala mezi prsty a na sněhobílé košili a světle šedém, dokonale ušitém obleku vytvářela tmavé skvrny.

Marcus chytil muže za krk a přitáhl si ho k sobě. „Myslím,“ procedil skrz zatnuté zuby, „že bylo načase ti ukázat, jak se asi cítila moje sestra, když ses na ni tady v kočáře vrhl. Jen bych si přál, abych ti mohl taky způsobit takovou ostudu a hanbu, jakou jsi způsobil ty jí.“

Baudwin rychle několikrát zamrkal. „Můj nos,“ zahuhňal, protože nebyl schopen mluvit normálně. „Vypadni odsud, ty bastarde!“

Marcus se k němu naklonil ještě blíž, takže teď měl obličej kousek od jeho. Tváře mu žhnuly hněvem, když vyštěkl: „Zajímalo by mě, jestli tě takhle nazvala taky Christine.“

Baudwin ztichl a oči mu bolestí zesklovatěly. „Já tě –“

„Copak? Necháš mě zavřít? Radil bych ti, abys nic nepodnikal,“ varoval ho Marcus. „Jestli živé duši řekneš, co se tady teď stalo, vyhlásím v Cornwallu, žes znásilnil mou sestru. Abych před tebou varoval ostatní dívky a jejich matky.“

Výraz zděšení ve vikomtových očích byl nepřehlédnutelný.

Marcus pocítil zadostiučinění. Ještě jednou se přitiskl k Baudwinovi, jako by ho chtěl varovat, a pak vystoupil z kočáru na sluncem zalitou příjezdovou cestu.

Urovnal si kabátec, kývl na udivené lokaje, stojící kousek od kočáru, a usmál se na ně.

Tady skončil.

Teď musí najít Mary, jediného člověka, který mu rozuměl.

KAPITOLA
DVACÁTÁ ŠESTÁ

Mary seděla na kamenné lavičce vedle sestry Mimi na její květinové zahradě za londýnským domem a poslouchala šplouchání vody v kašně před nimi. Z ulice sem doléhaly zvuky projíždějících kočárů a drkotání vozíků po dlažbě. A samozřejmě čilý shon lidí, kteří stále něco vykřikovali a někam pospíchali. Nikdy předtím si neuvědomila, jaký poklidný život se vedl na Baybridge House, dokud se nevrátila do Londýna.

Byla to dlouhá cesta – ani ne tak na vzdálenost, ale spíš plná pocitů a emocí, které jí vířily hlavou a zaměstnávaly jí mysl. Vrátila se před třemi týdny, kdy se oficiálně rozloučila s hraběnkou a Georgem. Ten den Marcuse už neviděla, aby mu řekla sbohem, jak původně zamýšlela. Jejich poslední rozloučení proběhlo pod hvězdnou oblohou na útesu, kdy se tak vášnivě milovali. Radovala se tu noc z každé minuty, kterou strávila v Marcusově objetí, vryla si do paměti každičký dotek, každičký polibek… Věděla, že vzpomínky na poslední minuty před rozbřeskem si uchová až do konce života.

Následujícího dne se jí Marcus vědomě vyhýbal. Mary se připravovala k odjezdu a neměla čas ho vyhledat. Zůstalo mezi nimi tolik nevyřčeného, tolik pocitů, o něž se s ním chtěla podělit. Nemohla s ním zůstat a doufala, že Marcus pochopil proč. Věděla totiž, že jejich vztah by byl velmi neobvyklý a stejně by jednou skončil rozchodem.

Plakala, když se naposledy vydala kočárem po kamenité cestě z Baybridge House směrem k městu. Slzy jí stékaly po tvářích, když v tichosti shlížela na poklidnou krásu austellské zátoky. Bála se toho, jak moc jí bude chybět moře, příjemní lidé, křik racků a zvuk vln tříštících se o skály pod útesy. Ale současně věděla, že se sem nebude moci ve vzpomínkách vracet neustále, že se bude muset dívat dopředu a věřit, že nastanou lepší časy. Její rodina, když byla celé měsíce pryč, jí chyběla, zejména otec. Věřila, že se její život vrátí zase do starých kolejí.

Brzy se však ujistila, že všechno je jinak. O otce se po celou dobu velmi pozorně a láskyplně starala vdova Ester Thurstonová.

