Kniha byla zakoupena na serveru alza.cz.

Kupující: Renata Malaskova

Adresa: Brezina 75, Tisnov 66601,

ID 1505-32253152544606932273-1628-6905

Upozorňujeme, že kniha je určena pouze pro potřeby kupujícího.
Kniha jako celek ani žádná její část nesmí být volně šířena na internetu, ani jinak dále zveřejňována. V případě dalšího šíření neoprávněně zasáhnete do autorského práva s důsledky dle platného autorského zákona a trestního zákoníku.
Neoprávněným šířením knihy poškodíte rozvoj elektronických knih v České republice.

Tak nám, prosím, pomozte v rozvoji e-knih a chovejte se ke knize, k vydavatelům, k autorům a také k nám fér.

Přeložila:

IVANA ČEJKOVÁ

Adele Ashworth: Moje drahá Caroline
Vydání první
Copyright © 1998 by Adele Budnick
All rights reserved. Published by arrangement with Avon,
An Imprint of HarperColins Publishers, (USA)

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2012 jako svou 1675. publikaci
Přeloženo z anglického originálu My Darling Caroline
vydaného nakladatelstvím Avon Books (USA) v roce 2010
Český překlad © 2012 Ivana Čejková
Přebal a vazba © 2012 Ricardo a Baronet
Ilustrace na přebalu © 2012 Russo, Anthony C. via Agentur Schlück GmbH.
Odpovědný redaktor Jiří Chodil
Korektorka Dana Chodilová
Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2
Tisk a vazba: , s. r. o., Český Těšín

Veškerá práva vyhrazena.
Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována
či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané
Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-7384-538-4

BARONET
Praha 2012

Adele Ashworth

Moje drahá Caroline

Pro všechny báječné čtenáře,

kteří mi drží palce a doufají v další vydání…

Srdečné díky patří Marilyn Priceové-Larsonové, Ph.D., za její přátelskou kritiku a neocenitelné připomínky k historii Anglie.

KAPITOLA
PRVNÍ

Anglie, 1815

Caroline Graysonová se opatrně, aby se vyhnula trnům, dotkla růžového keře a ustřihla stonek, na jehož konci se právě rozvíjelo malé poupě. Jemně ho vzala mezi prsty, prohlížela si ho a zkoumala okem zkušeného botanika, pomalu otáčela stonkem v ruce, studovala strukturu poupěte, jeho delikátní krásu.

Byla to nejskvostnější a nejrozkošnější růže, jakou kdy vypěstovala. Bude chvíli trvat, než najdu jméno, které by bylo dostatečně důstojné a vhodné pro takovou nádheru, pomyslela si. Tak dokonalá růže si opravdu zaslouží něco naprosto výjimečného.

Náhlé zašustění těžké taftové sukně ji přinutilo, aby se obrátila. Po kamenné cestičce se k ní rychle blížila nejmladší sestra Stephanie. Zářivé paprsky ranního slunce probleskovaly záplavou jejích blonďatých vlasů a zvýrazňovaly modř hedvábných šatů, které byly jasnější než letní obloha.

„Pojď sem, Stephanie, a podívej se na tohle,“ zavolala na ni spokojeně se usmívajíc. Pozornost už opět zaměřila na poupě.

„Caroline,“ vydechla Stephanie a sotva popadala dech, jak pospíchala. „To bys nikdy neuhádla –“

„Jen pomalu,“ napomenula ji Caroline, když ji sestra chytila za rukáv.

Stephanie se dvakrát zhluboka nadechla a odsunula si pramínek vlasů z tváře, zrůžovělé chladným ranním vzduchem. Oči jí zářily vzrušením nad novinkou, kterou Caroline přišla oznámit.

„Hrabě z Weymerthu –“ lapala po dechu, „– je u nás. A otec chce, aby ses s ním setkala.“

Caroline, jako by ji neslyšela, se stále kochala pohledem na tu skvostnou nádheru, kterou držela mezi ukazováčkem a palcem. „Líbí se ti?“

Stephanie se konečně podívala na růži a vykřikla radostí. „Ach, bože, ta je ale nádherná! Dva odstíny nachové.“

Caroline se hrdě usmála a vložila růži do Stephaniiných natažených rukou. „Ano, máš pravdu, levandulová přecházející do nachové. A teď mi pověz, cos mi chtěla. Kdopak je tady?“

Stephanii zářily oči radostí. „Hrabě z Weymerthu,“ zopakovala pomalu.

Caroline se na ni podívala bez zájmu a Stephanie podrážděně vydechla. „Copak opravdu nic nevíš, Caroline? Brent Ravenscroft, hrabě z Weymerthu. Ve společnosti se o něm už dlouho mluví. Myslím, že jde o nějaký skandál v rodině, ale nic takového, co by pošramotilo jeho pověst. Jeden čas se ucházel o Pauline Sinclairovou – víš, tu z větve Harperů. Ona ho potom kopla do zadku –“

„Stephanie!“

„– a všichni se dohadovali, jestli je tak lakomý, hloupý, nebo ošklivý a proč ho vlastně Pauline nechtěla.“ Stephanie ztišila hlas a rošťácky se na Caroline ušklíbla. „Ale já ho teď tajně pozorovala. A musím říct, že vůbec není ošklivý.“

Caroline se usmála, položila nůžky na zem a otřela si rukávem orosené čelo. Ačkoliv bylo Stephanii už sedmnáct, v mnoha ohledech to byla stále velmi naivní dívka, zejména pokud šlo o muže. Když se jí nějaký líbil, nemyslela na nic jiného. A zdálo se, že zrovna teď považuje hraběte z Weymerthu za naprosto neodolatelného.

„Myslím, že by ses o něj neměla tak zajímat, Steph,“ plísnila ji Caroline, vzala si z jejích rukou levandulovou růži a vydala se po kamenné pěšince k domu. „Jsi přece zasnoubená, jestli si vzpomínáš.“

Stephanie šla vedle ní. „Já ho nechci pro sebe, Caroline. Myslím, že je tu kvůli tobě.“

„To je nesmysl,“ zasmála se Caroline.

Stephanie si tiše povzdechla. „Na světě jsou i jiné věci než jen rostliny a… sir Alfred Markham –“

„Albert Markham,“ opravila ji Caroline.

Stephanie se odmlčela, dokud se nepřiblížily k domu. Pak rozhodně pronesla: „Stejně si myslím, že otec tě chce za hraběte z Weymerthu provdat.“

Aniž by se Caroline zastavila, otevřela dveře do kuchyně, položila růži na stůl a šla si umýt ruce. Pomyšlení na to, že by se za někoho provdala, bylo tak neuvěřitelné, že nemělo smysl o tom ani hovořit. „Nechápu, kam chodíš na takové nesmysly –“

„Slyšela jsem to přímo od otce,“ vpadla jí do řeči Stephanie. „Slyšela jsem, jak říká, že mu ty věci prodá, jen když si tě vezme.“

Caroline si vzala z háčku ručník, hloubavě se na sestru zadívala a všimla si, jak jí v koutcích úst pohrává úsměv a světle modré oči jí šibalsky září. To ji trochu zneklidnilo, protože Stephanie byla jedinou živou duší, která věděla o jejích plánech opustit Anglii a jít studovat botaniku do Ameriky. A mockrát ji zapřísahala, aby neodcházela tak daleko od domova.

Caroline si odhrnula loknu z čela. „Promluvím si s ním.“

„Být tebou bych se nejdřív vykoupala,“ podotkla poťouchle Stephanie.

Nevšímajíc si této poznámky, popadla Caroline růži a vydala se směrem k otcově pracovně. Odvážně přistoupila ke dveřím, než však stihla zaklepat, zaslechla zevnitř nervózní mužské hlasy. Nedbajíc svého postavení, instinktivně se přitiskla ke dveřím, aby se zaposlouchala do hádky mezi dvěma sebevědomými muži uvnitř pracovny.

„Zaplatím vám všechno, co chcete, ale odmítám se oženit jen kvůli tomu, abych dostal zpátky to, co mi po právu patří,“ zaslechla cizincův hluboký chraplavý hlas. „Můj majetek byl prodán nečestně a pravděpodobně i protiprávně.“

„Všechno jsem koupil naprosto zákonně, Weymerthe, a můžu to doložit.“

Hlasy se ztišily a Caroline nerozuměla, o čem se baví. Za chvíli se zase ozvaly mnohem hlasitěji a naléhavěji, jak se muž snažil otci něco vysvětlit.

„Tohle sice s vámi nemá nic společného, Sytheforde, ale říkám vám, že až se jednou rozhodnu, že se ožením, bude to s dívkou, kterou si sám vyberu. A vaše dcera, kterou jsem v životě neviděl, to nebude.“

„Caroline vám dá bystrého a statného syna –“

„To sem netahejte!“

„Muž vašeho postavení –“

„Poslouchejte mě dobře,“ slyšela, jak se hrabě ohradil nebezpečně tichým hlasem. „Nechci si vzít vaši dceru. Je mi zatraceně jedno, kolika dalším váženým šlechticům jste nabízel její ruku. Nezajímá mě, jestli je tím nejúžasnějším stvořením v celé Anglii, jestli má vlasy barvy slunečních paprsků a oči jako dva ametysty. Zajímá mě jenom můj majetek, a dobrý bože, věřím, že mi ho čestně vrátíte. Víc vám k tomu neřeknu.“

Nastalo dlouhé tíživé ticho. A pak uslyšela, jak otcův hluboký hlas prořízl vzduch: „Možná byste se měl podívat na tohle.“

Po chvilce hrabě vykřikl. „Proboha!“ Jeho pěst tvrdě dopadla na desku stolu.

Otec samolibě pokračoval: „To je podepsaná kupní smlouva. Přijdete-li v pondělí, budou už pryč.“

„To nemůžete udělat –“

„Můžu, pokud si nevezmete moji dceru.“

Pak… nic. V místnosti nastalo dlouhé ticho.

Caroline slyšela, jak jí buší srdce. Na několik vteřin nemohla popadnout ani dech, jak ji otcova slova udeřila do tváře, jako by na ni spadl kámen.

To se přece nesmí stát. Mám své plány, své sny, své… Myslela si, že jí otec rozumí.

Vyděšená a zmatená svěsila ramena a pomalu se šourala halou do salonu. Okny dovnitř pronikaly sluneční paprsky a ve spoře zařízeném pokoji navozovaly uvolněnou atmosféru. Caroline však bojovala s úplně jinými pocity – s panickým strachem, který v ní rozhovor, jejž právě vyslechla, vyvolával. Ztěžka usedla na žluté sofa a prázdným pohledem zírala do vyhaslého krbu, nutíc se alespoň trochu se nadechnout.

Byla v šoku. Rozzlobená. A vyděšená. Polkla, aby potlačila slzy, které se jí hrnuly do očí. Kdyby nic jiného, potřebovala si udržet chladný rozum, až jí otec přijde oznámit, že jí vybral manžela.

Jen ta myšlenka ji roztřásla odporem. V hloubi duše Caroline věděla, že otcova láska k ní je hluboká, ale bylo jí také jasné, že ze všech pěti dcer, které zplodil, byla ona jediná pro něj zklamáním.

Byla prostředním dítětem a od ostatních se velmi odlišovala. Všechny sestry byly obdarovány vysokou štíhlou postavou, blond vlasy, světle modrýma očima – tak podobnýma matčiným – a krásnými tvářičkami. A všechny už byly zadané – dokonce i nejmladší Stephanie byla zasnoubená s vikomtem Jamesonem. Caroline musela uznat, že otec na ně může být právem hrdý, protože všechny vystupovaly jako dobře vychované dámy, které se umějí pohybovat ve vybrané společnosti.

Caroline se však spíš podobala otci – byla malé postavy, s tmavě hnědými vlasy a hnědýma očima. Prostá a nevýrazná, jak slyšela kdysi někoho říkat. Postupem času jí to vadilo čím dál tím méně a smířila se s osudem. Uvědomila si totiž, co je v jejím životě opravdu důležité.

Byla chytrá, vynikala zejména v matematice a botanice. Ve čtyřech letech už uměla počítat, zpaměti zvládala malou násobilku a svými znalostmi překvapovala každého, kdo ji znal. Zvlášť protože byla dívka. Ženy se přece vůbec o matematiku nezajímají, tak jí to spousta lidí tvrdila.

Caroline však měla takové znalosti, aniž by se nějak výrazně víc učila. V devíti letech znala nejen čísla, ale i každičkou rostlinku v matčině zahradě a věděla, jak ji pěstovat. Strávila hodiny a hodiny důsledným a podrobným pozorováním jejich růstu, barevných variací a velikostí, takže ve dvanácti letech už se vyrovnala i zkušeným zahradníkům. Většina známých ji však považovala za nejpodivnější dívku v Anglii.

Ve dvanácti jí však bylo jedno, co si o ní ostatní myslí. Rodiče i sestry ji milovali, i když ji vůbec nechápali a nerozuměli jí. Dokonce ani otec nestačil na její výpočty a znalosti. Ze všeho nejvíc ji však rozčilovalo, že se nenarodila jako chlapec. Protože pak by ji obdivovali, podivovali by se nad jejím talentem a určitě by mohla studovat na těch nejprestižnějších univerzitách u nejvěhlasnějších profesorů. Jako dívka však byla považována za podivínku a držena v rodném domě v ústraní, dokud otec, Charles Grayson, pátý baron ze Sythefordu, s ní něco „neudělá“. Což byl evidentně problém, protože Caroline už bylo šestadvacet let a stále byla svobodná.

Už od dětství toužila studovat botaniku u sira Alberta Markhama na Oxfordské univerzitě, ale zapsat se na přednášky a studovat bylo pro ni tou nejtěžší věcí, kterou kdy ve svém životě zkusila. Věděla, že jako žena bude mít oproti mužům spoustu nevýhod a překážek, nikdy by však nevěřila, že právě sir Albert Markham – největší muž, o kterém kdy četla – odmítne její žádost o vstup mezi oxfordské botaniky. A jenom z toho důvodu, že je žena. Před dvěma lety mu poslala naprosto detailní zprávu o své práci, kompletní analýzu o šlechtitelských metodách a nově vypěstovanou růži levandulové barvy. A přesto ji odmítl a v blahosklonném dopise jí naznačil, že by měla zůstat v domácnosti, vdát se a pěstovat květiny, které jistě budou manžel i sousedé obdivovat.

Dostala největší lekci svého života – jako žena nemá nikdy šanci dostat se do světa vědy. Kdyby byla mužem, rozhodně by dostala příležitost nejen studovat na univerzitě, ale i zapojit se společně s profesorem Markhamem do výzkumné práce. Zkusila to však i jinak a teď měla v ruce dopis, který jí umožňoval stát se vědeckým pracovníkem na Kolumbijské univerzitě v New Yorku, protože byla přijata ke studiu jedním z nejlepších vědců – profesorem Walterem Jensonem. Jenže její přijetí mělo jeden malý háček: v materiálech o své vědecké práci, výpočtech a znalostech botanika-samouka, které na univerzitu poslala, se vypodobnila jako muž, pan C. S. Grayson. To, že je žena, jí už podruhé její plány nezhatí.

Tedy alespoň tak to až dosud vypadalo.

Všichni v jejím okolí předpokládali, že zůstane starou pannou. Caroline to také tak chtěla, netoužila po žádném zpupném a nafoukaném manželovi. Měla svou práci, své rostliny, své sny o studiu. A teď najednou se zdálo, že nic z toho se neuskuteční, protože jí otec bez jakéhokoliv varování našel manžela – hraběte z Weymerthu. Manžela, kterému klidně „odkázal“ svou nejpodivnější dceru.

Caroline se postavila a na vratkých nohou došla k oknu, zkřížila ruce na hrudi a smutným pohledem se zadívala do zahrady, kde ležely její sny, její rostliny, vykvétající v zářivých a dokonalých barvách v studeném, sluncem prosyceném ranním vzduchu. Ještě před patnácti minutami byl její život plný radosti a krásy. Teď se její touhy a přání roztekly jako vosk z hořící svíčky.

Už měla téměř dokončené plány odjezdu do Ameriky, ale otci se s nimi zatím nesvěřila. Nebyla dosud úplně připravená, ještě by měla doplnit a utřídit si dokumenty, prodat své smaragdy, aby získala peníze na cestu. Před sebou měla dva velké problémy – musí najít v New Yorku nějaké ubytování a přesvědčit profesora Jensona, aby jí povolil studium u něj a jeho kolegů, i když vyjde najevo, že je ženského pohlaví. Právě proto ještě nenašla čas ani sílu promluvit si o tom s otcem. A teď s ním bude muset jednat o manželství, posvátném svazku mezi mužem a ženou.

Caroline si byla vědoma toho, že musí rychle něco vymyslet. Teď víc než kdy jindy musí uplatnit své nadání, pokud se chce z tohohle blázince dostat. A když si všechno dobře promyslí, možná by se jí mohlo podařit zvrátit situaci ve svůj prospěch.

Tak zaprvé: hrabě z Weymerthu je určitě džentlmen. A pokud dobře slyšela, prohlásil, že si ji rozhodně vzít nechce. Takže určitě pochopí, že ani ona po manželovi zrovna netouží.

A zadruhé: byl už červenec. Nebyla ještě připravená sbalit si zavazadla na cestu a postrádala odvahu svěřit se otci, protože věděla, že zničí jeho neposkvrněnou pověst. Když uteče neprovdaná a bez doprovodu studovat do cizí země, což je v jejích společenských vrstvách výsadou mužů, znemožní tím otce a celou rodinu. Minulý týden napsala profesoru Jensonovi dopis, v němž ho informovala, že nepřijede dřív než v lednu. Takže měla ještě pár měsíců na dotažení plánu do konce, na přemýšlení, jak šikovně a chytře zvládnout tuhle prekérní situaci.

Podívala se na křehkou růži, kterou stále držela v rukou, a pomalu s ní otáčela mezi prsty. Byla tak precizní, tak úžasná, měkká a sametová na dotek. Bylo potěšení vytvářet takové květiny, jako byla tato.

Zvedla oči a znovu se zadívala do zahrady, povzdechla si a čelo opřela o chladné sklo.

Zostuzení otce ji skutečně trápilo. Hluboce ho milovala za péči, kterou jí i sestrám vždy projevoval. Tam, kde by jiný otec péči o dcery po smrti manželky vzdal a najal služebnictvo a guvernantky, jež by je vychovávaly, jejich otec tu vždy byl pro ně – naslouchal jim, strachoval se o ně, radil jim a naplňoval jejich potřeby… snažil se hýčkat je a pečovat o ně s láskou, zvlášť když vyrůstaly bez matky, která zemřela už před dvanácti lety na horečku.

Zrovna teď však otcovu rozhodnutí nerozuměla. Baron Sytheford byl velmi inteligentní a zpravidla všechno dobře promyslel ještě dřív, než jednal. Zdálo se, že tenhle jeho nápad – provdat Caroline – je neuvážený a zbrklý. A pokud si Caroline pamatovala, otec nikdy nedělal neuvážené činy.

Co teď mám dělat? Provdat se za hraběte z Weymerthu? A proč zrovna za něj?

Caroline zabolelo u srdce, když si uvědomila, jak rychle se její sny rozplývají. Zatraceně, proč jenom muži nemůžou myslet hlavou, ale těmi malinkými orgány, které používají i k jiným věcem. Nechtěla přece nic jiného, než jen překonat hloupé společenské pravidlo, že ženy se mají starat jen o domácnost a výchovu dětí. Zdá se, že její snaha je opravdu tak marná a hloupá, jak jí už mnohokrát říkaly sestry. Ženy jsou na světě proto, aby se provdaly a dovolily svým manželům použít jejich těla k jedinému účelu, a to k plození dědiců a uspokojení mužských sexuálních potřeb. V tuhle chvíli Caroline všemi muži opovrhovala.

Dívala se na velký záhon růžových keřů, na sladce vonící narcisy, tulipány, na které byla pyšná, protože vypěstovat je ve zdejších podmínkách nebylo snadné a ještě složitější bylo je šlechtit. Dobrý bože, co mám teď dělat? pomyslela si. Všechno vypadalo tak bezútěšně, tak beznadějně…

Najednou, jako by se v ní něco probudilo, kdesi v hloubi mysli se vynořila mlhavá představa. Pomalu získávala na ostrosti, jednotlivé obrázky se spojovaly v celek a stávaly se naprosto zřetelnými, až jí najednou v plné kráse a záři vyvstaly před očima.

Kdyby se za něj provdala…

Caroline uskočila od okna a zadívala se na své ruce, které se třásly, jak ji najednou zaplavil příval energie. Co kdyby se za něj provdala? Netoužila po manželovi, ale co na tom! Kdyby si vzala hraběte, splnila by otcovo přání a pak, po nějakém čase, by mohla konečně uplatnit svůj talent a znalosti, mohla by najít způsob, jak opustit muže a věnovat se plně vědě. Hrabě ji stejně nechtěl, a pokud si ji vezme, bude to jen z donucení. A Caroline opravdu nemá nic, co by mu jako žena mohla nabídnout. Je přece nežádoucí, fádní a ošklivá, do svých snů zahleděná stará panna.

Kdyby byl hrabě chytrý, a Caroline doufala, že bude, mohli by mezi sebou uzavřít dobrý obchod, který by byl výhodný pro obě strany. Kdyby bylo manželství anulováno, řekněme… po takových čtyřech měsících, pak by mohla manžela opustit, koupit si lístek na loď do New Yorku – a tam, kde není společnost tak svázaná nesmyslnými společenskými pravidly, se věnovat svým snům a tomu, co chce – ne, co potřebuje! – dělat celý svůj život.

To byla cesta, jak z toho manželství uniknout. Ta myšlenka jí spadla do klína přímo z nebes.

Caroline se zatočila radostí nad tím, jak je geniální. Pak znovu zaslechla pár hlasitých výkřiků z pracovny, zvuk, jak otec posunul židli po dřevěné podlaze, a znovu křik.

Obrátila oči v sloup. Hloupí muži, pomyslela si.

„Caroline!“ ozval se o chvíli později otcův rozzlobený hlas.

Snažila se rychle zamaskovat svůj triumfální úsměv na rtech a vyrovnaně odpověděla: „Jsem tady, otče.“

Otec rázně vešel do salonu a vypadal překvapeně, že ji našel právě zde, jen kousek od pracovny. V očích měl zlost, když si ji prohlížel od hlavy až k patě.

„Copak nemůžeš být aspoň někdy trochu upravená, holka?“

Caroline si povzdechla a všimla si jeho otočeného límečku a pomačkané košile, rozcuchaných vlasů a jemného tiku na tváři, který byl zřetelnější v pohybu jeho prošedivělých licousů. Bylo zřejmé, že s hrabětem si nevyměnili jen pár slov.

Muži, ti nabubřelí hlupáci!

Zvedla ruku s poupětem, aby ji viděl, a zlehka odpověděla: „Vypěstovala jsem kalokvěty a modročervené růže –“

„Ano, ano,“ přerušil ji netrpělivě otec. „Hrabě z Weymerthu…“

Najednou nevěděl, jak dál. Buď to bylo nervozitou, nebo to byla jeho taktika, nakonec větu dopověděl, aniž by toho prozradil o moc víc. „Hrabě si s tebou chce promluvit.“

Caroline si dala ruku v bok a zadívala se na něj. „Chcete mě za něj provdat, otče, že?“

Evidentně byl jejími slovy překvapen, ale neřekl nic, jen se na ni podíval a Caroline v jeho očích zahlédla směsici viny a zadržované zlosti.

„Proč, otče?“ zeptala se tiše.

Sytheford se snažil své pocity zamaskovat, bylo však vidět, že se jen stěží ovládá. Stál vzpřímeně jako socha s rukama spojenýma za zády. „Potřebuješ někoho, kdo se o tebe postará, protože já tu nebudu navěky. A potřebuješ manžela, s nímž bys měla děti –“

„Nechci žádné děti, a vy to víte,“ přerušila ho rozhořčeně.

Otec její výbuch ignoroval. „Lord Weymerth je rozhodný a spořádaný muž, který málem položil svůj život za krále a zem –“

„Jsem si jistá, že je hrabě čestný a šlechetný –“

„A jistě tě dobře zaopatří. Ale nejdůležitější –“ zhluboka se nadechl a vydechl, „nedovolím ti, Caroline, aby ses mému přání vzepřela.“

Po několika dlouhých vteřinách Caroline zašeptala: „Nechci se vašemu přání vzpírat, otče.“

„Takže se za něj provdáš, nebo –“

„Ano, provdám se za něj.“

Otec na ni zcela nevěřícně zíral a pak přimhouřil oči do tenkých škvírek. „Jestli si myslíš, že mě nějak podvedeš –“

„Souhlasím s tím manželstvím, otče.“

Poprvé ve svém životě Charles Grayson vypadal, že snad omdlí. Z obličeje se mu vytratila barva a na širokém čele se objevily krůpěje potu.

„Chci, abys věděla, Caroline,“ zachroptěl a rukávem si otřel tvář, „že tohle všechno dělám pro tvé dobro. Nepřeju si nic víc, než abys byla šťastná.“

Caroline k němu popošla. Nikdy předtím neviděla otce tak… zmateného, což ji trochu děsilo.

„Proč chcete, aby si mě vzal právě hrabě, otče?“ zeptala se. „Plynou z toho pro vás nějaké výhody?“

Najednou byl zdrženlivý. „Je to pro tebe to nejlepší.“ Obrátil se směrem ke dveřím, pak se na ni znovu podíval a zamumlal: „Hrabě na tebe čeká v mé pracovně. Nezklam mě, Caroline.“

Než se zmohla na nějakou odpověď, vyšel do haly a zmizel jí z dohledu.

Caroline se uměla vyrovnat s jeho výhrůžkami, chladným přístupem i zlostí, ale nikdy by se nesmířila s tím, že by otce zklamala ještě víc než dosud. Bojovala se slzami, které se jí tlačily do očí, a zadívala se na růži ve svých rukou, jež představovala jedinou radost v jejím tak mizerném životě. Bylo to boží dílo. Tenhle malý, křehký zázrak byl jejím potěšením. Uklidňovalo ji pomyšlení, že byla obdarována výjimečným talentem. Nikdy a nikomu nesmí dovolit, aby ji o něj připravil. Nikdy.

Odhodlaně se otočila, vzdorovitě zvedla bradu a vyšla ze salonu. Zdálo se, že její budoucí manžel se s ní chce setkat o samotě, a to ji těšilo. Byla hrdá na svou nezávislost a samostatnost a věděla, že když nic jiného, tak určitě bude schopná muže zvládnout svým rozumem. S touto myšlenkou sáhla po klice a vešla do otcovy pracovny.

Byla překvapená, když našla hraběte u okna s pohledem upřeným do zahrady. Spíš by čekala, že ji bude netrpělivě vyhlížet. Neotočil se, i když musel slyšet, že vešla, a dál stál zády k ní, s nohama mírně rozkročenýma, rukama založenýma na hrudi a pohledem upřeným ven, jako by ho tam něco zaujalo.

Caroline vyčkávala, až on promluví první. Věděla, že se pravděpodobně snaží vymyslet, jak by ji měl zdvořile požádat o ruku, když se před tím vůbec neviděli. Ale najednou vzduch proťal mrazivý baryton.

„Mohu se domnívat, že jste ještě panna?“

Caroline byla jeho hrubou a neomalenou otázkou tak překvapená, že poprvé ve svém životě nevěděla, co na to říct. Tváře jí zčervenaly, když zamumlala: „Promiňte?“

„Slyšela jste mě dobře,“ odpověděl jí klidně a stále se díval z okna.

Jeho smělost ji rozzlobila. Založila si ruce na hrudi, vzpamatovala se z prvotního překvapení a stejně troufale mu odpověděla: „Slyšela jsem vás, lorde Weymerthe. Jen jsem si nebyla jistá, zda jste svá slova myslel jako otázku, či jste to jen konstatoval.“

Konečně se pomalu otočil, aby se na ni podíval. Caroline neuhnula pohledem a všimla si jeho propadlých tváří a téměř utrápeného výrazu. Oči měly oříškovou barvu, ale spíš do zelena, než aby byly hnědé; bradu měl ostře řezanou a hranatou, tmavě blond vlasy delší, než bylo v módě, takže se mu vlnily za uchem a spadaly na límec. Na sobě měl tmavé jezdecké kalhoty a světlou bavlněnou košili, rozepnutou natolik, aby Caroline zahlédla tmavé kudrliny na jeho hrudi. Vypadal unaveně, jako by jel na koni několik dní. Jeho oděv a celkový vzhled byly tak nepatřičné a nedůstojné džentlmena, jímž by jistě lord měl být. Bylo zřejmé, že hrabě z Weymerthu společenské způsoby nebere v potaz.

Byl vysoké postavy, odhadovala takových dobrých sto osmdesát centimetrů, možná až příliš štíhlý, ačkoliv vůbec nevypadal špatně, jak už otevřeně přiznala i Stephanie. Kdyby trochu přibral a vhodně se oblékal, byl by určitě jedním z nejpřitažlivějších mužů, které kdy Caroline viděla. Teď však bylo vidět, že je unavený a stejně tak ostražitý, jako byla ona sama.

Provokativně si ji prohlížel od hlavy až k patě a zase zpět nahoru, až se jí zadíval do očí. Caroline nemohla z jeho pohledu nic vyčíst. „Nečekal jsem někoho tak starého.“

Caroline se ještě nikdy nesetkala s tak neomaleným mužem a jeho způsoby chování ji děsily. Tedy skoro děsily. Zhluboka vydechla, zadívala se mu přímo do očí a sarkasticky odsekla: „A já zas nečekala někoho tak vychrtlého a nevychovaného.“

Koutkem oka zaregistrovala, jak pevně sevřel čelisti zlostí, ale pak se najednou jízlivě usmál. „Váš otec říkal, že máte pěkně ostrý jazýček.“

„A řekl vám také, že mám svůj život, své plány… a že se nehodlám za nikoho provdat?“

Úsměv mu zmizel ze rtů. „To není podstatné –“

„Není podstatné pro koho?“

Chvilku si ji tiše prohlížel a pak pokračoval, jako by její slova byla bezvýznamná. „Ohlášky budou zveřejněny zítra ráno a za tři týdny se vezmeme. Samozřejmě bych velmi ocenil, kdybyste byla ještě panna. Protože však v této záležitosti nemám moc na výběr, chci vám hned na začátku oznámit, že dítě, které byste teď nosila pod srdcem, byste musela okamžitě po narození dát pryč.“

Caroline nevěřila svým uším a byla jeho slovy pobouřena. Sevřela pevně ruce v pěsti a pomalu se k němu přibližovala. „Myslíte si snad, že bych měla dítě nechat napospas vlkům v lese?“

Zdálo se, že ho její slova opravdu vyděsila. „Vy víte moc dobře, že takhle jsem to nemyslel,“ odpověděl tiše a tak nějak nejistě.

„Pak tedy možná,“ pokračovala Caroline dál, „pokud toho od vás nežádám příliš, byste mě mohl požádat o ruku trochu kultivovanějším způsobem, a ne jen pouhou otázkou, zda jsem ještě panna.“

Na tváři se mu objevil tik, přivřel oči do tenkých škvírek, ale jinak neustoupil a stále se na ni upřeně díval.

„Nemám vůbec představu, jak bych měl sladce a něžně požádat ženu o ruku, takže mi dovolte říct jen toto, slečno Graysonová.“ Jeho hlas zněl hrubě a těžce. „Opovrhuji manželstvím s někým, o kom nevím vůbec nic. V životě mám před sebou mnoho úkolů, které vyžadují mou plnou pozornost, a nemám zapotřebí nechat se z nich vyrušovat nějakou plačící ženou, která mi bude viset na ruce a škemrat, abych se jí věnoval. Nemůžu si dovolit utrácet za cetky, luxusní šaty nebo za nekonečné večírky. Nebudu nakupovat ani španělské gobelíny, ani bavorské pralinky –“

„Nemám čokoládu ráda,“ přerušila ho nejistě.

Hrabě udělal krok k ní a Caroline instinktivně o krok ustoupila.

Najednou se z jeho obličeje vytratily všechny emoce a znovu si ji prohlížel. „Po pravdě řečeno, jsem poněkud překvapen, že nemáte z této nabídky radost, slečno Graysonová. Jsem si jistý, že žádnou další byste už nedostala.“

Byla jeho neomaleností tak zaskočena, že na něj jen zírala, nevěřila, že by šlechtic mohl tímto způsobem mluvit s dámou. Obvykle alespoň muži předstírali, že ji považují za přitažlivou. I když musela přiznat, že se s muži příliš nestýkala, tedy kromě těch, za něž byly provdány sestry.

Po krátkém zaváhání si ale řekla, že hrabě z Weymerthu patří mezi ty hlupáky, kteří si nepochybně myslí, že jsou chytřejší než ona. Koneckonců, mohla by mu lehce dokázat, jak se ve svých předpokladech mýlí… ta představa vyvolala na jejích rtech úsměv.

Povzdechla si, otočila se k němu zády a posadila se do velkého koženého křesla za psacím stolem. Opřela si hlavu o měkké polstrování, položila si růži do klína a zavřela oči.

„Co je to?“ zeptal se o chvilku později.

Pozorně ho sledovala přivřenýma očima a všimla si, že si zvědavě prohlíží květinu. Spokojeně se usmála a zvedla větvičku s poupětem tak, aby ji mohla zblízka studovat.

„Tohle, pane, je pětilistá, nádherně vonící květina, se střídavými složenými listy a trnitými stonky. Latinsky se nazývá rosa, v řečtině je to podobné slovo rhodon a v –“

„Máte na mysli růži?“

V jeho posměšném tónu zaslechla hrubost a pokoření. Ale protože věděla, že by stejně nepochopil složitosti botaniky a šlechtění rostlin, tak se na něj jen podívala a snažila se změnit téma hovoru.

„Mohu se vás zeptat, proč stále trváte na sňatku, když si myslíte, že už nejsem panna?“

Chvíli bylo ticho, pak lord zhluboka vydechl a pomalu došel až ke stolu. Zdálo se, že na všechny otázky týkající se květiny v Carolininých rukou v tu chvíli zapomněl.

„Jsou to teprve dva dny, co jsem zjistil, že váš otec koupil nějaký můj majetek, a chci ho za každou cenu zpátky,“ odpověděl a zlostně se posadil do křesla naproti ní. „A vypadá to, že si vás musím vzít – ať už jste panna, nebo ne –, abych ho dostal.“

Caroline se ze všech sil snažila, aby zakryla šok, který v ní vyvolal odpor, s jakým ta slova pronesl. Ten muž byl neuvěřitelný. Proto mu chtěla oplatit stejnou měrou. „Shledávají vás i ostatní dámy stejně okouzlujícím jako já, lorde Weymerthe?“

Byl jejími slovy překvapen.

„Vy mě považujete za okouzlujícího, slečno Graysonová? Nesnažil jsem se být sympatický a milý.“

Škrobeně se zasmála a na chvíli si pomyslela, že si z ní utahuje. Než však stihla něco poznamenat, potřásl hlavou a snad poprvé se na ni podíval s opravdovým zájmem.

„Nikdy jsem se s vaším otcem předtím nesetkal. Ale slyšel jsem o něm i o jeho dcerách, o nichž se ve společnosti hodně mluví. Upřímně řečeno, čekal jsem, že budete blondýnka.“

Caroline se mu dívala přímo do očí a přemýšlela, jak je možné, že o něm ještě nikdy neslyšela. Nemohl se často pohybovat ve společnosti, protože sestry by se o něm rozhodně zmínily, kdyby byl přitažlivý a ve věku na ženění. Zřejmě nebyl příliš bohatý nebo byl neskutečně hloupý, protože jinak by se většina dam, které znala, dychtivě dožadovala jeho pozornosti. Tak proto souhlasil, že si mě vezme, pomyslela si. Potřebuje moje věno, které asi zahrnuje i jeho dřívější majetek.

To je opravdu velmi pohodlné.

Když konečně pochopila, o co tady jde, usmála se a poněkud posměšně se zeptala: „Je to snad nějaký problém, že mé vlasy nemají barvu zářících slunečních paprsků a mé oči nejsou jako dva ametysty, pane?“

Málem se rozesmál. Caroline mu to viděla ve zvláštně zelenohnědých očích. Ale ovládl se.

„Máte snad ve zvyku poslouchat cizí rozhovory za dveřmi, Caroline?“

Nervózně se zadívala na růži ve svých rukou, přinutila se, aby si zachovala chladnou tvář, a odpověděla mu ve stejném duchu: „Skutečně si nemyslím, že bych tajně poslouchala za dveřmi rozhovor, který je slyšet na míle daleko.“

„Touché. Jedna nula pro vás, Caroline.“

Znovu se na něj podívala. Prohlížel si ji zblízka a vypadal… pobaveně, napadlo ji. Ten pohled v ní vyvolával podivné pocity. Byl tak blízko, že se ho téměř mohla dotknout… Caroline se zarazila. Potřeboval by oholit – a možná trochu zastřihnout vlasy, pomyslela si.

„Abych odpověděl na vaši otázku,“ začal už zase zdrženlivým tónem. „Jediné, co mě zajímá, je, abych dostal zpátky svůj majetek, který byl neprávem prodán vašemu otci. A jestli se kvůli tomu budu muset oženit, udělám to. Váš otec si je moc dobře vědom, jak moc chci všechno získat zpátky, slečno Graysonová. Ale aby vám bylo jasno, zajímám se hlavně o svůj domov a majetek, ne o to, jakou barvu mají vaše vlasy.“

Byl opravdu upřímný. Caroline se nikdy nesetkala s takovým mužem, většina džentlmenů se snažila získat si přízeň dámy květnatými slovy a lichotkami. Avšak hrabě z Weymerthu byl prostě jiný. Anebo ji skutečně považoval za tak neatraktivní, že se ani nesnažil s ní mluvit jako s dámou. Píchlo ji u srdce, ale hned si připomněla, že jí to vlastně nevadí. Má svůj život, své plány, a do nich se nějaký hraběcí manžílek vůbec nehodí.

Netečně se na něj podívala. „Pak jsme tedy oba byli vtaženi do osidel mého otce. Mám k vám jenom jednu prosbu, pane.“

V koutcích mu zaškubalo. „A co by to mělo být?“

Způsob, jakým s ní mluvil, jakým se na ni díval, v ní vyvolával nervozitu a Caroline sklopila oči a zadívala se do klína. „Zabývám se rostlinami a ráda bych v tom pokračovala –“

„Většina žen se stará o zahradu,“ přerušil ji netrpělivě. Náhle vstal a v jeho chování i hlase se zase objevila strohost a chlad. „A při pohledu na tu zvadlou věc, kterou držíte v rukou, si opravdu myslím, že byste se potřebovala zlepšit. Touto uvadlou květinou nikoho neoslníte, i když je ve dvou odstínech purpurové.“

„Je to levandulová přecházející do nachové,“ ozvala se Caroline a přemáhala vztek, který se v ní probouzel. „Vyšlechtila jsem ji tak záměrně –“

„Tak či onak,“ pokračoval, ignoruje její pobouření, a sáhl po kabátu na věšáku. „Je mi opravdu jedno, co budete dělat ve svém volném čase. Očekávám však, že budete především plnit všechny své manželské povinnosti. Jak můj dům, tak i mé tělo volají po doteku ženy. Jakmile tyto potřeby naplníte, dělejte si, co chcete. Jsem si jistý, že jste natolik dospělá – ať už panna, nebo ne –, že víte, o čem tady mluvím.“

Překvapeně se na něj podívala a do tváří se jí vlila červeň nad jeho nehoráznou otevřeností. Ten muž byl neslýchaně hrubý a obscénní, a kdyby tu nebyl ten fakt, že právě on je její jedinou možností, jak se dostat na Kolumbijskou univerzitu, dala by mu teď políček, otočila by se k němu zády a navždy by zmizela z jeho života. Ale to nemohla udělat a zlost jí čišela z očí, když ho sledovala, jak se otočil a rychle zamířil ke dveřím. Zase se jí potvrdilo, že v téhle společnosti má muž vždycky navrch.

Nenapadlo ji nic lepšího, a tak se záměrem, aby ho šokovala, za ním ještě vykřikla: „Chci, abyste věděl, že panna už nejsem!“

Hrabě se na ni ještě jednou otočil a pomalu si ji prohlížel od hlavy k patě. Po chvíli zamumlal: „Po setkání s vámi, Caroline, mě to už vůbec nezajímá.“

Ta slova visela v místnosti jako Damoklův meč. Hrabě se otočil a vyšel ze dveří. Caroline v šoku sledovala jeho mizící postavu a pak pomalu, aniž by si to uvědomila, rozmačkala svou krásnou růži v dlani.

Poprvé v životě se Brent Ravenscroft, devátý hrabě z Weymerthu, cítil totálně a nečestně poražený. Před pouhými pěti dny se vrátil domů z války, po měsících prožitých v pekle, a čekal, že ho doma uvítá jeho služebnictvo, že se konečně pořádně nají a vyrazí na koni na dlouhou klidnou vyjížďku po svém panství. A dosyta se vyspí ve své ohromné měkké posteli.

A místo toho ho hned po příjezdu čekalo největší překvapení v jeho životě. Jeho milovaný dům, Miramont, byl neuvěřitelně zanedbaný, polorozpadlý a veškeré vnitřní vybavení bylo rozprodáno, takže z domu zůstaly jen holé zdi. Služebnictvo odešlo a stáje zely prázdnotou. Nejvíc ho rozčílilo, když zjistil, že jeho milovaní krásní arabští plnokrevníci byli prodáni takovému darebákovi, jako byl Charles Grayson, prohnaný baron Sytheford, který ho teď nutil, aby si vzal jeho drzou a ne příliš hezkou dcerušku, pokud chce koně získat zpátky.

Kdyby měl Reggieho po ruce, byl by ho zabil. Bohužel, ten raději zmizel dřív, než se Brent stihl vrátit domů.

Osedlal jediného koně, který mu zbyl, a vydal se na obhlídku toho, co z Miramontu zbylo. Byl vzteklý a vyčerpaný, mračil se stejně jako červencová obloha před bouřkou, která teď byla ocelově šedá. Než se vrátí, určitě začne pršet. Ne, při mém štěstí se strhne průtrž mračen, pomyslel si. To počasí se dokonale hodilo k jeho chmurné náladě.

Když v Evropě vyvstala Napoleonova hrozba, Brent neváhal a vydal se do Francie. Své panství svěřil do rukou bratrance Reginalda Kenta. Věděl, že bude pryč několik měsíců, a potřeboval někoho, kdo by se postaral o jeho majetek, když on bude bojovat za vlast. Ale evidentně udělal největší chybu života, když Reggieho špatně odhadl. Byl to líný, impulzivní a nebetyčně zadlužený mladík, který pravděpodobně své dluhy splatil penězi, jež utržil za prodané plnokrevníky.

Panebože, vždyť on prodal mé koně.

Pokaždé, když si to Brent uvědomil, měl pocit, jako by mu chyběl kus jeho samého. Věděl, jaký je to pocit být sevřený mezi nepřátelskými liniemi, kolikrát byl tak blízko smrti, a přesto všechno přežil. Musel se vyrovnat se ztrátou přátel, kteří to štěstí neměli. Nikdy by si nepomyslel, že po návratu domů zažije další šok. Dnes ráno, když vstal, si myslel, že všechny pohromy a smůlu už má za sebou. A teď musí čelit dalšímu problému, a to manželství se slečnou Caroline Graysonovou.

Život byl opravdu nespravedlivý. Brent měl najednou neodolatelnou touhu Charlese Graysona uškrtit. Ten muž byl chytrý – musel být, když měl pět dcer. Proč však svou dceru i jeho tak usilovně tlačil do manželství, tomu Brent skutečně nerozuměl. Proč jenom se chce Grayson své dcery zbavit? Nemůže být přece tak problematická, i když vypadala zvláštně a její chování bylo neobvyklé. Vzpomněl si na její pěkně ostrý jazýček.

Brent nepovažoval ženy ve svém životě za důležité, tedy kromě těch několika vzácných příležitostí, kdy s nimi mohl být v jedné posteli. Jako většina moudrých mužů svého věku jim příliš nedůvěřoval, ať to byla prostá žena z ulice, nebo vznešená dáma z vyšší společenské třídy. Ne proto, že by ho v minulosti nějaká žena zklamala, ale proto, že pochopil, jak ženské pokolení myslí, a poznal ženskou logiku. Po dlouhá léta se setkával s marnivostí, sobeckostí, chladností a podvody žen, které se v jeho životě objevily. A měl toho až po krk.

Ale Caroline byla jiná, a to ho znepokojovalo. Byla neobyčejná a její chování bylo na hony vzdálené počínání ostatních dam z vyšší společnosti. Na první pohled se mu zdála nezajímavá, jednoduchá a strohá, když se před ním objevila s tmavě hnědými vlasy staženými v týle do uzlu a šaty umazanými od hlíny. Ale při bližším pohledu mu došlo, že je to velice přitažlivá žena. A ve chvíli, kdy promluvila tím svým zastřeným hlubokým hlasem, se – ke zlosti – jeho tělo probudilo k životu. Brent si nemohl vzpomenout, kdy ho naposledy nějaká žena takhle okouzlila. V tu chvíli si uvědomil, že ať už je panna, nebo ne, chce ji mít ve své posteli. Najednou se mu v hlavě vyrojily myšlenky a představy, které – jak si myslel – už dávno pohřbil.

Přitahovala ho. Neviděl příliš mnoho z její postavy, protože jednoduché šedé bavlněné šaty mu to nedovolovaly, ale její poprsí, které vystavovala na odiv, se mu líbilo. Byla malého vzrůstu s velmi jemnými rysy v obličeji. Kdyby si nechala pár pramínků vlasů spadat kolem obličeje až na krk, byla by velmi krásná, pomyslel si.

Podstatná pro něj byla skutečnost, že Caroline se má stát jeho ženou, a tudíž poskytovat mu sexuální uspokojení bude její manželskou povinností. A pak snad konečně zapomene na hrůzy války, obnoví nádheru svého sídla a začne znovu žít. Caroline pro něj byla pouhým prostředkem jak získat zpátky milované koně. A za tři týdny se stane jeho majetkem.

Brent se málem rozesmál nad myšlenkou, že by mnohem raději vlastnil Napoleonova koně. Ten by byl asi bystřejší a rozhodně by vypadal líp.

KAPITOLA
DRUHÁ

Carolinina svatba s hrabětem z Weymerthu se konala jednoho z nejdeštivějších a nejchladnějších dnů toho léta a byla pro všechny hosty – dokonce i pro Caroline samotnou – neuvěřitelně nudnou událostí. Teď, o dvě hodiny později, vystoupila nevěsta z kočáru do jemného deště, který se snášel z ocelově šedých mraků, a zadívala se na Miramont, svůj nový domov na panství Weymerth. V tu chvíli věděla, že prožívá nejhorší noční můru.

Před ní stála polorozpadlá budova s neuvěřitelným nepořádkem okolo. Byla třípatrová, postavená ze starých šedých cihel. Kolem domu se tyčily přerostlé stromy a oddělovaly budovu od příjezdové cesty, ale jinak tu nebyly vůbec žádné květiny či jiné rostliny. K masivním dvoukřídlým dveřím vedlo pár kamenných schodů, které byly tak zarostlé plevelem a polosuchou trávou, že stěží našla místečko kam stoupnout.

Povzdechla si, zvedla těžkou saténovou sukni a vydala se nahoru. Přestože si dávala pozor, za chvíli měla špičky bílých saténových střevíčků umazané od bláta a vlhké trávy.

Brent, který šel hned za ní, se váhavě ozval: „Během minulých tří týdnů jsem dával dohromady hlavně stáje a vnitřek budovy, abyste nebyla tak překvapená, Caroline. Ale hned dám do pořádku dům i zvenku.“

Usmála se a ujistila ho: „Jsem si jistá, že to tu jednou bude vypadat krásně.“ Prošla vysokými dubovými dveřmi a věděla, že nikdy v životě neřekla takovou hloupost jako právě teď. Uvnitř budovy to vypadalo ještě neutěšeněji – pustě, prázdně a opuštěně. Zatuchlina byla cítit všude, jako by se tu alespoň sto let neuklízelo.

Caroline se rozhlédla okolo. V manželově přítomnosti se cítila trapně a nejistě. Musel to asi vycítit, protože k ní přistoupil.

„Provedu vás po domě a ukážu vám pokoje, kde budeme bydlet. Já vím, že to tady zatím není moc útulné, ale zlepší se to, uvidíte.“

Caroline přikývla a podívala se mu do očí. Pramínky tmavě blonďatých vlasů se mu kroutily kolem uší a dotýkaly se límce a na rtech, které se zdály být tak sladké, mu pohrával úsměv. Vypadal úplně jinak, než jak si ho pamatovala z jejich prvního setkání. Vlasy měl zastřižené, v obličeji byl opálený, jak trávil dny při práci na slunci. Přitahoval ji teď mnohem víc.

A překvapoval ji. Byla přesvědčená, že se na svatbě objeví ledabyle oblečený, znuděný a bude chtít mít obřad co nejrychleji za sebou. Ale objevil se v dokonale padnoucím obleku a v jednu chvilku si Caroline povšimla, že mu v očích září zvláštní světlo. Neviděla ho od té chvíle, kdy opustil jejich dům při jednání s otcem. Zdálo se, že je příliš zaneprázdněný rekonstrukcí sídla, aby mu navrátil jeho slávu, než aby se zabýval snoubenkou. A po pravdě řečeno, Caroline byla radši. Věděla, že hrabě byl několik měsíců pryč a jeho sídlo bylo teď zanedbané a vyžadovalo spoustu času. A byla si jistá, že mu to poskytuje i dobrou výmluvu, proč se u nich od toho prvního setkání vůbec neukázal.

K jeho cti musela přiznat, že ve svatební den se choval jako opravdový džentlmen, a byla mu za to vděčná. Domnívala se, že bude mít oči jen pro její sestry a o její existenci nebude mít ani potuchy. Vypadalo to však, že ho jiné ženy vůbec nezajímaly, a od chvíle, kdy prošla uličkou v kostele až po polibek, kterým své manželství utvrdili, měl oči jen pro ni.

Pozorovala jeho ostře řezané rysy v obličeji, jež kontrastovaly s jemnou pokožkou, a rozechvěla se. Vnímala teplo, které z něj vyzařovalo a prostupovalo jí. Pomyšlení, jak její tělo reaguje na jeho blízkost, ji zneklidňovalo. Byl tím… nejpřitažlivějším mužem, jakého kdy ve svém životě viděla. Rozhodně svým vzezřením zastiňuje manžely sester, pomyslela si.

Caroline se zhluboka nadechla, nejistě se na něj usmála a uhnula před jeho pronikavým pohledem. Konečně se rozhlédla kolem sebe.

Pomalu vešla do vstupní haly a uvědomila si, že ji čeká spousta práce, aby tenhle dům trochu zútulnila. Všechno tu vypadalo zašle a špinavě a vrstvy prachu pokrývaly nejen podlahu a nábytek. Před ní se rozprostírala plocha z mramoru broskvové barvy, jako by to byla jediná hezká věc, která tu uvnitř zůstala. Caroline věděla, že ji museli už kdysi dávno nechat dovézt předkové hraběte. Všimla si totiž tmavých skvrn v místech, kde po dlouhá staletí ležely koberce.

Na konci haly byla po obou stranách široká schodiště, která jako by halu obepínala a spojovala se uprostřed, kde vytvářela širokou podestu v prvním patře. Caroline se pomalu vydala na obhlídku. Hrabě ji v tichosti následoval, když nahlížela do jednotlivých pokojů v přízemí. Představovala si dům, naplněný smíchem, takový, v jakém sama vyrůstala. S obývacím pokojem, do něhož ráno svítí slunce, s knihovnou, salonem, hudebním pokojem, jídelnou a velkým okázalým tanečním sálem. Bohužel bylo zřejmé, že Miramont má svou slávu již za sebou. To, co tu zůstalo, byla jen matná vzpomínka.

„V poslední době jsem trávil všechen čas jen v pracovně,“ prohlásil Carolinin manžel, když se vrátili zpátky do haly. Ukázal na dveře po své levici a pak chytil Caroline za ruku.

Jakmile se jí dotkl, Caroline sebou cukla.

„Nebojte se, Caroline,“ zašeptal. „Já nekoušu.“

Váhavě se usmála, sevřela jeho prsty v dlani a vydala se s ním do studovny. Byla to velká místnost, ve srovnání s ostatními pokoji na Miramontu poměrně útulná. Ve vzduchu se vznášela jemná vůně kvalitního tabáku. Po obou stranách velkého dubového psacího stolu stály pohodlné židle potažené černou kůží a před krbem byl umístěn nový tmavě zelený divan. Na stole ležela hromádka dokumentů a Caroline byla najednou zvědavá, čím se její manžel vlastně po celou dobu zabýval.

„Je v domě nějaké služebnictvo, pane?“ zeptala se.

„Jmenuju se Brent, Caroline,“ odpověděl jí rozhodně a pustil její ruku. „A protože jsme manželé, očekávám, že mě budete oslovovat jménem.“

Na chvíli se mezi nimi rozhostilo nepříjemné ticho. Hrabě čekal na její odpověď, a tak Caroline jen tiše odpověděla: „Jistě, Brente.“

Zadíval se na ni. „Jedinou služebnou, která tu teď je, je Nedda Albrightová, moje hospodyně. Zatímco jsem byl pryč, bydlela u vikáře Drakemonda a jeho ženy. Včera se vrátila sem na Miramont. Připravila vám pokoje v prvním patře. A taky je tu Davis, trenér koní, a tři další chlapíci, kteří se starají o stáje.“ Brent se otočil, sundal si svrchník a přehodil ho přes opěradlo divanu. „Budu muset na pár dní odjet a dojednat nějaké obchody. Až se vrátím, poohlédnu se po dalším služebnictvu. Nebo se pokusím přemluvit ty, kteří tu dříve pracovali.“

Caroline se na něj překvapeně podívala. „Máte tu čtyři lidi, kteří se starají o vaše stáje, ale jen jednu hospodyni na celý dům?“

Hrabě se otočil a založil si ruce na hrudi. „Jak jste si určitě všimla, nemám tu žádnou pořádnou domácnost. A kromě toho, Davis i Nedda nejsou zrovna nejlepšími kuchaři. Takže se obávám, že tu teď budeme mít jen kousek chleba, nějaký sýr a ovoce: dokud nenajdu někoho, kdo tu začne vařit.“

„Má Davis nějaké křestní jméno?“

Brent se rozesmál. „Jsem si jistý, že určitě nějaké má. Ale těch třicet let, co ho znám, mu nikdy nikdo neřekl jinak než Davis. Kdybyste se ho zeptala, určitě by vám odpověděl, že své jméno už dávno zapomněl.“

Hrabě si stoupl před ní. „Být vámi, tak bych se od něj radši držel dál,“ dodal. „Davis je potrhlý a divoký. A přestože se asi s mnoha dámami nesetkal, všechny je nazývá jen jedním jménem: klisničko.“

Caroline se zasmála, byla ráda, že se konečně napětí mezi nimi uvolnilo. „Budu to mít na paměti.“

Zadívala se na něj a srdce se jí rozbušilo, když se najednou naklonil tak blízko, že vnímala vůni jeho mýdla s příměsí… pižma. Na chvíli se vylekala, že ji snad chce hrabě políbit.

Ozval se hlubokým hlasem. „Jezdíte na koni, Caroline?“

„Jistěže jezdím,“ přikývla překvapeně, „i když musím přiznat, že jsem už dlouho na koni neseděla.“ Chytila si lokty do dlaní, jako by se instinktivně chránila před jeho blízkostí, která v ní vyvolávala zvláštní pocity.

„Nepředpokládám, že byste uměla vařit, ale přesto se zeptám… umíte, nevěstinko?“ téměř zašeptal hrabě, pomalu zvedl ruku a palcem jí přejel po obnažené klíční kosti.

Ten bezostyšný dotyk jí otřásl. „Ne.“

„Ne?“ Hlas měl teď ještě hlubší a zastřenější, jeho prsty neustávaly hladit její pokožku. „A co jiného tedy umíte?“

Caroline pokrčila rameny, sklopila oči a zadívala se na jeho hruď. „Já… umím pěstovat rostliny.“

„Ach… zase to zahradničení.“ Zvedl obě ruce a položil jí dlaně na ramena. Pomalu začal masírovat napjaté a ztuhlé svaly.

Caroline se zhluboka nadechla, ohromena jeho smělostí. Na to, že byli právě oddáni a sami v domě, nebyl jeho dotyk vůbec intimní. Přesto v ní vyvolával zvláštní chvění plné nervozity. A co ji rozčilovalo ještě víc, byl fakt, že on sám si jejího napětí všiml.

„Líbí se vám to?“ zašeptal drsným hlasem.

Pomalu přikývla, neschopná odpovědi, neboť horkost jeho dlaní ji znervózňovala.

„Řekněte mi něco o svých sestrách. Jak se vůbec jmenují?“

Caroline překvapeně zamrkala, jak obratně změnil téma konverzace. „O mých sestrách?“

Bezvýznamně pokrčil rameny. „Rád bych se dozvěděl něco víc o vaší rodině.“

Na chvíli zaváhala a přemýšlela, co má touhle otázkou za lubem. Ale díval se na ni tak bezelstně a zvědavě, že za jeho dotazem asi nic nebylo. Stále ji jemně hladil po ramenou.

Uvolnila se a zamumlala: „Jane je třicet, Mary Anne dvacet sedm. A mně, jak jistě dobře víte, je dvacet šest let a osmdesát šest dní.“

„Osmdesát šest dní, Caroline?“ opakoval po ní s úsměvem na rtech.

Znejistěla, ale pak jeho poznámku přešla bez odpovědi. „Pak je Charlotte –“

„Charlotte?“ Přestal ji hladit a zamračil se. „Vy máte sestru, která se jmenuje Charlotte?“

Caroline se od něj odtáhla. „Vám se to jméno nelíbí?“

Hrabě se zamračil, ale pak jí znovu začal masírovat ramena. „Pokračujte.“

Caroline se nadechla. „Charlotte je dvacet dva a nejmladší je Stephanie, té je teprve sedmnáct. Příští rok na jaře se bude vdávat.“

„Hmmm…“

Nepříjemný pocit pominul. Caroline se nadechla a zeptala se: „A vy máte nějaké příbuzné?“

„Nemám nikoho.“

„Ach…“ odmlčela se. „A kolik vám je, Brente?“

„Osmnáctého března mi bude čtyřiatřicet.“ Zadíval se jí do očí a usmál se. „Takže je mi třiatřicet a kolik dní, Caroline?“

Chtěla se rozesmát nad jeho drzou otázkou, ale místo toho se rozzářila, naklonila se k němu a chraplavým hlasem zašeptala: „Dvě stě dvacet čtyři dny přesně, můj hrabě.“

Brent se na ni překvapeně podíval a byl si jistý, že si to číslo právě před chvílí vymyslela. Něco v jejím výrazu ho však přinutilo, aby si rychle dal dohromady měsíce a dny, a přesto, že mu to zabralo mnohem delší dobu než jí, zjistil, že číslo bylo naprosto správně. Musí být chytrá, když to dokázala spočítat během chvilky, pomyslel si. Zatraceně chytrá. Ke svému překvapení si uvědomil, že tato dosud obyčejná a neatraktivní žena je vlastně velmi roztomilá. Čokoládově hnědé oči jí zářily, na tvářích se jí objevil ruměnec a na rtech jí pohrával úsměv, kterému by málokdo odolal. Škádlila ho, i když si to možná vůbec neuvědomovala, a Brent musel přiznat, že ho to těší.

„Pozoruhodné…,“ řekl tichým hlasem a lehce zvedl jedno obočí.

Caroline se pyšně usmívala a Brent cítil, jak se jí svaly pod jeho prsty postupně uvolňují. Pokračoval v jemné masáži ramenou a zatoužil dotýkat se mnohem intimnějších částí jejího těla. Tahle náhlá sexuální touha po ženě musela být určitě vyvolaná dlouhým celibátem a tím, že konečně může mít právoplatně ženu v posteli. Ale musel upřímně připustit, že tahle atraktivní a přitažlivá žena ho přitahuje, i když se na ni jen podívá.