Starala… Ve skutečnosti Mary zjistila, že plánují svatbu. Jak otec sám přiznal, bylo to trochu narychlo, ale Mary viděla, jak je do Ester poblázněný. Svým způsobem byla ráda, že si otec našel ženu, s níž si rozumí a je s ní spokojený. Byla na ně radost pohledět, jak se stále chichotali a červenali jako dva milenci.

Mimi se také změnila. Nosila pod srdcem dítě, které se mělo narodit už za osm týdnů, byla spokojená a s manželem se vzájemně zbožňovali, ačkoliv se často o něčem dohadovali. Nebylo to ale hašteření ve zlém, to Mary poznala. Spíš to jejich vztah upevňovalo. Dokonce, i když sestře nezáviděla, že se musí pohybovat s tak obrovským břichem v horku, které ten rok panovalo, stejně pocítila osten žárlivosti, že ona nic podobného nikdy neprožije.

S Marcusem se nikdy nepřeli. Skvěle si rozuměli a měli toho tolik společného. Byli tak stejní – dva vážní lidé, kteří měli práci, jež je naplňovala, svou nezávislost, svůj život… a shoda okolností je na pár týdnů svedla dohromady. Jejich láska vyrostla z opravdového přátelství, byla intenzivní, vášnivá a odvážná. A pak musela Mary udělat nejtěžší věc v životě – musela se svého nejlepšího přítele a vášnivého milence vzdát.

„Pořád na něj musíš myslet, co?“

Mary zamrkala a uvědomila si, že notnou chvíli slepě zírá na kašnu a ze sestřiny tirády o trápeních při těhotenství neslyšela ani slovo. Tedy aspoň to si myslela, že jí o tom Mimi vyprávěla.

Poklepala jí na koleno. „Promiň. Nějak se mi myšlenky rozlétly daleko odsud.“

Sestra se usmála a zářivé hnědé oči jí říkaly, že ji chápe.

„Nemůžeš se tady ale skrývat pořád, Mary,“ prohlásila Mimi. „Buď se mu musíš podívat do očí, nebo na něj zapomenout a jít dál.“

Mary se dlouze nadechla horkého letního vzduchu a posadila se zpříma. Nedívala se na sestru, ale na laťkovou mříž porostlou pnoucími růžemi.

„Nechci se s ním už setkat,“ řekla co nejpřesvědčivěji a doufala, že sestra nepozná, jak moc úsilí ji to stojí. „Uvažuju o tom, že vezmu zakázku pro lady Larsonovou-Cowerovou v Bedfordu. Bude se znovu vdávat příští rok na jaře.“

Mimi přikývla a mezi sestrami se na chvíli rozhostilo ticho. Mary ráda pracovala, ale v poslední době už pro ni práce nebyla to nejdůležitější.

„A co on?“

Mary se podívala na sestru. „On?“

„Tvůj hrabě?“

Při vzpomínce na jejich poslední noc se jí srdce rozbušilo. „Není můj,“ opravila sestru, i když v tu chvíli si pomyslela, kde asi je a co právě dělá. Napadlo ji, zda se mu vůbec podařilo zjistit, co bylo příčinou Christininy smrti. Povzdechla si a opřela se o ruce. „Navíc si myslím, že už na mě dávno zapomněl.“

Mimi sebou trhla. „Jsem si jistá, že nezapomněl.“

Mary se musela usmát nad sestřinou naivitou. „Díky, že chceš zvýšit mou sebedůvěru v mé ženské půvaby. Ale už určitě odjel z Anglie a teď někde v Egyptě na poušti pracuje na svých vykopávkách. A já –“ zaváhala a ztišila hlas do šepotu, „– nehodím se pro něj.“

Mimi ji dlouhou chvíli pozorovala a neříkala nic. Mary cítila, jak ji její oči propalují. Pak sestra zvedla ruce a objala ji kolem ramen.

„Řekneš mi o tom všechno?“ zeptala se Mimi.

Mary se stáhl žaludek, přemýšlela, co by sestra chtěla slyšet. „Skoro všechno,“ odpověděla.

Mimi se zasmála. „No, doufám, že vynecháš jenom takové detaily, které jsou nepopsatelné.“

Mary poklepala špičkami prstů na chladný mramor mezi nimi. „To si piš.“

Mimi se zasmála.

Mary se na chvíli zamyslela a pak řekla: „Pomohl mi trochu si uspořádat myšlenky a hlavně se rozhodnout, abych se s tebou a tvým manželem spojila a vyříkala si minulost. Marcus je dobrý posluchač a často umí poskytnout velmi cenné rady.“

„Proboha, Mary, cenné rady? Nechováš se jako zamilovaná ženská.“

Mary se usmála. „Ale no tak.“

Mimi se zasmála. Na chvíli se mezi nimi rozhostilo ticho. Pak se Mary zadívala na sestru a všimla si, jak jí zčervenaly tváře a na čele se jí objevily krůpěje potu.

„Nechceš jít dovnitř? To horko ti nedělá moc dobře.“

Mimi se ztěžka posunula na lavičce, prohnula se v zádech a vystrčila objemné břicho. „Ne,“ odpověděla a zašklebila se. „Abych pravdu řekla, tak teď mi nedělá dobře nic. Už se nemůžu dočkat, až to miminko porodím.“

„Vypadá to, že budeš mít holčičku,“ prohlásila Mary, jako by to opravdu věděla.

Mimi se rozpačitě usmála. „Taky se bojím. Chudák Nathan.“

Mary se zasmála, pak se naklonila dopředu a opřela si lokty o kolena a bradu o dlaně. „Jaký je, Mimi?“

„Kdo? Nathan?“

Mary přikývla. „No, po tom, co se mu všechno přihodilo…“

„A to tě pořád trápí?“ zeptala se Mimi a zamračila se.

„To mě bude vždycky trápit,“ zamumlala Mary.

Po chvilce váhání Mimi promluvila: „Víš, Nathan se mnou o svém hněvu nikdy nemluvil. Nechtěl mě ranit, protože věděl, že jsi moje sestra. Nechtěl připomínat trápení, které mu způsobila moje rodina. Ale Mary, už je to tak dávno, už se přes tu zahořklost přenesl. Myslím… myslím, že odpustit by si měli všichni. Nathan si dovedl spočítat, že i když mu moje rodina ublížila, nakonec o pár let později získal ženu a dítě. I jeho jméno dnes znamená mnohem víc než předtím.“ Mimi vzala Mary za ruku a stiskla ji. „Už je to všechno pryč. A jestli máš pořád nějaké pochybnosti, hoď je za hlavu. Nathan je teď šťastný muž, Mary, a to je to nejdůležitější. Opravdu na to zkus zapomenout.“

„A co ty?“ zeptala se Mary tiše.

Mimi se zase zasmála. „Nemůžu být víc spokojená s tím, jak se můj život změnil. Vždyť vidíš,“ znovu se protáhla a narovnala se. „No, možná, že tě budu proklínat, až se bude ten můj padesátilibrový zázrak hlásit na svět.“

Mary se trochu znervózněně zasmála a poklepala sestru po břiše. „Padesátilibrový?“

„Aspoň se tak cítím. Podívej se na moje nohy.“

Mary se zadívala dolů. „Už ti zase otekly, co?“

„A to ještě není ani poledne.“ Mimi si povzdechla a nemotorně se zvedla z lavičky. „Myslím, že přece jenom půjdu dovnitř, kde je trochu chladněji, a dám si je nahoru.“

Mary se také postavila. „Půjdu s tebou. Musím se dneska brzy vrátit domů.“

Mimi jí položila dlaň na rameno. „Zůstaň tady. Mám něco, co ti chci ukázat. Překvapení.“

Sepjala ruce za zády a zamračila se, až se jí na čele utvořily vrásky. „Překvapení? Tady na zahradě?“

Sestra pokrčila ramenem. „Myslím, že je to to nejvhodnější místo pro takové překvapení.“ Zvedla sukně. „Hned jsem zpátky.“

S těmito slovy se otočila a s elegancí, kterou jí těhotenství dovolovalo, vyrazila k domu.

Prodano 16.10.2012 na www.Kosmas.cz zakaznikovi r.malaskova@seznam.cz

KAPITOLA
DVACÁTÁ SEDMÁ

Mary se znovu posadila na lavičku z bílého mramoru, urovnala si bohatě nabíranou šifónovou sukni okolo kotníků. Začínalo být pořádně horko a vlhko a v nabíraných šatech se potila a cítila se nepříjemně. Doufala, že ať už to bude jakékoliv překvapení, že ho Mimi přinese rychle, aby si mohla i ona odpočinout v chládku domu. Možná že to bude nějaký nový vějíř. Kdo ví…

„Ahoj, Mary.“

Nikdy v životě nevyskočila tak rychle. Stála zády k fontáně, ruku držela na srdci, které hrozilo, že jí vyskočí z hrudi. Zadívala se na úžasnou postavu Marcuse Longfellowa, stojícího ani ne dva metry od ní v dokonalém břidlicově šedém obleku.