Bohatě nabíraná sukně svatebních šatů z ledově modrého hedvábí jí volně spadala až ke kotníkům, zatímco korzetový živůtek těsně přiléhal k hrudi a zvýrazňoval plná ňadra. Vlasy měla vyčesané na temeni hlavy, ozdobené tisíci malých perliček a pár jemných, volně spadajících kadeří rámovalo bledý obličej. Brent stěží odolával touze vytahat z účesu všechny ty sponky a nechat záplavu hedvábných vln spadnout dolů na záda.

Je teď moje, pomyslel si. Rychle a zkušeně zvedl ruku a klouby prstů přejel v hlubokém výstřihu šatů po sametově hebké pokožce jejích plných ňader.

Všiml si, že ji jeho dotek polekal, ale neodtáhla se. Pobaveně se zadíval do jejích velkých, překvapením rozšířených očí. Tváře jí zčervenaly a dech měla přerývaný.

„Taky se tak červenáte, když se dotýkáte svých květin, zlatíčko?“

Nic neříkala, jen se tiše dívala do jeho očí.

O chvíli později už Brent neodolal a nestoudně vzal její ňadro do dlaně.

Caroline zprudka vydechla: „Prosím…“

Brent si ji přitáhl rukou k sobě a palcem jemně přejížděl po bradavce, která pod tenkou látkou svatebních šatů okamžitě ztuhla.

„Prosím co?“ zašeptal.

Caroline polkla: „… přestaňte.“

Cosi uvnitř ho donutilo ruku stáhnout.

Caroline se ztěžka posadila na pohovku a opřela se. Brent se ale neposadil vedle ní, nýbrž obešel stůl a zapadl do jednoho z kožených křesel. Pozorně si ji prohlížel. Tak moc po ní toužil, že určité části jeho těla se vzpínaly proti tuhé látce kalhot. Dlouho to nevydržel, zhluboka se nadechl a začal.

„Přitahuje nás to k sobě, Caroline, a vy to moc dobře víte. Proč tedy tu vášeň hned neuhasíme v mé posteli? Není zbytečné čekat až do večera?“

Caroline se na něj podívala.

Brent se na ni smířlivě usmíval. „Musím se přiznat, že už je to hodně dávno, kdy jsem naposledy měl nějakou ženu v posteli. Jsem si však jistý, že jsem ještě nezapomněl, jak ženu potěšit.“

Místo aby ji jeho slova uklidnila, Caroline se nervózně nadechla, vstala a rychle zamířila na druhý konec místnosti.

Brent cosi nespokojeně zabručel, založil si zpupně ruce na hrudi a opřel se bokem o stůl. Už zase se choval tak jako dřív – pronesl slova, aniž by přemýšlel o tom, jak mohou pro druhou stranu vyznít. A najednou bylo všechno jinak… Vystrašil ji, viděl jí to na očích, na tom, jak si nervózně mačkala sukni a přešlapovala z nohy na nohu. K vlastnímu údivu si uvědomil, že touží po tom, aby ji uklidnil a ubezpečil, že s ním jí žádné nebezpečí nehrozí.

„Caroline,“ začal tiše, postavil se a pomalými kroky se k ní blížil. „Jen se vám snažím pomoct. Chci, abyste se s novou situací vyrovnala a zvykla si na mě, než se intimně sblížíme –“

„Nechci s vámi sdílet lože, pane,“ ohradila se se znovunabytou silou.

Brent se prudce zastavil a zíral na ni. „Ovšemže spolu budeme sdílet lože, Caroline.“

Caroline se přitiskla ke knihovně, jako by se před ním chtěla ukrýt. „Ano, myslím, že někdy v budoucnu určitě, ale pro tuto chvíli ne.“

Brent se zamračil. Vypadala tak kouzelně, když byla vystrašená. Znovu se k ní vydal, povolil si vázanku a hodil ji na pohovku.

„Chci vás mít ve své posteli, Caroline. A ať už se chováte škrobeně, či ne, jsem přesvědčen, že to chcete také.“ Zastavil se těsně před ní a začal si rozepínat knoflíky u košile. „Slibuji vám, že budu tak něžný, jak jen dokážu –“

„Mám zrovna své dny.“

Zmateně se na ni podíval. A pak mu došlo, jak je vlastně krásná, jak jemné rysy má v obličeji a jak najednou vypadá vystrašeně a křehce. To jím otřáslo v hloubi duše.

Věděl, že ženy mívají každý měsíc své dny, ale ještě nikdy se mu nestalo, že by to některá z nich před ním zmínila. To byla jedna z těch věcí, o kterých muži věděli, diskrétně ji však přehlíželi. Vlastně až do této chvíle o tom Brent vůbec nepřemýšlel. Bylo to něco, co se ho bezprostředně nedotýkalo, i když… Právě teď myslel jen na jediné – na to, jak se pomalu noří do jejího teplého a měkkého těla a nachází uvolnění pro vlastní potřeby.

Brent se na ni usmál okouzlujícím povzbudivým – tedy aspoň si myslel, že je povzbudivý – úsměvem a natáhl ruku, aby jí z vlasů vytáhl sponky a perličky, držící záplavu zářivých vlasů v úžasném účesu. Caroline ztuhla, ale ani se nepohnula. Vlastně ani nemohla, protože ji uvěznil mezi svým tělem a knihovnou.

„Já vím, lásko, že většina mužů by se teď stáhla zpátky a počkala by na vhodnější den. Ale já nejsem jako ostatní.“

Caroline se na něj dívala s pocitem hlubokého zahanbení.

Pokračoval ve vytahování sponek a pokládal je pečlivě na poličku za ní. Sledoval, jak jí tmavé lesklé lokny pomalu spadají jako vodopád na záda, a pak do nich ponořil prsty a laskal se s jejich hebkostí.

„Toužíte po mně, Caroline,“ zašeptal, „stejně tak jako toužím já po vás.“

„Ne,“ odpověděla zastřeným hlasem tak sexy, až se mu v žilách rozproudila krev.

Zavřel oči, pomalu se sklonil a přitiskl své rty na její.

Caroline neměla s muži příliš zkušeností, a už vůbec ne s takovými polibky. Po pravdě řečeno, nebyla si jistá, jak by na ně měla reagovat. Opřela se dlaněmi do jeho hrudi, nezdálo se však, že ho to příliš zajímalo. Pokud si toho vůbec všiml, vyvolalo to v něm spíš opačnou reakci – přitiskl svá ústa s větší silou a dožadoval se její sladkosti… Srdce se jí rozbušilo a měla pocit, že ji nohy neunesou.

Omámeně si uvědomovala, že Brentův polibek vlastně není tak špatný. Věděla, že musí alespoň trochu uspokojit jeho mužskou touhu, a s touto myšlenkou v hlavě zavřela oči, uvolnila se a sama si polibek užívala.

Brent polibek prohloubil a Caroline měla pocit, jako by se stal její součástí. Dlaně na jeho pevné a silné hrudi ji pálily, odvážila se dokonce pohnout prsty a prozkoumat vypracované svaly, utápěla se v jeho vůni a ve vlastní touze.

Lákal ji, škádlil ji, pohrával si s jejími rty, dokud se její zábrany úplně nevytratily a nepodlehla jeho naléhavé potřebě proniknout pevně sevřenými rty a konečně okusit její sladkou chuť. Polibek ji začal pomalu celou uchvacovat…

Z jeho úst uniklo temné zasténání, když ho konečně objala kolem krku a přitiskla se k němu blíž. Jeho hluboký zastřený hlas, mužná vůně a dotyk pevného těla v ní vyvolával pocity, kterým nerozuměla, ale věděla, že je to něco zázračného. Když se jeho jazyk dotkl jejího, projelo jí celým tělem sladké chvění. A když si ji jeho prsty, stále ještě zapletené do kadeří, přitáhly blíž, uvědomila si, že vzdechy, které slyšela jakoby zdáli, jsou její vlastní a že jeho polibek opětuje se stejnou vášní, jako byla ta jeho.

Tenhle nádherný ženský zvuk čisté radosti, nestoudného vzrušení Brenta naprosto překvapil, protože se své ženy v podstatě ještě ani nedotkl. Připadal si téměř zoufale a najednou ho zaplavil pocit náhlé potřeby ji ochraňovat, postarat se o ni, učinit ji šťastnou… Intimita jejich polibku je vtáhla do světa, kde nikdo a nic kolem nich neexistovalo. Jen oni dva.

Ach, bože, jak sladce chutnala, jak byla jemná, svůdná… a voněla po fialkách a chladném odpoledním deštíku. Když ji držel ve svém náručí a ona odpovídala na polibek stejnou měrou, bylo pro něj téměř nemožné držet se zpátky. Přijímala jeho intimní doteky s takovou ochotou, v jakou ani v duchu nedoufal. Prsty se stále probíral jejími hedvábnými vlasy, vnímal teplo jejího těla a věděl, že jejich manželství bude požehnané.

S tou myšlenkou ztratil rozum. Pevně ji objal, dlaněmi ji chytil za zadeček a přitáhl si ji k sobě. Cítil, jak se k němu přitiskla, a jeho tělem prostupovalo chvění nabité erotikou a vzrušením.

„Budeš úžasná,“ zamumlal přerývaně do jejích rtů. „Už teď jsi tak rozpálená –“

Zavrtěla se v jeho náručí. „Tohle nedělej, drahoušku. To bych nevydržel… nedošli bychom ani do mé ložnice.“

Brent si najednou uvědomil, že se něco změnilo. Nejenže se přestala vrtět, ale dlaněmi se mu vší silou opřela do hrudi, aby se z jeho objetí uvolnila. Zvedla hlavu a zadívala se mu do očí.

„Ne –“ vykřikla ztrápeným hlasem plným obav.

Brent se nemohl ani nadechnout. Srdce se mu sevřelo bolestí a očima široce otevřenýma překvapením se zadíval na svou manželku. Tváře měla zardělé, oči jí zářily a lesklé kadeře lemovaly její obličej a spadaly až téměř k pasu. V očích jí viděl odhodlání ho opustit.

„Prosím… nechte mě odejít.“

Konečně ji pustil, ale cítil se jako žalostný herec ve velmi špatně zahrané shakespeareovské tragédii. Caroline okamžitě vyrazila na druhý konec místnosti, strnule se postavila vedle krbu, zavřela oči a hruď se jí nepravidelně zvedala přerývaným dechem. Brent si hřbetem ruky otřel orosené čelo, snažil se získat znovu kontrolu nad svým rozumem a přemýšlel, co se tu vlastně stalo.

Co se tu vlastně stalo? Vždyť v jednu chvíli opětovala jeho polibek, vášnivě se k němu tiskla, a najednou to všechno bylo pryč. Možná že jsem na ni byl moc rychlý, ale musela přece poznat, že to mezi námi jiskří, honilo se mu hlavou.

Udělal krok směrem k ní, což musela asi zaslechnout, protože najednou široce otevřela oči, v jejichž hloubce se zračil strach. Brent netušil, co by měl v tuto chvíli udělat, jedním si byl však jistý – musí něco říct.

„Caroline, nechcete mi náhodou říct, na co teď myslíte?“

Ostře se nadechla a zadívala se mu zpříma do očí. „Netoužím po tom, aby se naše manželství naplnilo, můj pane,“ odpověděla velice rychle, „a zdvořile vás žádám, abyste své sexuální potřeby uspokojil někde jinde.“

Nikdy v životě nebyl tak omráčený jako teď jejími slovy. Co ho však rozčílilo nejvíc, byl neomalený způsob, jakým ho odsunula na vedlejší kolej. Vsadil by celý svůj majetek na to, že po něm Caroline toužila stejně jako on po ní. Jak mohla právě provdaná lady po tak vášnivé chvilce, kterou spolu sdíleli, pronést tahle krutá slova? Jak mohla chtít, aby si našel milenku? Vůbec mu to nedávalo smysl, a když se snažil její slova pochopit, pocit marnosti pomalu přerůstal ve zlost.

Pomalými kroky se blížil k ní. „Jste moje manželka, Caroline, a oprávněně patříte do mé postele,“ pronesl ledovým hlasem.

Caroline se ani nepohnula a dívala se na něj se vzdorem v očích. „Vy mě tu svádíte ve své pracovně uprostřed odpoledne, zatímco hospodyně pobíhá kdesi po domě –“

„Nechtěl jsem si vás vzít rovnou tady!“ vyštěkl a v jejích očích zahlédl záblesk poraženectví. Zastavil se a dlaní si třel zátylek. Co nejklidnějším tónem, který byl v tuto chvíli schopen ze sebe vydat, pokračoval: „Omlouvám se, Caroline, ale pochopte mě. Jsem jen muž, který má… své potřeby.“

„A já vám teď dávám své svolení, abyste je uspokojil někde jinde,“ odpověděla mu rychle a věcně Caroline.

Brent nemohl uvěřit, že to, co slyšel, je pravda. Mít milenku v jeho společenském postavení bylo celkem obvyklé. Ale dostat k tomu svolení od své manželky, která ani ne před třemi hodinami stála před oltářem a které se při jeho polibku podlamovaly nohy, mu připadalo naprosto absurdní a její slova ho málem rozesmála.

„Nechápu, lady,“ ozval se nakonec, „chcete snad, abych si opatřil milenku?“

Caroline přikývla.

Brent něco zabručel a zmateně se usmál. „Mohu se zeptat proč?“

Upřeně se na něj dívala a bylo vidět, že přemýšlí. Pak si založila ruce na hrudi a zadívala se dolů na zablácené špičky saténových svatebních střevíčků.

„Nemilujete mě,“ prohlásila nenuceně.

Jistěže ji nemiluju, to přece ví, pomyslel si. Právě proto její slova nezněla příliš důvěryhodně. Jako by se za něco omlouvala. Ale byla žena a Brent ženskou logiku nikdy nechápal. Rozhodl se, že on k celé situaci bude přistupovat s rozumem. „Caroline, známe se jen jeden jediný den –“

„Já vás také nemiluju, tak mě prosím nežádejte, abych s vámi sdílela lože,“ přerušila ho ostře a očima ho probodávala.

Tvář mu potemněla a v očích se mu objevily bolestná touha i vztek zároveň. „Nemyslím si, že bych vás musel žádat, drahoušku. Tála jste v mé náruči jako vločka sněhu, a přísahám, že láska s tím neměla co do činění.“

Neodpověděla mu, ale tváře jí zrůžověly rozpaky, což ho přimělo k tomu, aby se k ní znovu přiblížil.

„Vzdychala jste při pouhém nevinném polibku,“ dodal chraplavým hlasem, „takže si vůbec nedovedu představit, co byste dělala, kdybyste ležela nahá v mé posteli.“

Caroline zalapala po dechu, ustoupila o krok dozadu a vyhrkla: „Nedovolím, abyste si dělal s mým tělem, co chcete. Jestliže budu k něčemu přinucena, budu to považovat za znásilnění, bez ohledu na to, že jsem vaše manželka.“

Její slova ho zastavila. Nemohl uvěřit, že je pronesla s takovou bezcitností, s lhostejností k jeho manželským právům a jeho citům. Nikdy v životě ho žena tolik neurazila. Dusil v sobě vztek, pevně sevřel ruce v pěsti a dvakrát se zhluboka nadechl, aby potlačil zlost, jež hrozila vybuchnutím. Nechtěl si ji vybíjet v jediné místnosti, která v jeho domě za něco stála.

Caroline se ani nepohnula, z očí jí sršely blesky, ale dál už neřekla ani slovo. Brentovi její slova došla a konečně pochopil. Zase byla chyba na jeho straně. Nebyl k ní milý, nikdy to se ženami příliš neuměl. Neuměl s nimi flirtovat, svádět je ani vytvořit atmosféru nabitou spalující vášní. Stál tu, v poloprázdném domě, kousek od své manželky, která z něj měla strach. Její strach z toho, že by ji mohl znásilnit, ho zasáhl plnou silou a šokoval ho.

V životě Brent málokdy viděl obdiv a respekt mezi manžely, natož aby poznal lásku. Pro něj existovala jen fyzická přitažlivost, což se mu potvrdilo jednoho deštivého odpoledne před třemi lety, kdy našel Paulinu, dívku, která mu přísahala lásku až za hrob, v objetí s mladíkem, jenž se staral o jejich smečku loveckých psů. V té chvíli věděl, že láska není nic víc než jen pouhé slovo, které dokáže s ostatními manipulovat. Ostatně stejný vztah měli i jeho rodiče. Nenašli mezi sebou zalíbení, jen se snažili využít jeden druhého k vlastnímu prospěchu. Koneckonců i on sám přistoupil na takové manželství. Upřímně řečeno, ke Caroline také nechoval žádné city.

Teď však, když ho ta myšlenka zasáhla plnou silou, si uvědomil, že touží po synovi. I kdyby si s Caroline nerozuměli, chtěl, aby mu dala syna – syna, který by ho respektoval, možná i obdivoval, a kterému by mohl přenechat svůj titul a znovu vybudovaný Miramont. A samozřejmě své obdivuhodné arabské hřebce. Když nic jiného, aspoň tohle mi Caroline dluží, pomyslel si. Copak přesně tohle neříkal i její otec? Že je Caroline schopná dát mu silného, zdravého syna? Brent věděl, že Caroline ho chce se stejnou vášní jako on ji a že určitě podlehne jeho milování alespoň do té doby, než otěhotní.

S čistou hlavou se narovnal a z jeho pohledu nebylo možné nic vyčíst.

„Chci vám říct jen dvě věci, lady Caroline,“ pronesl hlasem pevným jako skála. „Zaprvé, že bych nikdy za žádných okolností nenutil ženu k tomu, aby se se mnou milovala.“

Odmlčel se a zadíval se jí do tváře, která najednou zbledla jako čerstvě padlý sníh.

„A zadruhé, ačkoliv vy máte na manželství velmi svobodomyslný názor, já ne. Pevně trvám na tom, aby naše manželství bylo naplněno, a nečekejte, že bych někdy měl ve své posteli milenku. Za současné situace, kdy nemám dostatek ani času ani peněz, bych si vás obě nemohl dovolit.“

Otočil se a rychle zamířil ke dveřím. „A ještě jednu věc, Caroline,“ dodal, když se otočil zpátky k ní. V jeho očích zahlédla zlostný, jízlivý pohled. „Kdybych vás náhodou někdy našel v náručí jiného muže, nebo se jen doslechl, že máte milence, buďte si jistá, že bych ho zničil, ať by se skrýval kdekoliv. A vy… má milovaná ženuško, byste se už nikdy nedívala na květiny s takovou láskou jako doposud.“

Otevřel dveře.

„Nedda vám ukáže váš pokoj. Mám spoustu práce, kterou musím zařídit.“

KAPITOLA
TŘETÍ

Caroline seděla u stolu v kuchyni, v ruce držela šálek se silným horkým čajem a před sebou měla mísu oloupaných jablek. Ještě nebylo ani sedm a ona už strávila dvě hodiny na své nové zahradě.

Život na Miramontu se zaběhl do svých kolejí, tak jako to bylo v jejím rodném domě. Vždy pracovala hned ráno, dokud byla půda vlhká a měkká, pak si udělala krátkou přestávku na snídani a během dne se zabývala prací ve skleníku. Problém byl, že na Miramontu zatím žádný skleník nebyl. A Caroline právě tohle potřebovala prodiskutovat s manželem.

Napila se horkého čaje a vzala si kousek jablka. Během posledních čtyř dní se ona, Nedda a Davis pravidelně scházeli v kuchyni na snídani. Nebyla na Miramontu ještě ani celý týden, a už mohla říct, že tyhle dva lidi vidí častěji než vlastního manžela. Napadlo ji, že se jí schválně vyhýbá, což jí ovšem na jednu stranu docela vyhovovalo.

Po hádce, kterou měli to odpoledne ve svatební den, se v jeho blízkosti cítila trochu nejistě. Sice mu řekla pár ošklivých slov, ale byla přesvědčená, že mu svůj názor říct musela. Raději hned od počátku mít jasno a nic nepředstírat, pomyslela si.

Jejich soukromé pokoje byly odděleny jen tenkou zdí a malými, nezamčenými dveřmi. Dokonce mezi nimi nebyla ani malá šatna, což ji velmi znervózňovalo, ale nepřekvapovalo. Všechny manželské páry, které znala, měly přilehlé ložnice a její a Brentova nebyly výjimkou.

I když její ložnice byla velmi skromně vybavena, byla útulná. Okna zakrývaly světle žluté krajkové záclony, naproti krbu stála dvě žlutá křesla a mezi nimi malý stolek. Pohodlná široká postel byla překryta prošívaným přehozem broskvové barvy. Podlaha byla na první pohled holá, chyběly tu koberečky, které by pokoj zateplily a dodaly mu příjemnou atmosféru. Caroline byla rozhodnutá si je pořídit co nejdřív.

Možná že nákup koberečků byl vhodný důvod, proč by měla vyhledat manžela a promluvit si s ním. Třeba by to prolomilo ledy, které se mezi nimi vytvořily. Jak si Caroline všimla, on sám koberečky na podlaze měl. Včera odpoledne podlehla zvědavosti, jak asi vypadá manželova ložnice, využila příležitosti a krátce do ní pootevřenými dveřmi nahlédla. Zjistila, že je vybavena sice skromně, ale velice prakticky, stejně jako její pokoj. S tím rozdílem, že nábytek byl vyroben z mahagonového dřeva a dekorace byly v barvě tmavé královské modři. Postel měl stejně širokou jako ona… proboha, o čem to tu přemýšlím, zhrozila se Caroline. Vždyť právě tohle mě vůbec nezajímá!

Povzdechla si a opřela se lokty o stůl. Pozorovala Davise, jak si čistí špinavé nehty, a Neddu, jak cupitá po kuchyni, až jí kudrnaté vlasy vlají kolem buclatého, vrásčitého obličeje.

„Dáte si k snídani míchaná vajíčka, paní?“ zeptala se Nedda s úsměvem.

Caroline se zadívala na Davise, který seděl naproti ní u malého dubového stolu, a pak se napila horkého čaje, aby skryla znechucený výraz. Podle toho, co na panství zaslechla, byla jejich hospodyně nejhorší kuchařkou v celém okolí.

Narovnala se a přívětivě odpověděla: „Děkuju, Neddo, ale myslím, že si je nedám. Bude mi stačit toast.“

„Tak tedy toast.“

Nedda se k nim otočila zády, aby nakrájela chléb.

„Teda nevim, madam…“ ozval se ospale Davis a dobíral si ji. „Myslim, že dáma jako vy by si radši měla dát pořádnej flák masa. Prospělo by vám to na kosti… ste taková vyzáblá.“

Caroline se na něj přísně podívala, protože vůbec nebyla vyzáblá.

„Moje řeč,“ přidala se Nedda a hledala máslo. „Myslím, že budu muset trochu pohnout kostrou, pro případ, že by jeho lordstvo mělo hlad.“

Caroline zavrčela. Jestli jeho lordstvo vstalo před polednem, určitě o sobě vůbec nedalo vědět.

Davis se napil čaje a obrátil svou pozornost znovu na Caroline. „Tak jak ste se zabydlela na Miramontu, lady Caroline?“

Caroline se zasmála a zadívala se do jeho opálené a větrem ošlehané tváře. Ale místo aby mu odpověděla na jeho otázku, zeptala se ho: „Odkud vlastně jste, Davisi?“

„Z Kentucky.“

„Ken- co?“

Davis se chraplavě zasmál. „Kentucky, to je jeden ze států v Americe. Narodil sem se tam a vyrost ještě dřív, než se stal součástí Spojenejch států.“

„Chápu –“ zamumlala a vzala si další kousek jablka. „Byl jste někdy v New Yorku?“

Zamyslel se a přitom se mračil. „No… Odjel sem odtamtud sem na lodi… už to bude nějakejch dvaatřicet let. Ale přesně si to nepamatuju. Přišel sem semka a paní hraběnka mi nabídla skvěle placenou práci, tak sem tu zůstal. Naučil sem jeho lordstvo všechno, co dneska umí.“

Caroline se na něj zvědavě podívala. „A co dneska umí?“

Její otázka Davise trochu zmátla. „No přece všechno o koních.“

„Můj manžel je profesionální jezdec?“

Davis se upřímně rozesmál. „Není nad upřímnost, co?“

Caroline cítila, jak se jí nahrnula krev do tváří.

„Co vlastně o svým manželovi víte, lady Caroline?“ zeptal se o chvilku později.

Caroline chvíli přemýšlela a pak opatrně odpověděla: „Abych pravdu řekla, tak velmi málo.“

„A proč se ho na některý věci nezeptáte?“

„Zeptat se ho?“

Davis se zachechtal. „Jo, zeptat se ho na jeho minulost, jeho záliby a tak. Myslim, že by vás to asi dost zajímalo.“

„A taky na to, co mi každé ráno chybí.“

Caroline se překvapeně otočila ke dveřím. Brent stál opřený o veřeje, s vlasy rozcuchanými větrem a pomačkanou lněnou košilí nedbale zastrčenou do úzkých krátkých kalhot. Díval se na ni, tak nějak zvláštně si ji prohlížel, až jí krev bušila ve spáncích.

„Jo, je akorát čas na snídani,“ ozvala se Nedda s mateřskou přísností. „Sedněte si.“

Caroline si byla jistá, že se omluví a uteče před ní nebo před Neddiným nepoživatelným masem. Ale překvapil ji. Protřel si oči, pomalu se vydal ke stolu a posadil se po její pravici.

„Dáte si čaj?“ zeptala se Caroline sladkým hlasem. Jediné chvíle, kdy spolu mluvili, byly u jídla. Ačkoliv až do dnešního dne se setkávali jen u každodenních večeří. Konverzace při nich trochu vázla a upřímně řečeno, Caroline už byla unavená tou hrou na vyhýbání se, kterou spolu od prvního dne hráli.

„Ano, čaj si rád dám,“ odpověděl jí zdvořile.

Caroline se na něj dlouze zadívala. A pak s úsměvem na rtech, který by se dal považovat za jízlivý, pomalu vstala a došla k pultu.

„Vypadáš, jako by ses zrovna vrátil z pekla, chlapče,“ ozval se pobaveně Davis.

Brent se opřel v židli. „Dostal jsem se do postele až po druhé hodině, ale musím dneska ještě vyřídit spoustu věcí. Odpoledne mám schůzku s vikářem Drakemondem.“

Nedda s Davisem se na něj překvapeně podívali. Caroline před něj postavila hrnek čaje a posadila se.

„Dneska,“ pokračoval Brent bez přerušení, „se musím poohlédnout po nějakém služebnictvu a zařídit si pár osobní záležitostí. Nebudu dlouho pryč.“

„Vy odjíždíte?“ vyhrkla Caroline.

Otočil se na ni a pobaveně se zeptal: „Budu vám snad chybět, drahá Caroline?“

Cosi zabručela. To se hodně přeceňuje, když si myslí, že je v mém životě tak důležitý, pomyslela si.

Bezstarostně se napil čaje a změnil téma hovoru. „Takže co budete dělat se svým volným časem?“

Zadívala se do hrnku a prstem objela vzorek na jeho okraji. „Budu pracovat na zahradě.“

„Ach… zajisté.“

„Udělala spoustu práce,“ poznamenal Davis.

„Opravdu? Vypěstovala jste snad nějakou květinu pro mě, drahá?“

„Ne,“ odsekla odměřeně.

„Tak to je dobře,“ odpověděl zlehka. „Protože jsem si jistý, že by zase zvadla a zašla.“

Caroline pokrčila rameny. „Jen z nedostatku péče.“ Doufala, že pochopí, co tím chce říci. A asi to pochopil, protože se na chvíli odmlčel a přimhouřil oči.

„Všechno nakonec zajde, Caroline.“

Hlas měl hluboký a tichý, že jeho slova sotva slyšela. Naklonila se k němu, takže měla obličej kousek od jeho.

„V mé péči nikdy nic nezašlo z důvodu, že bych se tomu dostatečně nevěnovala, drahý,“ svěřila se mu chraplavým šepotem. „Moje rostliny budou těmi nejkrásnějšími, které jste kdy viděl, až vyrostou a zesílí. Během několika týdnů zaplní každou místnost na Miramontu nádherná boží stvoření, o která se budu starat a přivedu je k životu.“

„Včetně našich dětí?“

Caroline se na něj překvapeně podívala, neboť její slova převedl na něco, co bylo velmi intimní a týkalo se jen jich dvou.

„Mé rostliny jsou mými dětmi,“ vrátila mu stejným tónem.

Šibalsky se na ni usmál. „Mohu vám garantovat, že náš syn bude mnohem zábavnější než vaše rostliny.“

Srdce se jí rozbušilo, ale odmítla jakkoliv komentovat tuto jeho drzou narážku, takže se jen jízlivě zeptala: „Jak to víte, drahý? Copak jste už zplodil syna při nějaké milenecké pletce?“

Nedda se zprudka nadechla.

Davis se nahlas zasmál. „To je teda trefa!“

Caroline se upřeně dívala do manželových očí a čekala, že bude její slova vyvracet.

Po dlouhé chvíli se Brent konečně usmál. „Milenecké pletce, Caroline? Těmito slovy nazýváte náš vztah?“

Caroline se zavrtěla. „Připouštím, že i tak by se dalo nazvat domluvené manželství.“

Brent ještě dodal: „Mimochodem, jsem si zcela jistý, že žádného syna z předchozí pletky nemám, Caroline.“

„Co ta snídaně?“ přerušila je sladce Nedda a položila před každého talíř jakési nevábné kaše a plátek spáleného chleba.

Brent se podíval na své jídlo. Opravdu potřebujeme novou kuchařku, a teď hned, pomyslel si.

Všichni čtyři seděli u jednoho stolu a mlčky jedli. Brent si uvědomil, že když byla ještě naživu jeho matka, nikdy by nejedli společně se služebnictvem. Při jejich postavení ve společnosti byla taková věc naprosto nemyslitelná. Ale válka ho naučila. V armádě mezi bitvami musel jíst společně i s těmi nejubožejšími lidmi. Spousta věcí byla ve chvíli, kdy bojovali jeden vedle druhého, naprosto nepodstatná. Přesně to teď pociťoval i ve svém ohromném, prázdném domě. Když tu byli jen oni čtyři, připadalo mu absurdní, aby s Caroline jedli sami. A navíc, kdyby neseděli v kuchyni u stolu, museli by sedět na podlaze – protože ostatní místnosti na Miramontu zely prázdnotou.

Zdálo se, že ani Caroline to vůbec nevadí, což ho překvapovalo. Kdyby si vzal jakoukoliv jinou ženu svého postavení, určitě by omdlívala, kdyby měla jíst jakousi nevábnou kaši u malého stolu společně s hospodyní a mužem, který se stará o koně. Jako už mnohokrát, i teď se přesvědčil, že Caroline je zcela výjimečná a mimořádná žena.

Vyhýbat se jí po celý minulý týden pro něj bylo velmi těžké. Snažil se uniknout její přítomnosti prací, jízdou na koni, studováním knih, opravami budovy Miramontu… nic ho však nedovedlo zbavit napětí a pocitu marnosti.

Caroline byla jeho manželka. Měl ženu, která ho sice fyzicky velmi přitahovala, ale která mu nedovolila, aby se jí dotýkal. Byl si jistý, že s láskou a s předchozím milencem musela mít asi špatné zkušenosti. Což by vysvětlovalo její odtažitost, její strach z toho, co on sám považoval za jediné skutečné potěšení v manželství. S tímto novým poznáním sám sebe káral, že na Caroline tolik pospíchal, a rozhodl se na nic nespěchat a raději vyčkat. Však ona přijde sama.

Když o tom tak přemýšlel, došlo mu, že právě tohle mohl být důvod, proč její otec chtěl, aby se provdala. Jistě, pro muže, jako byl baron Sytheford, by byla poskvrněná neprovdaná dcera černou ovcí rodiny, která by pošpinila jeho jméno, kdyby se to rozneslo mezi smetánkou. A kdyby si našla nového milence? Společnost by ho roztrhala na kousky.

Pokud však byla na Miramontu, pod jeho manželským dohledem, těžko by si mohla najít milence. Nedovolil by jí to, jak jí řekl hned na začátku. On bude odteď jediným mužem v její posteli, a když bůh dopustí, nebude to dlouho trvat.

Zadíval se na ni koutkem oka, sledoval ji, jak si pohrává se lžící. Na sobě měla stejné staromódní šaty, které už na ní viděl, když se poprvé setkali. Ale dnes ji viděl v jiném světle. I když měla na tváři šmouhy od hlíny a tmavé husté vlasy si stáhla do pevného uzlu v týle, měl před sebou její obraz ve svatebních šatech, které jí odhalovaly ramena a šíji. Vypadala v nich neuvěřitelně půvabně. Musely to dělat ty šaty, usoudil. V duchu si představoval, jak jí obepínaly plná ňadra, zvýrazňovaly útlý pas a naznačovaly její rozkošné, přitažlivé a nedostižné tvary…

Brent se rychle pustil do kaše. „Odjíždím zítra ráno hned při východu slunce,“ prohlásil chladně mezi jednotlivými sousty. „Vrátím se do týdne. Přesto bych byl rád, Davisi, kdybys zůstával v domě i přes noc. Nechci, aby tu byly tyhle dvě ženy samy.“

Davis přikývl.

„A Caroline,“ dodal, když polkl doušek čaje, „mám teď něco na práci. Byl bych však rád, kdybychom si ještě promluvili, než odjedu.“

Aniž by čekal na odpověď, rychle vstal, donesl nádobí do dřezu a pak se k ní otočil.

„Od nynějška budete mít doma vlasy rozpuštěné a volné,“ nařídil jí. „Moje žena nebude v pětadvaceti vypadat jako nevkusná stará panna.“

„Nevkusná stará panna!“

Davis se uchichtl a Nedda se spokojeně usmívala.

Caroline přimhouřila oči do tenkých škvírek. „Nechápu, proč vám dělá starosti, jak chodím učesaná.“ Pomalu vstala, aby se mu zadívala do očí. „Mám ráda tenhle účes, protože je mnohem praktičtější – vlasy drží pohromadě a nepadají mi do očí.“

„Jasně, Nedda by mohla najít nějakou stužku, abyste si je mohla stáhnout dozadu,“ nabídl jí Davis s úšklebkem.

Nedda se na něj přísně podívala. „Co ty vůbec víš o stužkách do vlasů? Ale několik jich mám, ráda vám nějakou dám, lady Caroline,“ vložila se do hovoru Nedda.

Caroline si rozzlobeně povzdechla. „Díky, ale jsou to mé vlasy a já je nosím ráda svázané tak, jak je mám.“

„Já ale ne,“ Brent pomalu vyslovoval hlásku po hlásce, aby mu všichni rozuměli. „A já jsem váš manžel a pán domu.“

„Och, vy jste pán –“

„Máte krásné vlasy, lady Caroline,“ prohodil Davis klidně. „Je to škoda, když je takhle schováváte.“

Brent si všiml, jak s ní cloumá hněv. Bylo to zvláštní, ale když se zlobila, vypadala krásně. Byla to podivuhodná hra v jejím obličeji a bylo hezké ji pozorovat.

„Předpokládám, že mi příště navrhnete, abych na zahradě pracovala v něčem mnohem ženštějším. Měla bych snad na sobě mít večerní róbu a perlový náhrdelník?“

Její slova ho málem rozesmála. Napadlo ho, že nemůže být nic ženštějšího než šaty těsně přiléhající k jejímu svůdnému tělu. Pozorovala ho, její zlost se pomalu vytratila, tváře měla zrůžovělé. Brentovi se sevřely útroby, jak vypadala rozkošně… což ho ovšem přivádělo k šílenství.

„Obávám se, že si nemůžu dovolit koupit vám perlový náhrdelník ani večerní šaty z hedvábí,“ odpověděl netečně. Očima ji přejížděl od hlavy až k patám a pak ukázal prstem na šaty. „Máte snad víc takovýchto šatů, nebo ne?“

Stáhla se pod jeho spalujícím pohledem, troufale nadzdvihla sukni a otočila se k němu zády. „Mám takových šatů spoustu,“ vyštěkla přes rameno a vydala se ke dveřím vedoucím na zahradu. Podívala se na hospodyni, která se na ni usmívala. „Snídaně byla… Děkuju za snídani, Neddo.“ S těmito slovy zmizela na čerstvém vzduchu.

Davis se pochichtával a Nedda se zakřenila. Brent je oba dva ignoroval a zamířil ke dveřím vedoucím do haly.

„Jdu se projet na koni,“ pronesl suše a opustil místnost.

„Myslela jsem, že říkal, že má hodně práce,“ podotkla nenuceně Nedda.

Na Davisových rtech se objevil zářivý úsměv. „Ten můj kluk je do ní celej blázen.“

„To teda je,“ souhlasila Nedda, „stejně tak jako ona do něj.“

„Mysliš?“

Přikývla, pak se k němu naklonila a uličnicky pronesla: „A moc se mi líbí je pozorovat, jak mezi sebou marně válčí.“

Davis se rozesmál a pozvedl hrnek čaje jakoby v přípitku. „To si ještě užijeme legrace.“

KAPITOLA
ČTVRTÁ

Nemohl uvěřit tomu, co se chystal udělat. Je přece hrabě, správně vychovaný, vzdělanější než většina ostatních, a přitom se nikdy v životě necítil tak znepokojeně. Žádný muž by určitě ani neuvažoval o tom, o co chtěl teď požádat svou manželku.

Brent seděl za psacím stolem, před sebou měl otevřenou účetní knihu, v níž pomalu listoval, a čekal na Caroline, která slíbila, že za ním přijde do pracovny. Zabralo mu několik dní, než zjistil, co vlastně Reggie udělal s penězi a majetkem, než odsud utekl a zmizel někde na Kontinentu. I když procházel ta čísla už po několikáté, chtěl si být opravdu jistý tím, co objevil.

„Omlouvám se, že mi to dlouho trvalo, ale potřebovala jsem…, musela jsem najít stuhu do vlasů.“

Její hluboký, smyslný hlas ho přinutil zvednout zrak. Caroline stála ve dveřích, měla na sobě limetkově zelené hedvábné šaty s hlubokým kulatým výstřihem, který až nestydatě odhaloval rýhu mezi plnými ňadry. Tmavé vlasy měla lehce svázané v týlu, pár jemných loken volně splývalo kolem tváří, zarudlých a svěžích jako rosa, jak před chvílí vystoupila z lázně. Krev se mu rozbouřila, když ji takto viděl. Zdálo se, jako by při každém jejich setkání byla stále krásnější a přitažlivější. A mnohem nedosažitelnější…

Rychle sklopil zrak zpátky do účetní knihy. „Měla byste se vždycky takhle česat, sluší vám to.“

„Tak co ode mě potřebujete,“ odpověděla mnohem hlasitěji, než chtěla, a pomalu se přibližovala k jeho stolu. Po dlouhé chvíli, kdy ani jeden z nich nepromluvil, se Caroline rozpačitě zeptala: „Myslíte, že byste mi mohl vysvětlit, co se tady stalo, Brente?“

Překvapeně se na ni podíval.

Rozhlížela se okolo a rukama ukázala kolem sebe. „Myslím tady na Miramontu. Co se tady stalo?“

Brent se zhluboka nadechl a těžce se opřel v židli. „Myslel jsem, že vám Davis a Nedda už všechno řekli.“

Pokrčila rameny. „Nemluvili jsme o tom.“

Stále se jí díval do očí a ve tváři měl naprosto nečitelný výraz. „Před několika měsíci jsem odjel na Kontinent vykonat nějakou službu pro anglického krále a zanechal jsem Miramont svému bratranci Reginaldu Kentovi. Předpokládal jsem, že se brzy vrátím, ale nečekané události mě ve Francii zdržely. Když jsem se minulý měsíc vrátil, zjistil jsem, že bratranec všechno, co patřilo mně, prodal, aniž bych já o tom věděl a souhlasil s tím, jen aby splatil své hráčské dluhy.“

„Proč jste byl ve Francii?“ zeptala se tiše.

Trochu nervózně odpověděl: „Bojoval jsem po boku vévody z Wellingtonu v bitvě u Waterloo proti Napoleonovi.“

Caroline se na něj překvapeně podívala. Vyslovil ta slova tak věcně, bez jakéhokoli citu, že kdyby ho nepozorovala, myslela by si, že mluví o něčem zcela bezvýznamném. Výraz v jeho obličeji ho však prozradil. V očích mu zahlédla slabý náznak dobře skrývané bolesti a všimla si napětí v jeho obličeji.

Teď už jí bylo jasné, proč se u nich objevil tak vyhublý, se ztrhanými rysy v obličeji. Proč byl tak rozzlobený při jejich prvním setkání a proč se choval tak neurvale. Její manžel bojoval v bitvě, která musela být děsivá. Nevěděla, co by na jeho slova měla odpovědět.

Brent se rychle postavil a narovnal se, ale oči měl stále upřené na účetní knihu, která ležela rozevřená na stole. „Byl bych rád, kdybyste se podívala na tohle.“

„Zajisté,“ zamumlala bez rozmyslu a stoupla si vedle něj.

„Potřeboval bych, abyste se podívala na ta čísla a zjistila, jestli jsem ve svých výpočtech neudělal nějakou chybu, Caroline.“

Několikrát rychle zamrkala, jak ji jeho prosba překvapila. „Promiňte?“

Brent se na ni usmál. „Protože jsem zjistil, že jste v tomhle chytřejší a bystřejší než já, chci, abyste ta čísla ještě jednou zkontrolovala. Musím znát stav svých účtů, než odjedu. Potřebujeme tady totiž nejen nové služebnictvo, ale taky se musím ihned pustit do oprav na Miramontu.“

Caroline stála strnule. „Vy – vy mě žádáte, abych se podívala na vaše finance?“

Ztišil hlas a naklonil se k ní. „Technicky vzato, jsou to přece i vaše finance, ne?“

Nechápala, že ji žádá o takovouhle službu, a kdyby nebylo toho, že jí v podstatě dal do rukou hlavní účetní knihu Miramontu, nikdy by tomu nevěřila.

„Jste si tím opravdu jist?“ Zadívala se mu do tváře, která byla jen pár centimetrů od její, a doufala, že si s ní jen hloupě nezahrává.

Brent ustoupil a pokynul jí, aby si sedla ke stolu.

„Pusťte se do toho, Caroline,“ trval na svém a jemně ji zatlačil do židle. Vytáhl pero z kalamáře, podal jí ho do ruky a pak rychle obešel stůl a posadil se z druhé strany. Bedlivě ji pozoroval.

Caroline si uvědomila, že tohle je její velká životní šance jak prokázat své schopnosti, a – kupodivu – toužila v této zkoušce obstát na výbornou. Pomalu sklonila hlavu a zadívala se do papírů.

Brent ji bedlivě pozoroval a všiml si, jak zaváhala. Pak ale rychle začala listovat účetní knihou, s obdivuhodnou rychlostí očima přelétala jednotlivé stránky, až si Brent pomyslel, že nemůže ani vědět, co na nich je. Když však viděl, jak si nervózně okusuje spodní ret a v očích se jí zračí zamyšlený výraz, uvědomil si, že skutečně čísla kontroluje, počítá a že ji to těší. Pero odložila na stůl a všechny složité matematické výpočty a násobení několika velkých čísel zvládala v duchu, aniž by si musela něco zapisovat. Pozorovat ji bylo skutečně něco neuvěřitelného.

Po chvíli zvedla hlavu a oči jí jen zářily. „Udělal jste hroznou chybu, Brente,“ zašeptala a pak se začala chichotat.

To ho rozčílilo. „Když je to tak hrozná chyba, tak čemu se smějete?“

Caroline se trochu uklidnila. „Podívejte, co jste udělal tady.“

Naklonila se k němu, ale Brent vstal, obešel stůl a stoupl si těsně vedle ní.

„Vidíte, tady… Násobil jste tohle číslo třemi, místo třemi sty. Ztratily se vám ve výpočtech dvě nuly.“ Podívala se mu do očí a na ústech se jí objevil pobavený úsměv. „Zdá se, že máme trochu víc peněz, než jste původně spočítal.“

Překvapeně se na ni podíval. „A to všechno jste odhalila jen tak z hlavy?“

Úsměv se jí z obličeje vytratil. „V počtech jsem byla vždycky dobrá,“ odpověděla opatrně.

Brent si ji chvíli tiše prohlížel a pak si povzdechl: „To já tedy rozhodně o sobě říct nemůžu. Nevěřil jsem správcům, takže jsem knihy vedl sám, ale musím se přiznat, že to byla nejméně oblíbená činnost tady na Miramontu. Byl bych rád, kdybyste na ně odteď dohlížela vy. Samozřejmě že obchody s bankou a všechny platby budu vyřizovat já, ale po vás bych chtěl, abyste vedla účetnictví. Máte na to úžasný talent, Caroline. Měla byste ho využít.“

Nedůvěřivě se na něj podívala. „Myslíte, že bych to měla dělat trvale? Každý měsíc?“

„Samozřejmě že to tak myslím a chci, abyste začala hned teď. Opravy stájí jsou už téměř u konce, ale některé škody, způsobené deštěm, byly mnohem větší, než jsem čekal. Potřeboval bych vědět přesnou částku, kterou můžu ještě utratit, abych dal všechno do pořádku. Chtěl bych začít s chovem hned na jaře.“

Oči se Caroline překvapením rozšířily. „Chovem… koní?“

Podíval se na ni. „Ano, tím se zabývám, Caroline. Mám chov arabských plnokrevníků, jezdím s nimi na výstavy a prodávám je. Nemám čas a ani trpělivost, abych ještě dával dohromady finance a účetnictví, takže bych byl velmi rád, kdybyste si to vzala na starost vy.“ Odmlčel se. „Nevadí vám to?“

Udiveně se usmála. „Vy mi v tom tak důvěřujete?“

Dotkl se hřbetem ruky její tváře a spiklenecky se zasmál. „Kdybych si nemyslel, že to zvládnete, nežádal bych vás o to. A kromě toho, kdybyste se náhodou pokusila utéct se všemi penězi, našel bych si vás, ať byste byla kdekoliv.“

Caroline málem vyskočila radostí. Její manžel jí věří a oceňuje její schopnosti. To nikdo předtím, dokonce ani její vlastní otec, neudělal.

„Bude mi potěšením zbavit vás této únavné a nudné povinnosti,“ pronesla nakonec a zdálo se, že ji to opravdu těší.

„Dobře.“

Brent se otočil, než však stačil udělat krok, Caroline ho chytila za ruku, vstala a po krátkém zaváhání ho objala kolem krku a přitiskla se k němu.

„Děkuju vám,“ zašeptala znovu s hlavou položenou na jeho hrudi.

Brent pomalu zvedl ruku a pohladil ji po záplavě hedvábných vlasů, ale než ji stihl obejmout, Caroline, aniž by se na něj podívala, se odtáhla a posadila se zpátky ke stolu.

Chvíli tiše stál, pozoroval ji z profilu, pak se však otočil a vyšel ze dveří.

„Uvidíme se u večeře,“ dodal tiše.

Caroline však už nic nevnímala a zcela se pohroužila do výpočtů, které měla před sebou.

KAPITOLA
PÁTÁ

Večer si Caroline oblékla světle broskvové šaty, tmavě hnědé lokny si volně svázala v zátylku tenkou bílou stužkou a odhodlaně vyrazila do kuchyně na večeři. Očekávala, že tu najde Neddu, Davise a Brenta. V kuchyni stál však jen její manžel a malým oknem obhlížel mokré louky a večerním hustým deštěm zastřené kopce v dálce.

Všimla si, že na stole je připravená večeře – talíř studeného rostbífu, sýry, chleba, mísa švestek, láhev vína a jen dva příbory.

„Copak s námi dnes nebudou večeřet Davis s Neddou?“ zeptala se váhavě.

„Mají něco na práci,“ odpověděl bezstarostně a konečně se na ni podíval. Ohodnotil její vzhled a rychle k ní přikročil, aby jí pomohl se posadit. Zapálil tři svíčky na stole a usedl na židli vedle ní. „Dnes tu budeme sami.“

„Dobře,“ odpověděla a nervózně ho sledovala, jak nalévá víno. Měl na sobě stejný oblek jako při každé večeři – bílou hedvábnou košili, nákrčník, šedé krátké kalhoty a tmavý kabát. Vše mu padlo jako ulité a vypadal… no prostě neodolatelně. Ta myšlenka ji rozesmála.

„Co je tu k smíchu?“ zeptal se, sám potěšen uvolněnou atmosférou.

„Vypadáme tu docela komicky, když sedíme u kuchyňského stolu a přitom jsme oblečení jako do noblesní jídelny,“ odpověděla s úsměvem na rtech.

Zasmál se, pozvedl sklenici vína ke rtům a zhluboka se napil. Pomalu ji položil a vychutnával si doušek vína, evidentně přemýšleje o té čiré, zlatavé tekutině.

„Caroline,“ promluvil hlubokým hlasem, „musím připustit, že nejste ta nejrozkošnější žena, kterou jsem kdy potkal. Ale nesporně, když se na vás tak dívám, jste nejsvůdnější – a to bez ohledu na to, co máte právě na sobě.“

Byla jeho slovy překvapena a cítila, jak jí zčervenaly tváře. Nechápala, že ji jeho otevřená povaha stále překvapuje, protože během posledních dní zjistila, že takové vyjadřovaní je jeho přirozeností.

Rychle sáhla po sklence vína a přiložila ji k ústům. Sladká tekutina se jí rozlila útrobami, ukonejšila její zjitřené nervy, a teprve pak byla schopná pronést: „Doufám, že dobře víte, že nemám v úmyslu mít dítě.“

V místnosti se rozhostilo hrobové ticho, jen kapky deště bušily do okenních výplní. Caroline si dál prohlížela sklenici a čekala, kdy na ni manžel začne křičet nebo ji dokonce uhodí, na což by měl po jejích slovech právo. Po chvíli nesnesitelného ticha ji naprosto šokoval, když klidně vzal do ruky její talíř a nandal jí rostbíf z podnosu, který měli před sebou.

„Mohu se vás zeptat, proč jste obrátila téma našeho rozhovoru o šatech na děti?“

Z jeho hlasu čišel takový chlad, až se Caroline otřásla. „Jen jsem myslela, že byste měl vědět, jak mi je, než –“

„Než spolu začneme intimně žít, Caroline?“

Využil její slova ve svůj vlastní prospěch, což ji rozčílilo. „Chci, abyste mi rozuměl.“

„Chci syna, potřebuju mít dědice.“

Jeho hlas už byl zase klidný, smířlivý, jako by v této otázce už dávno udělal konečné rozhodnutí.

Caroline se odvážně ohradila: „Nechci mít dítě. Prosím, respektujte mé rozhodnutí.“

Chvíli si ji prohlížel, ale pak si nandal hromadu jídla na talíř.

„Všechny ženy touží po dítěti, Caroline, i ty z vyšší společnosti. Nechce se mi věřit, že vy byste byla jiná. Takže to mě vede k myšlence, že máte strach buď z těhotenství a porodu, nebo jste vyděšená ze sexu. Tak co to je, Caroline? A proč se toho tak bojíte?“

Caroline se zhluboka nadechla. Nechtěla se s ním hádat ani mu nechtěla prozradit své plány, aby nezvýšila jeho nedůvěru. A tak se rozhodla, že nejlepší bude hrát na jeho city.

Napila se vína, vzala do ruky vidličku a pohrávala si s jídlem na talíři. „Vím přesně, jak se teď cítíte, Brente.“

Pozvedl obočí a vyčkával: „Opravdu?“

Usmála se. „Zajisté. Rozumím vaší touze po dědici. A také chápu, že muži mají potřebu být s ženami, že s nimi musí každou noc spát, protože se nedokážou ovládnout. Je to naprosto přirozené a pudové chování.“

Brent se k ní pomalu naklonil, loket měl opřený o stůl a bradu si položil do dlaně. Zdálo se, že jí pozorně naslouchá.

„Opravdu? Tohle všechno skutečně víte?“

S naprostou jistotou Caroline přikývla.

„Jste tak vzdělaná, Caroline.“

„To jsem,“ tajuplně se na něj usmála. „Chápu, že potřebujete mít ženu ve své posteli, abyste uspokojil své potřeby. Jsem v těchto věcech velmi praktická a vůbec nebudu žárlivá, když své sympatie věnujete nějaké jiné ženě.“

„To je od vás velmi uvážlivé a šlechetné, Caroline,“ pronesl pomalu. „Ale můj potomek, aby mohl dědit, se musí narodit z manželského svazku.“

Začervenala se, na jeho slova neodpověděla a věnovala se jídlu, které měla na talíři před sebou. „Jen chci, abyste věděl, že respektuji skutečnost, že vaše touha po mně není nic víc než chtíč, který byste cítil ke každé jiné ženě.“

Brent neříkal nic, jen ji zblízka sledoval. Po trapné chvilce ticha Caroline zvedla zrak a podívala se znovu na něj. Promluvil, když se jejich pohledy setkaly.

„Zdá se, že jste pozoruhodně zkušená, Caroline.“

„Ano, jsem zkušená a dobře informovaná,“ odpověděla.

Brent položil ruce na stůl a naklonil se téměř až k ní. Tak blízko, že zahlédla plamínky svíček, které se mu odrážely v očích.

„Caroline, chci vám něco slíbit.“

Upřeně se na něj dívala.

„Slibuji vám,“ začal pomalu, „že vám nikdy neublížím. Slibuji, že si nikdy nepořídím žádnou milenku. Nikdy bych vás takhle neponížil na veřejnosti ani tady doma, že bych flirtoval s nějakou cizí ženou, ať už z vyšší společnosti nebo ne. Slibuji vám, že jednou budete v mé posteli, a i kdyby mi trvalo celé tři dny, abych vás vynesl do výšin vášně a horečného vzrušení, dovolím si tvrdit, že se vám to bude nakonec líbit. Slibuji vám, že jednou budete v očekávání, že budete pod srdcem nosit mého legitimního potomka. Slibuji vám, že nikdy nedovolím, abyste měla jiného milence. A nakonec vám slibuji, a to myslím ze srdce upřímně a vážně, že se s vámi nikdy nebudu bezhlavě milovat jako nějaký obecní býk.“

Když domluvil, začal se věnovat svému jídlu na talíři.

Caroline nevěděla, jestli by se na něj měla vrhnout vzteky, nebo mu zdvořile poděkovat za to, co řekl. Nakonec nechala celou tu věc bez poznámky.

Jedli v naprosté tichosti. Caroline se ve svém jídle jen nimrala, zatímco Brent snědl s chutí vše, co si na talíř naložil. Když dojedl, přerušil vzájemné napětí tím, že úplně změnil téma hovoru.

„Proč jste se už dávno nevdala, tak jako vaše sestry?“

Caroline se na něj podívala a troufale mu odpověděla otázkou: „Proč vy jste si nevzal Pauline Sinclairovou?“

Brent se na ni překvapeně podíval a pak se cynicky rozesmál. „Domnívám se, že Pauline by byla velmi vhodnou a spořádanou manželkou a dobrou matkou. A to byly také jediné dva důvody, proč jsem si ji chtěl vzít. Ona však nechtěla mě.“

„Miloval jste ji?“

Odfrkl si. „Ne.“ S povzdechem se opřel v židli a napil se vína. „A teď odpovězte na mou otázku vy.“

Najednou zvědavost zjistit něco o jeho životě s lady Sinclairovou byla zastíněna nervozitou, která ji přepadla, když si uvědomila, že ona sama po svém manželovi touží. Krátce zaváhala, ale uvědomila si, že je slušností mu odpovědět.

„Už kdysi dávno jsem se vzdala dívčích snů o romantické lásce a nahradila jsem je snem stát se jednoho dne uznávanou světovou vědkyní v oboru pěstování rostlin.“

Svraštil obočí a v očích se mu objevil obezřetný výraz.

Caroline pozvedla hrdě bradu, dívala se mu do očí a čekala, kdy její manžel propukne v hurónský smích. Teď už nemohla nic ztratit.

„Mou největší touhou bylo studovat na Oxfordu pod vedením sira Alberta Markhama.“

Její slova ho naprosto zaujala a naklonil se k ní blíž, aby pokračovala.

„Poslala jsem mu několik mých prací a výsledků experimentů, s přesnými výpočty pro šlechtění levandulové růže, tak aby v jakýchkoliv klimatických podmínkách, i při střídání teplot, vznikla tato jedinečná barva okvětních plátků. Pokud vím, tak se zatím nikdo nedostal ve šlechtění tak daleko. Vypěstovat takovou růži vyžaduje opravdu specifické podmínky, velké znalosti a největší péči.“

Caroline byla zcela ponořena do svého vyprávění, vysvětlovala mu šlechtění do největších a pro nezkušenou osobu nedůležitých detailů. „Každopádně, ten muž se se mnou ani nesetkal a nakonec přijal někoho úplně jiného.“ Caroline odhodila ubrousek na stůl a snažila se potlačit slzy, které se jí tlačily do očí.

„Nechápu, protože vím, že muži jsou obvykle velmi prozíraví a inteligentní, že se alespoň na vaši práci nepodíval,“ odpověděl vážně a zdálo se, že ho její slova velmi překvapila.

Podívala se na něj, jako by byl nějaký hlupák. „Jsem žena, Brente.“

Opřel se v židli. „Ano, to jste.“ Po chvíli ticha ještě dodal: „A teď jste tu uvázaná se mnou na Miramontu, k dispozici máte zarostlou a neupravenou zahradu, místo abyste byla u sira Alberta a získala jeho zkušenosti.“

Caroline se uvolnila a trochu se usmála. Snažil se její pocity pochopit. „Není to tu tak špatné.“

Také se na ni usmál. „Líbí se vám vytahovat plevel ze záhonů?“

Koutky úst se jí zvedly ještě víc. Možná teď měla jedinečnou šanci požádat ho o nový skleník. Odvaha ji neopouštěla, naklonila se k němu, takže se ho téměř dotýkala. Doufala, že takto pro něj bude aspoň trochu přitažlivější. A protože Brent byl muž a nelišil se od ostatních, okamžitě mu pohled sklouzl na její ňadra. A poprvé od té chvíle, kdy se setkali, jí tváře zčervenaly potěšením a nadějemi. Cítila se konečně jako žena.

Ztišila hlas, položila dlaň na jeho ruku a chraplavě zašeptala: „Chtěla bych vás požádat o laskavost, Brente.“

Rychle se jí zadíval do očí, ale jeho výraz ve tváři se nezměnil. „Jistě.“

„Chtěla bych pokračovat ve své práci, zjistila jsem však, že tady na Miramontu mi chybí jedna věc, kterou bych potřebovala.“

Cynicky zvedl obočí. „A vy mě žádáte, abych vám ji obstaral?“

„Ano.“

„A můžete mi potvrdit, že se jedná o malou a ne příliš drahou věc?“

„Je to… větší než to,“ zamumlala nevinně a najednou znejistěla.

Brent si odkašlal. „Větší než co?“

„Větší než malá nepříliš drahá věc.“ Odtáhla se od něj a pustila jeho ruku, kterou stále držela.

„Takže byste si přála, Caroline, abych vám pořídil velkou a drahou věc?“

Caroline nepatrně přikývla.

Brent se opřel v židli a pozoroval ji.

Byla teď tak nervózní, že se jí třásly ruce. Snažila se je schovat do široké nabírané sukně, aby si toho Brent nevšiml. Připadala si směšně a neměla o tom vůbec začít mluvit.

„Koupím vám ji, ale pod jednou podmínkou.“

Caroline zadržela dech. Brent vypadal naprosto vážně, a když o tom uvažovala, tak trochu i arogantně.

„Vy ani nechcete vědět, jakou věc po vás žádám?“ zeptala se a jeho blízkost ji přiváděla k šílenství. Nelíbilo se jí, jakým způsobem se na ni dívá a jak se k ní chová.

Potřásl hlavou a stoupl si. Než mohla začít protestovat, chytil ji za ruku a vytáhl ji k sobě nahoru. Stála teď tak blízko, že se ho skoro dotýkala.

„Je mi jedno, co to je,“ zašeptal a prstem jí zvedl bradu, takže ji přinutil, aby se mu dívala do očí. Studoval její obličej zblízka a na rtech mu pohrával vítězoslavný úsměv. „Ale domnívám se, že vy byste ráda věděla, jaké jsou mé podmínky.“

Snažila se trochu odtáhnout, Brent ji však jedním rychlým pohybem objal kolem pasu a přitáhl si ji k sobě.

To ji rozzlobilo. Krev se jí vařila v žilách, když chladně pronesla: „Potřebuji skleník –“

„A já potřebuji syna.“

Caroline na něj zděšeně pohlédla. „To nemůžete myslet –“ Naklonil se blíž a hladil ji v zátylku, což jí rozbušilo srdce. Snažila se od něj odtáhnout, ale držel ji pevně. Vztekle trvala na svém: „Potřebuji skleník –“

„Potřebuji vás, Caroline,“ zašeptal. „Myslím, že je to docela spravedlivá výměna. Oba dva potřebujeme zasít semeno.“

S těmito slovy ji pustil.

Caroline klopýtla a opřela se o židli, přerývaně dýchala a celá se třásla.

„To je absurdní,“ vydala ze sebe přidušeně a snažila se dostat se od něj dál. Odmítala se na něj byť jen podívat.

„Přemýšlejte o tom, Caroline,“ doporučil jí hlasem, z něhož bylo slyšet náznak hněvu a znechucení, což ovšem Caroline vůbec nechápala. Přece to byla ona, kdo byl k něčemu nucen.

Rozčíleně se napřímila, uhladila si vlasy a podívala se přes stůl na něj. Z očí jí sršely blesky.

„Copak to takhle není vždycky? Muži přece pokaždé využijí všechny příležitosti a lsti k tomu, aby dosáhli svého. Splní přání žen jedině za oplátku sexuálního uspokojení,“ vykřikla mrazivým hlasem.

Oči mu hněvem potemněly, takže teď se zdálo, že jsou úplně černé. Pomalu se k ní přibližoval. Postavila se a rozhodla se, že se v žádném případě nenechá zastrašit.

„A není to náhodou úplně obráceně? Nejsou to ženy, které využívají svých předností a škádlí muže, svádějí je a pak jim odpírají sexuální potěšení, dokud nedosáhnout svého? A je jedno, jestli po nich chtějí skleníky či diamanty.“

Nadechla se, ustoupila o krok, protože už zase stál příliš blízko.

„Nic vám neodepírám. A už vůbec vás nesvádím! Můj požadavek nemá nic společného se sexem.“

„Ne?“ Všimla si, jak má pevně sevřené čelisti a na krku mu pulzuje tepna. „Pokud si vzpomínám, když jste mě nesměle žádala o tu maličkost, kterou si myslíte, že potřebujete, přivinula jste se ke mně tak těsně, že hrozilo, že vám ňadra vypadnou z výstřihu přímo do mých dlaní.“

Caroline šokovaně otevřela ústa a nebyla schopná ani slova.

„Myslela jste si snad, že si toho nevšimnu nebo že snad nepochopím, o co vám jde?“

„Jak se opovažujete!“

„Řekněte mi, drahoušku,“ zeptal se a prstem přejel po rýze mezi jejími ňadry, „jsou vaše bradavky tak měkké a růžové jako vaše rty? Nebo snad tmavé a smyslné jako vaše oči? Koupím vám pět růžových keřů za to, když mi dovolíte se podívat. Deset za to, když je budu moci ochutnat.“

Caroline ho uhodila. Tvrdě a nelítostně.

Zatnul čelisti, ale ani se nepohnul. Upřel pohled do jejích očí, vyzýval ji, a pak pomalu sunul ruku níž, dokud mu její ňadro nevklouzlo do dlaně. A pak zkušeným pohybem, který nečekala, poodhrnul lem šatů a odhalil jej.

Caroline se třásla, poprvé v životě se cítila naprosto bezmocná. Ruce měla svěšené podél těla, a i když věděla, že by měla něco udělat, nemohla se přinutit, aby zarazila jeho bezostyšné chování. Nepodíval se dolů, očima stále sledoval její výraz v obličeji. Jen jeho prsty jemně kroužily kolem bradavky a škádlily ji, způsobily, že okamžitě ztvrdla a vysílala do jejího těla tak slastné pocity, kterým Caroline jen stěží odolávala.

Najednou oba začali ztěžka dýchat, a aniž by něco řekl, zadíval se dolů na její plné prsy.

„Brente…,“ zašeptala a měla pocit, že ji nohy neunesou. Třásla se.

Pozorně si ji prohlížel ve světle svíček, jako by se díval na ten nejvzácnější klenot, nejúžasnější dar, o nějž je potřeba pečovat. Prsty lehce obkroužil obnaženou bradavku, pak vzal ňadro do dlaně a potěžkal ho, prsty přejížděl po sametově hebké pokožce, laskal se s ním a zmáčkl ho.

Nakonec, když už si myslela, že víc nevydrží a zhroutí se do jeho náruče, zvedl zrak a zadíval se do hloubky jejích očí.

„Barva vašich bradavek je zvláštní, Caroline,“ zašeptal chraplavým hlasem. „Tmavé burgundské vylepšené lahodným šampaňským. Barvy toho nejdelikátnějšího francouzského vína. Jestliže jste ochotná svolit k ochutnání, rád okusím vaši sladkost…“ Vzal oba její prsy do svých teplých dlaní.

Caroline zasténala, ale neřekla nic. Tělo jí zachvátila horkost a vzrušení jí projelo až do konečků prstů. Žádostivost a dychtivost ji pálily v podbřišku.

Naklonil se k ní a rty lehce přejel po tváři. „Jsou dokonalé… a jsem moc rád, že teď patří mně.“

Bez varování vyhrnul lem šatů nahoru, aby ji zakryl, a jazykem přejel po malém oušku. Ten dotek v ní vyvolal takovou závrať, že málem vykřikla rozkoší.

„Sladké sny, drahá Caroline,“ zašeptal a najednou byl pryč.

Byl to sen, který ji probudil. Ne, to nebyl sen…

Povzdech.

Rychle se posadila, srdce jí bušilo a obklopil ji strach. Znovu to zaslechla. Ten zvuk… Nářek, teď slabý, vycházel z manželovy ložnice.

Rychle vyskočila z postele, a jak nejtišeji dovedla, vydala se ke dveřím oddělujícím jejich pokoje. Chvíli počkala a znovu se zaposlouchala. Podlaha ji studila do bosých nohou, měsíční paprsky slabě osvětlovaly celou místnost. Ale na druhé straně dveří teď bylo ticho.

Po chvíli se roztřásla zimou a ujistila se, že jediný zvuk, který vycházel zpoza dveří, bylo jemné praskání dohořívajícího dřeva v krbu. Zřejmě mám velkou představivost, pomyslela si.

A pak to uslyšela znovu. Ne, nemohla se mýlit. Za zdí se ozval pronikavý nářek. Pak všechno ztichlo, ale během chvilky se ozval hluboký hlas jejího manžela. „Ne!“

Caroline nevěděla, co by měla udělat. Bylo pravděpodobné, že ji Brent potřebuje. Bylo jasné, že byl v ložnici sám a nehrozilo mu žádné nebezpečí. Byl to jen sen? Možná.

Caroline užuž otevřela dveře a vešla dovnitř, když se opět rozhostilo naprosté ticho. Počkala ještě chvíli u dveří, dokud jí nebyla taková zima, že už tu nemohla zůstat déle. Vrátila se do postele.

Možná se mu jen něco hrozného zdálo. A proti tomu stejně nemohla bojovat.

Vklouzla do postele, schoulila se pod hedvábnými přikrývkami a po dlouhé době se jí podařilo znovu usnout. Když se ráno probudila, její manžel už byl z Miramontu pryč.

KAPITOLA
ŠESTÁ

Musím ji prostě svést.

Po šesti dnech, kdy měl před sebou neustále živý obraz jejích plných ňader, která držel ve svých dlaních, a pod prsty cítil bledou krémovou hladkou a teplou pokožku, si byl naprosto jistý, že to musí udělat. Právě dnes ráno, když konečně zapřáhl koně do lehkého čtyřkolového kočáru a vydal se na cestu domů, se mu v hlavě zrodil nápad, jak svést vlastní ženu, a uvědomil si, že to nebude jednoduché. Caroline totiž byla velmi odhodlaná a inteligentní žena. Víno a šarm na ni neplatily a bůh ví, že nikdy předtím nebyl tak podmanivý jako tehdy u společné večeře ve dvou. Měl by to udělat stejně jako ten večer, než odjel. Měl by ji přinutit k tomu, aby se mu vzdala, aby vzdychala tak jako tu noc, tála mu v rukou, stala se vůči němu zcela bezmocnou… A Brent už věděl, jak toho docílit.

Musí ji přesvědčit, aby ona sama po něm toužila a sama za ním přišla.

Bravurně vedl koně po blátivé cestě, ale poslední dvě míle před Miramontem jel velmi pomalu. Kozlík měl krytý lehkou stříškou, takže byl alespoň trochu chráněný před deštěm, ale stejně mu vlhkost prosakovala oblečením. Byla mu zima, měl hlad a netoužil po ničem jiném než po tom být doma, aby si mohl dát plný talíř teplého jídla a horkou koupel.

Tenhle dobrodružný výlet určitě stál za všechny ty trable. Potřeboval jen tři dny na to, aby se postaral o svůj majetek, najal potřebný personál včetně dvou dekoratérů, kteří začnou s úpravami interiéru hned příští týden, a s bankéřem probral finanční situaci. Když uvážil, jak dlouho byl pryč, tak nakonec jeho situace nevypadala tak beznadějně. Po prvotním šoku, kdy zjistil, jak se Reggie staral o majetek a jak ho postupně rozprodal, se nakonec všechno obrátilo na lepší cestu.

Byla to opravdu záhada. Proč Reggie prodal téměř všechen movitý majetek a nechal veškeré finance na účtech? A jak vůbec byl schopen všechno tak rychle rozprodat? Největší otázkou, na kterou Brent zatím neznal odpověď, bylo, kde se vlastně tenhle chlapík teď skrývá.

Během pobytu v Londýně musel navštívit ministerstvo války. Bylo to poprvé od návratu z Francie, a tak ho to trochu znepokojovalo. Dlouhé hodiny diskutoval se společníky a jejich nadřízenými a informace, jež se tohoto únavného dne dozvěděl, ho mátly a znepokojovaly.

Dosud neměli žádný přesvědčivý důkaz, ani od spojenců na Kontinentě, že by Philip Rouselle, ten ďáblem posedlý syn Francie, zabiják, který Brenta pronásledoval v děsivých snech, v otřesných vzpomínkách na nemoci a smrt, na přetrvávající bolest a hrůznou zkázu, byl mrtev či ve vyhnanství. Kdyby nebyl mrtev, Brent věděl s jistotou, s jakou každé ráno vychází slunce na obloze, že ten ďábel si pro něj přijde. Philip opovrhoval Anglií, ale jeho vztah k Ravenovi, jak Brenta nazývali ti, kteří ho dobře znali ve Francii, byl mnohem temnější a nepřátelštější, zraňoval nejen jeho hrdost, ale i jeho duši. Brent doufal, že v bitvě u Waterloo našel Philip smrt, ale nebyl si tím jistý. A to ho silně znepokojovalo. Dokud skutečně nebude znát místo posledního odpočinku tohoto Francouze, bude muset doma na Miramontu udělat určitá opatření.

Jen nevěděl, kolik a zda vůbec o tom má říct Caroline. Podle jeho zkušeností mu bylo jasné, že si tenhle jeho protivník velice snadno zjistí jeho slabá místa a udeří právě tam. Přišlo mu, že bude lepší, když o problému bude vědět jen hrstka lidí, ostatní nechť žijí v nevědomosti. Po dvou dnech usilovného přemýšlení ohledně Philipa a Caroline se rozhodl pro druhou variantu, tedy neinformovat ženu o ničem. Kdyby věděla, kdo a co je Philip zač, a kdyby se někdy jejich cesty zkřížily, byla by Caroline mrtvá dřív, než by stihla vůbec něco říct. Proto bude bezpečnější, když nebude o ničem vědět.

Jeden problém měl tedy vyřešený. A pokud je ten zlosyn skutečně naživu a dozví se, že Brent je na Miramontu, bude jeho povinností se Philipovi postavit, aby ochránil všechny ostatní.

Miramont se objevil v dohledu. Vychutnával si vědomí, že tohle všechno mu patří. Otec zemřel před pětadvaceti lety a od té doby vládla na Miramontu železnou rukou matka. Ta zemřela před pěti lety. Občas mu chyběla, ale pak si vzpomněl, jaký způsobem ovládala nejen služebnictvo a zaměstnance, ale všechny členy rodiny, a to mu nechybělo vůbec. Lady Maude byla vůči všem tak odtažitá, že se jí vždy s jistotou podařilo každého, kdo se ji snažil mít rád, vytlačit ze svého života.

Brentovi však zanechala Miramont a za to jí byl vděčný. Vždycky, když projel poslední zatáčkou cesty a mezi vysokými šeříkovými keři se objevila budova, vzpomněl si na ni. Na svou arogantní, sebestřednou matku, která nemilovala nikoho jiného kromě sebe samé. Někdy, zvlášť v takovýchto chladných a deštivých dnech, jakým byl ten dnešní, v něm tyto vzpomínky vyvolávaly pocit smutku a únavy.

Rychle zavedl koně ke stájím. Najednou uviděl Caroline, jak běží přes loučku směrem k němu, zvlhlé vlasy měla nepřirozeně rozcuchané a mokré šaty se jí lepily na štíhlou postavu.

V tu chvíli Brent věděl, že bude mít problém.

Odjel z Miramontu teprve přede dvěma dny, když se okolo začaly dít podivné věci.

Caroline si zpočátku ani nevšimla, že se jí ztrácejí osobní věci. Myslela si, že je zřejmě někam založila nebo ztratila – tu kartáč na vlasy, jindy zase hledala boty a někdy dokonce byly bezdůvodně z hlíny vytažené rostliny, které předtím zasadila. Jak se dozvěděla od své nové služebné, slečny Gwendolyn Smithové-Mayersové, jedna z nových pomocnic měla dítě, jež volně pobíhalo po Miramontu. Ani ne před hodinou ho někdo viděl, jak běží ke stájím s knihami v rukou, a Caroline pojala podezření, že ty knihy budou její.

To, co zjistila, ji rozčílilo. I když kompletní poznámky týkající se šlechtění levandulové růže zůstaly na místě, zjistila, že z kufru, který teď byl otevřený a vyházený, jí chybí dvě věci – knížka popisující první botanické zahrady založené při univerzitě v Montpellieru a její největší poklad, poznámky z přednášek sira Alberta Markhama, jež si pečlivě zapisovala několik let a nedávno si je nechala svázat do knížky, aby si je odvezla s sebou do Ameriky. Někdo jí obě tyto knihy ukradl, někdo si s ní hrál jako kočka s myší a Caroline zuřila. Aniž by o něčem přemýšlela, vyběhla rychle směrem ke stájím.

Než doběhla k opraveným budovám, byly její šifónové šaty téměř zničeny, promočeny skrz naskrz a zacákané blátem skoro až k pasu. Ale v tu chvíli to bylo Caroline jedno. Vběhla do otevřených dveří a zastavila se. Kolem ní se rozhostilo ticho, slyšet bylo jen pravidelné bubnování kapek deště do plechové střechy a ržání koně. Bylo zřejmé, že lidé, kteří se starali o koně, se před deštěm schovali pod nějakým přístřeškem. Nikdy ve stájích na Miramontu nebyla. Její oči si pomalu přivykaly na šero, které zde za tohoto deštivého dne panovalo.

A pak ji uviděla.

Stočená do klubíčka ležela postava malé dívky na kupě sena. Byla to malá umouněná postavička, ne starší než čtyři roky, oblečená v obnošených pomačkaných šatech. Rozcuchané světle hnědé vlasy lemovaly bledý obličejík a dlouhé tmavé řasy tvarované do pravidelných půlměsíců vrhaly stín na malé červené tvářičky.

Pod tou špínou se skrývá tvář andílka, pomyslela si Caroline, dokud si nevšimla papírů rozházených kolem drobného tělíčka.

Její knihy… roztrhané na cucky.

Dech se jí zrychlil a srdce jí bušilo vzteky do žeber.

Najednou, jako by vycítila nebezpečí, se dívenka probudila a otevřela oči. Jakmile spatřila Caroline, vyskočila na nohy.

„Ty malá –“

Caroline po ní skočila, ale nezachytila ji. Dívka kolem ní rychle proběhla s mrštností lišky a zamířila k otevřeným dveřím, aby zmizela někde venku.

Caroline se rychle vzpamatovala a s odhodláním dívku dostihnout se otočila ke dveřím. Než však udělala jediný krok, dveře se otevřely dokořán a v nich se objevil její manžel s dívkou, jež sebou divoce zmítala, pod paží, jako by nesl pytel zrní.

Caroline byla tak překvapená, že ho vidí, že nebyla schopná se ani pohnout. A kdyby ta malá holka nebušila vší silou čtyřletého dítěte do Brenta, úplně by na ni zapomněla.

Beze slov se dívali se jeden na druhého, v Brentově obličeji byla znát únava. Šaty měl promočené deštěm a bylo vidět, že nejradši by byl již někde v teple u krbu. Caroline těžce oddychovala, vědoma si toho, jak asi vypadá v mokrých a špinavých šatech a s vlasy rozcuchanými jako vrabčí hnízdo. V tuhle chvíli jí to ale bylo jedno. Celá její práce, kterou tak pečlivě dávala dohromady posledních pět let, byla zničená a ležela tu rozházená po zemi.

Najednou se jí roztřásla ramena a začala plakat.

„Co udělala?“ zeptal se tiše Brent, postavil dívku na zem, ale pevně ji držel za ruku, když se s ním začala prát a chtěla utéct.

Caroline si skryla obličej v dlaních. „Zni-zničila všechny mé knihy a mé poznámky…“ Najednou se na něj zlostně podívala: „Zbavte se jí!“

Brent se zhluboka nadechl. „To nemohu.“

Caroline se na něj nevěřícně podívala.

„Je to moje dcera, Caroline.“

Chvíli jí trvalo, než jeho slova pochopila. A pak si pomyslela, že poprvé ve svém životě asi omdlí.

„C-co?“ Chytila se silného dřevěného sloupku, aby neupadla.

Brent se znovu zhluboka nadechl a přitiskl si dívku, která se mezitím trochu uklidnila, k sobě. „Jmenuje se Rosalyn a je to moje dcera.“

Caroline se posadila na kupku sena, zírala na něj a nevěřila svým uším. „Nevěřím vám,“ zašeptala v šoku.

„Jen se na ni podívejte, Caroline,“ pronesl.

Pomalu se na dívku zadívala. Velké oříškově hnědé oči orámované dlouhými tmavými řasami byly upřené přímo na ni a zvědavě si ji prohlížely. Měla tmavší pleť, obličej spíše oválný než čtverhranný, s jemnými rysy. Možná, snad kdyby ji viděla v lepším světle…

Pak se ale dívka usmála a nebylo pochyb – podoba s jejím manželem byla ohromující. Caroline nikdy neviděla dva tak stejné úsměvy.

Najednou se dívka vytrhla, otočila se a zmizela ve dveřích jako zajíc na útěku.

Caroline byla zmatená. Otočila se a zadívala se na kousky papírů, válející se všude kolem.

Chvíli ani jeden z nich nepromluvil. Dokonce i déšť přestal bubnovat do střechy a mezi nimi se rozhostilo hrobové ticho.

Brent věděl, že by měl něco říct. Caroline vypadala tak nešťastně, tak zmateně. Došel k ní a sklonil hlavu.

„Není normální, Caroline.“

Udiveně se na něj zadívala velkýma očima, orámovanýma tmavými řasami, třpytícími se slzami. Tmavé, mokré vlasy jí volně spadaly na záda a kontrastovaly se zarůžovělými tvářemi a bledou pokožkou hrdla. Mokré šaty se jí lepily na štíhlé tělo a vypadala velmi přitažlivě. Svůdně. Nikdy neviděl ženu, která vypadala tak lákavě, když plakala.

„Proč není normální?“ zeptala se hlubokým, zlomeným hlasem.

Posadil se vedle ní na kupku sena, skrčil nohy a rukama si objal kolena. V prstech si pohrával s kouskem stébla.

„Je příliš… divoká. Nezvladatelná.“

Caroline se ušklíbla a podívala se na něj. „A nemanželská, předpokládám.“

Brent zprudka vydechl a v duchu omlouval její neomalenost, protože přesně věděl, jak se teď Caroline cítí. „Její matka je francouzská kurtizána –“

„Děláte si legraci?“ zeptala se s neuvěřitelným cynismem.

„Ne, nedělám, Caroline,“ odpověděl tiše. „Jmenuje se Christine Dumontová a je to krásná a exotická žena z Lyonu, jež se pohybovala ve vyšších kruzích kolem Napoleona.“

Koutkem oka zahlédl, že ho Caroline sleduje s opovržením.

„Rosalyn se objevila asi před čtyřmi lety u mých dveří. Donesl ji posel a na dece, v níž byla zabalená, byl připíchnutý lístek se vzkazem. Když jsem si ji vzal, měla horečku a nebýt Neddy, asi by to nepřežila.“

Caroline sklopila zrak. „Nechci se teď o tom bavit…“

Brent se posunul a podíval se na ni. Oči měla sklopené do země, pohled upřený a tak nějak podivně nepřirozený. Věděl, že to pro ni musí být těžké, zjistit o svém manželovi najednou takovou věc. Ale bude se s tím muset nějak vyrovnat – s tím, že má dítě, i s jeho povahou.

Brent urovnal kupku sena za sebou, opřel se a zadíval se přímo před sebe. Vážným hlasem zašeptal: „Rosalyn je choromyslná, Caroline. Nic se nenaučí a po většinu času je nejraději s Neddou. Je divoká, nezvladatelná… a bohužel se s tím nedá nic dělat.“

Caroline na to neřekla nic. Hlavou se jí honily tisíce myšlenek, nemohla najít hlas. A popravdě řečeno, nestarala se zrovna v tuhle chvíli ani o tu dívku, ani o minulost svého manžela. Jediné, na co byla schopná myslet, byl její ztracený sen, jenž teď ležel roztrhaný na kousíčky všude kolem. Její sen zničilo během chvilky to strašné, nevychované dítě, které, jak se zdálo, je teď její dcerou.

Po tvářích jí znovu stékaly velké slzy, roztřásla se nejen chladem, ale i právě utrpěným šokem. Brent si toho zjevně všiml, protože si rychle sundal svůj kabát a přehodil jí ho přes ramena.

„Proč?“ zeptala se zmučeně.

„Je to… strašně komplikované –“

„Ale já teď vůbec nemluvím o vás!“ vykřikla a podívala se na něj. „Mluvím o všech těch mužích na zemském povrchu, kteří nepřipustí, aby i žena mohla být úspěšná.“

Podíval se na ni překvapeně, jako by ona sama byla duševně chorá. Caroline vyskočila na nohy a odhodila jeho kabát. Brent ji však ještě stihl zachytit za ruku.

„Nedotýkejte se mě,“ řekla a z jejího hlasu čišel hrozivý chlad.

Pustil ji, čelisti pevně sevřené zlostí.

„Žila jsem spokojeným životem, dokud jsem nepotkala vás, hrabě z Weymerthu. Jediné, po čem teď toužím, je zmizet odsud.“

Brent jí otřeseně odpověděl: „Myslím, že to trochu přeháníte –“

„Přeháním?“ Caroline o krok ustoupila a zírala na něj jako na blázna. „Vůbec si nedovedete představit, jaké to pro ženy je, když chtějí studovat a není jim to umožněno. Nemůžeme se zapsat na přednášky jako muži. Jediné, co je nám – ženám z vyšší společenské třídy – dovoleno, je studovat s guvernantkou jazyk nebo hudbu, abychom se staly pravými dámami, abychom mohly bavit muže psaním směšné poezie nebo jim přehrávat nudné klavírní etudy.“

Přistoupila k němu a zapíchla mu ukazováček do hrudi. „Ano, narodila jsem se obdarovaná zvláštním nadáním, ale mám s tím problém, protože jsem dívka. A víte vy, jak je ženám s nadáním pro takové podivné vědy, jako jsou matematika a botanika, dovoleno se dál vzdělávat? Musíme se pídit po informacích! Víte, co to je? Musíme si je pokoutně shánět!“

Jen se na ni tiše díval, takže se Caroline nervózně napřímila, položila si ruce na boky a pokračovala tichým hlasem: „Před několika lety jsem začala chodit na přednášky na Oxfordskou univerzitu.“

Bylo zřejmé, že tato slova Brenta velmi překvapila, což vyvolalo na jejích rtech úsměv.

„Je to tak, můj drahý manželi,“ pronesla jízlivě. „Začala jsem chodit na přednášky s několika dalšími odvážnými ženami, které se chtěly něco naučit. A víte, kam nás posadili?“ založila si ruce na hrudi a čekala, co jí Brent odpoví.

Po chvíli se tiše ozval: „Netuším.“

Caroline se hořce zasmála. „Nikam. Dokonce jsme ani nemohly být v přednáškovém sále, Brente. Abychom nerozptylovaly ty, kteří se chtěli něčemu přiučit – tím mám na mysli muže, samozřejmě –, dovolili nám stát na chodbě a poslouchat přednášejícího. To je pozorné od všech těch mužů, kteří stanovují pravidla, že? Nemohly jsme se vyučujícího ani na nic zeptat, nepsaly jsme žádné testy, jež byly předepsané pro muže, jimž bylo dovoleno pohodlně sedět v lavicích. Mohly jsme jen poslouchat a být neviditelné.“

Zastavila svou tirádu a otřela si tváře dlaněmi. Ale ten pohyb byl zbytečný, protože když se rozhlédla všude kolem a uviděla své roztrhané poznámky, z očí se jí znovu řinuly proudy slz.

„A to všechno tady,“ pronesla přidušeným hlasem a ukazovala kolem sebe na to, co zbylo z její práce, „byly poznámky za pět let – pět let krčení se v předsálí přednáškové síně Oxfordské univerzity. Všechno, co jsem se dozvěděla od nejvěhlasnějšího botanika na světě. A teď… teď to všechno zničí jedna malá ušmudlaná, nevychovaná holka.“

„Caroline –“

„Ne!“ Brent ji chtěl chytit za ruku, ale Caroline se odtáhla. Vyrazila ke dveřím, a když je otevřela, obrátila se k němu.

Vypadal přepadle.

„Vaše nemocná dcera zničila něco, co pro mě mělo cenu zlata.“ Hlas se jí změnil v hluboký, nebezpečný šepot. „A vy jste obrátil můj život v trosky.“

„Caroline –“

Brent jí nabízel ruku k usmíření, ale Caroline ji ignorovala. Vyběhla ven a vztekle zamířila do bezpečí svého pokoje.

KAPITOLA
SEDMÁ

Caroline seděla na pohovce v manželově pracovně před krbem a čekala na něj. Poslední tři dny od jejich setkání ve stodole se mu snažila vyhýbat, pracovala od rána do večera ve své vzkvétající květinové zahradě, která se pro ni stala bezpečným útočištěm. Místem, kam mohla utéct před problémy okolního světa.

Po třech dnech malomyslnosti však usoudila, že je načase, aby si se svým manželem vážně promluvila. Bylo zbytečné, aby teď plakala nad rozlitým mlékem. Její drahocenná sbírka poznámek a zápisků byla navždy ztracena a nemohla s tím vůbec nic udělat. Ale během chvilky získala dceru a byl čas, aby se s touto novou situací nějak vyrovnala. Stala se matkou narušené malé dívky, již zplodil hrabě z Weymerthu během krátké aférky s jednou krásnou francouzskou kurtizánou.

Caroline zavřela oči a hlavu si opřela o podhlavník ze zeleného měkkého sametu.

Při pomyšlení na to, že Brent prožil vášnivý románek s jinou ženou, se jí krev pěnila v žilách a tváře jí zrudly. Jak mohl být tak nezodpovědný? A jestliže zplodil jedno dítě, pak jistě může mít několik dalších s jinými ženami. Dělá to tak většina mužů, přemítala. Ta myšlenka ji, k jejímu naprostému překvapení, bodla u srdce.

Po tomto šokujícím odhalení však Caroline trochu roztála, když si vzpomněla na Rosalyn, to malé nevinné dítě ležící zabalené v dece a s horečkou na prahu Miramontu. Její manžel byl šlechetný, když ho přijal a vzal do svého domu. Neznala žádného jiného muže, který by se odvážil přihlásit ke svému nemanželskému, nenormálnímu, napůl francouzskému dítěti. Ve společnosti to bylo naprosto nemyslitelné a skandální. A její manžel dal pověst v sázku, protože byl za dítě zodpovědný.

Během těch posledních tří dnů Carolininy myšlenky zalétly i k malé Rosalyn a Caroline došla k závěrům, jež chtěla prodiskutovat se svým manželem. Ta dívka sice byla divoká a nezvladatelná, ale bylo tu ještě něco dalšího…

Caroline zvedla oči a narovnala se, když zaslechla, jak Brent otevřel dveře.

„Tak co, drahá, chystáš se mi tu promluvit do duše za mou nerozvážnost?“

Potlačila jízlivá slova, která se jí drala na jazyk, srdce jí bušilo nervozitou, když ho pozorovala, jak se k ní blíží. Vlasy měl stále ještě vlhké, jak právě vyšel z lázně, na sobě měl čistou bavlněnou košili a krátké kalhoty, obepínající stehna.

Caroline se zadívala do plamenů v krbu, jak jí tváře zčervenaly. Brent si toho zajisté povšiml, pomyslela si. A pak bez mrknutí oka vtěsnal své urostlé tělo vedle ní. Jeho blízkost jí nebyla příjemná, ale věděla, že jakýkoliv pokus se odtáhnout by byl marný.

Chvíli seděli beze slov, hleděli do plamenů, jež se mihotaly za ochrannou mřížkou, a oba si silně uvědomovali přítomnost toho druhého.

Nakonec to byla Caroline, kdo přerušil ticho. „Proč mi říkáte drahá?“

Když hned neodpovídal, Caroline se odvážila na něj podívat a zjistila, že si ji prohlíží zkoumavým pohledem, jako by ji provrtával. Měl ty nejúžasnější oči, tak výmluvné, které byly téměř hnědé, když se hněval, a přecházely do temně zeleného odstínu, když v nich zahlédla vášeň a touhu.

„Protože taková jste, Caroline,“ odpověděl konečně a studoval její rysy v obličeji. „Jste takové křehké, drobné stvoření, velice přitažlivé. A neuvěřitelně ženské.“ K pohledání, dodal v duchu. „Hodí se to k vám.“

Při těch slovech, vyřčených s takovou něhou, ji zaplavila horkost, jíž přesně nerozuměla. Ještě nikdy nikdo jí tohle neřekl.

„Miloval jste ji?“ zašeptala.

Ticho, jež se v místnosti rozhostilo, bylo téměř nesnesitelné. Pak si Brent povzdechl a rukou si pročísl vlasy. „S Christine jsem udržoval občasný vztah několik let. Upřímně řečeno, bylo mi v její společnosti dobře, ale myslím si, že ona dělala jen svou práci – potěšit sexuálně muže byla její práce a měla k tomu pozoruhodné vlohy.“

Při těchto slovech Caroline ztuhla ramena. Brent jí okamžitě začal jemně prsty masírovat krk a Caroline předstírala, že si toho nevšímá.

„Nikdy jsem ve vztahu k ženě nebyl citově zaangažován, Caroline. A to ze dvou důvodů.“ Na čele se mu objevila vráska, jak přemýšlel. „Zaprvé mám problém vůbec uvěřit, že pravá láska skutečně existuje. Protože všichni, které znám, berou vztah dvou lidí jako možnost manipulovat tím druhým. Radši bych nikdy neslyšel nebo neříkal slova ‚Miluju tě‘, protože to vždycky znamená ‚Něco od tebe potřebuju‘. A to nemá opravdu nic společného s nějakým vztahem nebo citem. Cítil jsem neovladatelnou touhu k Christine a myslím, že ona ke mně cítila totéž. Náš vztah byl založen jen na vzájemném uspokojení.“

Caroline byla spíš potěšená, že Christine nemiloval, než šokována jeho upřímností. „Myslím, že tohle je velmi smutný pohled na život a na vztah mezi dvěma lidmi. Berete milování spíš jako… nějakou přírodní potřebu než jako láskyplný cit –“

„Ano, měl jsem skutečně jen potřebu sexu, když jsem byl s Christine. O nic víc nešlo,“ pronesl bryskně.

Caroline však pokračovala dál: „Ale tuhle svou potřebu můžete uspokojit i s jinými ženami.“

„To máte pravdu.“

Caroline si povzdychla. „A předpokládám, že to samé cítíte i ke mně.“

Ta slova z ní vypadla dřív, než si je stihla promyslet, a teď, když viděla, jak se mu ústa stáhla do tenké linky, toho litovala.

„Caroline,“ začal zamyšleně a stále si ji pozorně prohlížel. „Chci vás mít ve své posteli a řekl jsem vám to naprosto jasně. Chovám k vám však city, které chová každý manžel ke své ženě.“

„Ale mnoho mužů své manželky miluje,“ zamumlala nejistě.

Brent potřásl hlavou. „To si nemyslím. Já tu svou taky nemiluju.“

Caroline na něj zírala, ale věřila, že slova, jež právě řekl, jsou pravdivá. Z jeho výrazu nevyčetla nic a zdálo se, jako by s ní hovořil o naprosto běžné záležitosti, jako kdyby plánoval, co bude k večeři. Jeho slova nevyzněla hořce nebo chladně, ale… věcně. S tímto vědomím si uvědomila jednu skutečnost, která ji těšila, a uspokojivý pocit jí prostupoval pokožkou, dostával se až do morku kostí jako první sluneční paprsky: Brent nebyl nikdy zamilovaný. A z jakéhosi důvodu, jejž sama nechápala, ji to vzrušovalo.

Caroline se laškovně zasmála. „Můj drahý, já vás taky nemiluju a slibuju vám, že tato dvě slova ode mě nikdy neuslyšíte,“ prohlásila a uhladila si sukni. „Říkal jste, že jste nebyl citově vázán ze dvou důvodů. Ráda bych teď slyšela, jaký je ten druhý.“

Brent dlouze vydechl. Ve chvíli, kdy vešel do pracovny a uviděl ji ve světle růžových hedvábných šatech, s vlasy vyčesanými do vysokého lesku a lehce staženými bílou hedvábnou stužkou, se mu stáhl žaludek. Teď, když tak chladně prohlásila, že ho nemiluje, ho zabolelo u srdce. Měl by být rád, že jejich vzájemný vztah je stejný, že k němu necítí o nic víc než on k ní. Proč ho tedy její slova tak ranila? Od té chvíle, kdy Caroline vstoupila do jeho života, rozuměl sám sobě míň a míň. A to ho štvalo.

Trochu se na pohovce posunul, aby si sedl pohodlněji.

„Jsem přesvědčen, že vzájemná emociální náklonnost mezi mužem a ženou může po čase přerůst v něco mnohem víc, v něco… jak bych to řekl… pocit vzájemné přitažlivosti. Nevěřím na lásku na první pohled – že jeden den nejste zamilovaní, a druhý den ano. Lidé, kteří tvrdí, že takovou lásku zažili, si vymýšlejí.“

Viděl, jak jí po jeho slovech zčervenaly tváře.

„Nikdy jsem neměl s žádnou ženou opravdový vztah. S žádnou jsem totiž nikdy nebyl tak dlouho, abychom si mohli nějaký citový vztah mezi sebou vybudovat. Ženy totiž většinou velmi rychle zjistily, že jsem pro ně příliš neomalený a netaktní a nehodný jejich lásky.“ Najednou vypadal téměř smutně a hlas se mu ztišil.

„V každém případě můžu říct, že jsem nikdy Christine nemiloval. A když se u mých dveří objevila Rosalyn, sama a naprosto nečekaně, začal jsem tu ženu nenávidět. I když musím přiznat, že její rozhodnutí nechat dítě mně bylo z jejího hlediska velmi praktické. Je to kurtizána, takže být matkou by pro ni bylo příliš složité. A Rosalyn je tady lépe.“

Caroline tiše zamumlala: „Vrátil byste se někdy k ní?“

Brent se uvolnil a trochu samolibě si odfrkl. „Proč bych to teď dělal, když mám vás, abyste uspokojila mé potřeby, má drahá Caroline?“ Naklonil se velmi blízko a laškovně zašeptal: „Vadilo by vám snad, kdybych se k ní chtěl vrátit?“

„Je mi jedno, co uděláte, drahý manželi,“ odpověděla mu s pořádnou dávkou jízlivosti. „Jen když mě ušetříte svých žhavých aférek.“

Brent se na ni podíval a zvedl jí bradu, z očí mu sálal vztek: „Vy jste teď moje žhavá aférka, drahá.“

Caroline sebou cukla, aby se vymanila z jeho sevření, rychle se postavila a třemi kroky přešla ke krbové mřížce. Nemohla se na něj dál dívat, dál sedět v jeho blízkosti, zvláště ne teď, když ji myšlenky zradily. Soucítila s ním ohledně Rosalyn, až se jí z toho rozbušilo srdce. Z venku sem okny zavál chladný letní vítr a u nohou jí praskalo hořící dřevo v krbu. Caroline se nemohla vypořádat s tím intimním pocitem, který ji zaplavoval v jeho blízkosti. Potřebovala být na chvíli sama.

„Proč jste mi neřekl o Rosalyn, Brente?“

Dlouhou dobu jen seděl v tichosti, než konečně odpověděl: „Já nevím. Když jsme domlouvali toto naše poněkud kvapné manželství, nepřipadalo mi to důležité –“

„Nepřipadalo vám to důležité?“ přerušila ho hlasitě. „Měl jste nechutnou aférku s francouzskou prostitutkou, zplodil jste s ní nemanželské dítě, jež vychováváte, a myslel jste si, že to není důležité říct své budoucí ženě?“ Potřásla nevěřícně hlavou. „Nemyslíte si, že je to od vás tak trochu podlé?“

Všimla si, jak Brent pevně sevřel čelisti, ale neuhnul pohledem a dál se na ni zpříma díval.

„Nezmínil jsem se o dceřině existenci,“ začal, „protože jsem chápal vaši zdráhavost přestěhovat se na Miramont, být mou manželkou. Myslel jsem, že bude lepší, když vám dám trochu času, abyste si tu nejprve zvykla, než vám oznámím, že jste se stala matkou nenormálního dítěte, které tráví dny pobíhání venku a vymýšlením různých trablů a nepříjemností.“

Chvíli počkala, a pak již klidnějším hlasem dodala: „Proč jste mi o ní neřekl tehdy při snídani, než jste odjel z Miramontu? Ptala jsem se vás, zda máte nějaké děti –“

Jeho odměřený smích ji zarazil. „Caroline, tehdy jste mě jen popichovala –“

„To je absurdní. Nejsem žena, která si bude utahovat z muže, jehož sotva zná.“

Hloubavě se na ni podíval. „Zeptala jste se přímo, zda nemám syna z nějaké další milenecké pletky, a protože jsem kromě Christine předtím žádnou jinou pletku neměl, myslel jsem, že má odpověď byla pravdivá.“

Caroline odfrkla. „Sotva jsem takhle svou otázku mohla myslet. To vy jste se tomu záměrně a chytře vyhnul. Musela jsem před Neddou a Davisem vypadat jako pěkný hlupák!“

Brent si pročísl znovu vlasy prsty a posadil se na sofa. „Ani Nedda ani Davis si nemyslí, že byste něco takového byla. A jak je znám, určitě se na mě rozzlobili, že jsem k vám nebyl čestný a tuhle informaci jsem vám zatajil. Oba si vás velmi oblíbili.“

Caroline se odhodlala k další otázce: „Jsou tu ještě nějaké další?“

„Další co?“

„Děti!“ vykřikla nervózně.

„Ne,“ odpověděl jí klidně. „Ale počítám, že se to za chvíli změní.“

Caroline ho propalovala vražedným pohledem. „Jste si jistý?“

Brent se na ni usmál. „Naprosto, mám totiž na mysli nás dva.“

Na jeho neomalenou narážku ji nenapadla žádná chytrá odpověď, a tak se otočila ke krbu a pozorovala kyvadlo malých hodin na římse, aby se uklidnila.

„Starám se o svou dceru víc, než si myslíte, Caroline. Je mou součástí, součástí mého života, a i přesto, že její mysl není normální, ji mám rád. A věřím, že časem si ji oblíbíte i vy.“

Caroline si to nedovedla představit. Nechtěla se o nikoho z nich starat, nechtěla jim dát své srdce, protože byla rozhodnutá, že stejně jednou odejde do Ameriky. Pro teď ale tuhle myšlenku zapudila a usoudila, že je ten nejlepší čas promluvit si s manželem na téma, kvůli němuž vlastně přišla.

„Trochu jsem o Rosalyn přemýšlela, Brente,“ pronesla s určitou sebejistotou.

Brent dlouze vydechl. „Jsem zvědavý, povídejte.“

Caroline se otočila a zadívala se mu přímo do tváře. „Cvičil s ní někdo?“

Brent přimhouřil oči. „Cvičil? Caroline, ona není žádný pes, aby ji někdo trénoval.“

„Samozřejmě že není pes.“ Tváře jí zčervenaly. „Mám na mysli, jestli s ní někdo zkoušel, aby se uvolnila. Jestli se jí někdo věnoval…“

Překvapeně se na ni zadíval, ale nerozzlobil se. „Umí se postarat sama o sebe. Proč se ptáte?“

Caroline zvážněla a bylo vidět, že hodně přemýšlí. Její domněnky ohledně nově nabyté dcery dostávaly konečně jasné obrysy.

Nakonec se odvážila je říct nahlas. „Zdá se mi, že čtyřleté dítě, které se stará samo o sebe, manipuluje dospělými tím, že jim přendává věci z jednoho pokoje do druhého, a je dost vychytralé na to, aby schovalo moje boty v modrém salonu –“

„Ona vám schovala boty v modrém salonu?“ zeptal se a na rtech mu pohrával pobavený úsměv.

Přísně se na něj podívala. „Vy vůbec neposloucháte, co vám říkám, Brente.“

Povzdechl si. „Tak co mi vlastně chcete říct?“

Caroline ze sebe rychle vyhrkla: „Nemyslím si, že by byla duševně chorá.“

Zdálo se, že její slova na něj vůbec nezapůsobila. „Caroline, já jsem její otec –“

„Dítě, které myslí dopředu, dokáže si naplánovat své činy a manipuluje dospělými, je rozumné, a ne choré,“ prohlásila s novým zápalem. „Má racionální myšlení a to, že dělá samé problémy, je jen důsledek toho, že vyžaduje pozornost ostatních lidí.“

„Chcete mi říct, že schovala vaše boty a roztrhala knihy jen proto, aby si získala vaši pozornost?“

„Ne,“ odpověděla rozhodně. „Myslím si, že tyhle věci udělala jen proto, aby si získala vaši pozornost.“

Brent potřásl hlavou. „To si nemyslím, Caroline. Kdyby rozumně uvažovala, nechtěla by, abych byl kvůli ní smutný. Vaše teorie nedává smysl.“

„Ale dává. Když uvážíte, že je to malé dítě, jež po dlouhou dobu nevidělo svého milovaného otce, a když se konečně vrátil domů, oženil se s neznámou ženou a přivedl si ji sem na Miramont. Musí se teď o vaši přízeň dělit ještě s někým dalším.“

Všimla si, že se Brent předklonil a lokty si opřel o kolena, dlaně pevně sevřené před sebou. Zdálo se, že o jejím názoru stále ještě není přesvědčen. Vypadal zdrceně, až se Caroline bála, že na něj příliš tlačila. Stoupla si přímo před něj a donutila ho, aby se na ni podíval.

„Brente,“ začala pomalu, „nikdy vás nenapadlo, že Rosalynin problém by mohl být v tom, že neslyší?“

Ušklíbl se. „Samozřejmě že slyší dobře.“

Usmála se. „Myslím, že byste měl přemýšlet o tom, že Rosalyn skutečně neslyší.“

Čekala, že Brent se rozesměje nebo alespoň bude její tvrzení vyvracet, ale překvapil ji, když sklopil zrak a bylo vidět, že přemýšlí o tom, co mu právě sdělila.

„A co vás k této myšlence přivedlo?“

Caroline si otřela rukou čelo. „No, ještě jsem ji neslyšela vyslovit jedno jediné slovo. A před třemi dny, když jsem ji našla ve stájích, tak jsem si všimla, že mě vůbec neslyšela vejít. Myslela jsem si, že spí, ale i kdyby někdo tak tvrdě spal, určitě by slyšel bouchnutí dveří nebo zaržání koně, nebo vítr, prohánějící se venku, či déšť bubnující do střechy. Ona však neslyšela nic z toho.“

Brent pochybovačně potřásl hlavou.

„Když o tom přemýšlíte, není to tak nepravděpodobné,“ trvala na svém. „Normální čtyřleté zdravé dítě by v tomto věku jistě mluvilo. Došla jsem k závěru, že je zcela zdravá a normální, ale dosud se nenaučila mluvit. A ve většině případů, kdy jsou lidé němí, jsou také neslyšící.“

Brent se díval na kobereček pod svýma nohama a po chvilce tiše dodal: „Nechápu, že mě to už dávno nenapadlo.“ Podíval se znovu na Caroline. „Ačkoliv, ptala jste se na to Neddy? To ona ji prakticky od té chvíle, kdy se u nás objevila, vychovává.“

Caroline nesouhlasně zatřásla hlavou. „Myslím, že Nedda spíš zajistila její potřeby, ale příliš se jí nevěnovala. Určitě ji dobře nakrmila, přebalila, objala ji… není však její matka. A vy jste byl po většinu času pryč, že?“

Nepatrně kývl.

„Za těchto okolností si myslím, že jediná osoba, která si mohla všimnout, že je Rosalyn hluchá, byla její matka. Myslím si, že si byla tohoto problému moc dobře vědomá hned od začátku. Vy a Nedda jste si všimli, že Rosalyn je jiná a že se nenaučila mluvit, když trochu povyrostla. Naučila se s vámi komunikovat tak, jak nejlépe uměla, ale vy jste to považovali za problematické chování a mysleli jste si, že je duševně chorá.“

Naklonila se nad pohovku. „Myslím, že se už hluchá narodila, nebo ztratila sluch při horečce, kdy ji sem matka odložila. Vím, že tohle horečky u dětí někdy způsobují.“

Brent se rychle postavil a začal nervózně přecházet po místnosti. „Neslyšící děti jsou obvykle umístěny do ústavů, že?“

Caroline se zamyslela. „Někdy ano. Řekla bych, že u lidí z nižší společnosti téměř vždy, ale u lidí, kteří si to mohou dovolit, je rozhodnutí vždy na rodičích.“

„Chápu.“

Brent se zastavil před ní, ruce založené na hrudi, nohy mírně rozkročené jako voják, který se chystá do bitvy. Vypadal působivě a zastrašujícím dojmem. Věděla, co bude následovat.

„Tak dobře, na rovinu vám tu říkám, že odmítám dát dceru někam do ústavu. To by nás zcela odcizilo. Byl bych radši, kdyby zůstala tady na Miramontu a žila tak jako dosud, v mé péči.“

Caroline si oddychla. „Doufala jsem, že právě tohle řeknete.“

Obočí Brentovi vyskočilo nahoru. „Skutečně?“

Nervózně si třela dlaně o stehna a přemýšlela, jaká správná slova zvolit. „Brente, Rosalyn není hloupá nebo duševně chorá, je hluchá. Chci, abyste mi dovolil ji naučit komunikovat s okolním světem.“

Hrabě byl její žádostí naprosto překvapen. Viděla mu to na očích. Pak přivřel víčka a pomalu se vydal k ní.

„Jestliže neumí mluvit a neslyší, Caroline,“ zeptal se nedůvěřivě, „jak myslíte, že to zvládnete?“

Caroline se zamračila. „Může se naučit různé souvislosti, pohybovat rty, jako by tvořila slova, pro určité situace a předměty používat různá gesta a pohyby a naučit se psát. Myslím, že možností, jak ji tomu všemu naučit, je spousta.“

Hrabě chvíli nic neříkal. Caroline vstala, vzala jeho teplou velkou ruku do své a krátce ji stiskla. „Myslím, že Rosalyn je stejně tak chytré dítě jako každé jiné v jejím věku,“ řekla nadšeně. „A když jí dovolíte, aby se chovala dál tak jako doposud, pokud ji jenom nakrmíte, ošatíte a necháte ji divoce a neúčelně pobíhat po Miramontu, ublížíte jí. Je to krásná dívka a zaslouží si lepší život, než má teď.“

Brent na ni dlouho zíral, studoval každičký rys její tváře. Potom pomalu zvedl její ruku ke svým rtům, a políbil ji na zápěstí, pomalu, svádivě… což jí zrychlilo dech a kolena se jí podlamovala. Snažila se trochu odtáhnout, ale držel ji pevně. V koutcích úst se mu objevil slabý náznak úsměvu.

„Vy byste tohle pro nás udělala, drahá?“ zeptal se něžně.

Caroline k němu pocítila důvěrné přátelství. „Udělám to pro Rosalyn.“

Brent ji stále upřeně pozoroval, držel ji za ruku a oči mu potemněly vášní. Pak – bez varování – se sklonil a lehce ji políbil na spánek. V tom polibku se snoubila prudkost s něžností, která ji činila naprosto bezbrannou.

„Pokud bude váš nápad fungovat,“ lehce ji políbil na tvář, „budu vám muset poděkovat –“ políbil ji znovu, „osobně –“, následoval další polibek, „a důkladně.“ Jazykem jí lehce přejel od brady k oušku a jemně ji zatahal za lalůček.

Caroline se zatřásla a instinktivně se k němu naklonila blíž, nestarajíc se o nic jiného, než aby ji takto líbal stále.

Pak své rty přitiskl na její a políbil ji. V tom polibku nebyla žádná vášeň, ale jen něžnost a vroucnost. Po několika vteřinách zvedl hlavu a podíval se jí do očí.

„Takže další výzva, Caroline?“ zašeptal.

Překvapeně zamrkala, nechápajíc jeho slova.

Zakřenil se a chytil její tváře do dlaní. „Rosalyn ale není žádná květinka. Takže žádné velké experimentování bez mého svolení, je vám to jasné?“

Přikývla, zavřela oči a očekávala, že ji znovu políbí. Ale marně, protože v tu chvíli ji pustil a rychle zamířil z pracovny ven.

„Uvidíme se u večeře, Caroline. A vezměte si na sebe něco jiného,“ nařídil jí nenuceně. „Růžová sluší možná blondýnkám.“

Caroline měla chuť popadnout něco – cokoliv – a mrštit tím po něm, ale její nesnesitelný manžel za sebou zabouchl dveře.

KAPITOLA
OSMÁ

Následující dva týdny pilně pracovala na tom, aby se s Rosalyn sblížila, ale každý její sebemenší pokus skončil její porážkou. Rosalyn trávila většinu času s Neddou, pobíhala po Miramontu, nebo spala v části domu pro služebnictvo, kde se cítila nejlépe. Caroline chtěla tento její zvyk změnit, neboť se domnívala, že dcera hraběte – nehledě na legitimitu – si zaslouží mít vlastní pokoj v hlavní části domu.

Teď, po určité době, bylo všechno jinak, než si představovala. Musela připustit, že na sebe vzala těžkou úlohu. Ale nepřestávala věřit, že se jí podaří získat si Rosalyninu důvěru, a po sedmnácti dnech vzájemného boje, se konečně dočkala.

Nedda s Caroline seděly v nově zařízeném salonu u velikého jídelního stolu, popíjely čaj a mluvily o běžných záležitostech domácnosti, když se najednou u nich objevila Rosalyn, vylezla si hospodyni na klín a dožadovala se odpolední svačiny, což byly malinové krémové koláčky a citronový dort. V přítomnosti nevlastní matky se stále cítila nejistě, a tak se tiskla k Neddě a prohlížela si Caroline pronikavýma oříškově hnědýma očima.

Caroline se obvykle vyhýbala sladkostem, ale tohle byla první příležitost, jak se pokusit kontaktovat Rosalyn, a věděla, že ji nesmí propást. Natáhla se pro koláček, opřela si lokty o stůl a ukousla si pořádné sousto. Rosalyn udělala to samé a spokojeně se zakřenila.

„Vypadá úplně stejně jako můj manžel, že?“

Nedda se usmála a odstranila Rosalyn malý pramínek vlasů z tváře, který jí tam spadl. „No, abych pravdu řekla, je spíš podobná lordově zesnulé matce. Lady Maude byla krásná a svého času vynikala ve společnosti.“

Caroline od chvíle, kdy přijela na Miramont, byla natolik zabraná do vlastních myšlenek a práce, že vlastně vůbec nepřemýšlela o manželově rodině. Je to ode mě sobecké, pomyslela si, že jsem se ho ještě nezeptala na dětství, vztahy, na přátele. Najednou ji přepadla zvědavost.

„Vyprávějte mi něco o hraběti z Weymerthu, Neddo. Jak vlastně vyrůstal?“

Nedda si povzdechla. „No, jeho dětství bylo stejné jako dětství většiny chlapců jeho společenského postavení. Ale on by mnohem vážnější a cílevědomější. S matkou nevycházel moc dobře, byli od sebe tak odlišní a nenáviděl ji za její přístup k rodině.“

Caroline byla zmatená. „Jaký přístup?“ Ukousla si koláček, který držela v ruce, a sledovala hospodyni, jež se mračila, jak usilovně přemýšlela.

„Lady Maude byla trochu… náročná,“ pokračovala opatrně Nedda. „Měla tu vlastnost, že každého tlačila tam, kam chtěla ona, bez ohledu na to, co sám člověk chtěl.“

Vzala ze stolu ubrousek a utřela Rosalyn pusu, ale dívka ji odstrčila a natáhla se pro další koláček.

„Každopádně, lady Maude byla příčinou toho, že hrabě začal pracovat pro vládu a že zůstal ve Francii tak dlouhou dobu.“

„A co jeho přátelé a…,“ nervózně polkla, „ženy v jeho životě?“

Nedda si ji zamyšleně prohlížela. „Abych pravdu řekla, lord Brent neměl moc přátel. Vždycky byl takový… nesmělý. Jako dítě byl hrozně plachý a tichý, dával přednost Davisovi a jeho arabským plnokrevníkům. A když pak odešel studovat na univerzitu, stal se z něj pilný student a úplně se pohroužil do studia, tak jako se chudák žene za zlatem… neměl čas vůbec na nikoho a na nic.“

Caroline vypadala překvapeně. „Nevěděla jsem, že studoval.“

Nedda se na ni zvláštně podívala. „Získal tituly v mezinárodní politice a francouzštině. Copak vám to neřekl?“

„Já – nikdy jsem se ho na to neptala.“ Caroline zamyšleně potřásla hlavou. „Studoval francouzštinu? Jazyk, nebo lidi?“

Nedda se usmála a položila si hlavu na temeno Rosalyniny hlavy. „Myslím, že obojí. Studoval jak kulturu státu, tak i jeho jazyk. Mluví plynně francouzsky, lady, a to tak, že byste někdy ani nepoznala, že je rodilý Angličan.“

Caroline nevěřícně na hospodyni civěla. „Neměla jsem ani ponětí, že je tak vzdělaný.“

„Je mnohem víc než jen vzdělaný,“ prozradila Nedda. „Tohle je jenom jedna stránka jeho výjimečnosti. Co se však týče hraběte z Weymerthu, jsem asi trochu zaujatá.“

Caroline sledovala hospodyni s pusou plnou dalšího malinového koláčku – během tohoto rozhovoru už pátého, uvažovala. Když polkla a olízla si rty, Nedda pokračovala ve vyprávění:

„Váš manžel byl trochu zvláštní dítě. Někdo ho dokonce považoval za podivína. Ale ti, kteří si tohle mysleli, ho doopravdy neznali. Byl chytrý, ale tichý. Moc dobře si rozuměl s koňmi, ale zdálo se, že lidi mu nerozumějí a nemají ho moc rádi. A dívky a ženy zvlášť.“

Caroline se zamračila a váhavě se zeptala. „A co Pauline Sinclairová?“

Nedda se tak zamračila, že Caroline málem vyprskla smíchy.

„Slečna Sinclairová je hloupá,“ řekla nakonec s naprostou nechutí. „Viděla jsem se s ní jen dvakrát a vždycky se zajímala jen o svůj vzhled, účes a šaty.“ Potřásla hlavou a utřela drobečky koláčku na Rosalynině tvářičce. „Nevím to přesně, ale myslím si, že jakmile se doslechla o tom, že hrabě má nemanželské dítě, ihned opustila myšlenku, že by se za něj provdala. Hrabě ještě ani formálně nepožádal jejího otce o ruku, ale chtěl to udělat. To tady věděl každý.“ Nedda ztišila hlas. „Myslím si, že ho to ranilo. Že utrpěla jeho hrdost. Ale do dneška jsem nepochopila, proč si tuhle ženskou chtěl vůbec vzít.“

„Je hezká?“ zeptala se opatrně Caroline.

Nedda přikývla. „To tedy je. I když hrabě z Weymerthu by si nikdy nevzal ženu jenom proto, že je hezká nebo že pochází z vyšších společenských kruhů. Myslím, že spíš ho zajímá, aby mu ta žena dala dědice a byla dobrou matkou pro Rosalyn. A slečna Sinclairová byla první, která o něj projevila zájem.“ Nedda si zhluboka povzdechla. „A taky si myslím, že byl hrozně osamělý.“

Caroline poprvé pocítila bodavou bolest u srdce a hluboce soucítila s manželem. Chápala, jak mu bylo, když ho všichni považovali za podivína, rozuměla tomu, že neměl moc opravdových přátel a že se nakonec cítil hrozně osamělý. V mnoha ohledech byl její život velmi podobný. Tam, kde ona našla útěchu v rostlinách, on ji našel v arabských plnokrevnících, v práci.

Co se týče žen, byla si Caroline naprosto jistá, že je on sám od sebe odháněl. Stačilo jen, aby otevřel ústa a začal je kritizovat za to, jak vypadaly. Anebo možná jim hned na začátku začal popisovat, jak bude vypadat jejich svatební noc. Nic na ně nehrál, takový prostě byl.

Určitě nebyla jedinou ženou, která ho považovala za velmi atraktivního. A to, že měl nemanželské dítě, bylo sice nepříjemné, ale vzhledem k okolnostem, jež mohly být dojednány ve smlouvě, a faktu, že nevěstina rodina by dostala určitou kompenzaci za tuto „neuváženost“, to nebyl zase takový nepřekonatelný problém. Mnoho šlechticů mělo nemanželské dítě, ačkoliv po pravdě řečeno, jen málokterý se k němu přiznal, natož aby ho vychovával pod vlastní střechou.

Nedda si posunula Rosalyn, aby seděla na klíně pohodlněji, a pokračovala dál v odhalování Brentova života: „Po tom fiasku se slečnou Sinclairovou se hrabě stáhl do sebe, přestal se zajímat o ženy, přestal hledat manželku a matku pro Rosalyn. Pozornost obrátil jen na práci, a potom na tu zatracenou válku. Dokud jste se tu neobjevila vy, byla jsem přesvědčená, že nikdy nepotká ženu, která se k němu bude tak hodit. Která pro něj bude tak dokonalá.“

Caroline vzala do ruky šálek s čajem, aby zakryla rozpaky.

Nedda se znovu usmála, přitiskla si Rosalyn na svou mohutnou hruď a naklonila se dopředu.

„Abych byla upřímná, lady Caroline, znám hraběte z Weymerthu skoro od jeho narození a musím říct, že jsem ještě nikdy neviděla, že by mu nějaká žena tak popletla hlavu jako vy. Vy jste opravdu otřásla jeho životem a přiznávám, že k lepšímu. Já vím, že to není moje věc, ale jsem si jistá, že jste ho naprosto okouzlila.“

„Vždyť se skoro vůbec neznáme,“ zašeptala roztřeseně Caroline a věděla, že její poznámka vyzněla směšně.