Překvapeně na něj zírala, neschopná se pohnout. „Co-co tady…?“

Zvedl obočí. „…dělám?“

Zavřela pusu a přikývla. „Už zase…“

Marcus došel až k ní. „…dokončuji za tebe věty?“

„To není moc pěkný zvyk, Marcusi,“ řekla a sepjala ruce za zády.

Zamyšleně si ji prohlížel a pak odpověděl: „Mám spoustu špatných zvyků, Mary. Určitě by ti udělalo velkou radost, kdybys je jeden po druhém odhalila a mohla mi za ně vynadat. Myslím, že i já bych z toho měl potěšení. Život s tebou by totiž nikdy nebyl nudný.“

Mary se zachvěla, zavřela na chvíli oči a pak je znovu otevřela, bojíc se, že se jí to všechno jenom zdá.

Nikdy v životě neměla tak reálné sny…

Začala se chvět, když vztáhl ruku a špičkou prstu jí přejel po tváři, ale nespustila zrak z jeho úžasně modrých očí. Byl tak blízko, že by přísahala, že cítí teplo jeho těla.

„Nikdy jsi mi nepověděl, jak jsi přišel k té jizvě,“ řekla bez dechu, za každou cenu se snažila zůstat klidná.

Na Marcusových rtech se objevil úsměv. „Opravdu jsem ti o tom nevyprávěl?“

Mary vyčkávala, a když nic neříkal, povzdechla si hlasitě a k jeho radosti odpověděla: „Ne,“

Přikývl, prstem objel linii brady a zastavil se na horkých rtech.

„Obvykle lidem říkám, že je to zranění z bitvy.“

Mary se usmála. „Zranění z bitvy?“

Marcus se usmál. „Ale pravda je taková, že když mi bylo asi deset, hráli jsme si Georgem na vojáky a jako meče jsme používali větve stromů. No a on se rozmáchl a já nestačil uskočit. Museli mi to sešít, ale spravilo to pár stehů.“

Když se dotkl prstem jejích rtů, přestala se usmívat. Laskal se s nimi, přejížděl z jedné strany na druhou, až se jí začala podlamovat kolena a dech se jí zrychlil.

„Marcusi…“

Výraz v obličeji mu zvážněl. „Nikdy bych nemohl opustit Anglii bez tebe,“ zamumlal chraplavě a nepřestával ji sledovat. „Byla jsi stvořena pro to, abys byla se mnou.“

Oči se jí zaplnily slzami a Mary sklopila zrak. Chytil ji za bradu a zvedl obličej, aby se na něj podívala. Nepolíbil, ji, jen se na ni tiše díval.

„Co to děláš?“ zeptala se tiše a zavřela oči.

Slyšela, jak se zhluboka nadechl.

„Dívám se na tu nejkrásnější dívku na světě,“ zašeptal, „a přemýšlím o tom, jak moc mi v posledních dnech chyběla. Uvědomil jsem si, že nikdy už nemůžu na světě najít nic krásnějšího. Tenhle obrázek tebe v žlutých šatech, které ti tak úžasně padnou a září stejně jako slunce na obloze, si s sebou vezmu do hrobu, pokud mě teď odmítneš.“

Rty se zlehka dotkl jejích a vyzýval je k odpovědi. Chutnaly božsky sladce. Už ho nikdy nesmí opustit… už jí to za žádnou cenu nedovolí.

„Marcusi,“ zašeptala do jeho rtů. „Miluju tě. Miluju tě…“

Povzdechl si, objal ji kolem pasu a přitiskl ji k sobě. Dával jí pocit, jako by byla tím nejcennější drahokamem, nejjemnějším porcelánem, který vůbec kdy na světě existoval.

V tu chvíli ho Mary objala kolem krku a přitáhla si ho k sobě.

Ach, bože, jak moc mně scházel!

„Pojď, posadíme, se,“ řekl o chvíli později, kdy jí rty, bradu a hrdlo pokryl jemnými polibky. Mary ho následovala k lavičce, a aniž by ho pustila, posadila se těsně vedle něj. Vzal jí obličej do dlaní, palci jemně přejížděl po lícních kostech a jemných plných rtech.

„Je tolik věcí, které ti musím říct,“ zamumlal. „Tolik se toho stalo od chvíle, kdy jsi odjela.“

Mary přikývla a odtáhla se od něj. Otřel se o ni nosem a opřel si čelo o její.