Nedda se opřela o opěradlo židle, ve tváři měla vážný výraz. „Muž, za něhož jste se provdala, je milý, chápající a naprosto loajální. Ano, je vámi popletený, očarovaný a nejistý a svým způsobem i nesmělý. Ale je to muž – tvrdohlavý, náročný, a i když k vám zajisté chová něžné city, skrývá je na veřejnosti.“

Aby svá slova zdůraznila, poklepala tlustým prstem na stůl. „Pokud vím, v jeho životě nikdy nebyla žádná žena, k níž by hluboce přilnul. Jsem si však jistá, že až se přesvědčí, že mu také prokazujete určité city, zamiluje se do vás, hluboce a vášnivě. Bude k vám chovat tak bezmeznou lásku, že budete překvapena. Věřte mi, já to na něm poznám. Vidím mu to na očích, když se na vás dívá. A upřímně řečeno si myslím, že on sám už to v hloubi duše taky ví, jen to navenek zatím nepřizná. Proto je taky tak vyděšený.“

Caroline strnule seděla, oči široce otevřené překvapením a šokem, který v ní vyvolávala Neddina slova. Jestliže byla Nedda přesvědčená, že jejich vztah děsí Brenta, nedovedla si vůbec představit, jak děsí Caroline. Najednou se potřebovala rychle dostat pryč z dohledu Neddy i malé Rosalyn.

Rosalyn přestala jíst a podivně se na Caroline dívala, jako by vycítila změnu její nálady. Caroline se postavila, utřela si ruce do ubrousku a snažila se potlačit třes, který ovládal celé její tělo. Přinutila se k úsměvu.

„Jen jsem si vzpomněla, že musím ještě něco udělat, Neddo,“ oznámila a vyrazila ke dveřím, když najednou Rosalyn vyskočila, chytila ji za nohy a divoce se svíjela.

Caroline zůstala překvapeně stát a dívala se na holčičku, jež se jí pevně držela. Z hrdla jí vycházel pronikavý kvílivý zvuk a silně trhala za lem Carolininých šatů, aby jí zabránila odejít z místnosti.

Všechny myšlenky, které se dosud honily Caroline hlavou, najednou vyprchaly. Klekla si na zem před dítě, chytila ji za ruce a postavila ji, takže se dívaly vzájemně do očí. Rosalyn ještě chvíli bojovala a snažila se vytrhnout, ale postupně se uklidnila a odfoukla si neupravené a rozcuchané vlasy z obličeje, aby líp viděla.

Vzájemně se pozorovaly, Rosalyn měla červené tváře a lapala po dechu, Caroline byla nejistá, protože nevěděla, co by měla v příští minutě udělat. Nikdy nebyla dívce tak nablízku a nechtěla si nechat tuhle příležitost ujít. Zdálo se, že Nedda situaci pochopila, a tiše seděla u stolu a pozorovala je.

Caroline se trochu zklidnila a pomalu holčičku pustila. Doufala, že okamžitě neuteče. A pak se starostlivostí a instinktem, který je dán všem ženám, jež před sebou mají malé dítě, pomalu zvedla pravou ruku, dlaní třikrát poklepala na hruď a otevřela svou náruč.

Rosalyn už byla připravená utéct, ale zaváhala. A pak najednou, jako když slunce vykoukne zpoza mraků a oknem rozzáří celou místnost, jí všechno došlo. Ústa se jí roztáhla do rozkošného úsměvu a v okamžiku se vrhla na Carolininu hruď, objala ji kolem krku a pevně se k ní přitiskla.

„Ach, dobrý bože. Nikdy jsem ji neviděla udělat něco takového,“ zašeptala Nedda udiveně.

Caroline ji držela pevně, bála se ji pustit a byla si téměř jistá, že začne plakat. „Ona mě objímá, Neddo.“

Nedda potřásla hlavou. „Nikdy jsem si nemyslela, že ji někdy takhle uvidím. Zdá se, jako by teď přemýšlela jako úplně normální holčička.“

Caroline se radostně usmála. „Ona taky je úplně normální holčička, viď?“

A tak se začaly učit. Ještě před dvěma dny Caroline dívku sotva zahlédla, ale teď ke konci týdne chodila malá Rosalyn všude s ní a nehnula se od ní na krok. Až do dnešního dne byla Rosalyn malá ušmudlaná holka, neučesaná, neumytá, protože celý den jen někde pobíhala po Miramontu, takže Caroline se rozhodla, že jí musí vštípit pár základních každodenních návyků, které jí během prvních čtyř let evidentně chyběly.

Každé ráno jí ve své koupelně připravila lázeň, ale první tři dny s ní Rosalyn hrozně bojovala. Pak jí Caroline dala do vany hrníčky a vodu napěnila mýdlovými bublinkami, a hned ji zabavila natolik, že ji mohla v klidu vykoupat.

Rozčesala jí vzpurné vlasy a zapletla je do copu, oblékla jí čisté šaty a nařídila Gwendolyn ty staré vyprat a vyspravit, pokud to bude nutné. Během tří týdnů, které uplynuly od jejich prvního objetí v jídelně, každý mohl vidět na Miramontu úplně jiné dítě. Všichni byli tou proměnou naprosto omráčení.

Caroline se dál snažila navázat kontakt s dívkou, ukazovala na jednotlivé věci a pomocí prstů, dlaní a celých rukou vytvářela slova, jež byla pro Rosalyn srozumitelná. Začala nejprve malými předměty – miskou, kartáčem na vlasy, ptáčkem nebo květinou –, opakovala stále dokola posunky a gesta. Jediná věc, která ji skutečně vyčerpávala, byly Rosalyniny záchvaty zuřivosti, jež ji občas přepadaly. Caroline trpělivě opakovala slovo „Ne“, záporně vrtěla hlavou a přísně vztyčila ukazováček, aby Rosalyn naznačila, že tohle dělat nesmí. Po měsíci usilovné práce se zdálo, že dívka konečně pochopila, že jsou věci, jež dělat nesmí, místa, kam chodit nemůže, a způsoby chování, které jsou nevhodné. Rosalyn se pomalu začala učit. Konečně to vypadalo, že vyvdaná dcera jí bezmezně důvěřuje.

A stejně tak její manžel.

Zpočátku měl o Carolininých metodách velké pochybnosti. Dokonce i tehdy, když mu vyprávěla, jak ji jeho dcera objala na základě její gestikulace, jí nevěřil. Ale pak si to vyzkoušel sám. Stejnými posunky Rosalyn naznačil, že ji chce obejmout, a když se mu dívka schoulila v náručí, byl šťastný. Caroline nikdy neviděla muže, který by takto oněměl úžasem.

Od té chvíle věřil, že Caroline je schopná jeho dceři pomoci, a dal jí při výchově zcela volnou ruku. Občas ji pozoroval, ale vždy si udržoval určitý odstup. I své mužské touhy a potřeby držel na uzdě, za což mu Caroline byla vděčná. Hovořili spolu vždy jen o Rosalyn nebo o záležitostech týkajících se domácnosti a celého Miramontu. Nikdy se nezmínil o jejich vzájemném vztahu a Caroline si nebyla jistá, co si o tom má myslet. Nerozuměla svým pocitům. Brent ji sice občas políbil, ale byl to polibek letmý a láskyplný, ne plný touhy a vášně. A nebyl to polibek z lásky. I kdyby k ní choval city, jako je láska, dokázal je perfektně skrývat. Co ji ale hluboce trápilo, bylo, že nevěděla, jestli ji její manžel odmítá jako ženu, nebo zda si vzal k srdci její radu a těší se teď ze společnosti nějaké milenky.

Zlobila se sama na sebe, že jí na tom vůbec tolik záleží.

Caroline věděla, že ztrácí perspektivu. Svůj životní sen měla jen pár měsíců před sebou a netrpělivost ji užírala. Poslala svou práci do Ameriky, kontaktovala příslušné profesory, a tudíž byly kostky vrženy. Jediné, co teď mohla dělat, bylo čekat na odpověď. Pak opustí manžela, jeho domov a rodinu, zapomene na ně a začne konečně žít život, jaký si vysnila už ve dvanácti letech. Musí jen přečkat pár týdnů, které nepochybně budou nejdelšími v jejím životě.

To byl však kámen úrazu. Čím déle čekala, tím větší vnitřní boj sváděla. Zamilovala si Rosalyn a po rozhovoru s Neddou o minulosti Brenta a jeho povaze věděla, že ho chce mít sama pro sebe. Věděla, že když ho začne milovat, nikdy neuskuteční svůj sen… a když ho neuskuteční, zničí ji to.

KAPITOLA
DEVÁTÁ

Zahrada byla plná nádherných rozkvetlých květin.

Brent se od prvního týdne po svatbě do zahrady vůbec neodvážil vkročit, ale teď ho zvědavost popoháněla. Chtěl vidět, jakého zázraku Caroline dosáhla za poslední dva měsíce. A zázrak to tedy opravdu byl.

Procházel se po chodníčcích složených z plochých kamenů a kochal se okolím, které na něj mělo blahodárný a uklidňující účinek, vnímal všudypřítomnou vůni květin a nechal hřejivé sluneční paprsky prostupovat pokožkou až do morku kostí.

Bylo to už před týdnem, kdy mluvil s Davisem, svým důvěrným přítelem, a od té chvíle musel neustále přemýšlet o Davisově radě. Nedda i Davis si Caroline velmi vážili a měli ji rádi, ale Davis měl určité pochybnosti o jejích motivech. Měl pocit, že před nimi lady něco skrývá a že její nechuť naplnit manželství může být důvodem pro to, aby manželství mohlo být anulováno. Anebo za tím vším může být jiný muž. Brent, jakkoliv si vážil Davise a jeho názorů, nevěřil, že by Caroline něco takového byla schopná udělat. Caroline nebyla panna – o čemž byl přesvědčený –, takže anulování sňatku nepřipadalo v úvahu. Co ho ale mnohem víc znepokojovalo, bylo to, že si ten starý muž všiml, že se s Caroline vzájemně nemilují. Jestliže si toho všiml Davis, pak si toho musel všimnout každý, kdo na Miramontu žil.

Pro Brenta bylo nepříjemné jen pomyšlení, že si ostatní myslí, že zdravý a silný hrabě není schopen se svou ženou spát, aniž by ji k tomu přinutil. Většina mužů by to udělala, ale Brent nebyl žádný násilník. Toužil mít svou ženu v posteli, ale ona sama musí chtít.

S Davisem se však shodli na jedné věci: Caroline nikdy sama od sebe k němu nepřijde a nebude ho svádět. Bezpochyby ho obdivovala, měla k němu úctu, ale nechtěla naplnit jejich manželství z důvodů, které Brentovi stále nebyly jasné. Ale znal ženy a věděl, že když mají volit mezi logikou a touhou, nakonec si stejně zvolí tu druhou možnost. Bylo načase, aby uskutečnil svůj plán a začal ji svádět.

Naposledy ji viděl úplně vzadu na zahradě, jak klečí a sází nějaké rostlinky do země. Opět na sobě měla ty příšerné staromódní šaty, které mu však teď, když byla zády k němu, poskytovaly úžasný pohled na její vystrčený zadeček.

„Asi bych měl chodit na zahradu a užívat si tenhle nádherný výhled mnohem častěji,“ ozval se a posadil se na kamennou lavičku za ní.

Caroline nadskočila leknutím.

„Neslyšela jsem vás,“ řekla bez dechu, otočila se k němu a hřbetem ruky si otřela čelo.

Postavila se, sundala si rukavice a dlaněmi si uhladila sukni. Když si k němu šla sednout, Brent obdivoval její postavu – štíhlý pás, křivku boků, plné poprsí. V tu chvíli věděl, že by dal cokoliv za jednu jedinou noc, kterou by s ní strávil. Představoval si ji bez šatů, se záplavou tmavých lesklých kadeří spadajících až k pasu, očima zářícíma vášní a touhou po něm… představa nahé Caroline v posteli mu zaplavila celou mysl.

Brent se na lavičce zavrtěl a zadíval se na záhon, na němž právě pracovala. „Řekněte mi, Caroline, co tady vlastně děláte. Co jste to sázela za rostlinky?“

Caroline se na něj překvapeně podívala, odložila rukavice na lavičku vedle sebe a spustila: „Tohle je popínavá povíjnice a příští rok se rozroste skoro až k jižní zdi.“

„A co růže?“

Usmála se. „Ty jsou mými nejoblíbenějšími květinami. Snažila jsem se zkřížit bílé se žlutými a výsledky mé práce se dostaví za takových dvacet sedm až dvacet osm dní. Pokud vůbec nevykvetou nebo barva nebude ta pravá, pak –“ najednou se zarazila. „Předpokládám, že vás ale takovéhle řeči nezajímají.“

„Ale ano, zajímají,“ připustil po pravdě. „Řekněte mi, jak to děláte.“

„Myslíte, jak se kříží a šlechtí nové druhy?“

Brent přikývl a zadíval se jí do očí. Tváře jí zčervenaly a tmavé oči zářily překvapením a rozpaky. Brent se musel usmát. „Vy víte jak rozmnožovat, že, drahá?“

„Jistě,“ vyhrkla jedním dechem. A pak se uklidnila a pokračovala: „Nikdo neví, jak výsledek skutečně dopadne. Zasejeme semínka, v případě růží zasadíme malé keříky a určité barvy mícháme mezi sebou, určité rostliny se snažíme zkřížit a doufáme, že získáme novou neobvyklou barvu nebo nový druh.“

„A jakou barvu očekáváte u těchto keříků?“ zeptal se klidně a ukazoval zrovna na ty keříky, které byly nejblíže.

„Chtěla bych, aby byly světlé, téměř průsvitně žluté. Ale jaké skutečně budou, se nedozvím dřív, než rozkvetou.“

„Ale jak víte, že z jasně žluté a bílé můžete dostat právě světle žlutou, krémovou?“

Caroline si povzdechla. „Nevím to, a neví to ani žádný opravdový učenec. Je to něco podobného, jako když budete míchat dvě barvy na paletě… i když míchání barev je mnohem přesnější. Pokud smícháte stejné množství ostře žluté a bílé, dostanete velmi jemnou, světle žlutou barvu. U rostlin je to trochu jiné, protože věda nedokáže popsat přesně pochody v živých organismech. Takže u rostlin je to podobné jako u lidí – když dva lidé stvoří dítě, bude mít určité vlastnosti od obou rodičů. A stejně tak nová rostlinka bude mít některé vlastnosti obou původních. Například,“ odkašlala si a zadívala se do klína, „byla Rosalynina matka spíš tmavější pleti, nebo naopak světlejší? Jak vůbec vypadá?“

Její slova ho překvapila, ale odpověděl jí: „Je blondýnka a krásná.“

„Jistě,“ zamumlala a nechápala, kde se v ní vzal ten pocit nervozity. Zadívala se do zahrady.

Brent si toho všiml a usmál se. „Trápí vás to?“

„Ne,“ odsekla. „Je zřejmé, že někdo tak protřelý a… přitažlivý jako vy se bude scházet s krásnými ženami. Je obvyklé, že muži si často vybírají právě blondýnky.“

„Přirozeně.“ Najednou si rozhovor s Caroline užíval. „Vy mě považujete za přitažlivého, Caroline?“

„Jsem si jistá, že byly i další,“ dodala rychle a jeho otázku nechala nezodpovězenou.

„Další co?“

Pevně sevřela rty. „Další krásné blondýnky ve vašem životě.“

„Opravdu?“

„A nebyly?“ zeptala se nervózně.

Brent se zasmál. „Myslel jsem, že vás moje žhavé aférky vůbec nezajímají. Ale jestli umíráte touhou se o nich dozvědět, připravím vám seznam –“

„Rozhodně ne! Vaše minulost není moje věc.“

Líbilo se mu ji provokovat a teď rozhodně už byla z jejich rozhovoru nervózní. Všiml si, jak je napjatá, jak sedí vzpřímeně a rty má sevřené do tenké linky. Nikdy by si nepomyslel, že najde potěšení ve škádlení ženy.

Po chvíli nepříjemného ticha si Caroline prsty pročísla vlasy a zastrčila neposedné kadeře zpátky do stužky.

„Co se týče šlechtění,“ pokračovala klidně, „chtěla jsem vám uvést příklad, který by pro vás mohl mít užitek. Obvykle dva lidé stvoří dítě, jež přijme některé vlastnosti a rysy od obou rodičů. Upřímně řečeno, myslím si, že Rosalyn je velmi podobná vám, akorát má možná o odstín tmavší vlasy. Proto jsem si myslela, že její matka je tmavovláska.“

Brent zhluboka vydechl. „Ve skutečnosti její matka má podobnou barvu vlasů jako já. Má tmavě plavé vlasy, ale na rozdíl ode mě má modré oči.“

„Já vím.“ Podívala se na něj, teď už zase klidná a vyrovnaná, takže z jejího výrazu nemohl nic vyčíst. „Co se týče šlechtění rostlin nebo plození dětí, není věda příliš přesná a nikdo nemůže s jistotou říct, jak bude potomek vypadat. Jedině snad v případě dvou tmavovlasých nebo naopak světlovlasých rodičů, nebo dvou červených růží stejného druhu. Ale stejně nikdo nechápe, proč se občas stane, že křížením fialové a bílé růže nevznikne vždy levandulová, jak by odpovídalo smíchání těchto dvou barev, ale najednou se objeví květ světle žlutý, až broskvový. Nedává to smysl a je to vzácné, avšak stává se to.“

Caroline sklopila zrak a zadívala se na své zaprášené boty. „Jako u Rosalyn – u vlasů se barvy vás dvou promíchaly, kdežto oči má jen po vás.“ Najednou mluvila hlubším a vážnějším hlasem, který Brentovi lahodně zněl. „Je vám tak podobná, Brente… svými výrazy, osobitým chováním, vzhledem. Je skrz naskrz vaší dcerou, sladkým a milovaným dítětem. Až vyroste, vím, že se z ní stane sebevědomá a krásná dívka. A jestliže její matka byla skutečně půvabná, bude mít Rosalyn skutečně ty nejlepší vlastnosti z vás obou. Fyzická krása Rosalyniny matky se bude snoubit s vaší.“

Vánek jí sebral slova ze rtů. Neodvažovala se na něj podívat, přesto jí však byl Brent očarován. Žádná z žen, s nimiž se předtím stýkal, ho nikdy nepopsala tak jako teď Caroline. Najednou ho přepadla neodolatelná chuť ji popadnout kolem pasu, přitisknout její tělo ke svému a hluboce a vášnivě ji políbit a nechat volný průchod přitažlivosti, o které byl přesvědčený, že je oboustranná. Možná si svou touhu ještě neuvědomovala, ale on ji viděl v jejích očích, v jejím chování, v její práci. Byla jako ta nejúžasnější květina, vykvétající mu v oslnivý květ přímo před očima, a ke své naprosté neochotě připustit si to zjistil, že ji obdivuje, její smysl pro čest, její touhu najít krásu a dobro ve světě kolem sebe.

Zvedl ruce, aby vzal její obličej do dlaní. „Víte, na co teď ve dne v noci myslím, Caroline?“ zeptal se tiše.

Podívala se na něj a v očích se jí zračilo znepokojení. „Myslím, že nemám ani potuchy.“

Usmál se, přimhouřil oči a zadíval se na ni pronikavým pohledem. „Myslím na vás.“

Byla viditelně překvapená, ale neodtáhla se.

Brent se pomalu odvážil přejet jí palcem po bradě, jen zlehka, jako by se jí dotýkal peříčkem. „Myslím na vaši hebkou, smetanově bílou pokožku, na vaši půvabnou tvář, z níž vyzařují skrývaná tajemství a touha, jež čekají na odhalení. Myslím na vaše oči, na ty dva nádherné drahokamy, které svou jasností a zářivostí těší i zraňují, na vaši krásu a inteligenci. Myslím na vaše štíhlé, smyslné tělo, které touží po dotycích, prahne po tom, být se mnou, po zažehnutí plamenů vášně tak intenzivní –“

Caroline vyprostila tvář z jeho sevření a rychle se postavila. „Já – já už musím jít.“

Brent jí to nechtěl dovolit, zvlášť teď, když konečně mohl být chvíli s ní. Chytil ji za zápěstí a stoupl si před ni, než stihla udělat krok dopředu.

„Nechoďte, Caroline,“ zašeptal a přitáhl si ji k sobě. „Ne teď…“ Zvedl druhou ruku, vytáhl jí stužku z vlasů a nechal bohaté kadeře volně spadnout přes ramena až k pasu.

Cítil, jak se celá třese, zabořil obličej do té sametové záplavy vlasů. Vdechoval nádhernou vůni fialkové vody a slunečních paprsků. Pomalu rty přejel po jejím oušku, zatímco si prsty pohrával s tmavými vlasy, vnímal, jak se její plná ňadra tisknou k jeho hrudi…

„Prosím…“ zašeptala. Byla to naléhavá prosba, ale neodtáhla se od něj. Dýchala stejně přerývaně jako on, stejně rychle jí bušilo srdce a Brent věděl, že tentokrát od něj neuteče.

„Každou noc ležím v posteli a myslím na vás, Caroline. Přemýšlím, zda spíte, nebo zda jste také vzhůru a myslíte na mě, toužíte po mně.“ Lehkými polibky posel její tvář, bradu, přesunul se na hrdlo a cítil, jak se celá třese. Dlaně jí přesunul na zadeček, pomalu si ji přitáhl k sobě. Chtěl, aby cítila touhu po ní, která se mu vzdouvala v rozkroku.

Caroline se k němu přitiskla, podlehla jeho svodům, objala ho kolem krku a prsty zabořila do jeho vlasů. Nepřestával ji líbat na hrdle, na bradě, přesunul se zpátky k uchu… a ruka v jejích vlasech jí nedovolila se odtáhnout.

„Někdy, má drahá Caroline, když nedokážu svou touhu po vás snést, chodím se na vás dívat. Víte to? Stojím vedle vaší postele a pozoruji vás spící v měsíčním světle, vaši andělskou tvář zahalenou do stínů, tak rozkošnou, tak klidnou… a přemýšlím o tom, jestli se vám zrovna zdá o mně.“

Slyšel, jak se nadechla, zda překvapením či touhou, to nevěděl. Ale stále ji držel pevně.

„Tak moc toužím držet vás ve svém náručí, cítit vaše tělo,“ zašeptal chraplavě. „Ale chci mnohem víc… chci být vaší součástí, uvnitř vašeho těla, chci vnímat, jak mě budete objímat, chci cítit vaši horkost a vlhkost a vaše vzrušení. Přísahám vám, že pocítíte takovou rozkoš, jakou jste ještě nezažila, oba dva společně prožijeme naprostou extázi. Už se nemohu dočkat, až budete rozkoší vzdychat jen pro mě, drahoušku.“ Zhluboka se nadechl a zavřel oči. „Chci slyšet, jak budete volat mé jméno, Caroline.“

„Ne.“ Opět se snažila se vyprostit z jeho sevření, ale nedovolil jí to. Jeho ústa se přitiskla na její s takovou vášní a touhou, tak horká, něžná, sladká…

Caroline cítila, jak moc po ní touží. Brent pootevřel rty a jazykem hledal skulinku. A když ji našel, poprvé ochutnal její sladkost. Povzdechl si a dál si jemně pohrával s jejími sametově hebkými rty.

Kolena se jí podlamovala, ale Brent ji držel pevně, majetnicky, naslouchal každému jejímu vzdechnutí z čisté radosti, které jí uniklo z úst. Najednou si uvědomila, že k němu cítí stejnou vášeň jako on k ní. Zažehl v ní oheň, který jen stěží půjde uhasit. Pohrával si s jejím jazykem, prsty čechral kadeře a její měkké tělo tiskl k důkazu své touhy. Dychtila po něm, vracela mu polibky v horečnaté touze, boky a ňadra tiskla k jeho tělu v divoké uvolněnosti, až měla pocit, že splývají v jedno.

Žádostivost, dychtivost – to rozkošné zakázané ovoce, to všechno ho najednou zcela pohltilo. Naléhavá potřeba, kterou v tuhle chvíli pociťoval, potřeba udělat z ní svou ženu navždycky, byla téměř nesnesitelná. Cítil, že ona ho potřebuje stejně naléhavě jako on ji, věděl, že jejich vzájemné spojení je nevyhnutelné. Její reakce na jeho doteky mu to potvrzovaly.

Tohle však nebylo to, co plánoval. Teď ještě nebyl ten správný čas. Jeho heslem musí být trpělivost, musí počkat, až ona přijde za ním.

Jemně, aniž by věděl, jak se mu podařilo své tělo ovládnout, se odtáhl, naposledy přejel jazykem po jejích plných, od polibků nateklých rtech a políbil ji na lalůček. Slyšel, jak si jemně povzdychla, vnímal, jak se k němu zoufale přitiskla.

„Oba to potřebujeme mnohem víc, než si vůbec dovedete představit, drahá,“ pronesl chraplavým hlasem. „Až přijde ten správný čas, sama ke mně přijdete a pak společně stvoříme to nejkrásnější a nejúžasnější dítě ze všech.“

Pomalu ji pustil a sledoval, jak malátně otevřela oči a zadívala se na něj touhou zastřeným zrakem. Dýchala rychle a přerývaně, tělo se jí třáslo, udivený a rozpačitý výraz vévodil v jejím pohledu a tváře se jí zarděly neuvěřitelnou barvou.

Sám pro sebe se usmál a hřbetem ruky si přejel po bradě. „Až budete připravená, Caroline.“ S těmito slovy se otočil a prošel zahradou až k domu.

KAPITOLA
DESÁTÁ

Nemohla usnout. Během dne se přihnal studený vítr, který teď lomcoval dřevěnými okenicemi, a prudké poryvy deště bubnovaly do okenních tabulek. Bylo už dávno po půlnoci a Caroline si povzdechla a neklidně se obracela v posteli sem a tam. Ložnice se topila ve tmě, protože oheň v krbu už dávno vyhasl. Občas se zadívala na dveře – jedinou překážku, jak se ale zdálo zcela zbytečnou, mezi sebou a mužem, za něhož se provdala –, zda se v nich náhodou Brent neobjeví.

Od té chvíle, kdy ji zanechal v zahradě samotnou, zmatenou a překvapenou svým vlastním chováním, nebyla schopná se soustředit na nic jiného než na něj, jeho slova, jeho laskavý hlas, ruce, ústa…

Ach panebože, jak bylo krásné, když se laskal s jejím jazykem. Skutečně si s ním pohrával a ona mu to dovolila. Nikdy v životě si nepomyslela, že by něco takového mohla dopustit, a navíc, že by mohla muži oplácet stejnou měrou. Pokaždé, když si přes den vzpomněla na ty chvilky, které s manželem sdílela, rozhostilo se v jejím podbřišku teplo, jež se pomalu šířilo celým tělem a zaplavovalo ji takovou horkostí, kterou téměř nemohla snést.

Zakryla si dlaněmi obličej a schoulila se pod pokrývky, ponížená a toužíc takto zůstat po zbytek svého života.

Když o tom tak přemýšlela, musela si přiznat, že po něm prahne, že ho potřebuje jako žena muže. Je to naprosto přirozený pud, nic víc, pomyslela si. Nikdy v životě jí nic nepřipadalo tak úžasné jako jeho polibky. Ale vědět, že se kdykoliv může vkrást do její ložnice a pozorovat ji, ji natolik znervózňovalo, že těžko mohla upadnout do klidného spánku. Celý den se snažila pochopit, proč jí taková slova říkal. Nakonec však usoudila, že za tím bude jen jeho fyzická potřeba.

Otočila se směrem k oknu a pozorovala, jak husté proudy vody stékají po okenní tabulce, a poslouchala děsivé kvílení větru. A právě kvůli hluku zvenčí málem ten zvuk přeslechla.

Caroline se rychle posadila. Chvilku počkala a pak to uslyšela znovu – zvuk vycházel z manželovy ložnice, stejný zvuk, který zaslechla, když byla na Miramontu jen pár dní.

Odhodila přikrývky a bosýma nohama stoupla na chladnou podlahu. Okamžitě se roztřásla, takže potmě nahmatala župan a pantofle a rychle došla ke spojovacím dveřím.

Všude kolem bylo ticho, ten zvuk už se neozval. Pak náhle ticho prořízl strašlivý výkřik, znepokojivý a nepřirozený. Její první myšlenkou bylo, že Brent dostal horečku, i když to na to vůbec nevypadalo, ráno se ještě těšil naprostému zdraví. Hlavou jí probleskla vzpomínka na jejich polibek, sebrala v sobě veškerou odvahu, zlehka otočila knoflíkem a pomalu otevřela dveře.

Zdálo se, že jeho ložnice je světlejší než její, protože dohořívající dřevo v krbu ještě doutnalo. Zadívala se na postel a zahlédla jeho postavu zamotanou do přikrývek. Chvíli na něj jen zírala, šokovaná tím, jak neklidně sebou házel ze strany na stranu a třásl hlavou.

Noční můra. Určitě má nějaké divoké a strašlivé sny, pomyslela si, když znovu vykřikl, aniž by se probudil.

Něčeho se bojí.

Znepokojeně po špičkách došla až k jeho posteli. Přikrývku měl omotanou kolem pasu, ale jinak byl nahý. Pěstmi pevně svíral prostěradlo, svaly měl napnuté a na čele se mu leskly kapičky potu…

Najednou začal mluvit francouzsky.

Caroline uskočila stranou a potlačila vzdech. Divoce sebou zmítal, jeho hlas byl chraplavý, když vykřikoval slova, kterým příliš nerozuměla. Tělo se mu vzepjalo do oblouku, pěsti stále pevně sevřené a v tomto okamžiku Caroline věděla, že musí něco udělat.

Zhluboka se nadechla a dotkla se jeho paže.

Svaly měl ztuhlé a pokožku vlhkou potem. Natáhla ruku a dlaní se dotkla jeho tváře, aby zastavila trhavé pohyby hlavy.

A najednou jí pevně sevřel zápěstí.

Málem vykřikla strachy. Brent se probudil.

„Caroline!“

Posadil se, oči široce otevřené děsem a strachem, rychle a přerývaně dýchal.

Caroline vyschlo v hrdle a najednou se roztřásla chladem, který ji obklopil, aniž by to mohla zastavit.

„Caroline,“ zamumlal znovu a přitáhl si ji k sobě.

Nevzpouzela se, byla zmatená a byla jí zima. Nervózně polkla v marném pokusu najít znovu svůj hlas, svůj klid.

„Myslím, že se vám něco zdálo,“ zašeptala chraplavým hlasem.

Zoufale ji sevřel a přitiskl si hlavu na její hruď. Caroline se roztřásla. „Ach, bože, Caroline, nechoďte pryč. Zůstaňte tu.“

Prosebný, nefalšovaný strach zazníval z jeho hlasu a přesvědčil ji, aby udělala něco naprosto nemyslitelného.

„To je v pořádku,“ zašeptala něžně a posadila se vedle něj. Do dlaní vzala jeho hlavu a přitiskla si ji k sobě. „Zůstanu tady.“

Všimla si, že se trochu uklidnil a začal pravidelně dýchat, tělo měl uvolněnější. Skopla z nohou pantofle a lehla si na postel. Stále ho držela, když vklouzla pod pokrývku vedle něj.

Tiskla mu hlavu na svou hruď, jemně prsty pročesávala vlasy a snažila se ho uklidnit, užívajíc si tepla jeho těla. Brent již neřekl ani nevykřikl jediné slovo, ale nepustil ji, nechtěl ji nechat odejít. A když se konečně jeho dech zklidnil a prohloubil, stejně tak jako se venku utišil vítr a na okno už dopadalo jen pár posledních kapek chladného nočního deštíku, zavřela oči a upadla do poklidného spánku.

Caroline se pohnula, pomalu otevřela těžká víčka do šera místnosti a uvědomila si, že na ni ze vzdálenosti několika centimetrů upírají svůj pohled oříškově hnědé oči.

Jsem v jeho posteli.

Brent se usmíval, opřený o loket mezi hromadami polštářů a druhou rukou si lehce pohrával s kadeří jejích vlasů.

„Víte, po čem teď nejvíc toužím, Caroline?“ zeptal se hlubokým hlasem.

Caroline ze sebe nevydala ani hlásku.

Prohlížel si její obličej, pomalu, láskyplně a pak se jí zadíval přímo do očí. Usmál se a zašeptal: „Mým největším přáním je po zbytek života se každé ráno probouzet vedle vás tak jako dnes, vidět vaše vlasy rozhozené po polštářích v tmavých vlnách a vidět váš jemný a krásný obličej, tak uvolněný bezstarostným spánkem.“

„Měla bych odejít. Už se pomalu rozednívá,“ slyšela vlastní slova, ale jako by je ani nevyslovovala ona.

„Nechoďte.“ Pohled mu zvážněl a dlaní se lehce dotkl její tváře. „Patříte sem.“

Stáhl si přikrývku k pasu a pohled na jeho svalnatou hruď jen kousek od jejího těla ji rozhodně neuklidnil a nepřesvědčil. Podívala se na sebe a s povděkem si oddechla, že měla na sobě stále župan a noční košili.

S klidem, který však uvnitř necítila, se pomalu posadila. „Opravdu bych už měla jít. Služebnictvo –“

„– ať jde k čertu,“ dokončil za ni, chytil ji kolem pasu a stáhl ji zpátky vedle sebe.

Caroline znejistěla. „Brente –“

Položil jí ukazováček na rty, aby ji umlčel. „Musíme si promluvit, drahá.“

Jeho slova byla tichá, ale neústupná. Jejím uším však zněla sladce, najednou pocítila takovou neutuchající potřebu se ho dotknout, dívat se na jeho mužnou hruď, dobronzova opálenou a svalnatou… Brent si musel jejího pohledu všimnout, protože vzal její ruku do své a položil si ji přímo na srdce.

Překvapeně se na něj podívala. Sledoval její pohled přimhouřenýma očima a Caroline se cítila podivně ztuhlá a nejistá. Věděla, že by se měla odtáhnout, ale její rozum potlačila naprostá fyzická přitažlivost, která jí nedovolila se ani pohnout. Zaplavil ji pocit čiré radosti.

„To je v pořádku, Caroline,“ uklidňoval ji hlubokým sametovým hlasem. „Chci, abyste se mě dotýkala. A vy můžete přestat, kdykoliv budete chtít.“

Vyčkával, nepospíchal na ni. Věděla, že by nic takového neměla dělat, ale chtěla si alespoň jednou užít a vychutnat ten příjemný pocit.

Pomalu položila hlavu na polštář a tělo přitiskla k jeho, vnímala teplo prostupující k ní tenkou pokrývkou, která je od sebe dělila. Pomalu začala prsty vykreslovat malé kroužky na jeho prsou, nespouštějíc z něho zrak. Pevně sevřel rty, mělce dýchal, ale nepohnul se. Ležel v naprostém klidu a tiše ji sledoval. A když konečně palce přejela po jeho bradavce a pomalu ji obkroužila, oddal se tomu slastnému pocitu, tiše zasténal a zavřel oči.

Obestřela je intimita toho okamžiku. Tělo jí hořelo touhou, stačilo se ho jen lehce dotýkat, jen se na něj dívat a pod prsty cítit jeho pevné mužné tělo. Měla pocit síly, ale zároveň i křehkosti, zaplavovaly ji vlny rozkoše, které si nikdy nedovedla ani představit.

Odvážně mu rukou sjela níž na břicho, laskala se s vypracovanými svaly a zajela až pod pokrývku. Měl pevné, silné tělo, přesně takové, o jakém se jí během posledních nocí zdálo. A když prsty nahmatala jeho pupek, věděla s jistotou, že vedle ní leží nahý a že takto pravděpodobně ležel celou noc. Kdyby rukou sjela ještě níž, dotýkala by se ho přesně na těch intimních místech, kterých se ženy rády dotýkají. Ta představa ji vylekala i potěšila zároveň a Caroline málem vzrušením vykřikla.

Ruka se jí zastavila a Brent otevřel oči. Dlouhou chvíli se jen tiše dívali vzájemně do očí, nestarajíce se o okolní svět, sametové tmavě hnědé oči se vpíjely do svěže zelených. Neříkal nic, ale přesto z jeho pohledu vyčetla takovou touhu a vzrušení, až ji to překvapovalo.

Caroline měla pocit, jako by byla jeho vězněm – přesto, že jí mysl říkala, aby ihned utekla, tělo ji neposlouchalo a nemohla se ani pohnout. Bolest byla tak velká, tak pronikavá, že nemohla myslet na nic jiného než na jeho slova o vášni, o jeho touze vzepřít se nad jejím tělem, laskat ji a nakonec do ní proniknout a vychutnávat si teplo jejího těla.

Jako kdyby jí uměl číst myšlenky, pomalu zvedl její dlaň, přitáhl si ji ke rtům a sladce a něžně políbil každý prst, zápěstí… Pak bez jakéhokoliv zaváhání jí ruku položil na svá nejintimnější místa, na své vzrušené mužství.

Slyšela, jak ostře nasál vzduch do plic, ale jako by byl paralyzovaný, ani se nepohnul. Jen tiše sledoval její výraz v obličeji. Caroline měla dojem, že se ocitla v úplně jiném světě, srdce jí bušilo, dýchala přerývaně, myšlenky soustředěné jen na nové pocity, které ji právě zcela pohlcovaly. Jeho pokožka jí připadala jako horký, sametově hladký mramor a vyvolávala v ní takové vášně, které, jak si myslela, nikdy nemůže zažít. Zavřela oči a jen se ho zlehýnka dotýkala, představovala si ho ve své mysli, před očima viděla jeho dokonalý obraz.

Pak se odvážila pomalu pohnout rukou, jemně přesunout prsty… olízla si rty a hlavu zaklonila, žasla nad pevností té části jeho těla, kterou právě laskala v dlani. Bylo tak úžasné se ho dotýkat… Chytila ho pevně do ruky, na prstech ji šimraly hrubé, zakroucené chloupky, jak se snažila prozkoumat délku celého jeho mužství. Jemně položila bříško palce na špičku, pomalými krouživými pohyby ji laskala, když ji najednou Brent chytil za zápěstí.

„Caroline…“

Otevřela oči a všimla si, že se na ni dívá zastřeným zrakem.

„Už dost.“ Zhluboka se nadechl. „Musíš přestat, Caroline. Už bych to nevydržel a ty ještě nejsi připravená, abych se tě takto dotýkal.“ Jeho hlas byl podrážděný a sotva slyšitelný.

Carolinino srdce přetékalo emocemi, tělo toužilo po dovršení, po tom, aby se jí dotýkal, hladil ji, aby se jeho rty přitiskly na její, aby ji líbal tak, jako ji líbal před chvíli. Upřeně se na něj dívala, zdálo se, jako by uběhly celé hodiny, s rukou stále sevřenou kolem jeho mužství, neschopná poslechnout rozum, neboť srdce jí říkalo něco jiného. „Nemůžu…“

Brent zavřel oči a ruku jí odtáhl na hruď, do bezpečí, a snažil se znovu získat kontrolu nad svým tělem.

Caroline těžce oddychovala, srdce jí bušilo vzrušením, ale přinutila se rozumně myslet. Uvědomila si, že jí vážně hrozí nebezpečí, že se do tohoto muže zamiluje.

Otevřela oči a viděla, s jakou něhou se na ni manžel dívá, bojovala se slzami, které se jí tlačily do očí.

„Neplač, Caroline,“ snažil se ji uklidnit a palcem jí setřel osamělou slzu, která stékala po tváři. „Neboj se, až přijde ten správný čas, naše manželství naplníme.“

Potřásla hlavou, ale neřekla nic.

Brent se na ni usmál, objal ji kolem pasu a přitiskl ji k sobě.

Caroline nesměle zašeptala: „Občas jste báječný, hrabě.“

Zvedl jí ukazováčkem bradu, takže se mu teď dívala do očí. „Jenom občas?“ Zamyšleně zvedl obočí a pak dodal: „Když o tom tak přemýšlím, je to od vás kompliment. Ženy už o mně říkaly spoustu věcí, ale myslím, že mně ještě žádná nikdy neřekla, že bych byl báječný.“

Otřela si slzy a stydlivě se usmála. „To je fajn, myslím, že se mi docela líbí být alespoň v něčem první.“

Brent se rozesmál. „Mohla byste začít tím, že budete spát každou noc v mé ložnici. To by bylo pro nás pro oba poprvé.“

„Nechápu, proč byste po tom tak toužil, pane. Většina šlechticů odsune své manželky do vedlejších ložnic, když si s nimi zrovna nechtějí užívat, aby si sami vychutnali pohodlí klidného a ničím nerušeného spánku –“

Brent přerušil její tirádu polibkem. „Možná, když mě budete sekýrovat, dospěju ke stejnému závěru,“ řekl drsným hlasem, ale pak dodal: „Ale zatím vás považuji za velmi přitažlivou a sexy a odmítám spát v tak velké posteli sám, když moje krásná manželka spí ve vedlejší ložnici.“

Srdce se jí znovu rozbušilo. „Ještě nikdy nikdo o mně nic tak hezkého neřekl.“

Brent zavrčel. „Caroline, hned ten první den, kdy jsme se setkali v domě vašeho otce, jsem si o vás nepomyslel, že byste byla prostá, nebo stará, nebo… nepřitažlivá. Neuvěřitelně jste mě přitahovala od první chvíle. Od chvíle, kdy jste vyslovila svým smyslným hlasem první slova, jsem byl ztracen. Každý den, kdy vás vidím, mě okouzlujete ještě víc. Jste ta nejpřitažlivější a nejsvůdnější žena, s níž jsem se kdy potkal.“

Zaraženě na něj zírala, neschopná slova, což ho přinutilo se usmát.

„Věřte, nebo ne,“ dobíral si ji. „Připadáte mi sexy, dokonce i když jste oblečená jako jeptiška.“

„Nejsem oblečená jako jeptiška. To je má noční košile –“

„Je příšerná. A nedává mi moc příležitostí k představivosti.“

„To by také neměla,“ naoko se zlobila.

„Moje představy nejsou tak nevinné, Caroline.“

„Doufám, že jsou v rámci slušných pravidel.“

„Tak ji nadzdvihněte a dovolte mi podívat se,“ navrhl lišácky.

Carolině se na něj stydlivě zadívala a tváře jí zčervenaly. „Nebuďte směšný.“

Najednou se posunul nad ni, šibalsky se usmíval a držel ji tak, že se nemohla pohnout. Rukou pomalu zajel pod okraj košile a nohu jí položil přes své stehno.

Podívala se na něj, jako by byl nějaké nezbedné dítě. „Brente…“

Rukou hladil její hebkou pokožku, sklonil se a políbil ji na hrdlo. „Možná byste mě snad mohla nechat podívat se alespoň na vaše nohy, ne?“

„Ne!“ prohlásila škádlivým hlasem.

Brent pomalu zvedl hlavu a zamyslel se. „No…, myslím, že jsem ještě neviděl žádný kousek vašeho božského těla, kromě těch dvou poněkud velkých, pěkně tvarovaných –“

„To stačí,“ přerušila ho pobaveným smíchem. „Jestliže budete pokračovat takhle neslušně, nikdy vám neukážu víc než jen své kotníky.“

„A dala byste mi souhlas, aby mohl ochutnat špičky vašich prstů?“

Caroline nevěděla, jestli má být jeho otázkou šokována, nebo se rozesmát. „To byste opravdu chtěl?“ zeptala se s podivem.

Znovu se na ni svůdně usmál. „Jistě.“

Nedůvěřivě se na něj podívala. „To zní nechutně.“

„Ale bude vám to připadat úžasné, uvidíte.“ Posadil se, chytil pramínek jejích vlasů mezi prsty. „Na vašem těle je spousta zajímavých a svůdných míst, která jednou ochutnám a políbím a budu se s nimi mazlit, Caroline. A slibuju vám, že to bude setsakramentsky příjemné.“

Kdyby věděla, že všechna svá slova myslí vážně, okamžitě by před ním utekla. Ale protože si byla jistá, že ji jen škádlí, smála se s ním. Zjistila, že se jí to líbí.

Potutelně se usmála, posadila se a zašeptala zastřeným hlasem: „Předpokládám, že příště mi řeknete, kde taková místa jsou na vašem těle, abych je také mohla ochutnat. Mám pravdu, Brente?“

Musela se rozesmát nad jeho reakcí, protože se zdálo, že ho její slova pěkně překvapila.

Povzdechl si, obrátil oči v sloup a padl na záda zpátky do pokrývek. „Běžte, než nad sebou úplně ztratím kontrolu. Musíme si promluvit, ale ne tady a ne teď.“

Nejistě se na něj podívala a nechtělo se jí ještě odejít. Těšila se z jeho společnosti.

Rošťácky se na ni usmál. „Bude lepší, když teď odejdete, Caroline. Musím vstát a vy víte, co přesně mám na sobě.“

Ještě než dořekl větu, Caroline vyskočila na nohy, popadla pantofle a vyběhla z jeho ložnice.

KAPITOLA
JEDENÁCTÁ

Brent navrhl, aby se šli projít – jen oni dva a Rosalyn, a Caroline nemohla nesouhlasit. Slunce od rána svítilo a po nočním dešti zbyly jen kaluže vody na cestě. Těžké šedivé mraky vítr odfoukl a všichni se mohli těšit z krásného podzimního odpoledne. Všichni si užívali čerstvého vzduchu, provoněného květy divoce rostoucích rostlin a teplých slunečních paprsků.

Ráno se Caroline umyla, strávila nějaký čas s Rosalyn, kdy se obě snažily nějakým způsobem se domluvit, a teď seděla u psacího stolu v salonku a připravovala seznam pokrmů k odpolednímu čaji. Její sestry Jane, Charlotte a Stephanie měly dorazit na svou první návštěvu Miramontu a Caroline si přála, aby vše bylo perfektně připraveno. Mary Anne, chudáček, byla těsně před porodem a netroufla si na tak dalekou cestu vyrazit. Což se ovšem Caroline náramně hodilo, protože v žádném případě nechtěla Brentovi připomínat jeho touhu po dědici.

Den byl krásný a teplý, když kráčeli v tichosti vedle sebe. Brent nesl v podpaží přikrývku a Rosalyn pobíhala okolo nich. Došli na vrchol nízkého zatravněného kopce, z něhož byl nádherný výhled na dům a přilehlou zahradu. Brent rozprostřel deku, ztěžka se posadil a stáhl Caroline vedle sebe.

Dlouhou chvíli jen tak seděli, tiše a pokojně, a sledovali dívku, jako kolem pobíhá, hraje si a sbírá květiny.

„Udělala jste s ní téměř nemožné,“ připustil Brent. „Nikdy jsem si nemyslel, že bude někdy čistá a krásná a hrající si jako všechny ostatní děti.“

Caroline se usmála, decentně skrčila nohy pod sukní šatů broskvové barvy a rukama se chytila kolem kolen. „Je to malá chytrá holčička. Jen potřebovala trošku popostrčit tím správným směrem.“

Brent se otočil a pozoroval ji z profilu. „Nikdy by se nezklidnila a nenaučila se chovat normálně jako ostatní sama od sebe, Caroline. Jen díky vám mě teď Rosalyn objímá, drží se mě za ruku a mává mi, když odcházím. Po celý zbytek svého života vám budu opravdu vděčný za to, co jste pro nás udělala.“ Ztišil hlas. „Co si o ní myslíte?“

„Co si o ní myslím?“ Jeho otázka ji zaskočila.

Zamyšleně ji pozoroval. „Chtěl bych vědět, co si o Rosalyn myslíte. Asi pro vás nebylo příliš snadné dozvědět se, že váš muž má nemanželskou dceru. Upřímně řečeno, obdivuju na vás, jak dobře jste se s tím vyrovnala.“

Caroline pokrčila rameny, ale neřekla nic. Jak by mu měla vysvětlit, že její pocity nejsou důležité, protože je chce zanedlouho opustit, aby uskutečnila svůj sen?

Nakonec opatrně odpověděla tichým hlasem: „Je to tak nevinné dítě, že nejde si ho nezamilovat. Ale bohužel nic nemůžu udělat s tím, že je nemanželské dítě. Vaše minulost je vaše věc, Brente.“

Ohromeně potřásl hlavou. „Neznám žádnou jinou ženu, jako jste vy, Caroline. Jste tak jiná… žádná jiná by se ke mně a k mé aférce nestavěla tak jako vy. Nestaráte se o mé předchozí vztahy. Většina žen by si stále stěžovala, zahořkla by anebo by jen hloupě celé dny fňukala.“ Odmlčel se a ztišil hlas. „Nevím, jestli mám být vděčný, nebo naopak znepokojený tím, že ke všemu přistupujete tak neuvěřitelně klidně.“

Caroline se zadívala přes louku do dálky. Štvalo ji, že jeho předchozí vztah s francouzskou kurtizánou zasáhl do jejího života, ale rozhodla se, že mu to nikdy nepřizná. Nechtěla, aby jí to poznal na očích. „Připouštím, že kdybychom se brali z lásky, rozhodně by mě takový neuvážený vztah znepokojoval. Ale protože naše manželství je domluvené a nemá s láskou nic společného, musím vás přijmout takového, jaký jste. Moje vztahy k vám a vaší dceři musí zůstat racionální a nezatížené vaší složitou minulostí.“

Podívala se na něj a všimla si, jak se mu rychle ústa stáhla do tenké linky a z očí teď zůstaly jen dvě úzké oříškově hnědé štěrbinky. Trochu znejistěla, ale přesto pokračovala dál: „Prostě si myslím, že kdybychom se milovali, moje pocity vůči vám i Rosalyn by byly úplně jiné než teď. Pravděpodobně bych byla velice žárlivou Rosalyninou matkou.“

„Chcete tím naznačit, že láska a žárlivost jdou ruku v ruce?“ zeptal se zatrpkle.

Povzbudivě se na něj usmála – tedy aspoň si to myslela. „Jistě, obvykle to tak bývá.“

Cosi zavrčel a zadíval se na Rosalyn, která stále sbírala luční květiny a už měla v ruce pořádnou kytici. „Caroline,“ dodal už klidněji, „bez ohledu na nějaké prchavé pocity, které ženy s oblibou nazývají láskou, velmi mi na vás záleží a chci vás učinit šťastnou. Nikdy nedovolím, aby se ve vašem životě objevil nějaký jiný muž. A nevím, co bychom si s Rosalyn bez vás počali.“

I když jeho slova vyzněla lehce, Caroline ke svému překvapení zjistila, že ji na jednu stranu potěšila, ale zároveň zneklidnila. Nejistě se usmála a odstranila si pramínek vlasů, který jí spadl před obličej.

„Jsem si jistá, že byste to zvládli i beze mě. Předtím jste to taky zvládl.“

Skrčil nohy a položil si dlaně na kolena. Po chvíli ticha se na ni otočil a zadíval se jí přímo do očí. „Bez vás jsme to nezvládali, jak víte, drahá. Sotva jsme přežívali. Rosalyn byla ztracená ve svém vlastním vnitřním světě a já se utápěl sám v sobě.“

Všimla si, jak ho na chvíli zradily vlastní pocity. Vypadal ztrápeně, ponořený ve vlastních myšlenkách a z očí mu vyzařovala bolest, jejíž původ Caroline neznala. Aniž by přemýšlela, zvedla ruku a odstranila mu vlasy z čela. „Honí se vám v hlavě děsivé sny z poslední noci, že?“

Brent zprudka vydechl, ve tváři se mu usadil vážný výraz. „Asi bych vám měl některé skutečnosti objasnit, Caroline. Většina z nich ale není moc příjemných. Jako moje manželka však máte právo být informována.“

Caroline přikývla.

Brent si otřel hřbetem ruky čelo a pak začal vyprávět: „Posledních šest let jsem pracoval pro britské výzvědné služby.“

Překvapeně se na něj podívala, ale zdálo se, jako by si toho ani nevšiml.

„Během prvních devatenácti měsíců jsem pracoval uvnitř francouzské vlády, dokud jsem se nedostal až do nejvyšších kruhů. Byl jsem v té době úplně někdo jiný, než za koho jste se teď provdala. Byl jsem vzdělaný, kultivovaný a pěkně namyšlený. Úplný Francouz. Ti, kteří mě tehdy znali, nikdy nepojali ani stín podezření, kdo vlastně jsem, protože než jsem odjel z Anglie, prošel jsem několikaletým intenzivním výcvikem. Naučil jsem se chovat jako Francouz – mluvil jsem dokonalou francouzštinou, choval jsem se bezvadně, znal jsem jejich historii a kulturu, jako kdyby byly mé vlastní. Byl jsem vyslán do Francie, abych pronikl do Napoleonovy armády a stal se v podstatě jedním z nich. A to se mi dokonale podařilo.“

Nervózně ji chytil za ruce, propletl si prsty a lehce ji stiskl. Počkal, až se mu zadívá do očí, pak se na ni mile usmál. „Pracoval jsem ve Francii s přestávkami dlouhých šest let, stěhoval se z místa na místo podle toho, jaká byla zrovna politická situace,“ nejistě se odmlčel a pak zašeptal: „Provdala jste se za britského špióna, Caroline.“

Caroline na něj zírala s široce otevřenýma očima, naprosto nevěřícně. Ještě nikdy nic ji v životě tak nešokovalo.

Brent ji sledoval a čekal na její odpověď nebo nějakou reakci, ale Caroline nebyla schopná vymyslet kloudného slova.

Zvedl se lehký vánek, který jí čechral vlasy. Brent pomalu zvedl ruku a odsunul jí pramínek vlasů za ucho, nechal přitom lehce sklouznout prsty po její tváři.

„Mohl jste umřít,“ zamumlala nakonec.

Ušklíbl se. „To mohl. Byla to nebezpečná mise, protože kdyby mě ve Francii odhalili, určitě by mě okamžitě pověsili.“ Pokrčil rameny a pak ještě dodal: „Nebo pravděpodobněji popravili gilotinou.“

„Ach, bože,“ vydechla Caroline a zatočila se jí hlava.

„Neznepokojujte se tím, Caroline,“ uklidňoval ji. „Tahle část života je už za mnou.“ Zadíval se na dceru. „Nikdo mě teď nepotřebuje víc než Rosalyn. Trvalo mi to celou dlouhou bitvu u Waterloo a tři dny šíleného pekla, než jsem tohle pochopil.“ Ztišil hlas do sotva slyšitelného šepotu. „A došlo mi, jak moc potřebuju já ji.“

Instinktivně chytila Caroline jeho ruce do svých, zcela šokována jeho přiznáním. „Povězte mi, co se tam stalo.“

Brenta opět zachvátil strach, úplně stejně, jako v den, kdy bitva začala. Až dosud jediným člověkem, jenž věděl o téhle zatracené bitvě, nebezpečí a hrůzách, které Brent zažil, byl Davis. I když ho teď znovu přepadly neovladatelné pocity panického strachu a beznaděje, přesto měl stále naléhavou potřebu se z toho své ženě vypovídat.

Rosalyn si hrála opodál a vůbec si jich nevšímala. Nikdy by o Waterloo nemluvil, kdyby věděl, že ho při tom může pozorovat. Kolem nich nikdo jiný nebyl a Caroline, tak nevinná a rozkošná jako vždy, seděla tiše a napjatě a držela ho za ruce. Posunul se, aby se pohodlněji posadil a začal vyprávět od začátku.

„Byl jsem ve Francii už skoro dva roky, když jsem se setkal s mužem, jenž se jmenoval Philip Rouselle. Byl nižším důstojníkem v armádě. Hned jak jsem ho poznal, nelíbila se mi jeho povaha a neměl jsem ho rád. Byl podezřívavý, zlomyslný, chtivý a dělal vždycky jen to, co mu přineslo osobní prospěch.

Philip mě sledoval na každém kroku a já byl vždycky na pozoru, když byl někde nablízku. Nesnášel mě právě kvůli mé aférce s Christine. Nechtěla jeho, ale mě, a on nebyl schopný se přes to přenést, Caroline.“

Díval se na ni zblízka, ale z jejího výrazu nebyl schopen nic vyčíst. Snad jen to, že měla lehce sevřené rty. Bylo to zvláštní, ale svým způsobem ho fakt, že jeho žena není nadšená bývalou milenkou, velmi potěšil.

Palcem si třel klouby na druhé ruce. „Skoro tři roky si se mnou Philip hrál jako kočka s myší a nakonec, asi před rokem, jsem skutečně poznal, co je zač.“

„Co je zač?“ zašeptala.

Odmlčel se a zadíval se na kopce na obzoru. „Měla byste vědět, že hlavní důvod, proč jsem se stýkal s Christine, byl, že jsem ji potřeboval. Ale i když se zřídka bavila o vládních a politických otázkách, pohybovala se v těchto kruzích a občas byla nic netušící, přesto dobře informovanou osobou.“

„Jak příhodné pro vás.“

Brent se na ni po očku podíval, ale dál se soustředil na louku před sebou. Usoudil, že bude lepší její kousavou poznámku přehlédnout a pokračovat dál.

„Jednou… když jsme byli spolu, řekla náhodně něco, co mě přivedlo na myšlenku, že Philip může být mým protivníkem – francouzským zpravodajským agentem a najatým zabijákem. Zjistil jsem si fakta a skutečně, ten člověk byl právě tím, čeho jsem se nejvíc obával. Byl hezký, prudce inteligentní a vytrénovaný pohybovat se ve vyšší společnosti, ale i ve spodině. Mluvil anglicky, jako by to byl jeho rodný jazyk. Během těch let, kdy jsem pracoval pro britské výzvědné služby, tenhle chlap byl jediný, kdo mě podezíral, že jsem někým jiným, než jsem předstíral. A tohle všechno vykrystalizovalo v červnu během těžkých a nelítostných bojů v bitvě u Waterloo.“

Brent se musel na chvíli odmlčet, musel trochu uklidnit duši, která se vrátila zpátky do toho červnového dne. Nechal si na pokožku dopadat hřejivé sluneční paprsky, které vymazávaly vzpomínky. Jeho žena nic neříkala, ale držela ho pevně za ruku, jako by se bála ho pustit, aby se zcela neztratil v myšlenkách.

„Philip mě nenáviděl, Caroline,“ řekl sklíčeně tichým hlasem, „kvůli Christine, kvůli Napoleonově porážce a jeho vyhnanství na Elbě, jako by to byla moje vina, protože jsem byl Angličan, protože jsem odmítal zabíjet beze cti, což on považoval za největší lidskou slabost. Zabíjel krutě a nemilosrdně a bez jakýchkoli citů, zabíjel ty, kteří se mu připletli do cesty, bez ohledu na pohlaví nebo věk, a dokonce i ty, kteří se nemohli nijak bránit.“

„Chcete – chcete mi říct, že jste zabíjeli lidi?“ zeptala se naprosto v šoku.

Nebylo pro něj snadné to přiznat. Zmáčkl jí ruku, zvedl ji ke svým rtům a lehce ji políbil na zápěstí. Soustředěně se díval do velkých, tmavých očí plných nejistoty, a připustil to, čeho, jak věděl, se nejvíc obávala.

„Byl jsem vycvičený zabíjet rychle a bezbolestně, Caroline, a během těch let jsem to musel dělat.“ Cítil, jak toužila se od něj odtáhnout, ale nechtěl jí to dovolit. Volnou rukou jí zdvihl bradu a přinutil ji, aby se mu dívala do očí. „Zabíjel jsem v sebeobraně a jen ty, kteří nějakým způsobem ohrožovali můj vlastní život, moji vlast, mého krále. A také bych bez rozmýšlení zabíjel, kdyby někdo ohrožoval mou rodinu.“

Hlas měl hrubý a rozervaný, oči mu pronikavě zářily. „Ale přísahám vám, Caroline, na život mé dcery, nikdy bych nikoho nezabil, a ani v minulosti jsem nikoho nezabil náhodně, nespravedlivě nebo bezcitně, tak jako to dělal Philip. Ten by zabil bez mrknutí oka i Rosalyn, aniž by při tom něco cítil. V tom je mezi námi dvěma velký rozdíl.“

Caroline ho upřeně sledovala. Brent jí pustil bradu a palcem lehce přejel po tváři. Pak si prsty pročísl vlasy a zadíval se na trávu před sebou.