„Příští týden se vracím do Egypta.“

Srdce se jí rozbušilo a přerývaně se nadechla. „Věděla jsem, že se tam vrátíš.“

„A ty pojedeš se mnou.“

Nehádala se s ním. „Tak dobře.“

Usmál se a políbil ji na kořen nosu. „S vámi je snadné pořízení, Mary Marshová.“

Povzdechla si, oči měla zavřené a přála si, aby tenhle sen nikdy neskončil. „Jste velmi přesvědčivý, hrabě z Rennu.“

Trochu se od ní odtáhl a zadíval se jí se zvláštním výrazem do očí. Pak vzal její ruce do svých a pevně je stiskl. Měl je tak silné a horké!

Mary překvapeně otevřela oči, zadívala se do jeho pohledné tváře, do jeho pronikavých očí, a všimla si, že se tváří velmi vážně.

„Děje se něco?“ zeptala se, posadila se zpříma a pohladila ho po tváři.

Marcus pevně stiskl rty, než jí odpověděl: „Nejsem hrabě. Vzdal jsem se titulu.“

Ze všech zpráv, které jí mohl oznámit, tuhle čekala nejmíň. Překvapilo ji to. Všimla si však, že mu něco dělá starosti.

„Jsi naprosto jistý, že to bylo správné?“ zeptala se, vzala jeho ruku do své a stiskla ji.

Marcus dlouho přemýšlel a neříkal nic. Jako kdyby hledal správná slova, jak jí to vysvětlit. Nakonec jen prostě řekl: „Ano.“

Mary mu rozuměla, možná víc než kdokoliv jiný. Marcus Longfellow byl svérázný člověk, jedinečná osobnost, měl svá přání a tužby. Byl zrozený k tomu, aby odhaloval záhadné věci, toulal se po světě, bral život jako velkou výzvu. Titul hraběte se spíš hodil k Georgeovi, muži, který žil podle společenských pravidel, nečekal od života nic víc a nechtěl nic míň. Marcus tohle všechno nepochybně věděl, věděl to už možná roky, ještě předtím, než se vydal na svůj dlouhý výlet do světa. Ale něco se muselo stát –

„To nesouvisí s tebou, Mary,“ přerušil tok jejích myšlenek, jako by věděl, o čem přemýšlí, jako by předem znal její reakce.

Mary se významně usmála. „Už zase čteš moje myšlenky a dokončuješ za mě věty?“

Zvedl jí ruku, políbil ji do dlaně a nechal své rty na její pokožce déle, než by čekala. „Ano, myslím, že vím, na co právě myslíš. Vím, že si děláš starosti, zda jsem se svého titulu nezřekl kvůli tobě. Ale vzal bych si tě, Mary, i kdybych byl králem.“

Mary cítila, jak ji začínají pálit slzy v očích, rty se jí chvěly. Přinutila se polknout. „Myslela jsem si, že se nikdy neprovdám.“

„Toho jsem se trochu bál,“ připustil, „nevěděl jsem, jestli mě odmítneš, nebo ne, a tak jsem si raději včera večer došel pro svolení k tvému otci.“

Mary překvapením otevřela ústa. „Tys požádal mého otce o mou ruku?“

Pokrčil rameny. „Jistěže.“

„Já se snad zblázním. Ty ses s ním viděl včera večer, a přitom mi nikdo nic neřekl?“

Potutelně se na ni usmál a laskal jí prsty palcem. „Chtěl jsem tě překvapit.“

Větší a krásnější překvapení nikdy nezažila. Měla před sebou život, lásku Marcuse Longfellowa. „Odpouštím ti,“ zašeptala.

Marcus strčil ruku do kapsy vesty. „Někde tady mám pro tebe prsten…“

Mary se rozplakala, třásla se a slzy jí stékaly po tvářích. V tu chvíli Marcus vytáhl z kapsičky jednoduchý zlatý kroužek s třemi broušenými rubíny a podržel ho před ní, aby si ho mohla prohlédnout.

Dopadající paprsky rubíny rozzářily. „Je… krásný.“

Vzal ji za ruku a navlékl jí ho na prsteníček. „Tak na Egypt.“

„Na Egypt,“ zopakovala po něm přidušeným hlasem a pozorovala drahokamy v odrážejících se slunečních paprscích. „A na svět bez korzetů.“

Marcus se zasmál. „Budeš se muset naučit šít něco mnohem praktičtějšího.“

„Máš na mysli třeba ubrusy?“

„Pro egyptské dámy?“

„Umím ušít i překrásné šaty, Marcusi.“ Nevinně se na něj zadívala. „Doufám, že i dámy v Egyptě se oblékají?“

„Nevšiml jsem si,“ odpověděl a ušklíbl se.