„Během bitvy u Waterloo jsem zůstal hluboko na území Francie, nezraněný, jen jsem potřeboval sebrat nové síly. Prusové se pohybovali od východu a Napoleonovy jednotky, které byly až doteď silné a hrdinné, byly rozděleny. To bylo příčinou, že anglická armáda zvítězila.“ Brent hlasitě vydechl. „Francouzi šli ještě do útoku, jejich kavalerie zaútočila na střed Angličanů, a já zůstal někde uprostřed toho všeho.“

Těžce polkl a bojoval s vlastními pocity uvnitř sebe. V očích mu byla vidět nesmírná bolest a Caroline si přisedla blíž a položila si jeho ruku do svého klína. Cítil hebkost a teplo jejího těla, voněla po divokých růžích a fialkové vodě, kterou s oblibou používala, a náhle mu mysl zaplavily vzpomínky.

„Caroline –“

Pomalu ho hladila. „To bude v pořádku.“

Potřásl hlavou, zrak stále upřený před sebe. „Bylo to bitevní pole plné utrpení, mužů pomalu umírajících v nesnesitelných bolestech. Zažil jsem už před tím několik bitev a viděl jsem smrt zblízka, věděl jsem, jaké to je, a myslel jsem si, že jsem na válku připravený. Ale nebyl jsem připravený na to, co se mi stalo.“ Vzrušeně a zhluboka se nadechl. „Viděl jsem, jak se z mlhy a kouře ke mně blíží postava Philipa, v očích se mu blýskala pomsta a vrhl se na mě dřív, než jsem se vůbec mohl bránit. Srazil mě z koně, pažbou pistole mě udeřil do spánku, aby mě omráčil. Hlavou mi projela taková bolest, jako by mi lebkou projel ostrý meč.“

Hořce se zasmál. „Ten den se na francouzskou kavalerii sneslo peklo, Caroline. Obklopil nás kouř střelného prachu, hustá mlha a prach, takže jsme skoro nic neviděli. Zákopů jsme si všimli, až když už bylo pozdě… zákopů velkých a hlubokých, umně schovaných v křoví. Najednou všichni muži i s koňmi padali, někteří zranění, ale většina jich byla na místě mrtvých. Po několika hodinách boje byly zákopy plné lidských i koňských těl, takže bylo možné se přes ně dostat.“

„Ne…“ zašeptala Caroline.

Podíval se zpátky do jejích krásných očí, teď plných děsu a bolesti, tvář měla bílou, lemovanou tmavými pramínky vlasů, které se lehce pohybovaly ve vánku.

„Philip se mnou bojoval, kulka z jeho pistole mě škrábla na hlavě, znovu a znovu jsem odrážel jeho útoky, až jsem padl přímo do zákopu. Do té jámy plné mrtvých těl a umírajících vojáků i koní. Byl jsem celý od krve, s mnoha zraněními, všude kolem mě bylo spousta zraněných, s vyhřezlými vnitřnostmi, spousta zvratků i výkalů. V uších mi zněl neustálý a strašlivý křik umírajících, nade mnou zuřila šílená bitva, všude řev, řinčení zbraní a strach. Všude kolem to páchlo, váha mrtvých těl nade mnou mně tlačila stále níž a níž… bylo to nesnesitelné.“

Stiskl jí ruku. „Zůstal jsem tam, slabý, omráčený a zraněný, celé tři dny a tři noci, dokud jsem si nebyl jistý, že bitva konečně ustala a Francouzi se stáhli na ústup. Muži leželi vedle mě, pode mnou i na mně, sténali, křičeli, krváceli… s pohledem upřeným vstříc smrti.

Nemohl jsem se ani pohnout, sotva jsem dýchal. Pohyboval jsem se na hranici vědomí a nevědomí z nedostatku vzduchu, z váhy těl nade mnou, hlava se mi točila a bolela mě, žaludek se mi zvedal ze zápachu krve a smrti všude kolem.“

Caroline potřásla hlavou, oči se jí zalily slzami a v obličeji se jí zračil naprostý úděs. Brent se poškrábal v zátylku, pod prsty cítil, jak je jeho kůže napjatá, zhluboka se nadechoval vůně louky, která mu pomáhala zbavit se přetrvávajícího pachu smrti. Nikdy si nemyslel, že o tom bude moct mluvit takhle do detailů, ale věděl, že jeho žena to musí pochopit, a chtěl, aby o jeho minulosti věděla všechno, aby ho znala i z té nejhlubší niternosti.

„Když jsem se konečně mohl volně nadechnout,“ pokračoval dál, tiše a zlomeně, „byl jsem tak nemocný, tak slabý duševně i fyzicky, že jsem se mohl sotva hýbat. Během několika hodin jsem se snažil posunout, hrabal jsem se přes zbytky těl dobrých a čestných mužů, z nichž některé jsem znal, a snažil jsem se vyškrábat ze zákopu. V jednu chvíli mi ruka projela tělem muže, jehož tělo už bylo jako pudink… jeho vnitřnosti ležely všude kolem.“ Otřepal se a zadíval se na deku. „Oči jsem měl zalité krví a nemohl jsem se toho zbavit. Nemohl jsem krev setřít z těla, z rukou, z šatů, nemohl jsem se zbavit toho zápachu mrtvých a rozkládajících se těl, myšlenek a vzpomínek…

Plazil jsem se z toho místa, slepě a otupěle, během chladné a tmavé noci, ale nevěděl jsem, kdo vlastně tu bitvu vyhrál a kam mám jít. Nakonec jsem se dostal k jednomu hospodáři a jeho ženě, kteří mě u sebe nechali pár dní, abych se zotavil. Když jsem se konečně cítil dostatečně silný na to, abych mohl odejít, dozvěděl jsem se, že Wellington v bitvě zvítězil nad Napoleonem, a vydal jsem se do britského tábora. Po dvou týdnech intenzivních diskusí a bezesných nocí jsem konečně opustil Francii a vrátil se zpátky do Anglie, do bezpečného přístavu domova, k rodině.“

Třesoucí se rukou si otřel obličej, snažil se získat rovnováhu a klid. Pozoroval Caroline, jak se těžce pokouší vyrovnat se skutečnostmi, které jí správě sdělil.

Hlas mu přešel do chraplavého šepotu. „Tehdy se ve mně něco zlomilo, ležel jsem v hrobě, nemohl se ani pohnout a jediná věc, která mě držela pohromadě a naživu, zatímco jsem čekal, až bitva nade mnou skončí, byla vzpomínka na Rosalyn. Soustředil jsem myšlenky na malou dcerku, která mě potřebovala, a když jsem tam ležel uprostřed toho marastu, uprostřed smrti a pekla, uvědomil jsem si, jak moc ji potřebuju. Najednou jsem věděl, že jsem pro někoho důležitý, pro někoho tak malého a křehkého, jako je ona, a už nikdy o ni, ani o ten pocit nechci přijít.“

Stiskl jí ruku a z hlasu mu zněla vřelost. „Ona je pro mě tou nejdůležitější osobou, Caroline, a je na mně závislá. Nikdo kromě mé dcery na mně nebyl takhle závislý… už nikdy nepřijmu takovou práci, jakou jsem dělal ve Francii. Vím, co teď musím udělat a kam patřím. Celá výzvědná služba, společenský systém, bitvy – to všechno ať jde k čertu! Rosalyn je teď můj život.“

Brent ztichl – nemluvil, nehýbal se a dokonce se zdálo, jako by ani nedýchal. Caroline byla jeho slovy tak dojatá, že nemohla udělat nic jiného než se mu dívat do očí, které se plnily slzami, pomalu stékajícími po tvářích. Jen ten nejsilnější muž by vydržel takové peklo, takové hrůzy a ještě by o tom dovedl tak živě vyprávět. V tu chvíli Caroline věděla, že její manžel je ten nejsilnější a nejlepší muž, kterého kdy ve svém životě znala.

„Jste tak statečný,“ zašeptala chraplavě a stále od něj nemohla odtrhnout zrak. Seděla se ztuhlými zády, hrdlo sevřené bolestí; pak zvedla ruku a pohladila ho po tváři. Brent se na ni tiše díval, pak překryl její ruku svou a lehce ji políbil do dlaně.

„Takže teď už víte, Caroline, proč vás tak potřebuju,“ zašeptal a rty stále spočíval v její dlani. „Vy a moje dcera mi pomůžete zapomenout a posunout se kousek dál. Vy a Rosalyn jste mi vrátily krásu a něhu do života, která vždy zastíní a zažene strach.“

Ta slova ji dojala, jeho láska k Rosalyn byla mnohem větší, než si vůbec dovedla představit. Obnažil jí duši a v hloubce jeho očí zelených jako lesní tůňky viděla bolest a upřímnost. Ještě nikdy k nikomu nepocítila takovou něhu.

Jako kdyby uměl číst myšlenky, objal ji a přitáhl si ji na hruď. Tentokrát se Caroline nevzpouzela, užívala si jeho náruč. Pod dlaněmi cítila horkost jeho těla, která prostupovala tenkou látkou měkké, hedvábné košile, a líbala ho na tváře a hrdlo bez jakýchkoli postranních myšlenek nebo pocitu studu.

Vracel jí polibky a rty stíral slzy, které se jí koulely po tvářích. Caroline se uvelebila v jeho náručí a zadívala se na louku a jeho malou dcerku hrající si opodál. Oba dva ji v tichosti pozorovali. Hlavu měla opřenou o jeho hruď a Brent ji něžně hladil po šíji. Kolem nich se ve vzduchu vznášela vůně divoce rostoucích květin, slunce příjemně hřálo a Caroline si byla jistá, že nikdy k žádnému muži necítila to, co teď k Brentovi. Uvědomovala si, jak její náklonnost k manželovi s každým dnem narůstá. Až do této doby se tomu bránila, byla rozhodnutá se nezamilovat, protože si chtěla vyplnit sen a odjet do Ameriky. Ale tentokrát se s tou myšlenkou smířila a v klidu ji přijala.

Najednou, jako by vycítila zvláštnost tohoto okamžiku, Rosalyn zvedla hlavu a zadívala se na ně s úsměvem na rtech. Pak něco rychle popadla ze země a rozeběhla se k nim. Když stála před nimi, natáhla ruku. Caroline se posadila a podívala se do otevřené dlaně, v níž se skvěl nádherný květ červené šípkové růže. Usmála se, sepjala ruce před sebou a uvolnila prsty a roztáhla je od sebe v naznačení rozkvétajícího květu… tenhle znak si spolu vymyslely pro květiny.

Rosalyn se na ni zblízka podívala, pak se zachichotala a zatočila se kolem dokola. Když se zatočila, zadívala se Caroline do očí, natáhla ruku a znovu ukázala na růži.

Caroline byla opatrná, nebyla vůbec zvyklá, že by se dívka dovedla tolik soustředit. Po krátké chvilce znovu použila ruce a naznačila rozkvétající květ. Rosalyn znovu ukázala na růži, tentokrát mnohem důrazněji a malý obličejík se zkrabatil rozčílením. Caroline byla zaražená, a stejně tak i její manžel.

„Co chce naznačit?“ zeptal se tiše.

„Nevím, nerozumím jí,“ zašeptala a pak se jí najednou rozzářily oči. „Chci něco vyzkoušet, takže ji prosím ničím nevyrušujte.“

Klekla si, aby viděla Rosalyn do očí, a malým pohybem prstů naznačila pečlivě písmenka z abecedy, takže vlastně vytvořila slovo růže.

Rosalyn se podívala na otce, pak zpátky na květ v dlani a druhou rukou ukázala na sebe.

Caroline byla potěšená a zároveň rozrušená. Rychle zvedla ruku do výšky očí dívky a pomalu naznačila stejným pohybem prstů jednotlivá písmenka slova Rosalyn.

„Co to děláte?“

„Hláskuju její jméno.“

„Cože?“

„Pššt.“

Rosalyn na ni chvíli tiše zírala a nechápala, co jí chce Caroline naznačit. Proto začala Caroline jméno naznačovat znovu, tentokrát mnohem pomaleji a s větším důrazem na každé písmenko.

Nastalo mezi nimi hrobové ticho – zdálo se, že dokonce utichl i vánek – a Caroline, čekajíc, jak dívka zareaguje, měla potíže zůstat sama v klidu a dýchat. Jako by se zastavil čas, Rosalyn se mračila a přemýšlela, ale pak se její obličejík najednou rozzářil, když pochopila, co jí Caroline chtěla naznačit. Rozesmála se, ukázala na svou hruď a pak rukama vytvořila znak pro květ.

Obě dvě se na sebe dívaly, Caroline kývala souhlasně hlavou, rozesmála se a padla zpátky na záda.

Brent sledoval Carolininu proměnu. Najednou zbledla a beze slova se dívala na jeho dceru. Brent se vyděsil a vyskočil na nohy.

„Co se děje, Caroline? Co to dělá?“

Caroline zamrkala a zašeptala: „Řekla mi…“

„Co?“

„Och, bože, Brente, ona se mnou mluví,“ opakovala překvapeně a stále se dívala na Rosalyn, která stála před nimi, pevně svírala v sevřených pěstích svou modrou sukénku a nesměle se usmívala.

Podíval se ze své ženy na dceru. „Jste si tím jistá?“

„Ano.“

„A co řekla?“ zeptal se trochu nedůvěřivě.

Caroline se smála a plakala zároveň, údivem stále potřásala hlavou. „Řekla Já jsem květina.“

Brentovi se rozbušilo srdce a nebyl schopen ničeho víc, než si jen pro sebe mumlat: „Já jsem květina?“

Caroline tleskla radostně rukama, podívala se na oblohu, pak popadla Rosalyn a divoce ji objala. „Ukázala na sebe, aby řekla já, a pak rukama udělala znak, který jsem jí ukázala pro květinu.“

Brent si před ně klekl na zem, protože jednak chtěl být blíž Rosalyn, a jednak měl tak slabé a třesoucí se nohy, že ho málem neunesly. „Já tomu nerozumím.“

Caroline se zasmála, stále objímajíc Rosalyn, a snažila se mu to vysvětlit. „Spojila si slova růže a Rosalyn, protože když jsem jí je hláskovala, znělo jí to podobně.“ Podívala se znovu očima plnýma slz na manžela a radostným hlasem dodala: „Nevěděla jsem, jestli moje znaky vůbec někdy pochopí, Brente, ale zdá se, že teď je chápe. Použila ty samé znaky, aby mi něco řekla, komunikovala se mnou, a když řekla tohle, může se naučit říkat všechno. Konečně si budeme rozumět.“

Konečky prstů si setřela slzy z tváří, stoupla si a vzala Rosalyn za ruku. Pak obě dvě začaly skákat, smát se a točily se kolem dokola uprostřed sluncem zalité rozkvetlé louky.

Brent si zakryl dlaní pusu, naprosto konsternován, než aby byl schopen něco říct, a poprvé od chvíle, kdy se vrátil z Francie, cítil, jak se mu oči zaplnily slzami – horkými a palčivými –, a svět kolem něj se rozmazal do jediné šmouhy. Rychle si je setřel z tváří a zíral na svou neuvěřitelnou manželku a krásnou dcerku, jak se vzájemně objímají a tančí mezi zářivými lučními květy.

Neměl zkušenosti s tak silnými city, které ho najednou přepadly. Radost tak mocná, tak intenzivní, že mu brala dech a rozbušila srdce. Teprve teď, když je pozoroval, jak tančí na rozkvetlé louce, si plně uvědomil, co pro něj jeho žena udělala. Kvůli Rosalyn přežil peklo, které spousta jeho kamarádů nepřežila, díky tak hluboké a velké lásce k ní se mohl vrátit zpátky na Miramont. A jednoho dne bude schopen jí to všechno říct, díky tomu, že Caroline vymyslela způsob, jak s ní komunikovat.

Vyskočil a rozeběhl se k nim, chytil je obě kolem pasu a strhl je spolu s sebou na zem. Všichni tři se smáli, váleli se v trávě a radostně se objímali.

„Jste moje holky,“ řekl hlasem naplněným štěstím a radostí. „Moje holky…“ tiskl se k nim a obě se smály a vrtěly se v jeho objetí.

Caroline byla první, kdo se přestal smát, a překulila se na Brenta, vlasy se jí uvolnily ze stužky a volně vlály ve vánku, který se kolem nich proháněl. Jednou rukou objímala manžela, druhou malou Rosalyn, která teď ležela na zemi vedle Brenta. Caroline je oba pozorovala a usmívala se, dech měla zrychlený… odstranila si pramínky vlasů z obličeje a zadívala se manželovi do tváře.

Z jeho očí vyzařovala něha a touha, která ji překvapovala a naplňovala ji radostí. I on zrychleně dýchal, držel ji pevně kolem pasu, a byly to jeho oči, které přitahovaly její pozornost. Zářivé, emocemi nabité zelené tůňky, dychtivé a vděčné.

Rosalyn vyskočila na nohy a utíkala zpátky k domu. Caroline si toho však ani nevšimla, stejně tak Brent. Měli oči jen sami pro sebe.

Vzal její obličej do dlaní. „Má drahá Caroline,“ zašeptal, ale slova mu vánek vzal z úst.

A pak ji hluboce a vášnivě políbil, objal ji a jeho ústa se přimkla k jejím, ve vzájemné komunikaci, které rozuměli jen oni dva.

Caroline zajela prsty do jeho vlasů, vdechovala vůni, která patřila jen jejímu manželovi, oddávala se polibkům a vnímala pevnost těla pod sebou. V tuhle chvíli by mu dovolila všechno, oddala by se jeho síle a navždy by se ztratila v jeho dotecích.

Tiše si povzdechla, když se jeho rty odlepily od jejích, překvapená tím, jak jí jeho polibek chyběl. Přejel jí prsty nateklé rty a zčervenalé tváře, pohladil ji po rozcuchaných vlasech.

„Caroline…“ zašeptal jí do rtů a přitiskl si její hlavu k sobě. „Díky.“

Caroline se na něj upřeně dívala a snažila se potlačit slzy, které se jí draly do očí. Pak si najednou vedle ní klekla znovu Rosalyn a zatahala ji za šaty, aby upoutala její pozornost.

Caroline se zadívala směrem k domu a ztuhla překvapením a ponížením. Její tři sestry stály nedaleko od nich a nevěřícně je pozorovaly.

„Ach, bože, jste tu nějak brzo,“ zamumlala a snažila se vstát, ale Brent ji držel pevně. Tváře jí jen hořely studem, zatímco její manžel se smál.

„Brente, pusťte mě,“ zašeptala zoufale. „Budou si myslet –“

„Budou si myslet co?“

Naprosto otevřeně se tomu smál, což ji rozčilovalo. „Pusťte mě!“

„Nejdřív mě ale polibte.“

Caroline se na něj vyjeveně podívala. „Vždyť nás všechny uvidí.“

„Už nás viděly, Caroline. Polibte mě…“

„Ne!“

Brent se na ni zašklebil. „Polibte mě, nebo jim tu předvedu něco, o čem si budou ještě hodně dlouho povídat.“

Caroline protočila oči a sklonila hlavu a letmo ho políbila na tvář. Rychle chytil její obličej a přitáhl si ji k sobě. Přitiskl svá ústa na její, až téměř ztrácela dech.

Když ji konečně pustil, zašeptal: „Víte, na co teď myslím, Caroline?“

„Nezajímá mě to, je mi to jedno,“ odsekla a odtáhla se od něj.

Usmál se. „Myslím, že vaše sestry si budou myslet, že jste šťastná, a budou vám závidět.“

Dívala se na něj a cítila se poraženecky. „Ale já jsem šťastná.“

Rychle odvrátila tvář, uhladila si třesoucí se rukou vlasy a postavila se. Pomalu si oklepala suchou trávu z šatů.

A nejen šťastná, můj drahý a statečný manželi, připustila v duchu a srdce jí pokleslo. Budou si myslet, že jsem do tebe zamilovaná.

KAPITOLA
DVANÁCTÁ

Po ránu si mnohem raději dával silnou černou kávu. Ale když je někdo v cizí zemi, kde musí plnit své poslání, pak se musí přizpůsobit tamním zvyklostem. Bohužel, nenáviděl čaj stejně tak jako celou Anglii.

Philip Rend Rouselle si zamíchal cukr do čaje a mile se usmál na tlustého muže před sebou, jehož obličej byl samý červený pupínek.

„Jak říkám, sire Stanleyi, postel byla úžasná, snídaně a hlavně čaj je znamenitý.“ Zasmál se a usrkl z hrnečku. „Je s podivem, že člověk pozná, jak je zvyklý na pohodlí, teprve až když projde válečnou vřavou. Nemám pravdu?“

Sir Stanley Grotton, který byl silně nachlazen, seděl vedle něj u naleštěného dubového stolu, talíř s klobáskami, vejci a toasty zůstal před ním nedotčený, zatímco si stále utíral červený nos do kapesníku. „Upřímně řečeno, vůbec si nedovedu představit, jak jste vy chlapíci dokázali přežít všechny ty Bonapartovy zvěrstva. Je fajn, že se vás tolik vrátilo živých po takových hrůzách.“

Philip pevně sevřel hrnek a znovu usrkl čaj, aby trochu zklidnil vztek, který v něm Grottonova slova vyvolala. Nepřišel sem do téhle páchnoucí země jen proto, aby poslouchal nějakého starého, tlustého bastarda, jak pomlouvá někoho a něco, o čem neví vůbec nic. O čem slyšel jen drby, které roznášejí špinavá anglická prasata. A zvěrstva? Jak může tenhle tlusťoch mluvit o tak velké a skvělé bitvě jako o zvěrstvu? Děsil se toho, že bude muset zůstat možná několik týdnů v tomhle zavšiveném domě, jíst nemastnou neslanou stravu a poslouchat nesmysly, které si tlusťoch oblíbil. Jeho velkolepá mise však vyžadovala určité oběti a Philip odmítal odjet, aniž by úkol dokončil. Určitě to všechno bude stát za to úsilí, až konečně dostihne svůj cíl.

Philip byl přesvědčený, že si Raven myslí, že je mrtvý – že byl zabit v bitvě u Waterloo –, protože jinak by se tak bezstarostně nevrátil domů. Hloupý anglický bastard! zachechtal se. A i když musel podniknout tuhle cestu na studený, špinavý ostrov plný krys, věděl, že nakonec bude slavit svůj úspěch. Moment překvapení bude teď jeho nejlepší zbraní a svůj úkol dokončí s potěšením. Raven je jeho, i když je na anglické půdě, a bude to on, Philip, kdo se bude smát poslední. Bude to jeho triumf v jejich dlouhé a náročné osobní bitvě.

Usmál se a pohodlně se rozvalil na židli. „Slyšel jsem o vašem sousedovi, hraběti z…“

„Weymerthu,“ doplnil ho Grotton.

„Ach ano, lord Weymerth. Slyšel jsem, že se nedávno sám vrátil z té války, co?“

Grotton hlasitě kýchl. „Statečný hoch. Vrátil se hubený jako lunt a hladový jako vlk. Za těch dvacet let, co ho znám, jsem ho tak slabého ještě neviděl. Ale už se prý docela zakulatil, co jsem slyšel. Možná proto, že má teď tu novou ženušku –“

Philip se téměř udusil douškem čaje a poprvé za těch devět let, co pracoval pro vládu, málem ztratil svůj klid. Odkašlal si, položil hrnek na stůl, způsobně si otřel koutky úst bílým krajkovým servítkem a obrátil svou pozornost na talíř s míchanými vajíčky.

Ženušku? Manželku? Znělo to tak nepravděpodobně a bizarně. Naprosto neuvěřitelně. Proč by se někdo, kdo byl tak posedlý svým posláním, chtěl ženit? Ne, Raven určitě ne. Vždyť si přece užil tolik sexu s Christine, s tou hloupou čubkou, která vždycky tak ochotně roztahovala nohy, jen se někde Raven objevil. A určitě měl i spoustu jiných příležitostných aférek.

„Takže hrabě se oženil, když se vrátil z bitvy, eh?“ zeptal se vyrovnaným hlasem.

Grotton přikývl a hlasitě se vysmrkal do kapesníku. „Jojo, vzal si dceru barona Sytheforda. Nikdy jsem ji neviděl, ale slyšel jsem, že jsou všechny jeho dcery krásné blonďaté dámy.“

„Tak to měl hrabě opravdu štěstí,“ připustil Philip, ale myslel si své. Raven ho pěkně zesměšnil i takhle na dálku, když mu nejprve ukradl ženu a pak ji opustil kvůli krásné, ale hloupé anglické holce. Kdyby sám neznal Ravenovy schopnosti, myslel by si, že na světě opravdu není žádná spravedlnost.

„Jojo, opravdové štěstí,“ přitakal Grotton a konečně se začal věnovat jídlu a vzal si z talíře tlustou klobásku. „Možná byste se s nimi chtěl seznámit, pane Whitsworthe. Můžu je sem pozvat na večeři, když tu u mě budete bydlet.“

Philip bravurně skryl zděšení. „Jsem si jistý, že by to bylo velmi milé.“ Hluboce si povzdychl, opatrně zvedl hrnek ke rtům a napil se té bezbarvé břečky bez chuti, kterou si snad můžou oblíbit jen hloupí Angličané.

„Ale,“ pokračoval a jemně si poťukával ubrouskem na rty, aby si je osušil, „možná by bylo lepší, kdybyste je pozval na návštěvu, až se trochu seznámím s vašimi stájemi. Jezdí hrabě na koni?“

Grotton polkl pořádný doušek čaje a přitakal: „Ten člověk se snad narodil v sedle.“

„Opravdu, jste si tím jistý?“ Philip jemně bouchl pěstí do stolu, usmíval se a hlas mu zněl bodře. „Když ten člověk umí jezdit na koni, proč mu tedy neukážete své nové koně až poté, co si tu pořádně zvyknou a budou vycvičení? Takový jezdec vždycky ocení dobré koně a hřebci a kobyly, které jste dostal od sestřenice, jsou vynikající oři.“

Grotton odfrkl a nacpal si plnou pusu vajíček. „Čemu ale nerozumím,“ řekl, zatímco přežvykoval pořádné sousto, „proč by mi Marjorie měla dávat nějaké koně? Co si sakra myslí, že s nima budu dělat? Už jsem na koni neseděl celé věky.“

Philip potřásl trpělivě hlavou a odpověděl mu na otázku velmi blahosklonným tónem: „Kdo by rozuměl ženám, že? Většina z nich má sklony být roztržitými a popletenými.“

Grotton souhlasně přikyvoval.

„Jsem si jistý, že vám asi za něco dlužila a chtěla se vám svým způsobem odvděčit,“ pokračoval. „A když to vezmete logicky, co by stará panna dělala se dvěma koni, které zdědila po starém samotářském bručounovi, jakým byl můj předchozí zaměstnavatel? Ten chlapík umřel a nechal jí dva koně, o které se mám postarat, dokud nebudou pořádně vycvičení. Vždyť ona nemá ani stáje.“

„Tak proč jí je tedy nechával? To přece vůbec nedává smysl?“

Philip nonšalantně pokrčil rameny. „Starala se o něj jako dobrá křesťanka, když byl upoutaný na lůžko, a myslím, že si můj zaměstnavatel myslel, že je to nejlepší způsob, jak jí zaplatit za její laskavost a péči, když umíral.“

Naklonil se na židli dopředu a ztišil hlas: „Musím se přiznat, že po jeho smrti jsem se chtěl vrátit do města, ale pan Perkins mě platil dobře a tak si myslím, že vytrénovat dva koně, kteří teď patří vám, nebude tak velký problém. Upřímně řečeno,“ odmlčel se s hranými rozpaky, „tihle koně, sire Stanleyi, jsou toho nejušlechtilejšího původu. Určitě budete schopen s nimi jezdit na výstavy a chovat je, nebo dokonce prodat jejich potomka samotnému princi regentovi, když bude můj talent dostatečně využitý.“ Opřel se znovu v židli. „Je to však jen můj názor.“

Grotton se na něj hloubavě zadíval, zatímco dojídal opulentní snídani takovou rychlostí, že si Philip pomyslel, že se musí udusit nerozkousanými sousty. Anglické zvíře, napadlo ho. Znal toho muže velmi dobře, měl čas poznat jeho slabosti, dvě z nich byly peníze a pýcha – a, jak teď zhnuseně poznal, třetí slabostí bude asi jídlo, pokud mohl posoudit ze způsobu stolování, který právě teď Grotton předvedl. Kdyby si tenhle tlusťoch na chvíli pomyslel, že by princ regent mohl chtít koupit koně jeho sestřenice, které dostal zadarmo, byly by jeho arogance a touha po penězích a šlechtickém způsobu života jistě jeho zkázou.

Od svého příjezdu předevčírem využil Philip svého šarmu a dobrých mravů, aby si našel cestičku k tomuhle chlapíkovi. Docela snadno ho přesvědčil, aby u něj mohl zůstat, a nabídl mu, že se postará o dva arabské plnokrevníky, které mu náhodně svěřila Grottonova sestřenice Marjorie, stará panna, kterou Grotton léta neviděl a která teď leží mrtvá na dně jezera.

Představil se jako zchudlý a ožebračený džentlmen, znalec koní, který udělá laskavost svému novému příteli a nechá se najmout na ošetřování koní jen za nízký plat. Mluvil o válce a hrdinství anglických vojáků, mazal Grottonovi med kolem pusy, takže se mu podařilo ho velmi brzy přesvědčit, že kvůli znalostem o koních a patriotismu ho nechal Grotton bydlet ve svém domě, místo aby mu vyčlenil místo v části pro služebnictvo. Philip byl mazaný a choval se jako skutečný odborník na koně, který svými znalostmi mnohokrát převyšuje obyčejného trenéra nebo podkoního, mluvil naprosto přirozeně a choval se jako skutečný džentlmen. Zasloužil si tedy komfort měkké postele a teplého pokoje za ty trable, které mu připravila tahle zvrácená země. I když ten tlusťoch tak obdivně mluví o zásluhách Anglie ve velké bitvě u Waterloo, vydrží to.

Byl teď už jen dvě míle od Ravena, mohl se potulovat po jeho pozemku, jak se mu zrovna zachtělo.

„Myslím, že bych měl napsat Marjorii a poděkovat jí za její dar,“ ozval se Grotton a pohodlně se rozvalil na židli, která pod ním zaskřípala. Talíř před sebou měl téměř vylízaný.

Philip se usmál. „Myslím, že to je výtečný nápad. Jsem si jistý, že ta dáma vaše poděkování velmi ocení.“ Pomalu, zamyšleně zvedl obočí. „Domnívám se však, že vaše sestřenice se zmínila, že odjede na zimu do Lincolnu navštívit nemocnou starou přítelkyni.“ Hlas mu zazněl povzbudivěji. „Ale stejně jí můžete napsat. Jsem si jistý, že váš dopis nakonec dostane.“

Grotton přikývl a znovu se hlasitě vysmrkal. „Dobrý bože, už je to… pět let, co jsem Marjorii neviděl. Naposledy to bylo na vánoční oslavě u mé tety Heleny.“ Obrátil oči v sloup. „A teď mi poslala takový dar…“

Philip se opatrně opřel v židli. Falešně se na něj usmál, protože věděl, že koncem měsíce skončí Grotton stejně jako jeho sestřenice Marjorie.

KAPITOLA
TŘINÁCTÁ

V den svých šestadvacátých narozenin, přesně osmdesát šest dní po příjezdu na Miramont, Caroline objevila skleník. Narazila na něj naprosto náhodně a málem vrazila do špinavé, břečťanem porostlé skleněné stěny. Když se však zastavila a překvapeně zírala, uvědomila si, že úplně náhodně objevila nejlepší narozeninový dárek.

Po obědě s Rosalyn a manželem, který se konal na její počest, se rozhodla, že podrobně prozkoumá pozemky kolem domu. Chtěla být sama, aby mohla vstřebat změny, které se v posledních dnech v jejím životě udály. Bylo krásné odpoledne, teplé sluneční paprsky pronikaly větvemi stromů a zahřívaly zem a uvolněná atmosféra jí umožňovala přemýšlet o životě.

Už to byly skoro čtyři týdny, kdy Rosalyn poprvé promluvila pomocí znaků a posunků rukou. Od té doby Caroline trpělivě každý den učila Rosalyn nové znaky, nová slova, vysvětlovala jí jejich význam, aby byla dívka schopná je pochopit. Rosalyn už uměla vyjádřit své pocity a znala několik slovíček, kterými udivovala všechny ostatní. Dokonce i Brent se snažil naučit novou znakovou řeč, aby mohl s dcerou komunikovat. Caroline ho učila znakovou abecedu, kterou sama vymyslela, takže často spolu všichni mohli mluvit tak, že hláskovali slova a ukazovali si je pomocí rukou a prstů. Snadné a účinné. Caroline však věděla, že příliš času jí nezbývá.

Už brzy je opustí a vydá se na cestu do Ameriky. Měla plán, chtěla přesvědčit svou sestru Stephanii, aby prodala její smaragdy a zamluvila jí lístek na lodi. Ale přesvědčit ji nebude určitě jednoduché, protože Stephanie, mladá a romantická dívka, nemohla pochopit, proč chce Caroline stále opustit Anglii, a zejména okouzlujícího manžela, a vydat se za studiem na nejistou cestu do Ameriky. Stephanie s jejím rozhodnutím nesouhlasila a téměř Caroline vynadala, že stále trvá na svých plánech. Caroline si uvědomila, že pomalu začíná ze svých plánů ustupovat.

Poprvé ve svém životě si nebyla jistá, co by měla udělat. Ještě nikdy se nemusela takhle o budoucnosti rozhodovat. Rozum ji nabádal, aby šla za snem, věnovala se květinám, jejich šlechtění, své krásné levandulové růži, matematickým výpočtům a touze stát se věhlasnou botaničkou. Její srdce by však raději zůstalo s malou Rosalyn, chtěla ji vidět vyrůstat, učit ji komunikovat s okolním světem, chtěla ji vychovávat jako matka. A musela si přiznat, že by se jí stýskalo i po Brentovi, protože poznala, že on sám k ní chová city mnohem hlubší, než aby mu šlo jen o to, aby se stala matkou jeho dědice.

Respektoval ji, což, jak Caroline moc dobře věděla, většina manželů nedělá. Nenutil ji násilím, aby s ním každou noc spala v jeho ložnici, ačkoliv o tom často mluvil a popichoval ji nestydatými návrhy. Caroline k němu chodila jen tehdy, když se znovu objevily jeho noční můry a Brent ze spaní křičel bolestí.

Líbal ji, někdy něžně, někdy vášnivě, ale nikdy si nedovolil víc, než co mu byla Caroline ochotná dovolit. Uvědomovala si, že vášeň, kterou vzájemně sdíleli, musí držet na uzdě tak dlouho, dokud neodjede. Kdyby však zůstala na Miramontu, mohla by všechny své důvody, proč Brentovi nechce dovolit naplnit jejich manželství, odsunout stranou, dostát manželskému slibu a podlehnout jeho svádění. Rozhodování mezi těmito dvěma světy ji ničilo.

Vydala se tedy zmatená sama na procházku, aby mohla o své budoucnosti přemýšlet. Procházela křížem krážem hustým lesem, bez cíle a najednou se objevil před ní. Skleník, starý a porostlý břečťanem a plevelem, jak byl dlouhé roky zanedbávaný… ale nicméně to byl skleník.

Počáteční překvapení vystřídalo vzrušení, pomalu obešla obdélníkovou budovu, aby zjistila, že je to dostatečně veliký skleník v poměrně dobrém stavu. Dveře byly na vzdálenějším konci, pevně zavřené a porostlé býlím a divoce rostoucími keři.

Opatrně zkusila vzít za zrezivělou kliku, ale dveře nepovolily. Bohužel u sebe neměla nic, čím by si pomohla, aby se bez poničení dveří dostala dovnitř. Myšlenky se jí rozeběhly a hlavou se jí honily představy, co všechno teď, když má k dispozici skleník, bude moci dělat.

Vyvstala však před ní i spousta otázek.

Patří skleník Brentovi? Musel, vždyť byl jen necelou míli od domu, v hlubokém lese, a evidentně ho celé roky nikdo nepoužíval. Proč se o něm nikdy nezmínil, když mluvila o svých plánech a touze si něco takového pořídit.?

Ví vůbec, že ho tu má? Měl by, usoudila Caroline po chvilce přemýšlení. Vždyť se přece stará o svůj majetek a objíždí na koni pozemky skoro každý den. Určitě ví o tom, že má na pozemku skleník. Proč to tedy před ní tají? Jediný důvod, na který přišla, bylo, že z osobních důvodů nechce, aby ho používala.

To je ale rozčílilo. Ptala se ho přece na skleník a on jí ho schválně zatajil. I když, po pravdě řečeno, když o tom tenkrát mluvila, spíš s ním flirtovala, než aby svá slova myslela vážně. Ale přiznat to by ho vůbec nic nestálo, dokonce ani peníze, ani čas. Takže asi opravdu nechtěl, aby se svým koníčkem zabývala.

Čím víc o tom přemýšlela, tím naštvanější byla. Navíc si uvědomovala, že mu vlastně ani nebude moci přiznat, že skleník objevila. Kdyby to totiž zjistil, určitě by jí sem zakázal přístup. A to nehodlala dopustit.

S tímto rozhodnutím se rozzlobená vydala zpátky k domu. Jestliže on chce skleník držet jako tajemství, pak ona bude mít své tajemství – totiž že bude skleník používat. Určitě neprojíždí kolem něj často, a když bude opatrná, může v skleníku pracovat ve chvílích, kdy bude Brent zaměstnaný něčím jiným. Budou mít tedy stejné tajemství, i když každý po svém.

Rychle se prolétala mezi stromy a přes louku už k domu téměř utíkala. Najednou měla pocit, že musí s úpravami skleníku začít okamžitě. Vešla zadními dveřmi do domu, proběhla jídelnou a byla tak ponořená do myšlenek o tom, kde začít, že málem vrazila do Neddy, která se vracela ze salonu.

Nedda o krok ustoupila a bez dechu zneklidněně vyhrkla: „Máme hosty.“

Caroline se usmála. Obvykle Nedda návštěvy, které k nim přijely, nekomentovala a přešla je bez povšimnutí. A protože na sobě Caroline měla jen obyčejnou bílou halenku a bavlněnou sukni, měla by se jít převléknout, než se před návštěvou objeví.

„Doneste jim, prosím, čaj, než se převléknu, Neddo. Budu tu během chviličky.“

Hospodyně se zamračila a zahleděla se zpátky k salonu. „Myslím, že bude lepší, když tam půjdete hned teď,“ zamumlala, než proběhla kolem překvapené Caroline a zmizela v kuchyni.

Caroline stála na místě a dívala se za Neddou, nechápajíc, proč se hospodyně tak červená a je nervózní. Úplně zapomněla, že není vhodně oblečená, a vydala se rovnou do salonu.

První uviděla ženu, krásnou blondýnku, sedící vzpřímeně na modrém sametovém sofa a dívající se upřeně na své ruce v bílých rukavičkách, které si nervózně třela. Měla na sobě světle růžové šaty, vlasy vyčesané do krásného účesu, jenž jí rámoval smetanově bledý obličej. Na chvilku se Caroline zalekla, že je to Pauline Sinclairová, která přišla manželovi oznámit, že mu porodila druhé dítě.

Žena zvedla zrak a zdrženlivě se usmála. Caroline si všimla jasně modrých, úzkostí naplněných očí. „Dobrý den,“ pozdravila tiše se zřejmým zaváháním. „Přišli jsme navštívit lorda Weymertha.“

Žena se zadívala směrem ke krbu. Caroline si teprve teď všimla jejího společníka, muže vysoké postavy, tmavější pleti a výjimečně krásného s dlouhými, jako uhel černými vlasy a očima stejně modrýma, jako měla žena. Díval se na ni přísně s nečitelným výrazem ve tváři, který však vůbec nebyl přívětivý. Byl perfektně oblečený, což Caroline připomnělo, že má na sobě obyčejnou halenku a sukni.

„Promiňte,“ řekla co nejklidnějším hlasem, jak dokázala, „mohu se vás otázat, co potřebujete od lorda Weymertha?“

Žena se podívala rychle na muže, ale hned se otočila zpátky ke Caroline. Poposedla si na sofa, jako by se jí sedělo nepohodlně.

„Jsem Charlotte Beckerová a tohle je můj manžel Carl. Omlouvám se, že jsme sem vtrhli bez ohlášení, přijeli jsme teprve včera.“ Zavrtěla se na pohovce. „Vy jste služebná?“

Caroline její otázka vyvedla z konceptu, ale nedala na sobě nic znát. Postavila se vzpřímeně a s noblesou královny prošla pokojem a posadila se vedle ženy.

„Jsem hraběnka z Weymerthu,“ informovala je poněkud chladně. „Mohu se zeptat, jak dobře se znáte s mým manželem?“

Žena zbledla a zírala překvapeně na Caroline, pak se tázavě podívala na manžela, který byl teď otočený k nim zády. „Já – já to nevěděla,“ zamumlala.

Po dlouhé nepříjemné pauze už toho Caroline měla dost. „Je mi to líto, ale lord Weymerth tu není.“ Najednou vyskočila. „Možná, kdybyste chtěli zavolat někoho jiného –“

Žena ji chytila za ruku. „Ne, díky. Omlouvám se.“

Vypadala tak nešťastně. Caroline ji chvíli pozorovala a pak se znovu pomalu posadila. Usoudila, že nechá tu ženu alespoň vysvětlit, proč vlastně přijeli.

„Jsem jen… trochu překvapená,“ odpověděla lady Beckerová rozpačitě, pustila Carolininu ruku a znovu se zadívala na zem. „Byla bych potěšená, kdyby vám byl Brent o mně pověděl.“ Hořce se zasmála a potřásla hlavou. „Nemůžu uvěřit, že mi o své svatbě vůbec nic neřekl.“

Caroline vypadala zmateně, ale najednou ji popadl záchvat žárlivosti. Nezlobila se ani tak na Brenta a tuhle ženu, s níž měl pravděpodobně další milostnou aférku, měla však mnohem větší vztek na sebe, jak na tuhle myšlenku reagovala. Nebylo divu, že ženin manžel byl tak rozzlobený a choval se tak nezdvořile. Byl nepochybně vzteklý, protože ho žena donutila konfrontovat hraběte, aniž by věděl, že sám hrabě je ženatý. Brent zřejmě chtěl všechno udržet v tajnosti, což ale teď bylo pro všechny zúčastněné velmi trapné. Je potřeba něčím pročistit vzduch, pomyslela si Caroline.

„Jste těhotná? Čekáte snad s mým manželem dítě?“ zeptala se klidně, zoufale se snažila udržet si odstup.

Lady Beckerová se na ni otočila tak rychle, až se jí z účesu uvolnilo několik pramínků vlasů. Chudák Charlotte ztratila důstojnost, zbledla a vypadala tak neuvěřitelně zděšená, že Caroline dostala strach, že skutečně omdlí.

Chvíli bylo ticho, že by bylo slyšet i špendlík spadnout, a pak se Carl Becker obrátil přímo na Caroline. „Domnívám se, madam, že moje žena na vás udělala špatný dojem.“

Caroline se rozbušilo srdce, podívala se mu do tváře a snažila se vypadat tak klidně, jak nejlépe dokázala. Podle přízvuku se domnívala, že muž musí být Američan.

Odkašlal si a tichým hlubokým barytonem dodal: „Tohle je lady Charlotte Ravenscroftová Beckerová. Lord Weymerth je její bratr.“

Caroline se ani nepohnula, nevydala ze sebe ani hlásku, jen slepě zírala na muže, který stál před krbem. Pak pomalu otočila hlavu a zadívala se do tváře ženy sedící vedle ní.

Ta podoba tam byla, hranatá brada, plné rty, dokonce i tmavější zbarvení pleti, i když tahle žena měla pleť rozhodně světlejší než Brent. Ale oči… ty působily naprosto stejným dojmem. Až na skutečnost, že ženiny oči byly modré, tak zářivé, tak výmluvné. Caroline nechápala, jak to, že si této podoby nevšimla hned na začátku.

Takže on má sestru. Ten zatracený mizerný chlap má sestru a neřekne o ní ani slovo. Co ji ale zlobilo nejvíc, byl fakt, že se před touto ženou a jejím manželem tak neuvěřitelně ztrapnila, že vůbec netušila, jak se jim omluvit.

Pomalu se postavila, tváře jí hořely, ale hlavu držela hrdě vztyčenou. „Byla bych velmi ráda, lady Beckerová, kdybyste mi mohla prominout mé otřesné chování. Vůbec jsem neměla tušení, že manžel má nějaké blízké příbuzné.“

Žena se usmála. „Za to nedorozumění můžu i já. Není potřeba, abyste se omlouvala.“

„Prosím, říkejte mi Caroline. Oba dva.“ Polkla, aby potlačila vzlyk. „Byla bych ráda, abyste tu zůstali. Dojdu říct Neddě, aby přinesla malé občerstvení. A já zatím ohlásím váš příjezd vašemu bratrovi.“

KAPITOLA
ČTRNÁCTÁ

Caroline se rozeběhla ke stájím, rozhněvaná a ponížená. Zastavila se až před hlavní bránou, aby se nadechla. Chvíli poslouchala, ale neslyšela ani neviděla nikoho, až pak uslyšela bouchání, které vycházelo zpoza budovy. Zamračila se, narovnala a pročísla si vlasy prsty, a teprve pak se vydala podél zdi.

Nakláněl se u cesty a něco přibíjel k plotu. Caroline se na chvíli zastavila, když ho spatřila. Brent měl na sobě jen těsné krátké černé kalhoty a pracovní boty a Caroline nemohla odtrhnout pohled od jeho nahé hrudi.

Tmavě zlatavé vlasy mu poletovaly v mírném vánku, padaly mu do čela a obličeje, napjatého úsilím. Pokožku měl opálenou dobronzova, leskly se na ní malé kapičky potu. Svaly měl napjaté usilovnou prací, jak se snažil zatlouct velký hřebík do dřeva.

Její muž měl úžasnou postavu, štíhlé boky, pevná a svalnatá stehna… Kalhoty mu padaly tak nízko, že Caroline nemohla zabránit představám a vyvstal před ní obraz Brenta v ložnici. Nedokázala přinutit oči, aby nezíraly na proužek světle hnědých kudrlinek, který se rozšiřoval a mizel kdesi pod pupkem –

„A hleďme, to je přece moje sladká ženuška, která se vrátila z procházky v lese.“

Caroline si rychle zakryla hořící tváře dlaněmi. Srdce jí bušilo nervozitou, protože netušila, zda si všiml, kam zrovna upírala svůj zrak.

„Copak nemáte nic pořádného, co byste si oblékl?“ vyhrkla. Protože si nebyla jistá, jestli jí umí číst myšlenky, a nechtěla, aby zjistil, na kterou část jeho těla právě myslela, rychle dodala: „Jestli se budete takhle oblékat, brzy nastydnete.“

Zasmál se tiše, přeskočil plot a vydal se směrem k ní. Bez přemýšlení udělala Caroline dva kroky zpátky a zkřížila si ruce na prsou.

Úsměv mu zmizel ze rtů. „Bojíte se snad, že se vás zmocním přímo tady, Caroline? Nebo jsou vám snad zpocení muži odporní?“

V jeho hlase nebyl slyšet hněv, ale… netečnost, jako kdyby si nebyl jistý, zda ji neurazil. A to ji znepokojilo.

„Vy mě rozhodně neodpuzujete, Brente, jen jsem nikdy neviděla muže vypadajícího tak –“ nervózně si mnula zápěstí, „tak… však vy víte.“

Podezřívavě si ji prohlížel, vzal do ruky ručník a utřel si orosené čelo. „Jak tak?“

Povzdechla si a změnila téma hovoru. „Přišla jsem si s vámi pohovořit o něčem jiném –“

„Odpovězte mi, Caroline.“ Díval se na ni svůdně a koutky úst se mu zvedly do úsměvu. „Myslela jste snad… silného?“

Caroline se ošívala, najednou jí bylo trapně. „Jistě.“

„Chápu…“ odhodil ručník na plot vedle sebe a kráčel k ní. „Ale mohla jste stejně tak přemýšlet i o mém mužství, že? Koneckonců, jsem muž –“

„Samozřejmě, že jste muž,“ odsekla podrážděně.

„Nebo mě snad považujete za… sexy muže?“

Zamrkala, tváře jí zalila červeň a přísně znovu pronesla: „Jsem tady kvůli něčemu jinému.“

„Myslím,“ pokračoval dál klidně, „že bych si s vámi raději povídal o nás dvou, dokud jsme tu sami. A dokud se na mě díváte jako žena, která touží po muži, dokud se tak krásně červenáte touhou, kterou jste ještě nikdy nepoznala.“

Tyčil se nad ní, silný a arogantní, očima ji zkoumal a pak se zadíval přímo do těch jejích.

„Považujete mě za přitažlivého? Aspoň trošku?“ zašeptal.

„Ne,“ odpověděla neústupně, najednou ji polilo horko, nemohla dýchat a nebyla schopná sebemenšího pohledu.

„Lhářko,“ odpověděl jí rychle a prstem přejel po klíční kosti, která se rýsovala pod tenkou halenkou. „Vy mě ale přitahujete, Caroline, jste přímo okouzlující. Vaše oči jsou jako tmavá hustá čokoláda, vlasy máte jako nesmírně cenné japonské hedvábí, a vaše tělo…“ pousmál se. „Vaše tělo je něco, o čem většina mužů jen sní. Každý den jste pro mě krásnější a rozkošnější než ten předtím. A vůbec si nedovedete představit, jak z toho šílím.“

Caroline nemohla dýchat a během chvilky se celá roztřásla. „Ponižujete mě.“

Oči se mu zúžily do tenkých štěrbinek, tělo měl napjaté. „Nikdy bych vás vědomě neponížil, Caroline.“

Něha v jeho hlase ji hřála u srdce, celé její tělo toužilo po tom, vzdát se mu. V tu chvíli, kdy se jeho rty přitiskly na její, věděla, že nadešel čas, kdy už není návratu zpátky.

Naklonil se a přejel rty její tvář. V tu chvíli Caroline sebrala všechny síly a zeptala se ho: „Proč jste mi neřekl, že máte sestru?“

Chvíli trvalo, než její slova dozněla. Brent tiše stál, rty stále přitisknuté na její tváři. Pak se pomalu odtáhl a zadíval se jí do tváře, čelisti pevně sevřené, oči prázdné a nečitelné.

„Měl jsem sestru, Caroline. Ale teď je mrtvá.“

Stála klidně, bez hnutí. „Pak tedy asi musela vstát z hrobu. Protože právě v tuto chvíli popíjí čaj v našem salonu krásná žena, která tvrdí, že je lady Charlotte.“

Z obličeje se mu vytratila barva.

Jeho reakce ji uspokojila. „A je vidět, že má opravdu výjimečný vkus na muže. Její manžel Carl je tu s ní. Kdybych věděla, že v Americe jsou tak přitažliví, zdatní a exoticky krásní muži, jistě bych se tam už dávno vypravila, abych si tam také našla manžela.“

Jeho výraz se najednou změnil ve vztek, oči se proměnily v tenké štěrbiny. Vrátila se mu barva do obličeje a jen rty zůstaly pevně sevřené a bezbarvé. Nikdy ho takhle rozčíleného neviděla a na chvíli si nebyl jistá, zda je to tím, že se jeho sestra vrátila, nebo tím, že mluvila tak troufale o jejím manželovi. Koneckonců jí to však mohlo být jedno, protože v tu chvíli si vzpomněla, jak se znemožnila před členy jeho rodiny jen proto, že on se o sestře nikdy nezmínil.

Klidně pokračovala dál: „Určitě vás to pobaví, Brente, protože tím, že jsme jedna o druhé nevěděly, považovala mě Charlotte za služku, zatímco já si o ní myslela, že je vaší milenkou.“

„Ach, bože…,“ zamračil se a zadíval se směrem k domu.

Caroline se posměšně zasmála. „Abych pravdu řekla, přímo jsem se jí zeptala, zda čeká vaše dítě. Věřil byste tomu?“

Znovu se na ni zadíval. „Cože jste se jí zeptala?“

Caroline ustoupila o krok dozadu. „Myslela jsem si, protože byla krásná a nervózní, že je to vaše milenka. A protože tam byl i její manžel, předpokládala jsem, že je těhotná a čeká vaše dítě.“ Nahlas si povzdychla a ještě dodala: „Je to také blondýnka.“

„Zatraceně, Caroline!“ oběma rukama si nervózně pročísl vlasy. „Musíme si něco vyjasnit, než se vypořádáme s tou nečekanou návštěvou, s tou ženou a jejím manželem.“

„S ženou? Tak vy říkáte své vlastní sestře? A ztište se,“ prohlásila, teď už pěkně rozzlobená. „Davis a ostatní podkoní by vás mohli slyšet, jak tu křičíte.“

„Je mi zatraceně jedno, kdo mě uslyší!“ Zadíval se jí zlostně do očí, tvář měl naprosto kamennou. „Nemám žádnou milenku – a ani žádnou nechci. V tomto ohledu si vystačím s vámi.“

Caroline si nervózně kousala spodní ret.

„A kromě toho, ne všichni muži touží jen po blondýnkách. Někteří z nás mají raději ženy, které vypadají jako vy. Když jste tak chytrá, jak to, že jste si toho už dávno nevšimla!“

Tváře jí zrůžověly. „Nevylévejte si tu na mně hněv!“

Zasmál se. „A proč ne? Vždyť vy jste ta, která mě stále rozčiluje!“

Zůstala stát s pusou otevřenou a v tuto chvíli se přestala úplně ovládat.

„Já vás rozčiluju? To vy máte ve zvyku pronásledovat blonďaté krásky. Co jsem si asi tak mohla myslet, když jsem vešla do salonu jako prostá, ne příliš společensky oblečená stará panna, kterou jste si vzal, a našla tam přitažlivou blondýnku oblečenou do růžového šifonu – což je mimochodem barva, která se vám líbí a již na blondýnkách obdivujete, pokud tedy jsou zrovna oblečené –, jak si nervózně mne ruce a říká mi, kéž bychom se byly poznaly dříve.“

Její hlas nabýval na síle, oči jí divoce zářily, ale najednou jí bylo všechno jedno.

„A víte, co jsem si pomyslela, když jsem ji prvně spatřila, Brente? Myslela jsem si, že je to krásná a přitažlivá Pauline Sinclairová, která si s vámi přišla promluvit o dítěti, jež jste společně zplodili.“ Zvedla ruce nad hlavu a zadívala se na něj s hraným údivem. „Víte, jak jsem byla vděčná, že jsem se tak hrozně neztrapnila před jednou z vašich milenek, ale před vaší sestrou? Před sestrou, o níž jsem do dneška neměla ani ponětí!“

Byla tak ponořená do vzteku, že si ani nevšimla, jak se změnil výraz jeho obličeje. Najednou zamrkala, ustoupila nejistě dva kroky dozadu a uvědomila si, že toho řekla moc, že zašla příliš daleko. V jeho očích zahlédla naprostý úžas. Pak se rozesmál.

„Nikdy jsem s Pauline nespal, Caroline,“ řekl stroze.

Tohle nečekala. Myslela si, že bude mluvit o své sestře, a ne o nějaké koketní holce, s níž se málem oženil. Zaskřípala zuby, byla skutečně rozzuřená. „Na tom vůbec nezáleží. Je mi zatraceně jedno, s kým jste spal –“

„Ale není.“

Dívala se na něj a potřásala hlavou v údivu nad jeho tupostí. „To je ten nejabsurdnější výrok, jaký jste kdy pronesl.“

Zasmál se. „Víte, co si myslím, drahá?“

„Už jsem unavená z toho, abych poslouchala, co si myslíte. Jste nabubřelý, nafoukaný budižkničemu –“

Aby ji přerušil, pevně ji objal kolem pasu a přitáhl si ji k sobě. Instinktivně mu položila dlaně na hruď, aby ho od sebe odstrčila, ale hned věděla, že to byla chyba. Cítila jeho nahou kůži, svaly, které se mu napínaly pod jejími prsty… celá se třásla. Jeho mužná pižmová vůně obklopovala její mysl, takže téměř zapomněla, co vlastně chtěla říct. Jediná věc, na kterou byla schopná myslet, byla, aby se obrnila proti jeho přitažlivosti a ignorovala ho do chvíle, kdy ji konečně pustí.

Brent jí posel malými polibky hrdlo. „Obdivuji na vás, že se nebojíte mi říct takové věci.“

„Jděte k čertu, Brente.“

Znovu se zasmál, zvedl hlavu a zadíval se jí do očí se samolibou radostí.

„Myslím si, Caroline, že jste nejen čím dál tím rozkošnější, ale začínáte mě také ohromovat svou žárlivostí.“

Zděšeně vytřeštila oči. „Nikdy v životě jsem nežárlila.“

Cynicky pozvedl obočí. „Opravdu? Pak jsem rád, že vím, že jsem alespoň v něčem první.“

Sebrala všechny síly, kterých byla schopná, a snažila se od něj odtáhnout. „Pusťte mě, vy nafoukaný, arogantní –“

„Budižkničemu?“

Přestala s ním bojovat, zamračila se a odfrkla si.

Brent se zasmál a zašeptal: „Jste tak rozkošná, když se zlobíte. Vsadil bych se, že budete milovat všechny malé potvůrky, že? Pavouky, hady a dokonce i takové budižkničemy, jako jsem já.“

Co si proboha myslí, že mu na tohle odpovím, pomyslela si. Byl by blázen, kdyby si myslel, že s ním bude souhlasit, že pozvedne jeho nabubřelé mužské ego.

Zavřela oči a tiše zamumlala: „Nemiluju vás, Brente, i když si to asi myslíte.“

Čekala, že se rozesměje, nebo ji bez jediného slova pustí, ale nic z toho se nestalo. Po několika bolestných minutách otevřela oči a zadívala se do jeho. Jeho pronikavý pohled ji vynervoval. Chytil ji za bradu, zkoumavě si ji prohlížel, každičký rys její tváře, plné rty, malý nosík… a Caroline nebyla schopná jediného pohybu. A pak, bez jediného varování, ji prudce a vášnivě políbil.

Caroline věděla, že potřebuje narušit tenhle magický okamžik, než ji celou pohltí. Kdyby ji líbal dál, kdyby ji pevně objal, věděla, že by byla úplně ztracená a podlehla by jeho kouzlu.

„Nemiluju vás,“ trvala na svém a snažila se odtáhnout, přerušit jeho sladké polibky.

Brent ji přestal líbat a pomalu zvedl hlavu.

Caroline se málem podlomily nohy, nebyla schopná se mu podívat do očí a doufala, že jí nedokáže číst myšlenky. Protože v hloubi duše toužila po jeho polibcích, po jeho objetí. Věděla, že je zbabělá a nedokáže mu to přiznat.

Na chvíli se mezi nimi rozhostilo ticho, pak napětí ve vzduchu prořízl jeho pronikavý hlas. „Netvrdil jsem, že mě milujete, Caroline. Ale myslím si, že se snažíte sama sebe přesvědčit, že tomu tak je. Že tomu sama chcete uvěřit.“

Caroline se nepřirozeně zasmála. „Netrapte se tím, Brente. Nejsem ten typ hloupé ženské, která vám bude neustále pochlebovat a říkat vám, jak je do vás zamilovaná, a bude čekat, že jí budete oplácet stejnou měrou. Nejsem vůbec romantická povaha a vy byste to měl vědět.“

Cítila, jak se jeho tělo napjalo, a pak ji pomalu pustil. Ustoupila o krok a konečně našla odvahu se na něj podívat. Díval se na ni naprosto prázdným a nic neříkajícím pohledem.