Mary se zasmála a naklonila se k němu. Opřela se o něj zády a zadívala se do fontánky. Užívala si toho, jak ji Marcusovy prsty něžně přejíždějí po ramenou.

O něco později se zeptala: „A co tvá matka?“

Přitáhl si ji do náruče, objal ji a políbil ji na temeno. „Dostala, co si zasloužila.“ Opřel si bradu o její hlavu. „Už vím o Christinině smrti všechno, Mary. Byla to nehoda, byla u toho ale matka.“

Mary ztuhla, ale nepohnula se a nepodívala se na něj. Cítila se v jeho náruči bezpečně. „Vyprávěj mi o tom.“

Dlouze se nadechl a vydechl. „Řeknu ti všechno, ale ne teď. Matka se v těchto dnech musí vyrovnat se spoustou věcí.“ Přejel jí bříškem palce po linii brady a dodal: „Tolik se toho stalo. Řekl bych například, že Baudwin Fife už asi nikdy nebude mít tak rovný nos, jako míval.“

Mary se zachichotala a přikryla si dlaní ústa. „Marcusi, snad jsi…?“

„Někdo to udělat musel,“ pokrčil rameny. „Udělal jsem jen to, co měla udělat Christine tu noc, kdy si ji vzal bez jejího svolení.“

Zadívala se do zurčící vody ve fontánce. „Tvoje sestra tě milovala, Marcusi,“ zašeptala.

Cítila, jak se mu napjalo tělo, a chytila ho za ruce.

„Ano, milovala mě stejně, jako jsem miloval já ji.“

„Víš, měl jsi pravdu,“ ozvala se o chvíli později, oči se jí naplnily slzami a hrdlo se stáhlo dojetím.

Políbil ji do vlasů a zeptal se: „V čem?“

„Že se nakonec všechno vysvětlí a život půjde dál.“ Obrátila se, položila mu dlaň na hruď a zadívala se mu do očí. „A je to tak.“

„Já vím, drahá Mary,“ souhlasil s ní. „Já vím.“

Epilog

Káhira, Egypt

20. prosince 1855

Nejdražší matko,

děkuju Ti za poslední dopisy. Omlouvám se, ale nemám tolik času, abych Ti na ně odpovídal tak často, jak bych si přál. Mám tu hodně práce. Nedávno totiž odkryli v Alexandrii nové pohřebiště a našli zajímavé tabulky s hieroglyfy, takže se po Novém roce chceme s Mary připojit ke skupině badatelů z Ameriky a přestěhovat se do tohohle krásného města. Už se na to oba moc těšíme a budu Tě hned informovat, jakmile se tam usadíme.

Chci Ti také sdělit další úžasné zprávy. Mary nosí pod srdcem naše první dítě, přijde na svět v létě. Samozřejmě jsem z toho nadšený a doufám, že to bude holčička. Pokud bude naše manželství požehnáno dcerou, pojmenujeme ji Christine. Doufám, že Tě naše rozhodnutí potěší. Mary se pustila do šití pro egyptské dámy, aby tu nějak trávila volný čas. Ale upřímně řečeno, práce se mnou na luštění hieroglyfů ji baví víc. Vím, že to asi neschvaluješ, ale Mary má tak velkou chuť se učit všemu novému, takže jsem se rozhodl jí vysvětlit, jak se přepisují starodávné texty. Nemusíš se ale obávat, budu se tu o ni dobře starat a pro ni i dítě udělám všechno, co bude v mých silách. Za rok touhle dobou už z Tebe bude babička.

Máme se moc rádi a naše manželství je velmi šťastné. Nedělej si starosti, máme opravdu spokojený život, takový, jaký jsme si vždy přáli. Chybíš nám tu… a George taky. Potěšila nás Tvoje zpráva, že se příští rok na jaře hodlá oženit. Lady Sarah Gregoryová je dobrá volba, a dej jim bůh, doufám, že se jim brzy narodí dědic.

Prosím, zase mi napiš. Těším se na každý dopis, který od tebe dostanu, a na informace, co se děje v Baybridge House. Přejeme ti krásné Vánoce. Vyřiď od nás obou pozdrav vikáři Coswellovi a jeho ženě, až se s nimi příště uvidíš.

Jako vždy, Tvůj milující syn Marcus