Nakonec ještě dodal: „Co se týče naší návštěvy, můžete s nimi naložit, jak je vám libo. Nemám vůbec v úmyslu se jimi zabývat. Ale dovolím jim zůstat na Miramontu tak dlouho, dokud si nenajdou ubytování někde jinde.“

Otočil se, sebral nářadí a vydal se podél plotu k místu, kde chtěl opravit další plaňky. Přes rameno ještě pronesl: „Musím se obléct. Najednou se tu nějak příliš ochladilo.“

A bez jediného ohlednutí zmizel za budovou stájí.

KAPITOLA
PATNÁCTÁ

Caroline trvalo nejméně půl hodiny, než se dala dohromady a sebrala síly se znovu podívat Charlotte do očí. A stejně tak dlouhou dobu jí trvalo přesvědčit ty dva, aby zůstali jako jejich hosté na Miramontu. Samozřejmě se zdráhali a Charlotte, i když čekala, že ji bratr nebude chtít vidět, nemohla skrýt zklamání v očích, když se dozvěděla, že Brent nepřijde. Caroline se však nehodlala vzdát. Tihle Američané jsou teď jejími příbuznými a ona má plné právo je poznat.

Všichni tři se setkali na večeři ve velké jídelně, oblečeni právě pro tuto příležitost a chovajíce se, jako by šlo o nějakou státní návštěvu. Brent samozřejmě nedorazil a večeři si snědl s Rosalyn v dětském pokoji. Caroline se snažila zachovat si tvář a nedávala najevo, že by jí Brentova nepřítomnost nějak vadila. Nechtěla připustit, aby zkazil celý večer jen tím, že nepřišel.

Zpočátku se řeč točila kolem obyčejných a bezvýznamných věcí, ale postupem času se rozhovor stával osobnějším, a když byli v polovině hlavního chodu, Carolinina zvědavost zvítězila.

Otřela si ubrouskem rty, opřela se v židli a zeptala se: „Mohla byste mi, Charlotte, prozradit, proč vlastně s vámi Brent nemluví?“

Žena se na ni rychle podívala, oči rozšířené překvapením a suše polkla. „To je… velmi složité.“

„Opravdu ráda bych to věděla,“ odpověděla Caroline.

Charlotte se na ni dlouze a nejistě zadívala a bylo vidět, že přemýšlí, jaká slova zvolit. Pak se rychle podívala na manžela, který v tu chvíli přestal jíst a také se hloubavě díval na svou ženu. Nakonec si povzdechla, odložila vidličku na talíř a složila si ruce do klína.

„Já a Brent jsme vždycky měli rozdílnou povahu, Caroline. Je o šest let starší než já, tichý a zdrženlivý, zatímco já jsem upovídaná a mám ráda společenský život. A protože jsme byli jen my dva a vyrůstali jsme spolu, stal se takovým mým tichým ochranitelem před naší matkou, která strkala nos do všeho kolem sebe, a hlavně do mého života. Nelíbil se jí můj účes, moje šaty, moje mluva… Brent mě miloval – stejně jako já jeho – a chtěl, abych byla šťastná. Matka ze mě zase chtěla udělat dokonalou společenskou a dobře vychovanou dámu, kterou ona sama nikdy nebyla.“

Charlotte si nervózně mnula ruce a prázdným pohledem zírala na zpola nedojedený talíř s bažantem a divokou rýží.

„Před sedmi lety bratr s matkou našli muže, za kterého jsem se měla provdat.“ Jízlivě se zasmála. „Myslím, že to byla asi jediná věc na světě, na níž se oni dva shodli. Ten muž byl vikomt, příjemný, vlivný a velmi vážený. Ale bylo mu dvaačtyřicet, byl to takový domácký typ, ovdovělý se třemi malými dětmi. Hledal vhodnou ženu, která by byla především dobrou matkou jeho třem potomkům.“

Caroline ji musela přerušit: „Nechce se mi věřit, že by vás můj manžel nutil provdat se za někoho pro vás tak nevhodného. Že by byl tak necitlivý a nerespektoval vaše přání.“

Charlotte potřásla hlavou. „Nerozumíte tomu. Pro Brenta tenhle muž nebyl nepřijatelný, představoval stabilitu, dobré společenské postavení a váženost. Z jeho hlediska bylo tohle manželství legitimní a správné a zaručovalo mi dostatečné zabezpečení, abych mohla opustit Miramont. Brent byl skutečně přesvědčený, že se dobře postaral o mou budoucnost a současně mi umožnil dostat se ze spárů té čarodějnice… mám na mysli svou matku.“

Caroline se na ni překvapeně zadívala.

Charlotte se usmála. „Brent vám o ní asi nic moc neřekl, že?“

Caroline se zamračila. „Abych pravdu řekla, tak vůbec nic. I když Nedda mi říkala, že byla půvabná.“

Charlotte obrátila oči v sloup a potřásla hlavou, s výrazem naprostého znechucení. „Ano, na první pohled byla dokonalá, ale uvnitř byla krutá, ješitná, náročná a zacházela se mnou nebo s Brentem, jako bychom byli malomocní. Společenský život byl pro ni na prvním místě a stejně tak od nás očekávala, že se budeme pohybovat ve vyšší společnosti a dokonale se k ní budeme hodit. Vždy jí šlo jen o efekt, o to, aby ve vyšších kruzích vypadala jako dokonalá dáma s perfektně vychovanými dětmi. Na veřejnosti se k nám chovala hezky, v soukromí nám vyhrožovala, ponižovala nás a bila nás jezdeckým bičíkem, kdykoliv se jí něco znelíbilo, což bylo poměrně často. Když byl můj bratr ve věku, že se už mohl fyzicky proti jejím útokům bránit, bití přestalo. Tehdy nás začala napadat slovně, urážet nás, nazývat nás jmény, která bych nikdy z úst ani nevypustila… neustále nám říkala, jak jsme hrozní, nešikovní a jak jsme jí zkazili celý život.“

Podívala se na Caroline modrýma očima, v nichž se odráželo světlo svíček a vyzařoval z nich takový smutek, až se Caroline otřásla. Samozřejmě že Nedda jí o takových detailech manželova dětství nevyprávěla, a vlastně ani nemohla. Ale matka urážející své vlastní děti? Bohužel to vysvětlovalo mnohé a Caroline konečně pochopila, proč je Brent takový, jaký je. Proč mluví tak otevřeně a chce, aby všechno bylo hned od počátku jasné… jako kdyby stále čekal jen samé negativní odpovědi. To také vysvětlovalo, proč si vybral tak nebezpečné povolání daleko od rodiny, daleko od vlasti, proč trávil tolik času v tiché přítomnosti svých milovaných koní. Proč nevěřil na romantickou lásku a proč tak hluboce a bezpodmínečně miloval malou Rosalyn.

Postupně začala chápat muže, za něhož se provdala, a bylo jí líto toho smutného, osamělého chlapce, který vyrůstal se sestrou, k níž cítil povinnost ji ochraňovat, a s matkou, jež ho stále ponižovala.

Caroline se napila vína, aby se trochu uklidnila. „Když se o vás tehdy Brent tak staral, tak proč se najednou teď chová, jako byste ani neexistovala?“ zeptala se tiše o chvilku později.

„Provdala se za mě,“ odpověděl upřímně místo ní Carl, sedě opřený na židli.

Caroline se dívala z jednoho na druhého. „Tomu nerozumím.“

Charlotte se na svého muže mile usmála. „Odmítla jsem se provdat za muže, kterého mi vybrali. S Brentem jsem se kvůli tomu několikrát pohádala, ale nakonec jsem vyhrála. I když moje výhra měla zničující následky. Bratr moje manželství už domluvil, dokonce už byla podepsaná zásnubní smlouva a stanoven den svatby. Čtrnáct dní před tím, než jsem měla projít uličkou v kostele, jsem si sbalila kufry a zmizela. Přesně tak…“ Luskla prsty.

„Věděla jsem, že se musím odsud dostat co nejdál, a protože jsem byla naivní dívka, myslela jsem si, že to pravé pro mě bude Amerika. Takže jsem v Londýně prodala nějaké své šperky a zamluvila si lístek na loď. Tři dny po vyplutí jsem se seznámila s Carlem, který byl náhodou jeden z vlastníků společnosti, jež stavěla ty zatracené lodě.“ Tvář se jí zkrabatila a Charlotte se otřásla. „K mému naprostému ponížení mě zrovna viděl, jak stojím opřená o zábradlí na palubě a zvracím, neboť mi na lodi bylo šíleně špatně. A protože se mu mě zželelo –“

„Naprosto, zlato,“ zamumlal s přesvědčivým úsměvem.

Charlotte se začervenala a zakřenila se na něj. „Protože se mu mě zželelo, vzal mě… uf… pod svá křídla a hned tři měsíce po vylodění v Rhode Islandu jsme se vzali.“

Caroline vzala do ruky vidličku a pohrávala si s jídlem na talíři. „Dovedu si představit, jak se asi musel cítit můj manžel trapně, když vysvětloval vikomtovi vaše zmizení.“

Charlotte se zasmála. „Myslím, že Brentovi nikdy nebylo trapné někomu něco říct.“

Na chvíli se odmlčela, pak se naklonila ke Caroline, aby pokračovala smutným hlasem: „V ten den mě bratr vymazal ze života. Všechny dopisy, které jsem mu napsala, se vracely neotevřené zpátky – psala jsem mu bez přestávky každý měsíc, celých šest let – jednoduše proto, že mi našel váženého, společensky dobře postaveného anglického manžela, a já utekla a provdala se za Američana. Proto se mnou dnes nechce mluvit. Pro něj jsem v den svého útěku zemřela.“

Caroline vypadala, že tomu nemůže uvěřit. „To je absurdní,“ zamumlala, dívajíc se z ženy na jejího manžela, jenž teď hleděl do sklenice vína, kterou otáčel mezi prsty.

Charlotte se usmála a zatřásla hlavou. „Upřímně řečeno, není. Brent je nadevše duší Angličan, Caroline. Miluje svou zem, její bohatství a kulturu a za svého krále by klidně položil i život. Muž, kterého pro mě vybral, byl anglický vikomt, který by uspokojoval mé sociální postavení i finanční potřeby. Z toho důvodu jsem s ním měla být šťastná. Ve svém velmi praktickém uvažování mě dnes Brent vidí jako dceru hraběte, která všechno zahodila, když opustila šlechtického snoubence, utekla a provdala se ne za toho, koho hluboce milovala, ale za toho, jehož rodina se vzbouřila proti anglickému králi.“

Jasně, Brent mohl vidět celou tuhle záležitost z praktického hlediska manželství a neuvažovat o citech, pomyslela si Caroline. Podle Brenta je totiž manželství z lásky hloupé, nelogické a nesmyslné.

„Jak dlouho se zdržíte v Anglii?“ zeptala se po chvilce uvažování.

Carl se opřel a našpulil rty. „Něco přes dva měsíce. Musím v Londýně vyřídit nějaké obchodní záležitosti,“ potřásl rozhodně hlavou. „Ale i když si moje žena moc přeje setkat se s bratrem, nemůžeme tu zůstat tak dlouho, dokud se jeho lordstvo nerozhodne, že nás konečně uzná a poctí nás svou přítomností –“

„Carle!“

Caroline vyprskla smíchy.

„Co?“ vyhrkl muž. „To, že ho tady takhle nazývám, není o nic větší neúcta, než jakou projevil on, když se odvrátil od své jediné rodiny.“

„Má teď svou ženu a dítě, miláčku, a žije beze mě už víc jak šest let.“

„Vy víte o Rosalyn?“

Charlotte se usmála a modré oči jí zářily porozuměním. „Nedda mi píše několikrát do roka, aby mě informovala o tom, co se tady děje. Vím o jeho krásné malé dcerušce i o jejích problémech, vím o tom, co Reggie udělal s Miramontem, zatímco Brent ve Francii bojoval. Jsem si jistá, že mi i napsala o vás, ale asi jsme vypluli dřív, než dopis přišel.“ Naklonila se dopředu a ztišila hlas do šepotu. „Prosím, neříkejte to Brentovi, Caroline. Zakázal by Neddě, aby mi psala. Byla bych moc vděčná alespoň za tu malou korespondenci, která mě udržuje při vědomí, že sem na Miramont ještě patřím.“

Caroline se na oba zadívala a pak přikývla. Povzdychla si a chvilku přemýšlela. Nakonec tiše dodala: „Myslím, že bychom měli uspořádat večerní slavnost.“

Charlotte se zatvářila pochybovačně, ale Caroline to neodradilo.

„Pozveme mé sestry s jejich manžely, a pokud budete chtít, i vaše přátele. Nemusí to být nějaká okázalá slavnost, jen se sejdeme a společně povečeříme.“ Zhluboka se nadechla a tajemně dodala: „Sotva vás bude moci ignorovat na takové společenské večeři, které se bude muset zúčastnit.“

„Můžete ho k tomu přesvědčit?“ zašeptala Charlotte.

Caroline pokrčila rameny. „Pokusím se o to.“

I když byla Caroline vyčerpaná, chtěla si s manželem promluvit. Na jedné straně ji znepokojoval jeho postoj k vlastní sestře a na druhé straně ho prostě chtěla vidět, být s ním. Stála před spojovacími dveřmi jejich pokojů a dvakrát zaklepala. Najednou se cítila hloupě, určitě už bude spát, pomyslela si, protože už bylo dávno po půlnoci. K jejímu překvapení se však téměř okamžitě z jeho ložnice ozvalo: „Nemusíte klepat, Caroline.“

Z jeho hlasu čišela arogance, což ji přimělo se narovnat, hrdě zvednout bradu a vstoupit do ložnice. Ale napětí a zlost se okamžitě, jak ho zahlédla, vytratily a nahradil je soucit, když si vzpomněla na jeho pohnutou minulost.

Pokoj se nořil do tmy, ozařoval ho jen oheň sálající na mřížce v krbu. Seděl na malém pohodlném sofa před ním a díval se do plamenů. Na sobě měl jen nezapnutou košili s rukávy vyhrnutými k loktům a v ruce držel poloprázdnou sklenku brandy. Když zaslechl šustění látky jejích šatů, zvedl sklenku ke rtům, pořádně se napil a teprve pak se podíval jejím směrem.

„Vidím, že jste stále ještě oblečená na večeři.“

Hlas měl rozmrzelý, unavený. Caroline se vydala k němu, a jak nejlépe uměla, mu odpověděla: „Myslíte si, že žlutá sluší jenom zrzkám? Brzy mi řeknete, Brente, že dáváte přednost brunetkám, které na sobě nemají vůbec nic.“

Zasmál se a podíval se do zlatavě jantarové tekutiny, otáčeje sklenku v ruce. „Uvažoval jsem o tom.“ Otočil se doprava a poklepal rukou vedle sebe. „Posaďte se tady, Caroline.“

Přesně to chtěla slyšet. Přišla tiše k němu, chvíli ho pozorovala, a pak se posadila na měkkou pohovku vedle něj, skopla boty a složila si nohy pod sebe.

Několik minut seděli v tichosti a pozorovali plameny, Caroline bylo teplo, cítila se v jeho přítomnosti uvolněná, ba dokonce vyrovnaná.

„Měla jste dlouhý a zajímavý den, že drahá?“

„Hmm…, delší, než si dovedete představit.“

Vzal její ruku do své a lehce jí stiskl prsty, bříškem palce ji hladil sem a tam po hřbetu. „Dala byste si brandy?“

Usmála se a jemně ho chytila za ruku, zvedla si ji ke rtům a políbila ho do dlaně. Zdálo se, že ho tato její reakce překvapila, což jí vyvolalo ještě větší úsměv na rtech.

„Měla jsem již dvě sklenky vína k večeři,“ odpověděla tiše. „A je už pozdě.“

Podíval se zpátky do sklenice a znovu se napil. „Po vínu vás bude bolet hlava, ale brandy vám pomůže usnout.“

Caroline zvedla obočí. „To zní jako prohlášení od muže, který se vyzná.“

Usmál se a opřel si hlavu a opěradlo sofa, stále ji držel za ruku, ale díval se teď do plamenů. „Dávám si brandy každou noc, když sedím tady před krbem, Caroline,“ pronesl tichým hlasem. „Pomáhá mi uvolnit se tak, že se mi lépe spí. Je to jedna z věcí, které o mně ještě nevíte.“

Zadívala se do mihotajících se plamenů, sledovala, jak se jejich barva mění od modré až po oranžovou, slyšela každé zapraskání a zasyčení, jak plameny pohlcovaly dřevo a naplňovaly místnost teplem. Alespoň v tomhle měl pravdu. Bylo mnoho věcí, které o tomto muži, za něhož se provdala, nevěděla a možná se je ani nikdy nedozví, pokud jejich vztah nebude důvěrnější. Musela si přiznat, že udržovat si od něj odstup bylo pro ni čím dál tím těžší.

To pomyšlení ji roztřáslo. Zjevně si toho všiml, protože na okamžik pustil její ruku, aby ji mohl obejmout a přitáhnout si ji k sobě.

„Napijte se, Caroline. To vás zahřeje uvnitř.“

Zaváhala, ale pak si vzala sklenku z jeho ruky a lokla si té spalující tekutiny, voňavé, vyzrálé a sladké chuti. Olízla si rty a podala mu sklenku zpátky, pozorujíc ho, jak jedním douškem zbytek dopil a položil sklenku na stolek vedle sofa. Přitáhl si ji k sobě, oběma rukama ji objal kolem pasu a Caroline najednou měla pocit, že si musí položit hlavu na jeho hruď. „Tohle by se mělo stát naším zvykem,“ navrhl zamyšleně a stále sledoval plameny. „Tak jako teď bychom si spolu každý večer měli dát brandy, jen my dva sami.“ Ztišil hlas. „Už jsem unaven tím, že jsem stále sám, Caroline.“

Bylo to přiznání, které se mu neříkalo lehce, a Caroline cítila, jak jí srdce pookřálo, spokojeně si povzdechla a přitulila se k němu.

Dlouhou chvíli ležela v jeho náručí, poslouchala tlukot jeho srdce, jeho pomalý, vyrovnaný a klidný dech. Sbírala odvahu, aby začala mluvit o tématu, jemuž se až doteď vyhýbali.

„Vaše sestra je okouzlující, Brente.“

Cítila, jak se jeho tělo napjalo, ale jinak na její slova nereagoval, a tak hrdinně pokračovala: „Chtěla bych vás požádat o laskavost.“

Brent se jí zadíval do očí.

Zhluboka se nadechla, aby našla odvahu, kterou však vůbec neměla. „Ráda bych uspořádala večerní slavnost pro Charlotte a Carla. Prosím, neříkejte hned ne –“

Přerušil ji ukazováčkem, jenž jí položil na rty.

Chvíli se dívala do jeho hlubokých, oříškově zelených očí, které zářily ve světle ohně a prohlížely si každičký centimetr jejího obličeje.

„Měli jsme dneska s Rosalyn krásnou večeři, Caroline,“ konečně pronesl hlubokým hlasem, který zaplnil celou místnost.

Stále se na něj v tichosti dívala, zvědavá a nejistá, co bude dál, protože se zdálo, že změnil téma hovoru. Jeho hlas byl teď melancholický, naznačující něco víc.

Nadechl se a prstem pomalu přejel její rty, linii brady, až nakonec jí vzal obličej do dlaní. Do jeho hlasu se vplížil údiv, když opět zašeptal: „A když jsme dojedli, přišla ke mně, Caroline. Zastavila se přímo přede mnou, ukázala na sebe a na prstech hláskovala táta. Řekla mi táto, pak mě objala kolem krku a přitiskla se ke mně. Sama od sebe.“

Caroline zářila štěstím. „Myslela jsem si, že by to mělo být první slovo, které se naučí hláskovat.“

„Já vím.“ Něžně jí třel krk. „Díky vám ví, jakou roli hraju v jejím životě. Odpovídá mi a mluví se mnou jen díky vám. Jednoho dne se možná provdá a povije mi vnoučata, a to všechno taky jen díky vám, Caroline. Všechno, co jsem si myslel, že se nikdy nemůže stát, je najednou velmi reálné.“

Naklonil se nad ni a něžně ji políbil. Jeho rty byly měkké a teplé a chutnaly sladce po brandy, když se lehce dotkl jejích. Tentokrát ne vášnivě, ale bolestně sladce, s hlubokou a upřímnou vděčností.

Pomalu a neochotně se odtáhl, zvedl hlavu a v očích měl takovou něhu, kterou slovy nikdy nemohl vyjádřit. „Dala jste mi ten největší a nejkrásnější dar, Caroline,“ zašeptal chraplavým hlasem, plným vášně, „a myslím, že vám nikdy nebudu schopen cokoli odepřít.“

Caroline se rozechvěle nadechla, upřeně mu hleděla do očí a prsty vjela do jeho vlasů. Věděla, že na tenhle okamžik už nikdy nezapomene.

„Jsem si jistá, že Rosalyn věděla už dávno před tím, než jsem ji to slovo naučila, že ji z celého srdce milujete. A vím naprosto jistě, že jednou vám bude schopná říct, jak moc pro ni vaše péče znamenala, jak hluboce vás miluje.“ Pohladila ho po tváři, sjela níž a dlaní se zastavila na jeho srdci. „Vy, můj drahý manželi, jste tím nejšťastnějším mužem na světě.“

Brent se dojetím nemohl ani nadechnout. „Ano, to jsem, Caroline,“ připustil hlubokým, laskavým hlasem, „protože jsem si vzal vás.“

Caroline se odmlčela. Dokonce se zdálo, že přestala i dýchat, a jediné, na co se zmohla, bylo dívat se do klidných, zářivě zelených očí plných emocí, jež nedokázala vyjádřit ani jeho mysl, ani srdce. Rychle několikrát zamrkala, aby potlačila slzy, které se jí hrnuly do očí. Byly to slzy radosti, že má tak skvělého muže, slzy smutku, že vnesl do jejího života takový zmatek, ale především to byly slzy lítosti, protože si v tuto chvíli uvědomila, že její osud se změnil. Přesně v tenhle okamžik pochopila, jak hrozné by bylo, kdyby Brenta ztratila, došlo jí, že už nikdy by nic nebylo jako dřív. Už nikdy by se nespokojila jen se svou samotou uprostřed rostlin. Došlo jí, že se do Brenta zamilovala.

Položil jí dlaň na tvář. „Pojď se mnou do postele, Caroline.“

V hloubi duše věděla, že odmítnout ho bude největší a nejtěžší rozhodnutí, jaké kdy ve svém životě musela udělat. Potřebovala ho, ale zároveň stále ještě pochybovala. Kdyby se mu teď oddala, její životní sen o studiu by se úplně rozplynul.

Slzy se jí vyhrnuly z očí, už nebyla schopná je zadržet. „Brente, nerozumíte tomu, čím teď musím projít.“

Pevně sevřel čelisti a chytil ji za bradu. „Tak mi o tom řekněte, Caroline. Čeho se bojíte?“

Zavřela oči a zatřásla hlavou, neschopná mu odpovědět. Po dlouhé chvíli, kdy cítila, že si ji upřeně prohlíží, že po ní touží, zmatený a otrávený jejím chováním, odtáhl ruku z jejího obličeje, objal ji kolem krku a přitáhl si ji na hruď.

„Mrzí mě to,“ zašeptala a otírala si oči hřbetem ruky.

Brent si ztěžka oddychl, neřekl nic a vytáhl jí stužku z vlasů. Chvíli ji pevně držel, prsty se probíral hustými, hedvábnými vlasy, dokud nepoznal, že se uvolnila, dokud neslyšel její klidný a prohlubující se dech, který přicházel se spánkem.

Když oheň dohořel a v krbu vyhasly poslední uhlíky, vzal ji do náruče a odnesl ji do její postele. Náročný den se na ní projevil, že se ani nepohnula, nevydala ani hlásek, když ji opatrně položil do přikrývek. Obrátil ji na bok, rozepnul jí šaty a pomalu jí je svlékl.

Ve svitu měsíce, který sem pronikal okny, si prohlížel její tělo, oděné pouze v bílé košili, odhalující však každičkou křivku. Tmavé vlasy padaly v kaskádách dlouhých, zářivých vln po bílém polštáři, pokožka měla barvu slonové kosti, na níž vynikaly černé řasy, jako by je namaloval zkušený malíř dlouhými, jemnými tahy štětce.

„Jsi tak krásná…“ zašeptal, když pomalu přejížděl prsty po jejím těle. Její ňadra byla plná a kulatá, a přes tenkou látku košile, která je zakrývala, viděl tmavé bradavky, jež ho vyzývaly k doteku. Pomalu, s velkou úctou objel křivku jejích boků, plochého bříška… hrdlo se mu stáhlo touhou, málem se nemohl ani nadechnout, když se podíval dolů a všiml si, jak bílou látkou prosvítá tmavý trojúhelník. Pomalu, velmi pomalu sjel rukou do míst, kde cítil jemné kudrlinky zakrývající její nejintimnější místa, která před ním stále ukrývala.

„Proč mě jen nechceš, Caroline?“ zašeptal do tmavého, tichého pokoje. Hrudí mu projela bolest, svazovala ho a nabývala na síle. Sjel rukou podél její dlouhé nohy, potom přes ni přehodil přikrývku, otočil se a vyšel z pokoje.

Ve dveřích se ještě otočil, ale věděl, že dlouho už čekat nebude. Bolest, kterou ona cítila stejně jako on, už nemůže trvat dlouho. Dokázala ho rozesmát, dohnat k šílenství, dokázala, aby byl pyšný, ale nejen to – dokázala mnohem víc! Poprvé za svých čtyřiatřicet let byl šťastný. Nikdy předtím by si nepomyslel, že najde ženu, jež by tohle dokázala.

KAPITOLA
ŠESTNÁCTÁ

Hosté začali pomalu přijíždět, dávali si uvítací skleničku sherry a malý předkrm v přijímacím pokoji a čekali, až se bude podávat večeře. Kromě Brenta s Caroline a Charlotte s Carlem bylo pozváno dalších deset lidí – Carolininy sestry Jane a Charlotte a jejich manželé, Carolinin otec a sestra Stephanie a dvě přítelkyně lady Charlotte Beckerové, s nimiž se dlouhá léta neviděla, a jejich manželé. Mary Anne tu chyběla, protože se jí nedávno narodilo dítě, což ale Caroline docela potěšilo, protože čtrnáct lidí na večírku bylo ažaž.

Ruce se jí třásly, když si oblékala večerní róbu, kterou jí musela Gwendolyn vzadu zapnout. Vypůjčila si šaty od Charlotte, ale musela si je trochu upravit, aby jí seděly. Sama totiž žádné tak krásné a noblesní šaty neměla. Tyhle ale byly překrásné.

„Propána, vypadáte tak půvabně,“ zvolala Gwendolyn.

Caroline se otočila a prošla se před dlouhým zrcadlem, aby sama sebe viděla. Celkový výsledek ji skutečně potěšil, protože vypadala jako úplně jiná žena.

Šaty měly barvu tmavého červeného vína, byly elegantní s velmi hlubokým kulatým výstřihem a pasem střiženým těsně pod prsy. Živůtek byl rovný a jednoduchý, sukně spadala ke kotníkům v mohutných kaskádách tmavého hedvábí a krátké balonkové rukávky dokreslovaly celkový dojem. Na levé ruce, těsně nad loktem, měla jednoduchý diamantový náramek, který se hodil k volně visícím náušnicím. Celkový dojem umocnila ještě dlouhými, vínovými hedvábnými rukavičkami. Ani si nepamatovala, kdy naposledy se takto společensky oblékla. Jedno však věděla jistě: nikdy v životě nevypadala takhle přitažlivě.

A to bylo hlavně proto, že ani ne před třemi hodinami dovolila Charlotte, aby jí ostříhala vlasy a vytvořila tenhle úžasný účes.

Nevěděla, proč tohle všechno dělá, protože nikdy předtím ji ani nenapadlo, že by si měla zajít ke kadeřníkovi. Ale její švagrová ji přesvědčila, že nový účes jí trochu zakryje vysoké čelo. Takže napjatá a nervózní Caroline kapitulovala před Charlottinými radami a dovolila jí vlasy zkrátit. Horkou žehličkou vlasy natočila, jednotlivé kadeře vyčesala na temeno hlavy a lehce je sepnula sponkami. Což přidalo Caroline nejen na výšce, ale také vytvořilo auru elegance a půvabu.

Zírala na svůj odraz v zrcadle a zaplavil ji pocit radosti a nadšení, když si uvědomila, že nikdy tak krásně nevypadala. Trvalo jí to celých dvacet šest let, zatímco její švagrové pouhé tři týdny, aby z Caroline-zahradnice vznikla Caroline-dáma. Ten obraz v zrcadle ji fascinoval.

„Popřej mi štěstí, Gwendolyn,“ řekla nervózně a obrátila se ke dveřím.

„Žádné nebudete potřebovat, lady Caroline. Užijte si dnešní večer.“

Caroline se zhluboka nadechla, usmála se na svou služebnou a vykročila do chodby.

Během těch tří týdnů, kdy byla na Miramontu Charlotte, Caroline Brenta moc často neviděla. Vstával brzy ráno, v kuchyni si vzal snídani, a než se Caroline oblékla, byl už většinou pryč. Ale bohužel, i když přislíbil, že se večírku zúčastní, odmítl se podílet na jeho přípravách. A co se týkalo Charlotte a Carla, tak těm se docela úspěšně vyhýbal. Pokud Caroline věděla, tak za celou tu dobu se snad setkali jen jednou – podívali se na sebe, odměřeně si kývli na pozdrav, ale neřekli ani slovo. Věděla, že Charlotte mrzí, že se jí Brent vyhýbá. Carla to rozčilovalo a na oplátku si Brenta také nevšímal. Dnešní oslava bude zkouškou, protože se poprvé všichni setkají a budou muset spolu vydržet delší dobu. Doufala, že tahle slavnost zboří hradby, které si kolem sebe vystavěli. A pokud se to nepodaří, pak Beckerovi budou muset jistě co nejrychleji Miramont opustit.

To, že se jí Brent vyhýbal, nemohlo přijít pro Caroline ve vhodnější dobu. Když každý den zmizel, a to i na několik hodin, mohla tak nerušeně pracovat ve skleníku. Jako první se pustila do zámku, aby se vůbec dostala dovnitř; to jí zabralo nejméně dvě hodiny. Ale když konečně otevřela dveře a vstoupila dovnitř, srdce se jí rozbušilo radostí. Interiér skleníku zůstal nedotčený a byl v perfektním stavu. Ačkoliv tu nerostly žádné rostliny a půda byla už léta vyschlá, bylo zřejmé, že před tím, než ho někdo opustil, tu důkladně uklidil a vše neprodyšně zabezpečil. Jinak se to totiž nedalo popsat – uvnitř Caroline nenašla skoro žádné pavučiny a těch pár broučků, kteří před ní utekli, nestálo za řeč. Zdálo se, že si s jeho vyklizením dal někdo pořádnou práci, jako by ho už nikdy nikdo neměl používat.

Caroline očekávala, že skleník bude i uvnitř vypadat stejně jako zvenku, že bude zarostlý plevelem, ale stav, v jakém ho našla, ji překvapil. Nebude jí tedy trvat tak dlouho připravit ho pro pěstování rostlin. Dva dny jí zabrala práce kolem skleníku, vystříhala největší křoví, vytrhala plevel a stěny očistila smetákem od špíny a prachu, takže teď mohly konečně sluneční paprsky pronikat až dovnitř. Pak se zaměřila na práci uvnitř a jako první nanosila na záhony čerstvou hlínu. Panty u oken byly zrezivělé a ztuhlé, takže je několikrát naolejovala, dokud s nimi nešlo alespoň trochu pohnout. Jakmile okna otevřela, dovnitř se konečně dostal čerstvý vzduch a teplo slunečních paprsků. Teď měla k dispozici funkční skleník a těšila se, až bude moci začít zase pracovat na svých výzkumech.

Manžela vídávala pravidelně každý večer v pozdních hodinách, kdy v noční košili a županu chodila do jeho ložnice na doušek brandy. Zpočátku byla při těchto návštěvách nervózní, ale třetí čtvrtou noc si na tento rituál zvykla a celý den se na něj těšila. Ačkoliv nikdy netrval na tom, aby u něj zůstala přes noc, Caroline v hloubi duše věděla, že ho to zraňuje, protože čekal, kdy k němu přijde ona sama dobrovolně. Viděla v jeho očích touhu a smutek pokaždé, když ho opouštěla, aby ho zanechala další noc v osamění.

Měla by odplout do Ameriky už za pouhých šestnáct dní. Přípravy byly zdárně dokončeny, ale Caroline, místo aby se cítila vzrušeně a nedočkavě, byla spíše smutná. Věděla, že ji čeká nejtěžší volba v jejím životě, že stojí před rozhodnutím mezi dvěma vášněmi – studiem a manželem. Kdesi uvnitř jí tichý hlásek napovídal, aby zůstala; chtěla ho milovat, cele a navždy. Až doteď si vždycky myslela, že by nikdy nemohla být šťastná, že by nemohla být dobrou matkou a manželkou, kdyby ustoupila ze svého snu a odsunula studia stranou, kdyby si ponechala botaniku jen jako své hobby. Kdyby zůstala na Miramontu, věděla, že by toho vždycky litovala.

Ale teď se všechno zkomplikovalo a Caroline byla v pokušení říct Brentovi o svých plánech a snech. Uvědomovala si, že čas, kdy bude muset odjet do Ameriky, se krátí, ale nevěděla, jak by měla tento rozhovor začít. Záleželo mu na ní, potřeboval ji kvůli Rosalyn, ale její studia ho pravděpodobně vůbec nezajímala. Bylo těžké, ne-li dokonce nemožné, mu to vysvětlit a Caroline si byla jistá, že nebude s anulováním manželství vůbec souhlasit. Bude muset vymyslet mnohem pádnější argument.

Nikdy v životě se Caroline necítila tak rozpolcená, tak emocionálně vyčerpaná a nejistá, co by vlastně měla udělat. Bude se ale muset rozhodnout během šestnácti dní a pak snad zase nalezne svůj klid. Snažila se tomu alespoň uvěřit.

Odsunula znepokojující myšlenky a nervozitu stranou a vstoupila do sálu. Všichni už zde byli přítomni a ti, kteří ji znali, jeden po druhém ukončili konverzaci v půli věty a překvapeně na ni zírali.

Všichni, kromě jejího manžela. Stál u zavřeného francouzského okna, díval se ven a ze sklenky pomalu upíjel whisky. Vypadal nádherně v tmavých antracitových kalhotách a žaketu, vestě v holubičí šedi a kravatě stejné barvy a v bílé, na míru šité košili. Vlasy měl sčesané dozadu, takže v obličeji vynikly jeho ostré rysy a výrazné oči. Po pravdě řečeno, musela přiznat, že vypadal na první pohled nadmíru klidně, i když věděla, že uvnitř se cítí nesvůj.

Jakmile hovor v místnosti utichl, pomalu se otočil jejím směrem, a i když zrovna zvedal ruku se sklenkou k ústům, pohyb se zastavil na půli cesty ke rtům a jeho pohled na ní konečně ulpěl.

Caroline se vehnala červeň do tváří, když viděla, jak na ni zírá a očima ji přejíždí od hlavy až k patě. Z jeho výrazu však nedokázala nic vyčíst. Pak jedním douškem vypil obsah sklenice a postavil ji na stolek vedle sebe.

Carolinina sebedůvěra najednou vyprchala a znovu se dostavila nervozita. Rychle se otočila a pustila se do nevyhnutelného představování. Pohybovala se mezi hosty několik minut a nakonec se zastavila u Jane a jejího manžela Roberta Waxtona, aby si s nimi na chvíli pohovořila. Najednou se vedle ní objevil Brent a chytil ji za loket.

„Musím s vámi něco prodiskutovat, Caroline,“ řekl hlubokým sametovým hlasem.

Podívala se na něj, překvapená a zároveň pobouřená, že se takto neomaleně chová ve společnosti, ale než se zmohla na odpověď, Brent se ostatním omluvil a prakticky ji vytáhl ze salonu přes chodbu do své pracovny. Potichu za nimi zavřel dveře a zadíval se na ni.

Srdce jí bušilo, ale neuhnula pohledem a stále se mu dívala do očí. Po chvilce ticha její trpělivost vyprchala.

„To od vás bylo velice nezdvořilé a netaktní,“ pronesla a doufala, že to zní tak odvážně, jak zamýšlela.

Brent se samolibě usmíval, opřel se o dveře a založil si ruce na hrudi. „Co jste si to udělala s vlasy?“

Caroline si nervózně mnula ruce v rukavičkách. „Vaše sestra mi je ostříhala.“

Cynicky zvedl obočí. „Opravdu? A musela vám u toho držet pistoli u hlavy, aby vás k tomu donutila, Caroline? Nebo vás snad přivázala k židli, abyste držela?“

Caroline zuřila. „Přiznám se, že moc se mi do toho nechtělo, ale Charlotte si myslela tím svým sladkým a naivním způsobem, že budu vypadat mnohem přitažlivěji. Ale evidentně se mýlila –“

Brent ji chytil za zápěstí, a než stačila mrknout okem, přitáhl si ji k sobě. Držel ji pevně a majetnicky. „Víte, co mě jako první napadlo, když jsem vás dnes večer uviděl, drahá?“

Jízlivě se na něj podívala. „Nedovedu si představit, že muž s mozkem velikosti červa by vůbec mohl o něčem přemýšlet.“

Hrubě se zasmál, oči se mu zúžily do tenkých zelených štěrbinek a přitáhl ji k sobě ještě víc, takže její ňadra byla přitisknuta k jeho hrudi.

Než se zmohla na jakoukoliv reakci, jeho rty se přitiskly na její, pevně a hladově, a jeho náruč byla tak horká, když ji vášnivě políbil. Jako vždy nedokázala Caroline jeho polibkům odolat a zcela se mu oddala. Dovolila, aby jí jeho jazyk plenil ústa, objala ho kolem krku, prsty mu ponořila do tmavých hustých vlasů a přitáhla si jeho hlavu, jak nejvíc mohla. Jednou rukou ji stále hladil po zádech, druhou měl majetnicky položenou na jejím zadečku a pomalými krouživými pohyby ji hladil, až jí vřela krev v žilách a nemohla se ani nadechnout.

O chvilku později sevření povolil a pomalu zvedl hlavu, aby se jí zadíval do očí.

„Myslím, že máte pravdu, Caroline,“ připustil chraplavým hlasem. „Musím mít opravdu mozek o velikosti červa, protože jsem se před téměř čtyřmi měsíci oženil a až teprve dnes večer, kdy jsem vás uviděl vejít do salonu, jsem si uvědomil, jak smyslnou, rozkošnou a okouzlující ženu jsem si vzal. Nikdy bych nevěřil, že nad vámi budu takhle žasnout.“

Caroline na něj nevěřícně zírala.

„A jen pro případ, že by vás to zajímalo, drahá,“ dodal a prsty si pohrával s okrajem výstřihu jejích šatů, lehce přejížděje dolů a nahoru, „takhle barva šatů vám náramně sluší.“

„Ty šaty patří Charlotte,“ zamumlala, s očima rozšířenýma překvapením. Uvědomila si, jak její odpověď vyzněla hloupě.

Usmál se na ni. „Ale protože je blondýnka, tak jí takhle tmavě vínová barva nesluší, vypadá v nich bledě a nemocně.“ Zadíval se jí na ňadra. „A jsem si jistý, že nikdy tenhle výstřih tak krásně nevyplnila.“

Caroline se začervenala. „Jaké troufalé řeči tu vedete o své sestře?“

Šibalsky se na ni usmál a povytáhl látku šatů výš, aby zakryl její ňadra, co nejvíc mohl. „Ten výstřih je příliš hluboký.“

Vzdorovitě se na něj podívala. „Fajn, ale teď je mám na sobě já a nehodlám na nich cokoliv měnit.“

„Jen pozor, abyste z nich nevypadla, Caroline.“

Nebyla schopná slova, jen na něj tiše zírala a po chvíli přece jen roztřeseně pronesla: „Myslím, že bychom se měli vrátit k hostům.“

Brent zhluboka vydechl, zvážněl a vzal do dlaní její zrůžovělé tváře. Tiše dodal: „Jen jsem chtěl pročistit vzduch, aby bylo jasné, komu patříte, Caroline. Aby tu dnes večer nevznikly nějaké pochybnosti. Ne všichni muži berou manželství tak vážně jako já. A protože několik z nich z vás celý večer jistě nespustí oči, chtěl jsem vám jen připomenout, že já jsem váš manžel. To je všechno.“

Spustil ruce dolů, vzal ji za loket a otevřel dveře. „A teď, má drahá, když jsem vám konečně vehnal trochu barvy do tváří,“ dodal mírně, „se pojďme trochu najíst. Mám hlad jako vlk.“

Téměř dvě hodiny trvala večeře skládající se z několika chodů. Brent seděl na protějším konci stolu než Caroline, což mu umožňovalo přímý pohled na ni. Caroline se po většinu času bavila se Stephanií, jež seděla hned vedle ní, a probíraly běžné věci a zejména přípravu svatby s vikomtem Jamesonem. Pak najednou všichni v místnosti ztichli, když povstal Carolinin otec, odkašlal si a obrátil se k Brentovi.

„Udělal jste úžasný kus práce na svém panství, Weymerthe,“ začal svou řeč.

Brent se tázavě podíval na staršího muže. „Máte pravdu, ovšem s velkým přispěním vaší dcery.“

„Ano, podařilo se ti skvěle Miramont vybavit, Caroline,“ sladce pronesla Jane a mazala si další krajíček chleba máslem. „Všechny místnosti jsou teď naprosto dokonalé.“

„Ano, na tom má také velké zásluhy,“ pokračoval Brent nenuceně. Opřel se v židli a pohrával si se sklenkou vínka, jíž otáčel v prstech. „Ale já teď mluvím o financích.“

Najednou všichni přestali jíst, otočili hlavy k Brentovi a dívali se překvapeně na něj – včetně Caroline, která se teď nemohla ani nadechnout, jako by spolkla velké sousto, jež jí uvízlo v krku.

V místnosti se rozhostilo napjaté ticho, dokud Gavin, manžel Carolininy sestry Charlotte, nepotřásl hlavou a nenašel svůj hlas dřív než všichni ostatní. „Co, proboha živého, můžou ženy vědět o financích, Weymerthe?“

Brent se zasmál. „Nevím jak ostatní ženy. Já jen vím, že moje žena čísla miluje, a protože je v tom lepší než já, požádal jsem ji, aby vedla naši hlavní účetní knihu. A musím říct, že jsem udělal dobře, protože mi tím zachránila několik tisíc liber. Přišla totiž velice rychle na chybu, kterou jsem já udělal a tím v papírech ztratil peníze, jež však na účtu zůstaly. Je v matematice mnohem lepší než já. To, co mně trvalo hodiny, ona má spočítané za chviličku.“

Napil se vína, poválel ho na jazyku a dal tím všem ostatním možnost vstřebat jeho šokující slova.

„Kdyby nebylo Caroline,“ dokončil pomalu a naprosto upřímně, „asi bychom dnes večer jedli na zemi a dřevěnými lžícemi.“

Všichni na něj s údivem zírali. Dlouhou chvíli bylo v místnosti takové ticho, že by bylo slyšet i špendlík spadnout. Pak se Charlotte Beckerová rozesmála zvonivým smíchem, který nepříjemné ticho prořízl.

„Bravo, Brente,“ vyhrkla a rychle si zakryla ústa rukou, když se podívala na svého bratra zářivě modrýma očima, plnýma obdivu.

Caroline sklopila zrak, tváře jí zrudly rozpaky. Rozum ji nabádal, že by se na něj měla zlobit, ale v srdci ji jeho slova potěšila. Třesoucí se rukou si vzala sklenici vína a třikrát se pořádně napila.

Pak se ozval její otec. „Výborně, chlapče,“ zamumlal a věnoval se dál svému jídlu na talíři. „Výborně.“

Caroline na něj nevěřícně zírala. Robert zavrčel: „To je směšné, Weymerthe. Přece nám tu nechcete namluvit, abychom věřili tomu, že vaše žena vede účetní knihy.“

Jane se rozzlobeně na svého manžela podívala. „Vždycky jsem ti říkala, že Caroline má neuvěřitelné schopnosti, Roberte. Proč jsi tak tvrdohlavý a nevěříš nám?“

Upřeně na ni zíral, jako kdyby byla nechápavá. „Protože, zlato, ženy nikdy nemohou být tak chytré a nemohou se zabývat matematikou či podobnými věcmi. Je pro tebe dost namáhavé starat se o děti a domácnost a zabývat se poezií a charitativní činností.“ Poklepal jí ruku. „Víš stejně dobře jako všichni ostatní, že slušně vychovaná dáma se nemá co zaobírat matematikou. A pokud ano, pak je to nenormální a nevhodné.“

Jeho slova Caroline tak rozčílila, že málem vzala svůj plný talíř a hodila mu ho do obličeje.

„Nevím, zda se zcela ztotožňuji s vaším názorem, Waxtone,“ promluvil Carl a díval se do své sklenice, jako by tam hledal ta správná slova. „Myslím si, že kdyby má žena Charlotte měla talent na některou vědu, která je dnes vyhrazena pouze mužům – a to jen kvůli konvencím, pro nic jiného –, určitě bych její schopnosti podporoval, aby je mohla náležitě využít.“ Podíval se po hostech a pokrčil rameny. „Čemu by to uškodilo?“

Robertův obličej přešel do temně nachové barvy a Gavin otevřel ústa, ale nevydal ze sebe ani hlásku. Brent se podíval na Carolinina otce, který ani nezvedl hlavu a cpal se jídlem. Charlotte Beckerová se ke svému muži obdivně naklonila. Ostatní ženy a jejich manželé se tvářili zarputile a bylo zřejmé, že jim toto téma není příjemné. A její sestry – bůh jim žehnej – seděly tiše a naprosto bezradně.

Caroline se chtěla celé téhle absurdní konverzaci zasmát.

„Čemu by to uškodilo?“ vykřikl nakonec Gavin a důrazně bouchl rukou do stolu. „Například já, kdyby svěřil účetní knihy své ženě, bych přišel o každou penny, kterou jsem kdy vydělal.“ Trochu ztišil hlas. „Bez urážky, Weymerthe, ale já prostě nevěřím, že Caroline toho opravdu umí tolik co muži, pokud jde o čísla. A nejde o to, že by to byla záležitost vyhrazená pouze pro muže, daná jen a jen společenskými pravidly. Prostě Caroline je žena a matematika jim od přírody není dána do vínku.“

Brent přimhouřil zlostně oči. „Opravdu?“ Naklonil se dopředu a opřel lokty o stůl. „A umíte vypočítat, kolik je tři sta dvanáctkrát… dejme tomu… devadesát sedm, Gavine?“

Na chvíli vypadal Gavin zmateně, ale pak se rychle vzpamatoval a posadil se vzpřímeně na židli. „Samozřejmě, podejte mi pero…“

„Ne, tak jsem to nemyslel.“ Otočil se, zadíval se na Caroline na druhém konci stolu a usmál se na ni. „Caroline?“

Caroline polkla, odkašlala si, jako by se jí v krku vytvořil knedlík. „Promiňte?“

Všichni se na ni zvědavě zadívali, kromě jejího otce, který se stále věnoval svému talíři.

„Můžete vypočítat, kolik je tři sta dvanáctkrát devadesát sedm?“

„Jistěže může,“ povzbudila ji Stephanie. „Řekni jim to, Caroline.“

Caroline se napřímila a nervózně se dívala na manžela. „Nemyslím si, že –“

„Caroline…“ přerušil ji Brent, „umíte vynásobit tři sta dvanáct devadesáti sedmi?“

„Ano,“ zamumlala.

„To je nesmysl,“ vykřikl Robert a odhodil ubrousek na stůl. „Když mi dáte chvilku, abych mohl přemýšlet, taky to z hlavy spočítám.“ Pak se otočil ke Caroline a domýšlivě se zasmál. Úsměv muže bez mozku, pomyslela si. „Umíte vypočítat čtyři sta sedmdesát šestkrát sto třicet dva, drahá Caroline?“

Probudila se v ní zlost. Opovrhovala muži, kteří takovýmto způsobem zkoušeli ženy, kteří se je snažili ponížit ve společnosti ostatních hostů. Místo aby se snažila své schopnosti potlačit, tak jako to dělala až dosud, chtěla teď vykřičet do světa, jakým talentem byla obdařena, a ukázat tomu nabubřelému hlupákovi, jak je slabomyslný.

Na rtech se jí objevil zářivý úsměv, když sladce odpověděla: „Šedesát dva tisíce osm set třicet dva, drahý Roberte.“ Rozhlédla se a vzala si do úst další sousto.

„To si vymyslela,“ pronesl nevěřícně Gavin, ukrojil si kus kachny a žvýkal ji, jako by to byl kus kůže.

Carl se pomalu postavil. „Tak se pojďme podívat, jestli to spočítala dobře.“

„Pero najdete v mé pracovně,“ oznámil zcela nenuceně Brent k muži, který stále nevěřil, ale ani se na něj nepodíval a zvedl sklenici vína.

Minuty, kdy Carl odešel hledat pero, byly nejdelšími v Carolinině životě. Ticho v místnosti bylo vražedné a všichni předstírali, že se věnují svému jídlu. Když se konečně vrátil, napětí ve vzduchu se dalo téměř krájet.

Caroline se podívala Carlovi do tváře. Usmíval se na ni, mrkl jedním okem a položil kus papíru na stůl. „Trvalo mi to trochu déle, než jsem vynásobil čtyři sta sedmdesát šest jedním stem třiceti dvěma, ale jsem přesvědčen, že měla pravdu, pánové.“ Podíval se zpátky na Caroline. „K jakémuže číslu jste dospěla, Caroline?“

Odkašlala si. „Šedesát dva tisíc osm set třicet dva.“

„Správně,“ odpověděl Carl rozhodně a posadil se zpátky na židli. „Klidně bych jí své účetní knihy svěřil.“

Caroline se na něj potěšeně zakřenila a pak se odvážně podívala na svého manžela. Něžný pohled, jakým se na ni díval, byl plný obdivu a hrdosti. V tu chvíli měla neuvěřitelnou potřebu vstát, dojít k němu, vzít jeho obličej do dlaní a políbit ho na ústa s tak hlubokou vášní, aby každému tady v jídelně dokázala, že patří jen a jen jí.

„Propánakrále! To už je skoro deset?“ zeptala se hlasitě Jane. „Myslím, že bychom se už měli pustit do dezertu.“

Najednou se zase všichni začali bavit.

Charlotte věděla, co by měla udělat. Pohledy, které bratr vysílal přes stůl ke své ženě, jeho oči naplněné takovým hlubokým citem, ji naplňovaly soucitem a porozuměním.

Podle toho, co slyšela, Brent a Caroline spolu nevedli žádný intimní život. Byla si tím téměř jistá, aniž by s někým z nich o tom mluvila. Viděla to v pohledech, jakými se na sebe dívali během večeře, a přitom se snažili je před sebou skrýt, v tom, jak Caroline o Brentovi mluvila… Bylo mezi nimi něco, co bránilo, aby se ještě víc sblížili, ale nevěděla co. Cítila však sesterskou povinnost jim pomoci.

Všichni už panství opustili nebo se odebrali k odpočinku, včetně Carla, který tu zanechal Charlotte, aby si mohla popovídat s bratrem o samotě. Trvalo jí jen pár minut, než ho našla. Stál za francouzskými dveřmi vedoucími na terasu a obhlížel zahradu, která se v mrazivé listopadové noci zdála pustá. Pak zvedl hlavu, jako by chtěl počítat hvězdy na jasné tmavé obloze.

Charlotte si přitáhla šál kolem ramen, vyšla na terasu a potichu došla až k němu. Pomalu se nadechl, když zjistil, kdo vedle něj stojí, ale nepohnul se, nepromluvil, dokonce se na ni ani nepodíval.

„Byl to zajímavý večer, Brente.“

„Madam,“ zazněla jeho úsečná odpověď.

Charlotte se na něj překvapeně podívala. „Jsem si jistá, že si pamatuješ moje jméno.“

Neřekl nic a dál se díval na hvězdy zářící na obloze.

Její trpělivost ochabovala, a tak jen zamumlala: „Caroline je okouzlující žena. Dneska ses k ní zachoval skvěle.“

Brent hlasitě vydechl a pomalu zrak přesunul do ztemnělé zahrady. „Její rodina si musí uvědomit, že jsem si vzal velmi inteligentní a elegantní dámu. Zatím ji považovali za prostou starou pannu, která neumí nic jiného, než ve volném čase pěstovat květiny.“

Charlotte se také zadívala do zahrady. „Odvedla tu ohromný kus práce. Ta zahrada je stejně tak krásná, jako si ji vždycky pamatuju.“ Sklopila zrak, prohlížela si modré saténové střevíčky a pak dodala: „Myslím, že má mnohem větší talent, než měla naše matka –“

„Samozřejmě, že má,“ odsekl se zřejmou nechutí. „To je naprosto jasné.“

Charlotte se na něj podívala a tichým hlasem dodala: „Ty ji miluješ, že?“

Neřekl nic a Charlotte měla co dělat, aby ho něčím nepraštila za tu tvrdohlavost. Nebyl ochoten to připustit ani sám sobě. Založila si ruce na hrudi a rozhodla se jít přímo k věci.

„Máš vůbec představu, kam každé ráno chodí?“

Málem se usmála, když zahlédla v jeho očích překvapení. Zdálo se, že ho její otázka vylekala, protože se poprvé od chvíle, kdy přijela na Miramont, na ni zpříma podíval. Nechtěla tuto chvíli narušit, a tak se na něj jen v tichosti dívala, jak tam stál v dopadajícím světle z jídelny, a čekala, zda promluví jako první.

Narovnal se a tichým hlasem řekl: „Navštěvuje Rosalyn a každé ráno pracuje na zahradě.“

„Hmm,“ odpověděla nenuceně a zadívala se znovu na své střevíčky, „možná to dělala, než jsme sem s Carlem přijeli, ale teď každé ráno po snídani někam tajně zmizí, aniž by živé duši řekla, kam vlastně jde, a obvykle se vrací až k pozdnímu obědu.“

Zadívala se mu do obličeje a viděla, jak bojuje s emocemi, aby na sobě nedal nic znát.

„Co se mi tu snažíš naznačit?“ zeptal se hlubokým, nebezpečným hlasem.

Muži jsou tak předvídatelní, pomyslela si. „Opravdu, Brente, nesnažím se ti tu nic naznačovat. Několik lidí si všimlo, že každé ráno někam zmizí. Jen jsem se ptala, jestli ty víš, kde tráví šest sedm hodin každý den sama.“

Brent se na ni otočil, pevně chytil zábradlí oběma rukama, ale pak se zase zadíval do tmy. „Jestli něco víš, měla bys mi to říct, a ne tady kolem toho chodit jako kolem horké kaše.“

Charlotte lehce pokrčila rameny. „Nevím nic.“ Což ale byla lež, protože si byla celkem jistá, že Caroline, protože je botanička, jak o sobě prohlašovala, a opravdový odborník na květiny, jak se všichni na Miramontu shodli, objevila skleník, a z nějakého důvodu, který jí nebyl jasný, o svém objevu nikomu neřekla.

Brent by se to mohl snažit zjistit, a kdyby Caroline obvinil, že je mu nevěrná, mohlo by to konečně mezi nimi prolomit ledy, domnívala se Charlotte.

Položila mu ruku na jeho. Trhl sebou, ale neodtáhl se. Ačkoliv se cítila zarmoucená, že to mezi nimi není takové, jaké kdysi bývalo, věděla, že je to jen začátek. Prozatím spolu mluvili a ona se ho dotkla…

„Myslím, že ještě bude vzhůru, Brente. Jen se jí zeptej, kam každé ráno chodí.“ Odtáhla ruku a otočila se ke dveřím. „Nechci se dívat na to, jak tě tenhle vztah zraňuje.“ Charlotte se dívala na jeho profil, který se ztrácel ve tmě, a když si uvědomila, že jí už neodpoví, zvedla sukni a vešla do domu.

KAPITOLA
SEDMNÁCTÁ

Když Gwendolyn konečně odešla, zůstala Caroline sedět u toaletního stolku, oděná jen v lehkém hedvábném župánku, a rozčesávala si vlasy, zatímco se jí hlavou honila spousta myšlenek.

Společná večeře, kterou uspořádala, se jí zdála být nejpodivnější a nejtrapnější, jakou kdy zažila. Nikdy předtím si neuvědomovala, že by sestry Jane a Charlotte vypadaly tak nešťastně jako teď, když musely zažít, jak povýšeně se chovali muži, za něž byly provdané, jak musely překousnout to, jak je dokázali ztrapnit. Vždyť muži ve vyšší společnosti by se měli k ženám chovat uctivě, a ne je ponižovat. Ale tihle muži asi ani nevěděli, jak se jinak chovat.

Nejvíc ji ale překvapilo, že otec klidně přijal fakt, že vede účetnictví celého Miramontu právě ona. Vůbec se nezdálo, že by ho Brentova slova překvapila, nekáral ji za to, téměř ani nepromluvil a své názory si nechal sám pro sebe, což u něj nebylo zvykem.

Během večeře si Caroline uvědomila, jaké vlastně má štěstí, že byla dána muži, jenž ji hájí, chová se k ní jako k ženě, která má vlastní rozum, rozumí jejím osobním potřebám a vyvolává v ní sladké chvění pouhým pohledem, letmým dotykem.

Položila hřeben na toaletní stolek a pomalu se zvedla. Na posteli měla přichystanou noční košilku. Užuž si rozvazovala šerpu v pase, když najednou uslyšela, jak otevírá dveře. Žádné klepání na dveře, vstoupil do její ložnice, jako by ho očekávala.

Otevřela ústa, aby ho poškádlila, ale cosi v jeho očích ji zarazilo.

„Jaký jsem to blázen, Caroline,“ řekl tiše a opřel se o spojovací dveře, které za sebou zavřel.

Sundal si vestu, měl na sobě jen bílou nezapnutou košili, která odhalovala jeho hruď a jejíž rukávy si vyhrnul k loktům. Zírala na něj, nejistá a s každým nadechnutím nervóznější.

„Co to má znamenat?“ zeptala se. „O čem to tu mluvíte?“

Chvíli se na ni jen tak díval, pak se mu koutky úst zkroutily do ironického úsměvu. Přimhouřil oči a pomalu se vydal k ní.

„Právě jsem si docela hezky popovídal s Charlotte.“

Caroline strnula. „Vy dva jste spolu mluvili?“

Neodpověděl, dokud nedošel až k ní. Kdyby nebyla jeho slovy tak překvapená, asi by před jeho působivým postojem ustoupila o krok.

Pohrdavě potřásl hlavou. „Ten rozhovor jsem nechtěl, ale byl velmi poučný, drahá.“

Chytil ji za bradu, donutil ji dívat se mu přímo do očí, které teď byly velmi chladné, tmavé a plné hněvu. Hlas ztišil až do děsivého šepotu. „Oba dva nás urazila, když se mě přímo zeptala, kam zmizíte každé ráno. A vypadal jsem jako naprostý hlupák, protože jsem jí nemohl odpovědět… protože to sám nevím.“

„Brente –“

„Ale nemusela mi vůbec nic vysvětlovat, Caroline. Je zřejmé, že s mužem, kterého sis vzala za manžela, spát nechceš, takže musíš chodit své potřeby uspokojovat jinam.“ Přešel do osobnějšího tónu.

Naprostý výraz překvapení, který se jí objevil v obličeji, ho trochu znejistěl. Všimla si toho v jeho očích. Pak ji náhle pustil.

Zhluboka se nadechl, zavřel oči a ruce si dal v bok. „Kdo je tvůj milenec?“

Zírala na něj, šokována jeho slovy, která v ní vyvolávala rozhořčení. „Nemám žádného milence!“ vykřikla.

„Nelži mi, Caroline. Vím, že jsi měla milence předtím, sama jsi mi přiznala, že nejsi panna. A bylo mi zatraceně jedno, kdo tě o panenství připravil.“ Cynicky se na ni podíval. „Podle Charlotte téměř všichni v domě vědí, že každé ráno někam na několik hodin zmizíš. A teď, když se to doneslo až ke mně, chci vědět, jestli roztahuješ nohy někomu, koho znám, někomu, koho jsi potkala tady na Miramontu. Nebo snad utíkáš za někým, s kým spíš už léta?“

Caroline nebyla schopná se pohnout, vydat hlásku… jen na něj zírala, líce jí hořely studem, srdce bušilo a měla chuť ho udeřit do té nabubřelé tváře. Nebyla toho však schopná, protože se jí hlavou honily myšlenky, kde a kdy přišel na takový naprosto nesmyslný nápad. Trochu ji uklidnilo, že jeho hněv pochází z toho, že mu Charlotte řekla, že ji viděla odcházet ke skleníku, že se o tom před ním neúmyslně zmínila. Bála se, že když mu teď řekne o skleníku, zakáže jí tam chodit a Caroline přijde o část svého snu… Na druhou stranu ale věděla, že se mu k tomu musí přiznat a že musí být velmi opatrná.

Uvolnila se a mile se na něj usmála. „Ano, je pravda, že každé ráno odejdu, ale špatně jste pochopil –“

Brent se zasmál, aby ji přerušil, a zatřásl hlavou odporem. „Já to chápu, Caroline, protože jsem to viděl už mockrát předtím. Ženy jsou zdrženlivé, prolhané, sebestředné a kruté. Neznám ve svém životě jednu jedinou věrnou ženu. A ty jistě vytváříš dojem té dokonalé ženy, protože máš tu schopnost mě líbat, jako bys mě opravdu měla ráda, tiskneš se na mé tělo, jako bys po mně toužila, ale přitom si jdeš klidně pro potěšení za jiným mužem.“ Pevně sevřel čelisti. „Kéž bych nikdy nebyl tak tolerantní a zeptal se tě, proč mě tak dlouho odmítáš. Jak ironické, že si všimne jiná žena toho, co mě mělo udeřit do očí už dávno.“

S každým slovem, které mu splynulo ze rtů, v ní narůstal vztek, když ji tenhle nesnesitelný muž, který stál před ní, tak nemilosrdně a nesmyslně obviňoval, aniž by jí dovolil vysvětlit, jak velké je to nedorozumění.

Oči jí zářily vzdorem, hlas měla plný hněvu stejně jako on, když odsekla: „Absolutně odmítám tu o čemkoli diskutovat, když vy na mě jen křičíte a nechcete si ani poslechnout, co vám k tomu chci říct. Vaše chování je nelogické a směšné. Chci, abyste opustil mou ložnici.“

S tím se k němu otočila zády, ale Brent ji nečekaně chytil za ruku a otočil ji znovu obličejem k sobě. Otevřela ústa, aby ho nazvala nějakým nelichotivým jménem, které si zasloužil, ale jakási zlá předtucha ji donutila ta slova raději nevyslovit. Rysy v obličeji měl ztvrdlé jako žula, oči mu potemněly a zúžily se do tenkých štěrbinek, když se na ni díval, a pevně držel její ruku ve své.

„Ano, zřejmě jsem byl opravdu pěkně naivní a směšný, když jsem v nás dva věřil, Caroline. Věřil jsem, že bychom mohli mít docela hezký vztah, protože jsi jiná než ostatní ženy, jsi chytrá a v mnoha ohledech se mi líbíš. Dokonce jsem si myslel, že už mě začínáš mít i ráda, těšíš se z mé společnosti a toužíš po mně jako po muži.“

Pustil jí ruku a Caroline ihned o krok ustoupila, potěšená, že někdo takový jako Brent, který si své myšlenky chránil jako oko v hlavě, se najednou dokázal takto otevřít.

Díval se jí přímo do očí, hlas měl zhrublý, každé slovo vyslovoval s větší důrazností, jak v něm bublal vztek.

„Chci tě, Caroline. Toužím po tobě ode dne, kdy jsme se vzali. Jsem jenom člověk stejně jako ty, se všemi potřebami a touhami, s city, které mohou být pošlapány, se všemi nadějemi a sny, jež mohou být rozprášeny. Mám city uchované hluboko v duši, naučil jsem se je chránit, protože jsou jedinou částí mého bytí, kterou mi nikdo nemůže vzít nebo zničit. A vsadím se, žes na tohle nikdy nepomyslela, že? Nikdy jsi nemyslela na to, co bych si já přál, na to, že i já mám nějaké city a touhy.“

Nedokázala se přimět k odpovědi, dokonce se ani pořádně nadechnout, jak ji jeho slova překvapila. Zda to bylo tím, že dlouho mlčela, nebo snad výrazem v jejím obličeji, najednou jeho tmavě oříškové oči ožily a objevil se v nich žár, který ji spaloval. Brent zapíchl ukazováček do své hrudi a rozčíleně na ni začal křičet.

„Tak fajn, Caroline, tohle je to, co chci já! Chci se s tebou milovat! Chci se tě dotýkat a vzbudit v tobě takovou vášeň, jakou jsi ještě s nikým jiným nepoznala! Chci tě držet a každou noc usínat s tebou v náručí! Chci se ti otevřít a chci, abys poznala, jaké city chovám hluboko ve své duši, chci, abys poznala tu část mého já, kterou ještě nikdy nikdo nepoznal! Chci, abys po mně toužila stejně, jako toužím já po tobě! Najednou mi to všechno dneska v noci došlo a uvědomil jsem si, žes nikdy nepomyslela na moje touhy, moje potřeby, Protože jediné, co tě zajímá, Caroline, jsou akorát tvoje vlastní potřeby a sny.“

Caroline tiše stála a pozorovala ho, v hrdle jí vyschlo, ve spáncích jí tepala krev. Brent vypadal vysíleně a poraženecky, bojoval s tím, zda má ještě zůstat a čekat na její reakci… ale pak si otřel třesoucí se rukou obličej, otočil se a pomalu se vydal ke dveřím.

Ještě jednou se otočil, v očích se mu zračila bolest a hlas měl naplněný smutkem.

„Žil jsem pětadvacet let s ženou, která mi stále nadávala, opovrhovala mnou, a později mě úplně ignorovala, čímž mě ponechala osudu, díkybohu. Ale nikdy, až do této chvíle, jsem se necítil tak nepotřebný a nechtěný. Díky vám jsem získal novou životní zkušenost, Caroline.“ Zadíval se na podlahu a dodal: „Jděte za svým milencem. Já už jsem příliš unavený, abych vás zkoušel získat na svou stranu,“ pronesl poraženeckým hlasem a vrátil se k formálnímu vyjadřování.

Prošel dveřmi a zabouchl je za sebou.

Caroline zůstala jako přimražená, neschopná jediného slova, dokud se nezačala nekontrolovatelně třást. Přikryla si dlaní ústa, aby nevykřikla, a na ztuhlých nohách se přesunula k posteli a posadila se.

Nikdy neměla v úmyslu ho ranit. Ale teď bylo jasné, že od chvíle, kdy se setkali, to bylo to jediné, co dělala. Ano, pomohla mu sice začít komunikovat s dcerou, naslouchala mu, když se zpovídal z nočních můr, které ho provázely od války, a dokonce s její pomocí začal znovu mluvit se sestrou. Ale přes to všechno, pro něj samotného, pro jeho duši, neudělala vůbec nic. Jen ho zraňovala. Když si tohle všechno uvědomila, oči se jí zaplnily slzami.

Má pravdu, pomyslela si. Jsem sobecká a nespravedlivá už od začátku. Myslela jsem jen na sebe, když jsem chtěla anulovat manželství. Dokonce i ve svatební den jsem se k němu chovala, jako by ani neexistoval, mluvila jsem s ním neurvale a drze. Zasloužil by si mnohem lepší ženu, ale provdala jsem se za něj.

Dívala se na podlahu a pomalu spustila ruce, jako by jí začala svítat nějaká naděje. Právě tohle byla chvíle, na kterou čekala, ve kterou doufala od chvíle, kdy přijela na Miramont. Měla před sebou dvě volby, a zvolit si jen jednu jí rvalo srdce. Ale teď, když se situace s Brentem takhle vyvinula, by anulování manželství neměl být problém. Jestliže si myslí, že mám milence, a jelikož naše manželství nebylo nikdy naplněno, má Brent důvod ho zrušit. Cesta k mému životnímu snu je volná a přímá. Je načase mu oznámit, že ho opouštím. Botanika byla a vždy bude mou opravdovou součástí, a jsem rozhodnutá se jí cele věnovat.

Rychle vstala z postele, rozhodnutá, co teď musí udělat. Říkala si, že její život, její osud je v Americe, při studiu na univerzitě. Došla ke spojovacím dveřím, položila ruku na studený knoflík a vešla do jeho ložnice.

Ale její rozhodnost okamžitě vyprchala, když ho uviděla. Seděl na sofa, stejně jako tu noc v den jejích narozenin, prázdný pohled upřený do sálajícího ohně, zpola plnou sklenku brandy v ruce. A ačkoliv musel slyšet, že vešla do místnosti, ani se nepohnul a neřekl ani slovo.

Stála dlouho, tiše u dveří a pozorovala, jak záře z plamenů tančí po jeho hebké, dobronzova opálené pokožce, probleskuje mezi jeho tmavými vlasy. Vnímala jeho hněv, jeho žal, jeho osamělost a teď i něco nového – z jeho očí vyzařovalo naprosté pochopení a porozumění, které tam bylo vždy, ale které ona odmítala vidět a chápat.

Jediné, co ji kdy zajímalo, byla krása jejích květin, její zahrady, a místo toho, jako dar od boha, byla poctěna mužem, jehož duše byla mnohem složitější, mnohem oslnivější a krásnější než nějaká květina než jakákoliv věc, kterou si vůbec dovedla představit. Konečně, po měsících nejistoty a tápání, jí bylo všechno jasné. Patří sem, na Miramont, do jeho ložnice. To on je její osud.

„Chodím do skleníku.“

Slova zazněla místností chraplavým, tichým hlasem, který sotva přehlušil praskání ohně v krbu. Caroline ho sledovala ze svého místa od dveří, jak mu pomalu docházejí slova, která pronesla, jak se jeho dech téměř zastavil, tělo se napjalo jako luk… a věděla, že to bylo to nejupřímnější doznání v jejím životě.

„Nechtěla jsem vám o tom říct, protože jsem se bála, že mi zakážete tam chodit,“ dodala tichým, nejistým hlasem, „a až do této chvíle jsem si myslela, že květiny a skleník jsou jediné věci na světě, které mě dokážou naplnit pocitem celistvosti.“

Pomalu se vydala směrem k němu.

„Ale mýlila jsem se, protože jsem si teď uvědomila, že se nikdy nemůžu cítit celistvá bez muže, který se stal mým přítelem, který mě respektuje tak, jako mě nerespektoval nikdo předtím, jenž je odvážnější, statečnější a chytřejší než kterýkoliv jiný muž. Který si mě váží. Měla jsem vám důvěřovat,“ zašeptala s bolestí v hlase a stoupla si vedle něj. „Omlouvám se,“

Po chvíli ticha se Brent konečně nadechl a podíval se do sklenky, kterou držel v ruce. „Nemůžu být víc, než jsem, Caroline,“ pronesl hořce. „Jen nevím, co ode mě vlastně očekáváte…“

Caroline polkla, v očích se jí zaleskly slzy a tichým, touhou přidušeným hlasem odpověděla: „Chci, abyste ze mě udělal svou ženu.“

Zdálo se, jako by se čas na několik vteřin, minut či hodin – nebyla si jistá – zastavil. Pak zvedl hlavu, zabodl oči do jejích, v odlesku plamenů ohně zářících jako velké tmavé smaragdy.

„Zasloužíte si manžela takového, který po vás touží, Caroline, stejně jako toužíte vy po něm. A vy víte, že já po vás toužím. Ale i když je moje touha veliká, nechci vás, jestliže jste tu právě teď z pocitu viny, lítosti či nějakého jiného pocitu spravedlnosti nebo povinnosti.“ Znovu se zadíval na sklenku s brandy. „Protože se také domnívám, že i když mám spoustu chyb, zasloužím si ženu, která po mně touží stejně jako já po ní. Nic jiného za tu bolest nestojí.“

Caroline si uvědomila smysl jeho slov a zamrkala, aby zaplašila slzy deroucí se jí do očí. A pak pomalu, s odvahou, kterou však vůbec nepociťovala, zvedla ruku a vzala mu sklenku s brandy z ruky, napila se na kuráž a položila ji na stolek.

Podívala se mu do tváře, jeho krásné a mužné tváře, natáhla ruku a bříšky prstů jemně prozkoumávala každičký centimetr, užívala si a vstřebávala jeho dokonalý a neobvyklý půvab. Pak, pevně rozhodnutá, se zhluboka nadechla, vzala jeho ruku do své, placem hladila jeho dlaň a rozevřela si župánek natolik, aby ji mohla položit přímo na svá obnažená ňadra.

Brent se ostře nadechl, když se rukou dotkl její sametové teplé pokožky, díval se na ni očima plnýma překvapení či zmatení, nebyla si jistá… ani se nepohnul, nevydal ani hlásku, jen se na ni tiše díval.

V místnosti se rozhostilo ticho, které přerušila až Caroline, když hlubokým, chraplavým a vzrušeným hlasem pronesla: „V jedné věci jste se mýlil, Brente. Vaše city pro mě hodně znamenají. Slibuji vám, že je už nikdy vědomě nezraním.“

A pak, s bušícím srdce, ale klidem v duši, pomalu zavřela oči, zvrátila hlavu dozadu a rozvázala si šerpu kolem pasu, až se jí župánek rozevřel natolik, aby se celá odhalila – aby vystavila své tělo na odiv jeho očím, jeho dotekům, jeho duši…

Brent si nemohl vzpomenout, že by ho někdy v minulosti zachvátily tak mocné a silné pocity, tak prudké a nefalšované, které ho spalovaly a činily slabým. Nikdy ve svém životě nespatřil něco tak krásného, co měl zrovna teď před očima.

Stála ani ne půl metru od něj, bokem k sálajícímu krbu, její krásný, nevinný a jemný obličej, lemovaný záplavou zářících vlasů, jež jí v bohatých vlnách spadaly až k pasu, měl nadosah. A když se purpurový hedvábný župánek rozevřel, na její jemné lesklé pokožce vytvářely paprsky ohně zajímavou a úžasnou hru světel a stínů. Vzrušením vztyčené bradavky toužily po jeho doteku, po pohledu jeho vášní ztemnělých očí, a několik tmavých lesklých kudrlin, které unikaly z jejího klínu, odráželo bledé světlo plamene.

Pomalu, jakoby ostýchavě, se dotkl špičkami prstů růžové bradavky, pak sjel mezi prsy níž, na ploché pevné bříško, pomazlil se s křivkou jejích boků, a pokračoval dál až na pevná stehna. Vnímal, jak se její tělo chvěje, pod prsty cítil, jak jí naskakuje husí kůže, a s vědomím, jak ji jeho dotyk rozpaluje, pomalu přesunul svou dlaň do míst, která mu byla tak dlouho zapovězena.

„Caroline…“

„Mám strach,“ zašeptala.

To doznání mu rozbušilo srdce a výraz mu zněžněl. Odtáhl ruku a tiše stál před ní. Stále ještě měla oči zavřené, nepohnula se, ale cítil, jak se třese. Vzal její obličej do dlaní a něžně přiložil své rty na její.

„Důvěřuj mi,“ prosil ji klidným hlasem.

Téměř neznatelně přikývla a zašeptala: „Věřím ti.“

V tu chvíli Brent věděl, že patří k ní, tak jako k nikomu jinému. Jemně jí přejel prstem po bradě, objal ji kolem krku a spojil svá ústa s jejími ve vášnivém polibku.

Ten první dotek byl překvapivý a zároveň sladký, důvěrně známý a přitom tak jiný. Líbali se už několikrát předtím, ale byly to jiné polibky – ne tak důvěrné, ne s takovým vzájemným porozuměním, co se vlastně mezi nimi děje. Hrál si s jejími rty téměř ostýchavě, jako by to bylo poprvé, kdy se jí dotýká, dával jí čas, aby si jeho polibek vychutnala, teprve pak ho prohloubil, přejížděl jazykem její rty tak dlouho, dokud se mu sama neotevřela.

Caroline se pomalu uvolnila, vracela mu jeho sladký a vášnivý polibek, objala ho kolem krku a pohrávala si s vlasy v jeho zátylku. Chutnala po brandy, voněla po fialkách a na dotek byla jako ten nejkřehčí a nejjemnější růžový okvětní lístek.

Sjel rukou níž a hladil její útlá ramena, stále ještě zahalená v hedvábí. Lehce pohyboval jazykem v něžném rytmu a vychutnával její sladkost. Vracela mu stejnou měrou a nechala se zcela pohltit kouzlem toho okamžiku. Jeho prsty se laskaly s hladkou pokožkou, pomalu stahovaly hedvábnou látku župánku přes ramena a nechaly ho sklouznout k pasu. Odtáhl své rty od jejích…

Caroline otevřela oči a zadívala se váhavě na něj. „Nevím… nevím, co mám dělat.“

Srdce mu roztálo něhou. Usmál se na ni a dlaň jí položil na tvář, prsty druhé ruky jemně přejížděl po klíční kosti.

„Dnes večer nech všechno na mně,“ odpověděl jí chraplavě. A pak, aniž by si stačila uvědomit, co dělá, nechal sklouznout župánek kolem jejího těla na chladnou podlahu.

Roztřásla se a sklopila zrak. Brent ji něžně vzal za bradu a zvedl hlavu, takže se mu dívala přímo do očí.

„Nemáš se za co stydět,“ ujistil ji a prohlížel si ji. „Já jsem tu jediný, kdo tě vidí, a musím říct, že jsi nádherná.“

Caroline věděla, že když tato slova splynula z jeho rtů, že jí do očí vhrknou slzy. Ale to bylo to poslední, co chtěla, aby se stalo právě v tuto chvíli, v tuto noc, kterou považovala za svou svatební.

„Jsi první muž, který mi řekl, že jsem krásná,“ řekla zastřeným hlasem.

Zasmál se. „Věděl jsem, že alespoň v něčem budu první.“

Vrátila mu úsměv a pomalu začala rozepínat knoflíky košile.

Najednou ji chytil za ruku. „Udělám to sám.“

Caroline zůstala stát bez hnutí, jen sledovala, jak si rychle rozepíná košili a odhazuje ji na sofa.

Stáli jen pár centimetrů od sebe, on polonahý, ona nahá a s pocitem zranitelnosti. Brent zvedl ruce a prsty pohladil vztyčené vrcholky jejích ňader. Ze rtů se Caroline vydral slastný povzdech a nohy se jí téměř podlomily. Očima se vpíjel do jejích v tichém vzájemném spojení, výraz v obličeji mu zvážněl, když vzal její plná ňadra do dlaní. Malými krouživými pohyby se laskal s jejím vzrušenými bradavkami, které se proti němu tyčily. Během chvilky Caroline téměř nemohla popadnout dech, nové, dosud nepoznané pocity v ní vyvolávaly chvění a spalující vášeň, která jí prostupovala celým tělem. Tváře jí rozpaloval nejen žár vycházející z ohně v krbu, ale i žár, který se rozhoříval v jejím podbřišku a vzbuzoval v ní neutuchající touhu.

Instinktivně se ho dotkla, ale Brent se od ní odtáhl. Jen proto, aby si sundal boty a rozepnul kalhoty a nechal je spadnout na zem. Teď tu stál před ní v rouše Adamově, stejně tak jako ona v Evině.

Caroline opět zavřela oči, jednak proto, že se nemohla přimět k tomu, aby se dívala na jeho nahé tělo, a jednak proto, že byla najednou nervózní a přemáhala nutkavou potřebu utéct z ložnice.

Musel vycítit, že najednou znejistěla, protože ji jednou rukou objal kolem krku, druhou kolem pasu, přitáhl si ji k sobě a políbil ji.

Zpočátku byl polibek jemný, pomalu v ní vyvolávající touhu, které nedokázala odolávat. Hladil ji na krku, pohrával si s jejími vlasy, ale stále jí nechával určitou volnost. Koketoval s jejími rty, přinutil ji otevřít se jeho polibku. Pak jí rychle jazykem pronikl do úst, a když se spojil s jejím, začal ho sát a laskat, což Caroline bralo dech. Jeho polibek byl stejně tak dokonalý a vášnivý jako tenkrát v zahradě.

Jako blesk z nebe jí projel záchvěv, který vyvolal palčivý žár mezi jejíma nohama. Nečekal na její reakci a přitáhl si ji těsně k tělu, držel ji pevně, takže Caroline vnímala každý jeho sval, který se mu v těle napínal, vnímala jeho mužství, které se proti ní s nedočkavostí vzpínalo.

Tiše zasténala a objala ho kolem krku, vychutnávajíc si jeho mužné tělo, tak pevné a tak teplé. Jemné chloupky na jeho hrudi dráždily její bradavky, jeho mužství, tvrdé a horké, laskalo její bříško, jako by se dožadovalo pozornosti.

Držela v dlaních jeho hlavu, vroucně a majetnicky ho líbala. Brent spokojeně cosi zamumlal, když viděl její reakci na jeho doteky, její nedočkavost… neochotně opustil její rty a zadíval se jí do očí.

Stála proti němu, lapala po dechu, tváře měla vzrušením zčervenalé. Přimhouřil oči, namáhavě dýchal a po chvilce, která Caroline připadala jako věčnost, ji jemně vzal do náručí a donesl k široké manželské posteli.

Přitiskla si obličej k jeho krku, přitulila se k němu, vdechovala jeho vůni, dokud ji lehce nepoložil do nadýchaných pokrývek. Natáhla k němu ruce a dožadovala se, aby si lehl vedle ní, ale Brent jen tiše stál vedle postele a láskyplně si prohlížel její nahé tělo.

„Brente –“

„Ššš…“ Jeho oči putovaly po jejím těle jako po nějaké krásné krajině. „Po tomhle jsem toužil celé měsíce, Caroline. Dovol mi, abych si tě mohl pořádně prohlédnout.“

Nestoudně si prohlížela i ona Brenta, poprvé ve svém životě viděla muže v rouše Adamově, a musela si přiznat, že tenhle muž před ní vypadal jako bůh – přesně tak ho vnímala nejen pohledem, ale i cítila pod dotekem svých prstů – pevné, dobře stavěné tělo, krásná tvář… A když její pohled sklouzl k té části těla, kterou nikdy předtím neviděla, nebylo to jen z pouhé zvědavosti. Pocítila náhlou potřebu prozkoumat neznámé, dotýkat se ho tak, jak se nikdy žádného muže nedotýkala, hladit ho a cítit ho v sobě. Prudká vášeň zaplavila její mysl a strach, který až doteď pociťovala, zmizel jako mávnutím proutku.

Pro Brenta bylo sledování jejího nahého těla koupajícího se v odlesku ohně, jejích ňader vzrušených a tyčících se do pevných vrcholků, štíhlého pasu a jemně tvarovaných boků a dlouhých sametově hebkých nohou něčím naprosto úžasným, něčím, co si ani v těch nejodvážnějších snech během dlouhých osamělých nocí nedovedl představit. Byla dokonalá, smyslná, svůdná a lákavá, byla mnohem víc, než v co doufal.

Pomalu se položil vedle ní, přitáhl si ji k sobě a nohy si propletl s jejími. Palcem pomalu přejížděl po jejím obočí, druhou rukou něžně hladil její bříško.

„Víš, na co myslím, Caroline?“ zeptal se zastřeným hlasem, jako by se jeho myšlenky toulaly kdesi v dáli.

Nervózně si kousala ret a pokusila se o úsměv. „Přál by sis, aby sis vzal někoho s delšíma nohama?“

Zasmál se a sklonil hlavu, aby jí mohl vtisknout krátký polibek na tvář. „Ne, na to opravdu nemyslím,“ zamumlal a políbil ji pod ouško. „Myslím, že pro většinu lidí jsou sny a představy dokonalé.“ Jazykem jemně obkroužil boltec, spokojený s její reakcí na svůj dotyk. Pak pomalu zvedl hlavu, aby se jí podíval do očí, ztišil hlas do sotva slyšitelného šepotu: „Ale moje sny o tobě, Caroline, se vůbec nedají srovnat s tím, co mám teď tady před sebou. Jsi mnohem rozkošnější, než jsem si vůbec dovedl představit.“

Chvíli se na něj beze slova dívala a pak se jí oči naplnily slzami. To byla Brentova zkáza. Vzal její obličej do dlaní, sklonil hlavu a vtiskl jí polibek. Ne sladký a něžný, ale vyčerpávající, hladový, vášnivý a palcem jí jemně setřel slzy stékající jí po tvářích.

Objala ho kolem krku a držela se ho pevně, a nakonec, jako kdyby čekání už bylo dál nesnesitelné, přesunul svou ruku na její ňadra, laskal se s jejich plností, jemně tiskl mezi prsty ztuhlé hroty, dokud nezačala sténat slastí.

Opustil její rty a lehkými polibky se přesunul přes bradu, krk až na hruď. Carolinin dech se zrychlil, rukama se ho držela za ramena, oči měla zavřené, a když vzal do úst bradavku, prohnula se a pevně ho sevřela.

Brent si konečně vychutnával její sladká ňadra, sál je, mnul jazykem ta nejcitlivější místečka tak, jak si to už dávno vysnil. Zvyšoval tempo, jeho stisk byl silnější, až Caroline slyšela, jak mu buší srdce a v žilách tepe krev. Odpovídala mu stejně, dotýkala se ho, hladila ho, dovolila vášni, aby ji zcela pohltila. Brentova ruka se pomalu přesunovala níž, kolem boků, s nimiž se laskala, zoufale toužíc dotýkat se mnohem intimnějších míst, vklouznout mezi její nohy, a cítit, jak je pro něj připravená.

„Voníš tak krásně,“ zašeptal hlasem plným touhy. „Chci se tě dotýkat stále, nikdy nepřestat.“

Caroline se ještě nikdy necítila tak ztracena, tak naplněna žádostivostí a zoufalou potřebou se ho dotýkat, že to ani nemohla pochopit. Choval se k ní tak něžně, byl tak milý, toužila po něm tak jako po ničem jiném ve svém životě.

A s touto myšlenkou vzala jeho ruku do své, přitáhla si ji k ústům a políbila ho do dlaně… a pak ji lehce položila do klína.

Zachvěla se pod tím dotekem. Brent zprudka vydechl a zasténal, jako by se nikdy ničeho tak delikátního nedotýkal. Pak ji znovu políbil, vášnivě a hluboce, jako by nemohl touze odolat. Pomalu začal rukou pohybovat, nejprve jedním prstem, pak přidal druhý, každý další pohyb byl intimnější a intimnější, dokud Caroline nevzdychla a nezačala instinktivně pohybovat boky proti jeho ruce.

Nemohla dýchat, nemohla myslet na nic jiného než na něj, na kouzlo, které svou rukou a svými ústy dovedl navodit. Srdce jí bušilo do žeber, tělo měla rozbolavěné vášní, touhou po jeho dotecích. Prsty se probírala jemnými chloupky na jeho hrudi, bříšky palců mu lehce přejížděla po bradavkách.

Brent opustil její ústa a nadechl se. Jeho tvář byla napjatá, v očích měl zastřený výraz a dech zrychlený. Díval se na ni a Caroline najednou pochopila proč, neboť prstem jemně vklouzl do její tůňky.

Vydechla a prohnula se v zádech, zavřela oči a oddala se tomu nádhernému pocitu, který ji zaplavil. Po několika vteřinách, kdy si vychutnávala jeho slastný dotyk, začal prstem pomalu pohybovat sem a tam a palcem lehce v rytmu přejížděl po její štěrbince, teď mnohem intenzivněji než předtím.

„Jsi tak vlhká,“ ozval se jeho touhou zhrublý hlas. „Jsi připravená na milování, Caroline.“

Byla plna očekávání, když zašeptala v odpověď: „Ano, miluj se se mnou.“

Brent ztichl, jeho ruka, jeho tělo i dech se zastavily a Caroline si na chvíli pomyslela, že řekla něco špatně. Otevřela oči, bojíc se, že se Brent odtáhne a přestane se jí dotýkat, ale v jeho očích viděla, že jen přilila olej do ohně. Její slova v něm zažehla takový žár, jaký sálal z ohně stále hořícího v krbu. A pak, jako by jí četl myšlenky, své tělo přesunul nad její.

Téměř s úctou ji políbil na ňadra, jemně přejel špičkou jazyka po každé bradavce, a pak malými polibky pokryl její krk, tváře, rty a oči.

Užívala si jeho doteky, doteky svého manžela, který teď plnou vahou ležel nad ní a chystal se z ní konečně udělat ženu. Instinktivně roztáhla nohy, aby mu usnadnila přístup, propletla si prsty v jeho tmavých hustých vlasech a začala ho líbat stejně něžně, jako před chvílí líbal on ji.

Posunul se tak, aby rukou dosáhl na její intimní místečko, hladil ji, laskal, dokud nezačala toužebně vzdychat. Když se ujistil, že je připravená, pomalu přitiskl svá ústa na její a své mužství jemně zatlačil do její tůňky.

Caroline se okamžitě napjala tím tlakem a Brent se na chvíli zastavil. Volnou rukou přikryl ňadro a palcem jemně hnětl vzrušený vrcholek. Po chvíli to zkusil znovu, ale našel stejnou zábranu jako předtím.

Caroline nebyla schopná vnímat nic jiného než touhu, přála si, aby se jí stále dotýkal. Posunula se tak, aby k němu byla blíž, zvedla nohy a objala ho kolem boků. Začala se pohybovat a otírala se svými stehny o jeho nohy. Brent přimhouřil oči, těžce oddechoval a byl téměř na pokraji ovládání se.

Položila mu dlaň na hruď a vnímala bušení srdce. Chvilku počkal, pak ji chytil za boky a pokusil se potřetí proniknout dovnitř.

„Brente –“

Zarazila se a tělo jí ztuhlo. Brent se nadzdvihl a překvapeně se jí zadíval do obličeje. Po několika vteřinách nejistoty si Caroline myslela, že si to rozmyslel, protože je pro něj příliš těsná.

„Prosím, nepřestávej,“ prosila ho šeptem. „Je mi jedno, že to trochu bolí.“

Místnost naplnilo hrobové ticho, dokud mu všechno nedošlo.

„Ach, Caroline…“ zašeptal a ztrápeně si povzdechl. „Ty ses ještě nikdy nemilovala, že?“

Nemohla uvěřit, že se jí na něco takového ptá, když spolu leží v posteli, spojeni v jedno tělo, jako kdyby to již nepoznal z její nezkušenosti a z jejího výrazu.

„Ach, bože,“ zamumlal, hlas i výraz v obličeji plný neochoty tomu uvěřit a údivu.

Dívala se na jeho zamračené obočí, pozorovala jeho tvář, jak bojuje s tím, co právě zjistil. Položila ukazováček na jeho rty, špičkou prstu po nich lehce přejela. Konečně ji Brent znovu políbil, nejprve lehce a sladce, pak polibek prohloubil a Caroline si oddechla úlevou. Znovu rukou polaskal její ňadro a během chvilky byl zase plný touhy a vášně. Políbil ji do dlaně, pak na čelo, víčka, tváře a krk.

„Drž mě pevně,“ vybídl ji a jeho pevné tělo se přitisklo k jejímu. Jeho ztopořený penis byl opět připraven do ní proniknout.

Přikývla a chytila ho pevně za ramena. Pak ji rychle a tvrdě políbil, stejně tvrdě jako se do ní vnořil a hluboce a cele ji naplnil.

Nehty mu zaryla do kůže, v zádech se prohnula a prudce vydechla. Oči se jí naplnily slzami, které jí stékaly po tvářích. Brent jí je něžně a sladce slíbával a prstem jemně hladil její tvář. Kromě polibků se teď vůbec nehýbal a po chvíli bolest uvnitř ustoupila. Caroline se zhluboka nadechla a uvolnila se. Brent vycítil Carolinino znepokojení, a aby ji uklidnil, začal se laskat s jejími ňadry, palcem lehce přejížděl po bradavkách, tiskl je, potěžkával prsy v dlaních. Caroline se zavrtěla a pomalu se uklidňovala, zatímco v podbřišku už se jí znovu rozhoříval oheň, který se pomalu šířil celým jejím tělem a přecházel do Brentova. Nebyla si jistá, co má v tuto chvíli dělat, ale pak si uvědomila, že Brent se v ní znovu pohybuje.

Prohloubil polibek, jazykem pronikl mezi jejími rty a vnořil se do jejích úst. Caroline ho objala kolem krku a v rytmu starém jako sám svět začala pohybovat boky společně s ním.

Brentův dech byl přerývaný a mělký, slastně si povzdechl a zvyšoval tempo. Caroline se mu přizpůsobila, toužíc po poznání neznámého, po kouzlu, které jeho doteky vyvolávaly. Víčka měla pevně sevřená, vracela mu polibky a zcela se oddávala těm novým pocitům, které se rodily v jejím nitru, nabíraly na síle, až explodovaly tak zářivými barvami, jako září ty nejjasnější růžové okvětní plátky v ranním slunci.

Brent odtrhl svá ústa od jejích a přesunul se k jejímu ňadru, sál je, líbal je, laskal se s ním, aby se po chvilce přesunul k druhému a stejným způsobem potěšil i je. Caroline se opřela do polštářů, objala ho nohama kolem jeho boků a držela ho pevně, jako by nechtěla, aby tahle chvíle někdy skončila.

Vracela mu polibky, cítila, jak ji vášeň zcela pohlcuje… spaluje ji, až měla dojem, že víc už nemůže vydržet. S velkým přemáháním zvedla víčka a otevřela oči, jeho výraz byl soustředěný. Jednou rukou se opíral o postel, druhou jí hladil ňadra, krk, tváře.

Caroline se proti němu instinktivně vzpínala, jeho přírazy byly rychlejší, tvrdší, energičtější… Vzdychala, aby uvolnila tu touhu, vášeň, které ji zaplavovaly a spalovaly, prsty zabořené do jeho husté kštice, oči upřené do jeho tmavých, vážných očí a zoufale toužíc poznat to tajemství, které jí pomalu odhaloval. Jako by zdálky zaslechla jeho hlas: „Podvol se tomu, má sladká ženo.“

A najednou se svět kolem ní zatočil. Ve vší té nádheře a kráse, ji obklopila neuvěřitelná rozkoš, šířící se z podbřišku a rozlévající se po celém těle jako spalující láva, donutila ji vykřičet jeho jméno, sevřít ho a držet ho uvnitř svého těla navěky. Za zavřenými víčky jí vybuchoval ohňostroj světel extáze, která rozechvěla každičký nerv v jejím těle.

„Jsi moje,“ zašeptal a prohlížel si její tvář, zatímco palcem jemně hladil její rty. Pak se sklonil, políbil ji na tvář a ještě jednou jí zašeptal do ouška: „Jsi celá moje.“

Caroline, uspokojena jeho slovy, přitiskla hlavu k jeho hrudi, snažíc se pomalu zklidnit dech a vrátit se zpátky do reality. Blaženost pomalu přecházela do klidu, který se kolem nich rozhostil. Brent se nad ní znovu sklonil, políbil ji a začal laskat její ňadra. Znovu se začal pohybovat v pomalém rytmu a znovu nechal rozhořet oheň, který, jak si myslela, ji předtím celou sežehl.

Věděla, že teď je řada na něm. Během chvilky poznala, že ho spaluje stejná vášeň jako ji, viděla jeho napjatý obličej, strnulé rysy ve tváři, touhou zastřené oči… Pomalu klouzal dovnitř a ven, nepřítomně tiskl její ňadro, a s každým dalším přírazem zvyšoval tempo.

Caroline ho fascinovaně pozorovala, vnímala horkost jeho pevného a mužného těla, jeho tvrdého mužství, a věděla, že za chvíli bude obdarován stejným přívalem extáze jako ona před chvílí. Víc než co jiného si přála být jeho nedílnou součástí.

Vzala jeho ruku do své, přitáhla si ji k ústům, vtiskla mu do dlaně polibek a přitiskla si ji na tvář. Druhou rukou se mazlila s vlasy v jeho týle.

„Jsi tak krásný…“ vyhrkla smyslně.

Brent ztěžka dýchal, prodlužoval tu agonii, která mu najednou nedovolila se ani pohnout. Po chvilce se malinko odtáhl, ale špičkou svého mužství stále zůstával uvnitř jejího těla. Oči měl zavřené, tělo se mu chvělo, jak nad ním znovu postupně získával kontrolu a vracel se do reality. Pak pomalu otevřel oči.

Pohled do její tváře ho vylekal.

„Ach, bože…“ zamumlal láskyplně a užasle si ji prohlížel. „Caroline –“

Položila mu ukazováček na rty, aby ho umlčela. Hrdlo měla stažené dojetím, když viděla jeho vroucí oči. Pevně ho chytila za ruku a propletla si s ním prsty. „Já vím, je to úžasné.“

Roztřeseně se nadechl a pomalu do ní opět vstoupil, sledoval výraz v jejích očích. Caroline ho znovu objala nohama, přitiskla se k němu a boky pohybovala v jeho rytmu, pomalém, ale přesto vzrušujícím.

„Caroline…“

„Nebraň se tomu,“ zašeptala naléhavě, vášnivě a zrychlila své pohyby. „Staň se mou součástí.“

Najednou se jeho výraz změnil, oči se mu rozšířily překvapením. „Ach, bože… bože –“

Pak se do ní nořil s ještě větší silou, znovu a znovu, oči zavřené a hlavu zvrácenou dozadu, mačkal pevně její ruku, jako by byla jediným záchytným bodem ve vesmíru.

Důvěřovala mu, svírala jeho stehna, nejistá, ale zoufale si přející, aby tahle extáze, která je oba vynesla až kamsi do oblak, nikdy neskončila.

Oba sotva popadali dech, těla se jim otřásala dozvuky spalující vášně, když mu hlava klesla na její hruď, když ji pevně sevřel ve svém objetí, jako by ji už nikdy nechtěl pustit. Nikdy v životě nebyla tak spokojená, tak klidná. Zaplavovalo ji jedinečné teplo intimity tohoto manželského spojení. Chovala k němu stejnou úctu jako ke své nejkřehčí levandulové růži. Její manžel teď pro ni znamenal mnohem víc než cokoliv jiného v životě.

Přivinula se k němu, rukama ho objala kolem krku a vískala vlasy v zátylku. „Teď patříš i ty mně,“ zašeptala mu do ucha.

Políbil ji a prsty hladil vlasy rozprostřené po polštáři. Dlouho nebyli schopni jediného pohybu, jediného slova. Ticho v místnosti přerušovalo jen slabé praskání ohně v krbu. Konečně se pohnul a lehl si vedle ní. Ale místo aby ji vzal do náručí, otočil se na druhý bok a posadil se na posteli.

„Proč odcházíš?“ zeptala se nesměle.

Podíval se na ni, překvapený, a pak se usmál. „Já neodcházím, Caroline. Jdu jen přiložit do ohně a rozsvítit nějaké svíčky, aby si mohl v jejich mihotavém světle prohlédnout svou novou manželku, jež právě teď leží v mé posteli úplně nahá. A pak se spolu umyjeme, protože jsem tě zranil.“

Jeho hlas ji uspokojoval, než jí došlo, co vlastně řekl. „Mohu se umýt sama,“ odpověděla tiše a začala vstávat.

Naklonil se zpátky nad postel a chytil ji za kotník. „Nikam nepůjdeš. A už by ses mohla konečně přestat červenat a bát se mě, kdykoliv se na mě jen podíváš nebo kdykoli se tě dotknu.“ Pustil ji a postavil se. „Budu o tebe pečovat až do svého skonu.“

Přinutila se ke klidu a pozorovala svého manžela, jak se pohybuje po místnosti, přikládá polena do krbu a zapaluje svíčky kolem postele. Pak nalil vodu ze džbánu do umyvadla, namočil kousek hadříku a došel zpátky k posteli.

Prohlížela si jeho nahé tělo a žasla nad tím, jak je pevné a vypracované.

„Na co myslíš?“ zeptal se tiše, odhrnul pokrývku z jejího těla a posadil se vedle ní.

Otřásla se náhlým chladem, ale posunula se a opřela se o polštáře a velké mahagonové čelo postele, aniž by z něj spustila oči. „Lámu si hlavu, jak je možné, že bůh mě obdaroval právě tebou.“

Brent se usmál, položil umyvadlo na stolek vedle postele a vyždímal hadřík. „Možná, aby uspokojil tvé potřeby.“

Caroline se rozkošně uchichtla, tváře jí zčervenaly, když odvážně pronesla: „Ale to je přece tvoje zásluha.“

Všimla si, jak se mu na rtech objevil pyšný úsměv a mužská ješitnost mu zazářila z očí, když se nad ni naklonil a rukou jí opatrně roztáhl nohy. Neochotně je roztáhla a zadívala se dolů. „Já krvácím.“

Držel hadřík v ruce, aby ho trochu zahřál, a pak ji začal opatrně otírat. „To většina panen, Caroline. Ale přál bych si, abys mi to řekla předem.“

„Nemusela jsem,“ odpověděla ostře.

Zadíval se jí do očí. „Nikdy by mě ani nenapadlo o tom pochybovat, drahá Caroline, ale sama jsi mě utvrdila –“

„Stejně tak jako jsi mi ty zapřel své dítě,“ pronesla sladce. „Jsme si kvit.“

Bylo zřejmé, že na tahle její slova nemá odpověď, protože se na ni chvíli tiše díval a pak pokračoval v jejím omývání.

„Proč ses nechtěla stát mou ženou, Caroline?“

Jeho otázka ji zaskočila. Pocit viny ji píchl u srdce. Věděla, že ho zraňovala, když před ním tajila své plány a sny, ale když vyřkl tato slova nahlas, uvědomila si, že její vina je ještě horší. Už před ním nesmí nic tajit. „Tak to není. Chtěla jsem se stát tvou ženou, ale bála jsem se. A i když jsi velmi přitažlivý, nejsi zrovna romantický typ, který by něžně sváděl vyděšenou pannu.“

Brent se na ni překvapeně podíval a zvažoval její slova. „Jestli je nade mnou nějaký bůh, Caroline, věřím, že mi tě dal do vínku, jen aby naplnil můj život mrzutostí.“ A pak zvonivým, škádlivým hlasem dodal: „A nesmírnou fyzickou bolestí, když jsem musel tak dlouho čekat, až konečně budeš moje.“

Obořila se na ně a naklonila se k němu: „Doufám, že to čekání stálo za to.“

Sklonil hlavu a políbil ji na stehno. Jednou, dvakrát, posel svými polibky celou nožku od palce až po bok. Když se dostal k jejímu rozbolavělému klínu, Caroline mu lehce poklepala na hlavu. „Myslím, že bys mě neměl líbat zrovna tady.“

Zvedl hlavu a chlípně se zasmál. „Až to udělám, jsem si jistý, že tohle už říkat nebudeš, Caroline. Budeš mě prosit, abych tě právě tady líbal a škádlil jazykem, tak často, až padnu vyčerpáním.“

Caroline se na něj pohoršeně podívala a tváře jí zčervenaly, ale když ji začal znovu jemně omývat, usmála se na něj.

„Teď už to vím,“ řekla tiše.

„Co víš?“

„Že bůh mi vybral manžela nějakým omylem.“

Zasmál se, ale po chvíli zvedl obočí a tázavě se na ni podíval. „Věříš v boha, Caroline?“

Kdo by v něj nevěřil? pomyslela si. „Samozřejmě že věřím,“ odpověděla, ale pak zaváhala. „Ty ne?“

Rysy v obličeji měl uvolněné, když položil hadřík zpátky do umyvadla, opatrně se opřel loktem na posteli vedle jejích kotníků a zkoumavě si je prohlížel. Tiše si povzdechl, než odpověděl: „Jestliže bůh existuje, nikdy jsem ho neviděl.“

Caroline se zamračila, až se jí na čele vytvořily hluboké vrásky. „Jak to, že jsi neviděl boha? Copak ti nezachránil život ve válce, copak ti nedal Rosalyn –“

„Já jsem si zachránil život,“ přerušil ji, „a Rosalyn jsem taky zplodil sám. Svět by byl mnohem jednodušší a šťastnější, kdyby každý odpovídal sám za své činy a nesnažil se je hodit za vinu neviditelnému bohu, který vrhá svůj hněv na lidi na zemi.“

Zamyšleně se na něj dívala. Pak ztišila hlas a přimhouřila oči, aby zaníceně dodala: „Já vím, že bůh existuje, protože vidím jeho krásu každý den, v duze, která září při dešti na obloze, v Rosalyn, a dokonce i v tobě, ty bláznivý chlape. A nehledě na to, nikdy nebudu pochybovat o tom, že bůh existuje, protože vím, že nikdo jiný než on nemohl stvořit něco tak úžasného, jako je růže s broskvovými okvětními plátky.“

Brent se nadechl, díval se na ni zblízka, leže na boku v nohách postele.

„Jsi tak báječná,“ řekl nakonec a začal jí masírovat prsty u nohou. „Perfektní zosobnění nepřekonatelné inteligence, smyslné krásy a bystrých filozofických myšlenek.“

Jeho slova jí rozproudila krev v žilách. Hřbetem ruky si odhrnula pramen vlasů z čela. „Vždycky jsi byl tak romantický, když jsi byl se ženami, Brente?“

Zamračil se. „Romantický?“

Zahihňala se a zavrtěla palci u nohou. „Myslím se ženami, se kterými jsi spal přede mnou.“

Podíval se na ni nic neříkajícím pohledem a nevěřícně potřásl hlavou. „Tedy takovouhle věc můžeš říct v téhle chvíli jen ty.“

Caroline nechápala. „Opravdu?“

„Opravdu co?“

Všimla si, že se Brent náramně baví, a přepadly ji pochybnosti. Zhluboka se nadechla a přistoupila na tuhle podivnou hru, odmítajíc dát mu karty do rukou. „Mluvil jsi s nimi francouzsky?“

„Ne.“

Překvapeně zamrkala. „Ne?“

„Ne.“

„Ani s tou Francouzkou, která ti povila dítě?“

Zadíval se na chvíli na ni a sklonil se, aby ji políbil na chodidlo.

„To lechtá,“ řekla a rozesmála se.

Zvedl hlavu a dodal: „Ale to se ti líbí, ne?“

Vytáhla nohu z jeho sevření. „Neodpověděl jsi na mou otázku.“

„Jakou otázku?“

Obrátila oči v sloup a bouchla rukama do postele. „Moc dobře víš, na co jsem se tě ptala, Brente.“

„Proč?“

„Co myslíš tím ‚proč‘?“ vyhrkla.

„Proč to chceš vědět?“ Díval se na ni upřeně. „To tě tolik zajímá moje minulost?“

„Samozřejmě že mě zajímá,“ připustila nesměle tichým hlasem a zkřížila si ruce na hrudi. Uspokojeně se zasmál a Caroline sklopila zrak. Po chvíli ticha, aniž by vzhlédla, se potichu zeptala: „Nikdy jsi neměl v úmyslu nechat mě odejít, že?“

„Odejít kam?“

Pokrčila rameny. „Kamkoliv.“

Vzal do ruky její druhou nohu a začal ji masírovat krouživými pohyby bříškem palce. „Kdybys mě opustila na víc jak jeden týden, Caroline, myslím, že bych se z toho zbláznil.“

„Zbláznil?“ Jeho odpověď ji nesmírně potěšila.

„Copak už plánuješ dovolenou beze mě?“

Zdrženlivě se usmála. „Ne.“ Odtrhla oči od jeho vřelého pohledu a zadívala se na své ruce, jako by ji na nich něco zaujalo. „Ale asi přestanu navštěvovat tvoji postel, když nebudeš odpovídat na moje otázky.“

Brent najednou pustil její nohu, chytil ji kolem pasu a otočil se s ní, že aniž by věděla jak, najednou ležel pod ní. Zasmála se, odhodila se vlasy stranou, aby se mohla zadívat do jeho zářivých zelenohnědých očí, které se teď jakoby smály.

„Zbožňuju, když takhle na mně ležíš, Caroline,“ zašeptal chraplavým hlasem. „Jsi tak horká a měkká… a úžasně ke mně pasuješ. Už zase ve mně probouzíš vášeň a touhu spojit se s tebou v jedno tělo. Cítíš, jak je tvrdý a jak zoufale touží po tom být uvnitř tvého těla?“

Při jeho slovech se jí zrychlil dech, tak lehkomyslná, bezstarostná a svůdná snad ještě nikdy nebyla. „Proboha! Můj pane, tvrdý a zoufalý? To nezní příliš romanticky.“

Brent se na ni zašklebil, přitáhl si ji k sobě a otočil se s ní v posteli, takže teď pro změnu ležela ona pod ním. „Možná to není příliš romantické, ale je to přesně to, jak se teď cítím, drahá.“

Tiše se zasmála a dodala: „Jsem si jistá, že ‚tvrdý a zoufalý‘ zní ve francouzštině romanticky.“

„Nemyslím si to.“

„Řekni mi něco francouzsky,“ dožadovala se tichým hlasem.

Zavrtěl hlavou.

„Ano.“

„Ne.“

Prohlížela si jeho hezký obličej, zatímco se prsty probírala v jeho vlasech. „Nevzpomeneš si na žádná sladká slovíčka?“

„Pamatuju si jich hodně,“ vychloubal se.

Zachichotala se a zavrtěla se pod ním. Brent ji chytil kolem krku a přitáhl si ji k sobě. „Prosím, Brente.“

Políbil ji na hrdlo, na bradu, na tváře… trochu se odtáhl a lehl si vedle ní, jako by ji nechtěl svou vahou rozmačkat.

„Mým mateřským jazykem je angličtina, Caroline. Francouzština byla má práce.“

„Ale –“

Lehce se dotkl jejích rtů, se zamyšleným výrazem ve tváři. „Slova jsou stejná – možná někomu znějí líbezněji, protože se jinak vyslovují a člověk nerozumí jejich obsahu. Ale jejich význam je mnohem důležitější.“ Špičkou prstu přejížděl po jejích plných rtech, pak sjel o něco níž a pohladil ostře řezanou linii brady.

Dodala si odvahy a znovu se zeptala na to, co chtěla slyšet. „Takže jsi nikdy nemluvil francouzsky se ženami, s nimiž jsi spal?“

Zadíval se na ni se zvláštním výrazem v očích a pak nevěřícně potřásl hlavou. „Asi nikdy neporozumím ženské logice.“

Caroline se ani nepohnula, jen se tiše a nevinně dívala do jeho očí. Chvíli se rozmýšlel a pak zamumlal: „Opravdu toužíš tohle slyšet?“

Přikývla, objala ho kolem krku a pevně ho držela, aby nemohl nikam utéct, kdyby se náhodou rozhodl pro tuhle možnost.

Povzdechl si a vlepil jí polibek na špičku nosu. „Mluvil jsem s Rosalyninou matkou francouzsky, protože jiný jazyk neuměla. Ale nikdy jsem s ní nemluvil, když jsme spolu měli sex, protože jsme si vlastně předtím, přitom a ani potom neměli co říct.“ Vzal její tváře do dlaní. „Myslím, že jsem s ní nestrávil nikdy víc jak patnáct minut v posteli, a protože jsi, má drahá Caroline, tak neuvěřitelně zvědavá, dovol mi, abych tě informoval, že ‚všechny ostatní‘ dámy, s nimiž jsem kdy spal, byly jen dvě.“

Nechápavě se na něj podívala. „Dvě co?“

Zasmál se a zašeptal: „Jen dvě další dámy.“

Oči se jí rozšířily překvapením. „Ale jsi přece muž.“

Její slova a překvapení, s jakým je vyslovila, ho rozesmály. „A co to s tím má co společného?“

Přitáhla si jeho hlavu ještě blíž k sobě. „Nic. Domnívala jsem se, že muži si berou ženu do postele jen proto, aby si dokázali, jak jsou mužní. Ale dneska v noci jsem pochopila, že jsi z toho měl stejný požitek jako já. Takže moc nechápu, jak jsi mohl tak dlouho vydržet bez ženy.“

Položil si nohu přes její a držel ji pevně. „Mé vzdělání a práce pro mne byly velmi důležité a po dlouhou dobu vyžadovaly mé plné soustředění, Caroline. Občas jsem se cítil osamělý, někdy dokonce nepotřebný, ale měl jsem spoustu jiných věcí, které mě zaměstnaly a odvedly od těchto myšlenek. A po pravdě řečeno, ženy nikdy nehrály příliš důležitou roli v mém životě. Ve Francii jsem potkal Rosalyninu matku, která uspokojila mé potřeby, kdykoliv jsem to potřeboval.“

„To zní docela samolibě.“ řekla s úsměvem a odstranila si pramen vlasů z tváře. „A co ty další dvě dámy?“

Usmál se. „A co s nimi?“

Podívala se mu do očí. „Kdo to byl?“

Brent vzal do dlaně její ňadro a tělem mu projelo okamžité vzrušení.

„Tak kdo to byl?“ zeptala se znovu, mnohem rozhodnějším tónem.

Lehce přejížděl palcem po bradavce, sledoval, jak pomalu podléhala jeho touze, když najednou odpověděl sotva slyšitelným hlasem: „Ta první byla dcerou jedné matčiny komorné.“

Překvapeně na něj zírala, což ho okamžitě rozesmálo.

„Bylo jí devatenáct a mně sedmnáct. Než jsem si vůbec uvědomil, o co jde, svedla mě jednoho deštivého rána přímo ve stáji. Celá ta záležitost byla docela trapná, ale ona moc dobře věděla, co dělá. Podařilo se nám takhle uniknout před zraky ostatních asi osmkrát během dvou dní. Pak najednou odsud odešla, aby se nalepila na paty… dalším džentlmenům. Tedy aspoň se domnívám. Od té doby jsem ji tu už neviděl.“

Trochu nedůvěřivě se zeptala: „Osmkrát? Dělal jsi to osmkrát během dvou dní?“

„Bylo mi sedmnáct, Caroline,“ ohradil se na svoji obhajobu, jako by tato slova vysvětlovala vše.

Zdálo se, že právě tohle zajímá Caroline ze všeho nejvíc. „Dokázal bys to i dneska?“

Pomalu ji začal hladit po stehně. „Pochybuju o tom, ale byl bych šťastný, kdybych to mohl aspoň zkusit, drahá.“

Caroline však napadla jiná myšlenka: „A co když jsi ji přivedl do jiného stavu?“

„Nepřivedl.“

„Jak to víš?“

Jemně stiskl její bradavku. „Protože kdyby byla těhotná, její matka by určitě od mé rodiny požadovala nějaké finanční vyrovnání a já bych musel okamžitě prchnout ze země, abych unikl matčinu hněvu.“

Jeho slova o matce ji rozesmutněla, sklonila se k němu a políbila ho. Odpověděl jí mohutným objetím a držel ji pevně, dokud polibek neukončila.

„A kdo byla ta třetí žena?“ zašeptala do jeho rtů.

Bez jakéhokoli zaváhání zamumlal: „Ta třetí jsi ty.“

Caroline se spokojeně usmála a dlaněmi si přikryla obličej. „Takže jsi opravdu nikdy nespal s tou kráskou Pauline Sinclairovou?“

Rychle a nečekaně se otočil, takže opět ležel na ní a doslova ji přišpendlil k posteli. Obtočil si pramínky jejích vlasů kolem prstů a pevně chytil její hlavu do dlaní.

„Kdo ti řekl, že je krásná?“ dožadoval se odpovědi a smál se.

Protože nebyla zvyklá lhát, odpověděla mu po pravdě: „Nedda… jednou se o ní zmínila.“

Hlasitě a překvapeně se rozesmál. „Ty ses ptala mé hospodyně na ženy, s nimiž jsem se stýkal?“

Usmála se a obrátila oči v sloup. „Samozřejmě že ne.“ A pak, když se zdálo, že ho její slova nepřesvědčila, přiznala, co už dávno věděl. „Jenom mě zajímalo, proč ses s ní neoženil, když, alespoň podle Neddy, byla ztělesněním krásy a dokonalých společenských mravů.“

Zamračil se. „Nestál jsem o ni, když jsem ji našel ve stájích, jak se miluje s jiným mužem.“ A pak se znovu lehce usmál. „Zdá se, že to je to nejvhodnější místo pro první styk.“

Caroline na něj v šoku zírala. „Tys ji skutečně přitom načapal?“

„Jo, s nohama roztaženýma a sukní vyhrnutou nad pás.“

Caroline s ním v tuhle chvíli soucítila, živě si dovedla představit, jak mu asi muselo být, když chytil ženu, s níž se chtěl oženit, in flagranti.

„Nedda mi říkala, že ona sama svatbu zrušila, když se dozvěděla o Rosalyn,“ dodala tiše.

Lehce ji klouby prstů pohladil po tváři. „Nechal jsem ostatní při tom, aby věřili, že mě opustila ona, protože mi to připadalo jako nejčestnější věc, kterou jsem mohl v tu chvíli udělat. Nechtěl jsem rozšiřovat drby ve společnosti a zničit jí život. Ten si uměla zničit docela dobře sama.“

Caroline vzala jeho obličej do dlaní, držela ho pevně a dívala se mu upřeně do očí. „Nikdy v životě jsem nepotkala člověka, kterého bych si vážila jako tebe, Brente,“ zašeptala s naprostým obdivem a úctou. „Jsem tak hrdá na to, že jsem tvou ženou.“

Zdálo se, že upřímnost, která zaznívala z jejího hlasu, a výraz v obličeji ho na chvíli omráčily. Viděla mu to na očích. Sklonil hlavu a přitiskl svá ústa na její v dlouhém, hlubokém a vášnivém polibku, objal ji a přitiskl k sobě tak, až se zdálo, že jsou jedno tělo, jedna duše.

„Chci se s tebou znovu milovat, Caroline,“ naléhal jemně hlasem plným emocí.

„Taky tě chci,“ zašeptala v naprostém odevzdání, přitulila se k němu a prsty jemně přejížděla kolem páteře. Vracela mu polibky, jemné a sladké, až je oba zachvátila nová vlna touhy. Když zaslechla jeho vzdechnutí a cítila, jak ji do podbřišku tlačí jeho mužství, tiše zamumlala: „Ale než ti dovolím tak štědře využít mé tělo, mám jednu podmínku.“

Pomalu zvedl hlavu a samolibě se na ni zadíval. „Mám strach se vůbec zeptat, jaká podmínka to bude.“

Na rtech se jí objevil úsměv. „Jak jsi získal ten nádherný skleník?“

Oddychl si a oči mu zazářily. „Patřil mé matce.“

„Tvoje matka pěstovala květiny?“ zeptala se překvapeně.

„Pokoušela se.“ Laskal se s jejím ňadrem. „Ale myslím, že nikdy neměla talent nebo odhodlání, jaké máš ty.“

Zadívala se mu na hruď, a srdce se jí tetelilo radostí nad jeho uznáním.

„Můžu si ho nechat?“ požádala ho a věděla, že její hlas je ustrašený a nejistý, nebyla ani schopná se mu podívat do očí.

Najednou, jako by to mělo znamenat jeho odpověď, posunul se níž a vzal její bradavku do úst, pohrával si s ní jazykem, laskal ji, sál a líbal, což ji přivádělo k šílenství. Uvolnila nohy, aby umožnila jeho všetečné ruce prozkoumat její intimní místečko, a zcela se poddala své touze a jeho potřebám.

Další slova už byla zbytečná.

Probudil se jako první, rychle se posadil na posteli, srdce mu bušilo a tělo měl mokré potem. Oči se snažily proniknout temnotou, do které byla místnost zahalena, mysl pracovala na plné obrátky, aby zaplašila zmatek a strach, jež ho obklopovaly.

Byla noc, oheň v krbu dávno vyhasl a všude kolem byla neproniknutelná tma, a když si třesoucí se rukou otřel čelo zbrocené potem, pomalu si začal uvědomovat, kde vlastně je.

Vedle něj ležela žena, spící klidným spánkem. Když jeho oči přivykly tmě v místnosti, kterou ozařovalo jen slabé světlo měsíčních paprsků, otočil se k ní, pozoroval ji a jeho tělo se pomalu zklidňovalo, napětí ve svalech se uvolňovalo s každým hlubokým a odhodlaným nadechnutím.

Její nádherné vlasy se rozprostíraly po polštáři, víčka pevně zavřená, klidně a hluboce oddechovala. Nahé ňadro vykukovalo zpod pokrývky, bradavka ztuhla chladem v místnosti… bez přemýšlení přes ni přetáhl pokrývku. Zachvěla se a otočila se na břicho, obličej zabořila do polštáře a povzdychla si.

Hruď se mu sevřela dojetím, když si vzpomněl na jejich noc plnou vášně, na jejich milování, tak bouřlivé a krásné, při němž mu nabídla nejen své tělo, ale i svou duši. S Caroline po boku si najednou uvědomil, že jeho děsivé noční můry nezmizely, že jeho strach je teď mnohem větší, než když byl sám.

Philip věděl, že Brent je někde naživu. Byl to sen, živý a děsivý.

Philip se najednou objevil – cítil ho ve vzduchu, ve tmě, která ho obklopovala – a jeho sladká a krásná žena by se mohla stát jeho terčem. Rosalyn byla Christinina dcera, a to samo o sobě ji ochraňovalo. Věděl, že Philip by nevztáhl ruku na dítě ženy, kterou sám chtěl. Ale Caroline byla Angličanka. A patřila k němu. Věděl, že Philip by využil jakoukoliv záminku, jen aby se k němu dostal a aby zničil jeho a jeho nejbližší. Dokud neuvidí Philipa mrtvého na vlastní oči, nemůže si být jistý ničím a jeho noční můra nikdy neskončí.

Podíval se zpátky na Caroline, měsíční světlo pronikající dovnitř oknem ozařovalo její postavu, a Brent najednou pocítil neuvěřitelnou potřebu ji držet v náručí. Znovu si lehl do postele, vlezl si pod pokrývku k ní a přitiskl se k jejímu teplému tělu. Objal ji, držel ji pevně a dlaní lehce hladil její paži.

Nikdy v životě, i když byl osamělý, zničený válkou, zaživa pohřebený v zákopu smrti, nikdy nepocítil takový strach z neznáma, z toho, co přijde. Philip je možná už v Anglii a Carolinin život je teď v jeho rukách.

„Ochráním tě, má lásko,“ zašeptal do studené, tiché noci a zabořil obličej do jejích vlasů. „U mě budeš v bezpečí.“

KAPITOLA
OSMNÁCTÁ

Pozoroval ji, jak míří ke dveřím budovy, lehká bríza jí čechrala tmavé, volně rozpuštěné vlasy kolem hlavy, ve špinavých rukou nesla nějaké rostlinky, které evidentně chtěla zasadit uvnitř skleníku. Naštěstí si ho nevšimla, když se rychle přikrčil mezi křovím. Ale po pravdě řečeno, neviděla ho ani jednou za těch pět dní, kdy ji tady každé ráno sledoval.

Philip nemohl být víc potěšen.

Nebyla vůbec hezká, vždyť to taky byla Angličanka a ještě k tomu tmavovláska. Ale aby byl spravedlivý, viděl ji zatím jenom z dálky a pokaždé na sobě měla ušmudlané staré šaty a byla špinavá od hlíny. Stěží by ji někdo mohl považovat za hezkou, a navíc určitě nikdy nebyla blondýnka. Ten anglický bastard by byl pěkně hloupý, kdyby si vybral takovouhle ženštinu. Musím si to pořádně ověřit, abych nakonec nezabil tu nesprávnou, pomyslel si Philip.

Nicméně, uvažoval, musím uznat, že má docela slušnou figuru. To byl asi ten jediný důvod, proč si ji Raven vůbec vzal, honilo se mu hlavou. Pod těmi hroznými šaty se jí vzdouvaly plné prsy, stažený živůtek jí zdůrazňoval štíhlý pás a Philip musel uznat, že při pohledu na houpající se svůdné boky mu před očima vyvstávaly různé erotické představy. Což v něm vyvolávalo reakce určité části těla, které ho příliš netěšily. Nejradši by téhle Ravenově anglické děvce ukázal, jak si užívat po francouzsku, a pak by jí nemilosrdně podřízl hrdlo.

Sledoval ji, dokud neotevřela dveře a nezmizela uvnitř skleníku. Jeho vytrénovaná mysl si pamatovala každý detail, protože věděl, že nakonec všechno zapadne přesně na místo a vytvoří mu dokonalý obraz. Měl všechny důležité informace, které potřeboval: věděl, kdy každý den ráno přichází, jak dlouho se zdrží a že zpravidla přichází sama, občas ji doprovází ten malý napůl anglický Christinin spratek.

Jasně, Ravenovou největší slabostí je manželka, je to trhlina v obranné zdi, kterou kolem sebe vybudoval, pomyslel si. Věděl, že Angličanům záleží na jejich dědicích či pokrevních příbuzných a že je budou bránit do poslední kapky krve. Mým úkolem je nejdříve pokořit Angličana a zbavit se téhle jeho klisničky, přemýšlel. A pak se pomstít té nestoudné osobě, která si myslela, že může porazit velkého Philipa Rousellea, která si drze myslela, že se může jen tak vetřít mezi Francouze a nezaplatit za to žádnou cenu.

Pomalu vycouval z křoví a zmizel mezi stromy. Roztřásla ho zima, vzduch byl chladný a teplota stále ještě klesala. A navíc se ten anglický tlusťoch, který mu poskytl střechu nad hlavou, určitě už zajímá, kde je.

Nebude však už dlouho trvat a konečně se dostane na zasloužený odpočinek, obklopený lahvemi dobrého červeného bordeaux a přející Francouzkou, která před ním ochotně roztáhne nohy, aby si mohl náležitě užít. Která konečně svou vášní rozpustí ty ledové bariéry kolem jeho srdce. Zaslouží si takový komfort po tak dlouhých útrapách a žití v nelidských podmínkách. S každým nadcházejícím týdnem byl stále netrpělivější. Chvíle úderu se už blíží.

Za pár dní bude po všem.

…doufám, že už vás nic nebude zdržovat v Anglii a že už brzy dorazíte, protože se již nemohu dočkat, až vzájemně začneme experimentovat a rozvineme naši spolupráci. Věřím, že během roku se nám podaří získat nové, velmi atraktivní kultivary.

Mimochodem, dr. Graysone, konečně se nám podařilo vypěstovat levandulové kultivary; avšak jsou velmi nestabilní a ne vždy nachové kultivary přejdou do levandulové barvy. Budeme velmi vděční, když budete s námi spolupracovat na dalších experimentech…

Caroline složila dopis a uklidila ho do desek mezi další poznámky. Stephanie ho přinesla s další korespondencí, když za ní přišla na návštěvu na Miramont. Navíc jí naprosto nevinně oznámila, že její smaragdy bude sama nosit na různé plesy a večírky v této společenské sezóně. Přiznala se, že nikdy neměla v úmyslu je prodat, aby jí pomohla dostat se z Anglie, protože od začátku věděla, že Caroline na Miramontu zůstane. Jak mohla být taková dívka sladká a naivní, a zároveň tak vypočítavá, to Caroline nešlo do hlavy.

Spokojeně si oddechla a vrátila se k vysazování nových rostlinek.

Musím napsat profesoru Jensonovi a vysvětlit mu, jak se věci mají. Ale jen myšlenky na to, že se vzdá svého snu, ji rozesmutňovaly. I když už téměř tři týdny byli s manželem sexuálně vyhladovělými a velmi vášnivými milenci, stejně měla v hlavě zmatek. Její vědomosti a talent stát se věhlasnou botaničkou nikdy nebudou plně využity, nikdy neuskuteční velký sen stát se evropskou renomovanou vědkyní na poli šlechtění rostlin. A to jen proto, že dovolila srdci zvítězit nad racionálním myšlením a podvolit se oné noci manželovi.

Zdálo se jí směšné, jak snadno a lehce mu dovolila, aby jí sebral to, co pro ni v životě bylo tím nejdražším. Hořce se zasmála, když si uvědomila, jak byl dopis sira Alberta pravdivý. Nepochybovala o tom, že manžel a rodina budou pyšní na její úspěchy, ale mrzelo ji, že výsledky jejího snažení, úžasné nové kultivary růží, uvidí nejspíš jen oni.

Co ji na celé situaci ale rozčilovalo nejvíc, bylo vědomí, že muži zase zvítězili. Prostě nežila v době, kdy by společnost byla schopna akceptovat vědomosti, talent a úspěchy ženy, muži nemohli připustit, že by žena mohla být chytřejší než oni sami. Jak postupně dospívala, docházelo jí, že musí být vděčná i za ty malé drobnosti a úspěchy, jichž byla schopná dosáhnout. I když ji mrzelo, když si pomyslela, jakého studia a titulu mohla dosáhnout, kdyby se vzdala lásky, musela přijmout život takový, jaký měla. Teď už nebylo cesty zpátky. S takovým životem se od nynějška musí spokojit.

Musela však uznat, že měla svůj skleník, a ten jí přinášel radost do života. Během posledních dvou týdnů začala vysazovat nové rostlinky a s potěšením sledovala, jak se ujaly a začaly rašit. Většinu rostlin, jež vysadila uvnitř, si přenesla ze skleníku, který měla v otcově domě. Těšila se, až rostlinky vyrostou a zaplní skleník zelení a zářivými barvami, stejně tak jako rostliny, které vysadila venku na zahradě.

Před dvanácti dny zasadila malé rostlinky zimolezu a s napětím očekávala, jak se uchytí. V severnějších oblastech se pěstovaly hlavně jako okrasné keře, ale Caroline doufala, že se jí ve skleníku podaří vypěstovat i jedlé plody, tak jak tomu bylo v jejich přirozeném prostředí, v tropech. Botanika, stejně jako všechny ostatní vědy, byla obvykle velkou neznámou, a právě to na ní Caroline obdivovala.

Později chtěla do skleníku přenést i rostliny jako rododendrony, fialky a karafiáty. A pak se chtěla znovu pustit do šlechtění růží, zejména své oblíbené levandulové růže. V nadcházejících měsících na ni čekalo tolik práce, že doufala, že zapomene na své plány ohledně Ameriky a na to, co všechno mohla mít, kdyby se vzdala lásky.

Díkybohu měla manžela, který jí dal neomezenou volnost, a za to mu byla nesmírně vděčná.

Při vzpomínce na Brenta se usmála a zabořila ruce do hlíny. Odjel už brzy ráno a nechtěl prozradit plány, kam má namířeno, ale Caroline se nevyptávala. Práce ve skleníku ji natolik zaměstnávala, že se o nic jiného nestarala. Musím se ho na to zeptat, až se vrátí, pomyslela si.

Tiše otevřel dveře, v ruce nesl krabici a snažil se vyrovnat s pocity, jež ho přepadly, když se rozhlížel po skleníku. Skleníku, který přispěl k tomu, že se jeho rodina téměř před třiceti lety rozpadla.

„To je… krásnější, než jsem kdy viděl, Caroline.“

Otočila se a usmála se na něj. „A podívejme se, jestlipak tohle není miramontský špion, který tu opět slídí po své ženě?“

Zasmál se, vešel dovnitř a opatrně se rozhlížel.

Dva velké obdélníkové stoly umístila za sebou do středu skleníku a teď byly téměř plné různých rostlinek. Po jeho levé ruce byl menší stolek s hromadou časopisů, knih a papírů, popsaných jejími poznámkami, jak se domníval. Po pravé straně u skleněné stěny stály vedle sebe tři menší dřevěné pracovní stoly a končily u bazénku na dešťovou vodu, který byl ve vzdálenějším rohu skleníku. Kromě toho byl skleník plný různých rostlin, nářadí a pytlů s hlínou. Bylo vidět, že právě sem Caroline patří, a Brent zalitoval, že jí skleník nevěnoval hned po jejím příjezdu na Miramont.

Odvést ji odtud nebude lehké, pomyslel si. Jen doufal, že jeho malý dárek trochu zmírní šok.

„Něco jsem ti přinesl,“ řekl zvesela a loudal se k ní.

„To je dárek pro mě?“ zeptala se, zakřenila se, našla ručník a otřela si do něj ruce od hlíny.

Zastavil se před jedním stolkem a položil malou, stužkou převázanou krabici na jediné volné místo, které našel. „Ale budu vyžadovat odškodné za své úsilí,“ dobíral si ji, založil si ruce na hrudi a bokem se opřel o dřevěnou desku stolu.

Caroline se na něj po očku podívala, potutelně se usmála a s rukama v kapsách zamířila k němu.

„Odškodné? Budeš snad chtít… nějakou květinu do pokoje?“

Zastavila se kousek před ním, natáhla se přes stůl a vzala do ruky malý květináček s jakousi nevzhlednou rostlinou s mdlými listy.

„Tohle… jsem zrovna neměl na mysli,“ zamumlal, pohled upřený na její plná ňadra, která se vzpínala pod tenkou látkou halenky, jak se natahovala přes stůl. Jen pohled na ně v něm probudil chtíč.

Rychle k ní přistoupil a zezadu ji objal. Přitiskl ji ke stolu, vytáhl jí stužku z vlasů a nechal jí dlouhé lesklé lokny volně spadnout na záda.

„Máš snad v úmyslu si mě vzít tady ve skleníku?“ zeptala se sladce, jako kdyby mu dokázala odolat, jako by necítila jeho ztuhlé mužství, které se jí otíralo o zadeček.

„Hmm…“

Hlasitě si povzdechla a naklonila hlavu k rameni. „Ale milovat se tady v hlíně, to nezní příliš romanticky.“

„Přece to nemusí být vždycky romantické. Může to taky být rychlé, divoké a nespoutané, ne?“

„Divoké a nespoutané?“

„A přesto příjemné,“ zašeptal chraplavým hlasem, objal ji a pohladil jí ňadra.

Caroline se usmála, snažila se v jeho objetí otočit a v tom se Brent sehnul a snažil se jí vykasat sukni, zatímco ji stále pevně tiskl ke stolu. Vnímal, jak se jí tělo zachvělo, když se dotkl jednoho prsu, a malé poupě mu ztvrdlo v dlani.

„Brente –“

„Rosalyn je s Charlotte. Jsme tady úplně sami, drahoušku.“

„Tys tohle naplánoval!“ ohradila se příkře.

Líbal ji na hrdle. „Samozřejmě, že jsem to naplánoval. Nemysli si, že bych sem šel takovou dálku pro nic za nic.“

Caroline ho plácla přes ruku. „A co ten můj dárek?“

Pomalu jí vyhrnul sukni a obtočil ji kolem boků, a než mohla jakkoli protestovat, prsty si pomalu razil cestičku mezi jejími stehny.

„Otevři si ho,“ zašeptal.

Dech se jí zrychlil, tváře jí zčervenaly, ale Brent věděl, že žádná žena nedokáže odolat dárku, který má před sebou a který čeká na otevření.

Rychle sáhla na malý stolek, jemně se mu snažila odstrčit ruku z ňadra, ale marně. Držel ji pevně, laskal ji, druhou rukou jemně hladil nahou pokožku stehna. Když konečně rozvázala stužku na krabici, rychle položil ruku na víko, aby jí zabránil krabici otevřít.

„Myslela jsem, žes říkal, abych si ho otevřela?“ vydechla s předstíranou rozmrzelostí.

Vtiskl jí jemný polibek na ouško. „Nejdřív mě pusť k sobě.“

Rychle otočila hlavu a očima ho propalovala. „To je nemravné, ty nestydatý chlape.“

„Já vím,“ zakřenil se na ni. „A vůbec si nedovedeš představit, jak mě těší, že pod těmi pracovními šaty nic nenosíš. Kdybych to věděl, využil bych to už dávno a chodil bych sem každičký den.“ ztišil hlas, že ho sotva slyšela. „Otevři se pro mě, Caroline, nebo nic nedostaneš…“

Po nekonečně dlouhou chvíli neudělala vůbec nic. Pak se upejpavě usmála, otočila se čelem ke stolu a roztáhla nohy, aby mu co nejvíce usnadnila přístup. Brent pomalu hladil stehno, prsty se posunoval stále výš a výš, až konečně pronikl dovnitř a přikryl ji svou dlaní.

Caroline se ostře nadechla, když začal prsty pohybovat sem a tam její štěrbinkou, dokud nezvlhla a nebyla horká na dotek. Druhou ruku jí opět položil na ňadro, držel ho pevně, laskal se s ním přes tenkou látku blůzky a dlaní jemně přejížděl po vzrušené bradavce.

„Otevři si ho teď,“ zašeptal.

„Ty mě soužíš,“ zamumlala hlubokým smyslným hlasem.

„To je mou povinností, protože jsem tvůj manžel.“

Caroline položila ruku na krabici.

Políbil ji na hrdlo, jemně stiskl roztoužený květ jejího ňadra a pomalu pokračoval v hlazení jejích intimních míst.

Odklopila víko, a když se podívala dovnitř, málem přestala dýchat a zarazila se.

„Tohle pro mě znamenáš, Caroline,“ pronesl hlubokým tichým hlasem, stále ji prstem hladil sem a tam a špičkami prstů jemně kroužil kolem bradavky.

Caroline na krabici dlouhou chvíli jen zírala.

„Přece nebudeš plakat,“ dodal něžně a malými polibky pokryl její krk až k oušku. Pomalu hladil její štěrbinku, dokud nenašel ten nejcitlivější bod a nezačal ho jemně a rychle třít, až začala vzdychat. „Musím tě teď mít.“

„Jak jsi –“

„Šššš…“

Caroline zaklonila hlavu, zavřela oči a užívala si jeho doteky, které v ní vyvolávaly horkost sbíhající se kamsi do podbřišku. Dech měla přerývaný a rychlý. Stále ji tlačil svým tělem ke stolu, nebyla schopná se ani pohnout, jednou rukou se laskal s ňadrem, druhou měl schovanou mezi jejími stehny a jeho prsty ji laskaly stále rychleji, nelítostněji, tak zkušeně…

Vzdychla a Brent zrychlil své pohyby, jazykem jí přejížděl po linii ucha a věděl, že již brzy ji dovede k vrcholu.

Líbal její hrdlo, vdechoval květinovou vůni a své mužství tiskl k jejímu zadečku, až málem ztrácel kontrolu nad sebou samým.

„Neměli bychom…“ Stiskla mu ruku. „Brente –“

„Miluju, když slyším z tvých rtů splynout své jméno,“ zašeptal jí do ucha a ještě jednou jemně stiskl bradavku. „Miluju pohled na tebe, když jsi vzrušená. Miluju tě držet ve svých rukou, když mé prsty obklopí tvá horká vlhkost. Toužím po tom být uvnitř tvého těla, být tvou součástí.“ Prsty jemně přitlačil a zrychlil tempo, až začala sténat a boky se pohybovala ve stejném rytmu proti jeho ruce – rytmicky, instinktivně, smyslně… „Miluju se tě dotýkat, Caroline…“

Najednou nehty zaryla do jeho ruky. „Brente –“

Pak vykřikla, přitiskla se k němu a tělo se jí neovladatelně otřásalo. Držel ji pevně, cítil, jak se její štěrbinka stáhla kolem jeho prstů, a nepřestával se v ní pohybovat. Jemně sál lalůček, líbal ji na hrdlo a tváře, znovu a znovu, dokud neslyšel její slastné vzdechy, dokud se třásla touhou, dokud se její tělo neuvolnilo…

Dýchala přerývaně a rychle, víčka měla pevně sevřená a tváře měla zčervenalé vzrušením. Pak se pomalu otočila k němu, stále se třesouc. Tentokrát jí to dovolil, vytáhl ruku a nechal sukni spadnout zpátky ke kotníkům.

Sklonila se k němu, ruce a hlavu si položila na jeho hruď, vlasy jí volně spadaly kolem zarudlého obličeje. Pevně ji objal a čelo jí posel jemnými lehkými polibky. Naslouchal jejímu zrychlenému dechu a šelestění listů v korunách stromů venku.

Caroline pomalu sunula ruku po jeho hrudi níž, dokud se nedostala k opasku jeho jezdeckých kalhot. Brent se nadechl, ale ani se nepohnul. Zvedla hlavu a dlouze se mu zadívala do očí.

Pulz se mu zrychlil, krev tepala v žilách, zatímco Caroline se na něj dívala, jako by mu uměla číst myšlenky. Během chvilky posunula ruku výš, začala mu rozepínat košili a pak mu obnažila hruď. Chtěl jí pomoct, ale Caroline jen zavrtěla hlavou. Stáhla mu ji z ramen a odhodila ji na stolek.

S pohledem upřeným do jeho očí pomalu prsty hladila chloupky na hrudi, zažehávala v něm plamen vášně, když se bříškem palce dotkla jeho bradavky.

Zasténal, přitiskl si ji k sobě a hladově a vášnivě ji políbil. Majetnicky se dožadoval jazykem, aby mu rozevřela své rty a nechala ho vychutnat si její sladkost. Najednou, tak nečekaně, až ho to překvapilo, vzala jeho jazyk jemně mezi zuby, sála ho, hrála si s ním tak, jako to dělal předtím on mnohokrát. Brentovi se podlamovala kolena.

Chytil ji kolem ramen, ale Caroline mu ruce odsunula stranou. Pak je spustila dolů a začala mu rychle rozepínat kalhoty. Pomalu zajela prsty pod ně a laskala se s jemnými kudrlinkami. A než Brentovi, který měl mysl zastřenou touhou a vzrušením, došlo, co chce udělat, rychle zajela dovnitř a krouživým pohybem se laskala se špičkou jeho mužství.

„Caroline…“ zašeptal jí do rtů.

Odtáhla se a Brent otevřel oči.

Soustředěně se na něj dívala tmavýma, lesklýma očima, rysy ve tváři jí zněžněly, tváře si stále uchovávaly jemně růžový nádech. Její výraz mu připomínal malé spokojené koťátko.

Nadechl se a stále si ji prohlížel. Se zkušeností, jako kdyby takové věci dělala často, mu stáhla kalhoty dolů, aby obnažila jeho mužství. Než se vůbec zmohl na to, aby se jí dotkl, položila mu ruce na hruď a zatlačila ho k lavičce, která byla za ním. Pohyboval se lehce, dovolil jí, aby ho vedla, až konečně dosedl na tvrdou dřevenou desku.

Zasmála se, přidřepla si, aby mu mohla sundat boty, a ve chvíli, kdy je odhodila stranou, a která se Brentovi zdála nekonečně dlouhou, mu stáhla jedním rychlým pohybem kalhoty.

Stála před ním, zcela oblečená, zatímco on seděl na lavičce úplně nahý. Nikdy nepocítil takový chtíč, takovou touhu po ženě, která stála před ním. Byl naprosto a cele v zajetí její moci.

Caroline sklonila hlavu a nesměle se dotkla špičky jeho mužnosti.

Zavřel oči a zaklonil hlavu, opřel se o skleněnou stěnu a prsty vískal její vlasy. Její rty se pohybovaly sem a tam po celé jeho délce, jemně ho líbaly, jazykem pomalu kroužila kolem citlivé špičky, vyvolávajíc v něm blažené a mučivé pocity. Jako kdyby vycítila, že potřebuje vydechnout, zvedla hlavu a malými polibky posela jeho stehna, pak se přesunula na břicho a stoupala pomalu výš a výš, rty teplé a vlhké se tiskly k jeho nahé pokožce.

Jemně ho vzala do ruky, až Brent zprudka vydechl. Masírovala ho, přejížděla nahoru a dolů, líbala mu hruď a prsty se probírala kudrlinkami chloupků, které mu rašily kolem mužství. Konečně ho propustila, zvedla se a přistoupila k němu. Pak rychle vykasala sukni a obkročmo si klekla na něj, s koleny na lavičce.

„Dotkni se mě a já přestanu,“ varovala ho a zadívala se do jeho očí.

Aniž by mu umožnila jakýmkoliv způsobem protestovat, jemně ho znovu uchopila, nasměrovala špičku přímo proti své štěrbince a nechala ho lehce vklouznout dovnitř.

Byla horká, vlhká a těsná, její sametově hebký dotek v něm zažehával žár, který postupně pohlcoval celé jeho tělo.

Začala se pohybovat, hladila ho po celé délce a Brent si vychutnával ten pocit, díval se na ni a snažil se dosáhnout dlaněmi na její ňadra, schovaná pod tenkou látkou blůzy. Najednou se zastavila.

„Řekla jsem ne.“

Její slova ho překvapila.

Musela si všimnout jeho bolestného výrazu v očích, protože vzala jeho ruce do svých a položila si je na stehna pod sukni. Pak se začala znovu pohybovat v rytmu a rukama ho hladila na hrudi.

Srdce mu bušilo, v hrdle mu vyschlo a zoufale toužil po uvolnění, zvlášť když se na ni díval, na její dlouhé zářivé vlasy padající jí kolem ramen, přes ňadra, která toužil vzít do dlaní, zlíbat je rty… Byla tak krásná, rty měla vlhké a růžové, oči lesklé a potemnělé touhou, pokožka jí zářila a leskla se v slunečních paprscích, které dovnitř dopadaly skrz skleněnou stěnu. Byl naprosto ztracený.

Najednou její tělo znehybnělo, vzala do dlaní jeho obličej a zkoumavě se na něj zadívala.

„Jak jsi získal ty kopie poznámek sira Alberta?“ zeptala se smyslným hlasem.

Prsty jí jemně stiskl kůži na stehnech, jako by si ji dobíral. Opatrně odpověděl: „Mám dobré kontakty.“

Zatřásla hlavou, zvedla se v bocích, ale jen tak, aby malinkou špičkou zůstal uvnitř jejího těla. „To mi nestačí.“

Zatřásl hlavou, aby si pročistil mysl. „Znám někoho, kdo se zná s jeho tajemníkem Stephenem Phelpsem. Dává dohromady jeho poznámky z přednášek už dlouhá léta.“ Dívaje se na její plné poprsí, dodal: „Nebylo to zrovna levné, ale myslím, že ty za to stojíš.“

Zasmála se, přivřela oči a zeptala se: „V té krabici jsou poznámky za několik let?“

„Za mnoho,“ odpověděl tak klidně, jak v tuto chvíli mohl. „Některé během těch let ztratil, nebo vyhodil, ale požádal jsem ho o všechno, co měl.“ Prsty mu klouzaly po jejích stehnech výš a výš a doufal, že si toho Caroline nevšimne.

„Brente…“

Evidentně si toho všimla. Pokračoval dál v pohybu ruky, až se palci dotýkal jejích kudrlinek, ale její hlas ho donutil ruku odtáhnout. Chtěla sama řídit tuhle milostnou hru, což Brenta fascinovalo a nesmírně vzrušovalo.

Nechal ruce na jejích stehnech a zašeptal: „Řídím se vašimi rozkazy, má paní.“

Nad jeho slovy se Caroline zasmála a přitiskla klín k jeho, takže ho celého uvěznila v těle. „Muselo mu trvat týdny, než je všechny opsal.“

Díval se jí do očí. „Tím jsem si jist.“

„A nejsou úplně stejné, jako byly ty moje.“

„Ale jsou velmi podobné, jak zjistíš, až si je prohlédneš.“

Přejela mu špičkou ukazováčku po rtech. „Nemůžu uvěřit, žes tohle pro mě udělal.“

Díval se na ni soustředěně a vřele, zhluboka dýchal, aby nad sebou získal kontrolu, aby přemohl emoce, které ve vlnách prostupovaly jeho tělem.

A pak mu podlehla. Zavřela oči, přitiskla se k němu a vroucně ho políbila na rty, zatímco prosty se probírala jeho vlasy.

„Dotýkej se mě,“ žadonila a šeptala do jeho úst.

To bylo to jediné, co potřeboval slyšet. Popadl ji za boky, tvrdě ji přitáhl k sobě a vychutnával si rozkoš, která se jí zračila v očích. Sám se málem přehoupl přes tu tenkou hranici extáze, jen když se na ni díval, cítil její horkost, vnímal jemné stahy, když ho objímala a držela ve svém těle.

Pomalu se opět začala pohybovat, stále rychleji nahoru a dolů, jednou rukou se mu opírala o hruď, druhou mu hladila tvář, její rty se tiskly k jeho… Brent vzal jedno ňadro do dlaně, přes tenkou blůzku se s ním laskal, zatímco druhá ruka se jemně tiskla k místu, kde se jejich těla spojila.

Caroline tiše vzdychala, hlavu zakloněnou. Poupě jejího prsu, vztyčené a ztvrdlé vášní, jemně tiskl mezi prsty, hladil ji, škádlil ji, hrál si s ní… a vychutnával si potěšení, které mu poskytovala s každým dalším pohybem nahoru a dolů, rychlejším a tvrdším, a které mu pronikalo až do konečků prstů.

„Potřebuju tě,“ doznal se chraplavě, téměř neslyšitelně.

Zaryla mu nehty do ramenou a otevřela oči. „Máš mě.“

Brent ji pevně chytil za zadeček, přitáhl si ji ještě blíž do klína a pohyboval se v jejím rytmu, rychleji a rychleji a věděl, že Caroline je na hranici své extáze, která se jí zračila v obličeji.

Najednou otevřela oči a zadívala se na něj.

„Potřebuju tě úplně celou, Caroline…“

S těmito slovy překročila hranici a zaklonila hlavu, volala jeho jméno, pevnými stahy objímala jeho mužství, které pronikalo do hloubi jejího těla, hloubi její duše. Tiskla mu ruku, dýchala přerývaně a rychle.

Jen pouhé sledování jejího orgasmu ho vyneslo o chvíli později do vlastních výšin, kde se ztrácel jakoby v jiném světě.

„Caroline… má paní…“

Explodoval uvnitř jejího těla, z hrudi se mu vydral podivný zvuk, když ji zcela naplnil svým semenem.

Objala ho a celou vahou se opřela o jeho pevnou, svalnatou hruď. Líbala ho na tváře, na hrdlo a nakonec i na rty, vášnivě, sladce, jak jí to dech dovolil.

Vzal její obličej do dlaní, cítil mezi prsty hedvábné kadeře, spánky jí posel drobnými polibky. Držel ji dlouho, dokud si nebyl jistý, že se zklidnila, že opět normálně dýchá. Zvenku k nim doléhalo ševelení ptáků v korunách stromů, šustění listí ve větvích a připadalo jim, jako by se ocitli kdesi daleko od civilizace, daleko od všeho.

Což mu připomnělo, proč za ní vlastně přišel.

„Je už pozdě, zlato,“ řekl tiše a narušil kouzelnou atmosféru kolem nich. Zavrtěl se na lavičce a posunul Caroline stranou.

„Nechce se mi ještě odcházet,“ ozvala se nespokojeně.

Jemně ji pohladil po tváři. „No dobře. Ale jsem si jistý, že za chvíli přijde Rosalyn, nebo Charlotte, nebo dokonce její – jakže mu to vlastně říkáš? – mohutný a exoticky vypadající manžel sem, aby se podívali, co nás tu tak dlouho zdrželo. A přiznám se, že nechci, aby mě tu takhle viděli.“

Caroline se narovnala.

Usmál se. „Ty oblečená, sedící na mně, a já nahý na lavičce – to vypadá, jako bys svého manžela svedla a znásilnila.“

Rozkošně se zahihňala, oči jí uličnicky zářily, když ho políbila na hřbet ruky. „To přesně jsem ale udělala, nebo ne?“

Přikývl. „Ale já jsem ti to dovolil.“

„To je slovo proti slovu.“ Sklonila se a políbila ho na bradu, potom se posunula stranou a posadila se na lavičku vedle něj. Pak se na něj zadívala a rozesmála se.

„Nebyl jsem ti tak k smíchu, když jsem byl uvnitř a laskal se s tebou, má drahá Caroline,“ ohradil se, stoupl si a tyčil se nad ní s rukama v bok.

Zadívala se mu do tváře a snažila se skrýt své pobavení. „To nemá nic společného s určitými partiemi tvého těla, Brente. Jenom mi přišlo k smíchu, že muži mohou být tak egoističtí, tak nafoukaní a jistí si svou nadřazeností. Ale když tě tu tak vidím, uvědomila jsem si, jak jste vlastně všichni zranitelní a bezbranní.“

Chladně se na ni podíval a chňapl po svých kalhotách. Rychle si je natáhl a zapnul. „Vždycky jsem si myslel, Caroline, že ženy mají vrozenou schopnost manipulovat muži. A teď, když jsem s tebou, jsem pochopil, že to není schopnost žen nás ovládat, ale právě ta zranitelnost mužů, kteří jim to dovolí.“

Zvědavě si ho prohlížela, když sebral košili, oblékl si ji a zapnul, zatímco pokračoval:

„Muži mají od narození slabost pro ženy, které obdivují, ale musí se tvářit nadřazeně, aby si udrželi kontrolu nad svým životem. Co se muži naučili, je, že musí ženy držet zkrátka, nedovolit jim studovat, věnovat se tomu, po čem ony samy touží, protože jakmile jim to dovolí, ženy toho využijí a začnou muži manipulovat a využívat je.“

Ztěžka se posadil na lavičku, díval se na ni a přitom si obouval boty. „Ale je to jen velmi složitá a komplikovaná hra, Caroline. Pochopil jsem, že ty nikdy nebudeš manipulovat mým životem, tak jako jím manipulovala Charlotte, nebo jako manipulují tvé sestry životy svých manželů. Nebo jako manipuluje Stephanie tvým otcem –“

Caroline se zasmála.

„Faktem je, že to vlastně není manipulace a nikdy ani nebyla. Po celou tu dobu muži a ženy nemanipulují svými životy, ale jsou vůči sobě zranitelní, protože potřebují jeden druhého.“

Už zcela oblečený si stoupl před ni. „Tvoje ženská moc, Caroline, není moc manipulovat mým životem, ale přesto dokážeš, že udělám všechno, co ti na očích uvidím. Jen zůstaň taková, jaká jsi.“ Rozpačitě se usmál. „Vím, že budu asi tohohle doznání litovat, ale když budeš chtít, budeš si se mnou dělat, co budeš chtít. Jsem jako máslo ve tvých rukou. Asi jsem jediný muž široko daleko, který něco takovéhle ženě přiznal.“

Vstala, usmála se a vzala jeho obličej do dlaní. „Nemyslím si, že bys byl jako máslo, můj manželi, Ale myslím, že jsi… jako čokoláda.“

Zmateně zvedl obočí a v sebeobraně zkřížil ruce na prsou. „Čokoláda?“

„Hmm… Taješ pod mými doteky, ale chutnáš sladce a úžasně, jsi mnohem vzácnější a delikátnější než jakákoliv jiná lahůdka.“

„Líbilo se ti, když jsi mě ochutnávala?“

Hlasitě si povzdechla, potřásla hlavou a pak se od něj otočila, došla ke stolu a zavřela krabici s poznámkami, kterou jí přinesl. „Jen muž může myslet na sex spíše než na lásku.“

„Chceš mi tu říct, že mě miluješ, Caroline?“

Ta tichá slova mu vylétla z úst dřív, než si je stačil rozmyslet. A ačkoliv část jeho duše je chtěla vzít zpátky a obrátit všechno v legraci, jeho druhá část toužila slyšet z jejích rtů odpověď.

Pomalu zvedla hlavu, propichovala ho očima, snažíc se něco vyčíst z jeho výrazu. Pak se usmála, zvedla krabici a došla ke svému stolu. „Nikdy ode mě jako první tato slova neuslyšíš, Brente.“

Narážela na jejich první diskusi o lásce a nepřiznala se k citům, o nichž oba věděli, že mezi nimi existují. Její slova ho rozčílila.

„Chceš slyšet nejdřív tahle slova ode mě,“ odpověděl jí ostře.

Pokrčila rameny, ale nepodívala se na něj a začala rovnat knihy na hromadu. „No, jsem si jistá, že ty tahle slova nikdy neřekneš, protože i kdyby tě láska udeřila přímo do nosu, stejně to nepoznáš –“

„Netlač na pilu, Caroline,“ odpověděl mrazivým hlasem.

Zdálo se, že ji jeho odpověď i tón hlasu překvapily. Jen si z něj utahovala, a protože byla pošetilá, pohřbila v něm veškeré city a místo toho v něm nechtěně vzbudila zlost.

Ale měl by vědět, že právě jeho manželka ze všech žen na světě nikdy nebude brát jeho slova a city na lehkou váhu. Narovnala se, dala ruce v bok a zadívala se na něj.

„A ty mě miluješ?“ zeptala se klidným hlasem.

Nebyl na její přímou otázku připraven, a až dosud vždy věděl, jak problémy řešit, uměl se vypořádat s city a uměl je přeformulovat v slova. Teď ale k ní chtěl být upřímný.

„Ne,“ vyhrkl a srdce se mu rozbušilo.

Zachvěla se a z jejích očí vyčetl, že ji odpověď znepokojila. Natáhla se a vzala znovu krabici s poznámkami do ruky. „Touto odpovědí nejenže hloupě dáváš najevo mužskou pýchu, ale říkáš mi, že mě považuješ za stejný typ ženy, která ti povila dítě. Potřebuješ mě jen na příležitostný bezvýznamný sex, jaký jsi měl i s tou kurtizánou. A ta představa se mi hnusí.“ zvedla hrdě bradu a zamířila ke dveřím. „Lžeš sám sobě i mně, Brente. Už ti k tomu nemám co říct.“

Nebylo nic, čím by opovrhoval víc, než být odmítnutý ženou. Jeho matka i sestra to udělaly před lety, a odmítal teď dovolit, aby s tím začala i Caroline.

„Potřebuješ si teď odpočinout od práce tady ve skleníku,“ pronesl chladně a potlačoval vztek, který v něm narůstal.

Zastavila se na místě, a v šoku se na něj podívala.

„Proč?“ zeptala se tiše.

Stál vzpřímeně a ztuhle. „Protože jsem to řekl.“

Na chvíli se zdálo, jako by jí vrazil dýku přímo do srdce. „Co to má znamenat? Myslíš si, že mi něco věnuješ a pak mi to odebereš bez jakéhokoliv vysvětlení. Jen tak, pro svoje potěšení?“ Když neodpovídal, ztišila hlas a pevně sevřela čelisti. „Zdá se, že se chováš jako absolutní nadutec, který mě bude trestat za to, že nechci uspokojit jeho ego a říct mu jako první, že ho miluju.“

Přimhouřil oči do úzkých štěrbinek, z nichž čišel chlad, a pomalým krokem se vydal k ní. „Nemysli si, že ode mě uslyšíš říkat někdy něco tak stupidního, Caroline.“

Všiml si, jak zaváhala, pak ztratila svůj klid, svěsila ramena a z očí jí vyzařovala bolest a ponížení. Brent se cítil nepříjemně a trapně. Nerad se citově angažoval, ale rozlítila ho její odvaha, její slova… ale když o nich uvažoval, byla blízko pravdy.

„Říkám ti, aby ses držela dál od skleníku. Jsem tvůj manžel a já mám poslední slovo. Nepotřebuju ti nic vysvětlovat.“ Zastavil se přímo před ní a díval se do její bledé tváře. „A teď můžeš odejít.“

Dívala se na něj, křehce a zlomeně, v rukou držíc krabici s poznámkami. Slzy se jí řinuly z očí a smáčely jí tváře. Pak se mu zadívala na hruď. „Nejsi žádný manžel,“ vydala ze sebe přidušeným hlasem. „Ty jsi zlý člověk.“

Její slova ho bodla hluboko v srdci, vztek se změnil v pocit viny, a litoval, že jí něco takového řekl. Chtěl se jí dotknout, ale Caroline rychle ucukla.

Aniž by se na něj podívala, s pozoruhodným klidem se sehnula a položila krabici na zem. „Nechci od tebe žádné dárky. Nic si nevezmu.“

Otočila se a hrdě vyšla ze skleníku.

KAPITOLA
DEVATENÁCTÁ

Charlotte věděla, že je těhotná. Pravděpodobně počala tady na Miramontu, v místě, kde se před osmadvaceti lety narodila, ale syna chtěla porodit až doma, v Americe. Tam totiž bude její dítě vyrůstat volně, bez jakýchkoli společenských předsudků, bude si moct zvolit kariéru, jakou bude chtít. Kde jeho budoucnost bude plná zářivých možností a příslibů.

Ta představa jí vyvolala úsměv na tváři. Seděla na kamenné lavičce, sluneční paprsky ji hřály a obklopovala ji vůně květin, které Caroline vysadila.

Carl by se měl tuto novinu dozvědět jako první, pomyslela si, ale nechtěla mu to říkat dřív, než se vydají na cestu zpátky. Věděla, že by ho to rozrušilo a určitě by byl bezradný, jako malé ztracené štěně, kdyby se najednou dozvěděl, že jeho žena, která nemohla tak dlouho otěhotnět, najednou nosí pod srdcem jeho syna.

Věděla, že to bude syn. Musí to být syn. Ale koneckonců, kdyby je bůh obdaroval dívenkou…

Charlotte si povzdechla, přitáhla si tmavě šedý vlněný kabátek blíž k tělu a zadívala se na zem.

Jediným problémem a důvodem, proč také tak dlouho zůstávala na Miramontu, bylo urovnání vztahu s tvrdohlavým bratrem. Sice s ní i Carlem příležitostně mluvil, ale jeho chování bylo směšně formální a škrobené. Neodložil ostražitost, neuvolnil se v jejich přítomnosti, z jejich pobytu tady neměl žádnou radost. Poprvé od svého příjezdu sem před sedmi týdny se Charlotte obávala, že jeho raněná duše se nezotaví tak brzy. Že nakonec budou muset s Carlem odjet, aniž by se s bratrem usmířila.

To ji natolik znepokojovalo, že poslední dva dny z toho byla opravdu sklíčená. Navíc ve svém stavu byla mnohem citlivější. To Carl ji vlastně vyhnal ven, aby se šla projít do zahrady a pročistit si hlavu. Chudák. Cítil by se hrozně, kdyby zjistil, že se na něj obořila, protože čeká jeho dítě. Možná by ho ta zpráva porazila.

Při tom pomyšlení se Charlotte tiše zasmála a vzhlédla. Jako kdyby vytušil, že na něj myslí, najednou před ní stál bratr a svou mohutnou postavou bránil slunečním paprskům, aby ji zahřály. Díval se na ni, jako by provedla něco nemravného. Určitě se teď jeho myšlenky vrátily do minulosti.

„Připadá vám snad květinová zahrada mé ženy k smíchu, Charlotte?“ zeptal se nenuceně.

Povzdechla si a opřela se o zeď za sebou. „Ne, vůbec ne. Líbí se mi, proto jsem si tu také sedla. K smíchu mi spíš připadají muži. A to je druhý důvod, proč tu jsem.“

„Ach… muži.“ Brent si sedl vedle ní, roztáhl nohy a opřel se také o zeď, aby odlehčil kolenům. „Je to div, že aspoň někteří z nás udělají něco dobře.“

Zasmála se. „No možná tak jednu dvě věci.“

Usmál se; Charlotte to zahlédla koutkem oka, protože měl hlavu skloněnou. Možná se snaží prolomit ledy, usoudila, a možná má teď jedinečnou příležitost ho k tomu trochu dotlačit, protože tu byli sami. Neviděla se s ním více než šest let a možná ho už tak dobře neznala, ale předtím, než odešla z Miramontu, si byli velice blízcí. A Charlotte toužila po tom, aby se ta doba zase vrátila. Byl její jediný bratr a i přes všechen ten hněv a bolest ho hluboce milovala.

„Dělá ti něco starosti?“ zeptala se ho nevinně a moc dobře věděla, stejně tak jako všichni ostatní na Miramontu, že musí mít nějaké problémy.

Brent vydechl. „Jen…, myslel jsem…“ odmlčel se a zadíval se na růže, které měl přímo před sebou. „Vy jste věděla, že chodí do skleníku, že?“

Teď se pro změnu usmála Charlotte a pozorovala ho, jak bojuje s myšlenkami. „Jistě, věděla. A kdyby ses trochu zamyslel, přišel bys na to hned sám taky.“

„Jak to myslíte?“ zeptal se překvapeně.

Pokrčila rameny. „Láska je někdy slepá.“

Obrátil oči v sloup a potřásl hlavou. „Ach, vy ženy.“

Charlotte málem vyprskla smíchy nad jeho popleteným chováním. Nikdy předtím neviděla bratra, velkého hraběte z Weymerthu, tak bezradného.

„A všechny ty řeči, které jste mi říkala po večírku, to bylo schválně, že? Protože jste věděla, jak na to budu reagovat a co se mezi námi stane,“ pronesl a bylo mu trochu trapně.

Charlotte se na něj vážně zadívala a ztišila hlas. „Ano. Myslela jsem si, že bych to měla aspoň zkusit dát vás dva dohromady.“

„A nenapadlo vás, madam,“ pokračoval, „že má možná milence? Anebo už klidně mohla zahřívat mou postel… a pak by vaše slova situaci jen zhoršila.“

To ji překvapilo. „Brente, i cizinec, když by se na Caroline podíval, nebo s ní chvilku mluvil o tobě, by poznal bez jakýchkoli pochybností, že byla panna.“

Na čele se mu objevily vrásky, rty měl stažené do tenké linky a Charlotte věděla, že ještě chvíli ho bude provokovat a Brent vybuchne vzteky. A to byla ta nejposlednější věc, kterou by teď chtěla.

Zadívala se do svého klína a připustila: „Ale možná to tak není. Já jsem si toho všimla, protože jsem žena a byla jsem v její –“

Přerušil ji tím, že vzal její ruku do své a stiskl ji.

„Díky,“ zašeptal chraplavě.

Jeho chování ji tak překvapilo, že pocítila naléhavou potřebu se rozplakat. „Jsi můj bratr,“ pronesla tiše.

Držela ho za ruku, oba seděli v tichosti a po chvíli Charlotte došlo, že tenhle muž musel překonat hrdost, aby za ní přišel. Potřeboval ji, protože byla žena a ona jediná mu mohla poradit.

„Caroline tě miluje stejně tak, jako miluješ ty ji. A jsem si jistá, že někde tadyhle hluboko v té tvé zabedněné hlavě to víš. Ale musíš to nejdřív přiznat sám sobě, připustit, že ta láska mezi vámi dvěma je, a pak jdi a řekni to své ženě.“

Brent vyskočil a pomalu a strnule chodil sem a tam. „Už se mnou dva dny nepromluvila ani slovo, Charlotte. To těžko můžu považovat za projev lásky.“

Povzdechla si, jistá si tím, že Caroline se bratrovi vyhýbá kvůli jakémusi konfliktu ohledně skleníku, protože od té doby se v jeho blízkosti ani neukázala. Zřejmě měli mezi sebou nějakou roztržku, usoudila, ale nechtěla do toho strkat nos. Kdyby Brent chtěl, určitě by jí o tom řekl.

„Víš, Brente,“ pokračovala tichým hlasem a vypadala smutně, „před čtyřmi lety jsem s Carlem vůbec nemluvila skoro dvaadvacet dní, protože se jednou na nějakém večírku vsadil a prohrál mou rubínovou brož, kterou jsi mi dal k mým šestnáctinám.“

Zaslechla, jak cosi zlostně zamumlal pod vousy, ale pokračovala dál, než stihl pronést nějakou kousavou poznámku.

„Byla to jediná věc, kterou jsem si přivezla do Ameriky, a měla pro mě obrovskou cenu. A najednou během jednoho mrknutí byla pryč.“ Zamračila se, když si na tu situaci vzpomněla, a dodala: „Musel pak prodat jednu z těch svých hloupých lodí, aby ji pro mě dostal zpátky. Ale udělal to, protože jsem odmítla celý měsíc spát s ním v jedné posteli. Nikdy předtím jsem ho neviděla tak vystrašeného.“

Koutky úst se mu zvedly v tichém úsměvu, a to jí dodalo odvahu pokračovat: „Ale hlavní je, že jsem mu nakonec odpustila. A jsem si jistá, že Caroline to udělá taky. A jsem si taky jistá tím, že s Carlem si sem tam něco budeme odpouštět celý život, protože slovo odpuštění, jak jsem se během těch několika let naučila, je jen jiným vyjádřením slova manželství.“

Konečně přestal chodit sem a tam a zamyšleně se na ni podíval, zatímco mimoděk trhal okvětní lístky světle žlutého růžového květu.

„Tuhle vyšlechtila.“

„Já vím, její růže jsou nádherné. Neměly by teď kvést, ale zřejmě je neobvykle teplá zima.“

„To je její zásluha, Charlotte, není to počasím,“ oponoval jí hrdě. „I kdyby měla suchý proutek, uměla by ho probudit k životu a vypěstovat z něj krásný kvetoucí keř.“

Chvíli neodpovídala a vyčkávala, jestli ještě něco dodá. Kdy mlčel, dodala si odvahy a zeptala se s upřímností v hlase: „Nevyprávěl jsi jí o matce, že?“

„Ne,“ odpověděl téměř neslyšitelně.

Naklonila se dopředu a byla si téměř jistá, že právě tohle je příčinou jeho problémů. „A proč ne?“

Otočil se a zadíval se jí přímo do očí, poprvé od chvíle, kdy za ní přišel do zahrady. „Ty to nevíš?“ Najednou měl pocit, že chovat se k ní dál odtažitě by byla ta největší hloupost, kterou by mohl udělat.

Pokrčila rameny. „Ne. Nechápu, proč bys jí nemohl o matce vyprávět.“

Zvedl ruku a vyhodil okvětní lístky do vzduchu.

„Carl je dobrý člověk, Charlotte,“ ozval se tiše po chvíli nepříjemného ticha. „Jak jsem ho teď poznal, je chytrý, poctivý, pracovitý a čestný. A zdá se, že se o tebe opravdu dobře stará. Je pro tebe dobrým manželem.“

Nemohla přijít na to, co svými slovy sleduje, takže se na něj dál v tichosti dívala, zmatená, s pochybnostmi v očích, a čekala, jak bude pokračovat.

Překvapeně se na ni podíval. „Ty mě nechápeš, viď?“

Zatřásla hlavou.

Došel zpátky k lavičce a znovu se vedle ní posadil. Zadíval se na růže. „Celou dobu sis určitě myslela, že s tebou nechci mít nic společného, protože jsi odsud utekla a provdala se za Američana, člověka, kterým – jak ses určitě domnívala – z principu opovrhuju.“ Chvíli váhal, přemýšlel, a pak řekl: „Ale pravdou je, Charlotte, že těch šest a půl roku jsem s tebou nechtěl mít nic společného, že jsem se choval, jako bys ani neexistovala, ne proto, žes odsud odešla a provdala se za Američana, ale proto, žes mě tu zanechala napospas té dračici.“

Charlotte na něj vyděšeně zírala, v hrdle jí vyschlo, rukou si zakryla ústa.

„Asi tě nikdy nenapadlo, že mě tím svým náhlým útěkem naservíruješ přímo na talíř naší lady Maude, co? Musel jsem tu snášet její kritiku a nepřátelství, výpady proti mně, protože tys byla její miláček, a ona byla v hloubi duše přesvědčena, že za tvůj útěk můžu já.“ Naklonil se dopředu, lokty se opřel o kolena, prázdný pohled upřený před sebe. „Nikdy jsem nic neudělal dobře, ať jsem se snažil sebevíc, všechno bylo špatně – ty víš, že to tak bylo vždycky – ale když jsi odešla, obrátila všechnu svou zlost a zášť proti mně, napadala mě tím nejsurovějším způsobem, odmítala se na mě byť jen podívat, promluvit se mnou slovo. Když jsi odešla, neměl jsem už nikoho.“

Charlottiny oči se naplnily slzami. „To jsem nevěděla,“ zamumlala.

„Tak teď to víš,“ ohradil se ostře.

Nastalo nepříjemné ticho, po chvilce se k ní Brent otočil, z očí mu sršely blesky, ale hlas měl podivně tichý.

„Byla jsi pro mě vším, Charlotte, a když jsi odešla z mého života, měl jsem pocit, jako by mi někdo vyrval srdce z hrudi. Byla jsi jediným člověkem, který mě kdy miloval takového, jaký jsem byl. A najednou jsi byla pryč, daleko, někde až na druhé straně světa. Myslím, že si nikdy nebudeš schopná ani trochu představit, jak mi bylo to ráno, když jsem zjistil, žes utekla.“

Slova se jí zařezávala do srdce jako ostrý nůž, nutila ji přemýšlet o minulosti, když se dívala do jeho oříškových očí plných bolesti a smutku. Za celá ta léta si nikdy ani nepomyslela, že ona byla jediným člověkem, který byl zodpovědný za jeho zahořklost a zášť. Vždycky si myslela, že se na ni zlobí kvůli Carlovi a jeho původu, protože nepocházel ze šlechtického rodu, ale narodil se a vyrůstal v kolonii. Ale možná, když teď znala všechny okolnosti, to byla jen její výmluva. Bylo mnohem jednodušší celých těch šest let věřit, že je pro Brenta mrtvým člověkem kvůli manželství s Američanem, než si připustit, že ho útěkem tak hluboce ranila.

„Je mi to hrozně líto,“ zašeptala po chvíli ochraptělým a roztřeseným hlasem a slzy jí stékaly po tvářích.

„Teď už kvůli tomu neplač,“ řekl s povzdechem. Narovnal se a utíral jí slzy. „Za ta léta jsem se s tím už vyrovnal. A uvědomil jsem si, že muž, kterého jsem ti tenkrát vybral za manžela, se k tobě skutečně vůbec nehodil. Došlo mi, že bys s ním nebyla vůbec šťastná,“ Usmál se a hlas mu zněžněl. „Chtěl jsem, abys byla šťastná, Charlotte. Když o tom teď tak přemýšlím, podařilo se ti vlastně svým nerozumným činem najít štěstí a zároveň se zbavit nadvlády lady Maude. Mně to trvalo dlouhé roky.“

Snažil se k ní být upřímný a jemný, nechtěl, aby trpěla pocitem viny, a za to ho Charlotte nesmírně milovala. Neznala nikoho jiného, kdo by měl větší smysl pro povinnost než bratr. Měla na to přijít už dávno, a ne čekat dlouhých šest let. Brent vždy – od chvíle, kdy se narodila – cítil povinnost ji ochraňovat a bránit před jejich matkou, před okolním světem a nežádal nic víc, než jen aby si ho vážila a milovala ho. A ona se na něj prakticky vykašlala, když si jedné bouřlivé noci před téměř sedmi lety sbalila zavazadla a opustila Miramont.

Hřbetem ruky si otřela slzy, když si tohle všechno uvědomila, a duši ji naplnila hořkost. „To je ten skutečný problém, že? Ty se bojíš, že tě Caroline opustí.“

Ta slova byla v chladném zimním větru sotva slyšitelná, ale Charlotte věděla, že je slyšel, protože jeho výraz v obličeji se změnil. Zadíval se na ni.

„Ty se bojíš, že tě opustí stejně jako já. A proto jsi jí nikdy nevyprávěl o matce, proto jsi před ní zatajil ten skleník. Vsadím se, žes nikdy…“ zaváhala a oči se jí rozšířily poznáním. „Nemůžu uvěřit, žes jí nikdy neřekl –“

„Chci ti něco říct, Charlotte,“ přerušil ji klidně, „co jsem nikdy nepřipustil sám sobě a ani o tom s nikým nemluvil.“

Zhluboka a klidně se nadechl a zadíval se na chladnou a tmavou zem. „Je mi skoro čtyřiatřicet, a většinu těch let jsem byl zahořklý, nedůvěřoval jsem sobě ani druhým, byl jsem nespokojený a strašně osamělý. Ale i přesto je jedna věc, která mně pomohla přenést se přes všechen ten hnus a prázdnotu. A není to to, že jsem mohl studovat, nebo intenzivně pracovat, není to síla a krása mých prvotřídních arabských plnokrevníků, což by asi většina mužů oceňovala a byla na to hrdá.“

Propichoval ji očima, hlas měl najednou hluboký a plný radosti nad tím poznáním. „Největší radost, uspokojení, hrdost a – to je na tom to nejabsurdnější – největší klid, který jsem ve svém životě kdy poznal, pramení ze tří skvělých žen – od tebe, Rosalyn a Caroline. Ty máš teď svůj život daleko odsud v jiné zemi; stejně tak Rosalyn jednoho dne asi opustí Miramont, nebo možná i Anglii. Je to její život, její budoucnost.“

Hlas mu přešel do krutého a nelítostného šepotu. „Ale Caroline je moje, Charlotte. Je to jediná obdivuhodná žena, kterou chci mít stále po boku a milovat ji po zbytek života. A nedovolím, aby kdokoli nebo cokoliv odvádělo její pozornost ode mě –“

„To je sobecké,“ přerušila ho ostře.

Zarazil se a zadíval se na růže. „Možná. Ale nedovolím, abych svou ženu ztratil. Nikdy tohle nebudu riskovat.“

Charlotte se na něj dívala, v srdci jí klíčila láska a náklonnost, věděla, že jeho obavy jsou nesmyslné, ale přesto mu rozuměla. Zhluboka se nadechla, aby sebrala sílu, a položila mu ruku na paži.

„Caroline nemá v úmyslu tě opustit a určitě ji to ani nenapadne, i když jí řekneš o matčině minulosti.“ Naklonila se k němu, aby ještě přesvědčivě dodala: „Ty jsi pro ni ta nejdůležitější osoba v jejím životě, Brente, ne květiny, nebo nějaký skleník –“

„Jsem si jistý, že tohle ti ona sama ale neřekla.“

„Vím to,“ pokračovala dál. „Není jí jednadvacet a neutíká do Ameriky před popudlivou a výbušnou matkou. Je to tvoje žena. Možná že se provdala z rozumu a proto, že manželství domluvil její otec, ale když složila slib poslušnosti, bude loajální a věrná.“

Charlotte se uklidnila a usmála se. „Jdi a řekni své ženě, že ji miluješ. A potom, až ti ona řekne, že tě také miluje, pak pro tebe nebude tak těžké svěřit se jí se všemi tvými malými i velkými tajemstvími, aniž by ses musel bát, že botanika je pro ni důležitější než ty.“

Dlouhou chvíli Brent jen tiše seděl, čelo se mu krabatilo, jak se mu hlavou honily myšlenky, a pak pomalu potřásl hlavou. „To není tak jednoduché.“

„Možná se ti zpočátku zdá, že to není jednoduché –“

„Před dvěma dny jsem jí řekl, že tohle nikdy neudělám.“

Dívala se na něj nic neříkajícím pohledem. „Neuděláš co?“

„Že ji nikdy nebudu milovat,“ odpověděl šeptem.

Jeho slova ji vyvedla z míry a podivila se hlouposti mužského pohlaví. Znechuceně potřásla hlavou. „Řekl jsi to snad nějakým nedopatřením?“

„Co je to za otázku?“ zeptal se překvapeně.

Pokrčila rameny a vysvětlila mu to. „Byl jsi snad šílený, když z tebe ta slova vypadla? Nebo jsi snad pil přes míru? Anebo tě přepadl vztek ze žárlivosti?“

Oči mu potemněly zlostí. „Zeptala se mě přímo, jestli ji miluju. Tak jsem odpověděl, že ne.“

„A proč?“

Zdálo se, že ho její otázka zarazila. „Co myslíš tím ‚a proč‘?“

„Proč jsi odpověděl ‚ne‘, když jsi úplně jednoduše měl říct ‚ano‘?“

Prudce vydechl a opřel se o kamennou zeď. Znepokojeně zamumlal: „Odmítám jí to říct jako první.“

Zírala na něj nevěřícně a říkala si, že i kdyby žila sto let, stejně nikdy nepochopí mužské pokolení. „No fajn,“ prohlásila jízlivě, „to samozřejmě dává dokonalý smysl –“

„Je to hra, Charlotte,“ přerušil ji energicky. „Je to hra mezi mnou a Caroline, kterou spolu hrajeme, protože jsem jí hned po svatbě řekl, že nevěřím na lásku a že mě nikdy neuslyší taková slova říkat. Sama řekla, že ani ona taková slova říkat neumí a nebude. Ale jsem si jistý, že to řekla jenom proto, že si myslí, že můj názor je pěkně hloupý.“

„On taky pěkně hloupý je.“

„Láska je hloupá, Charlotte. Je těžko definovatelná, iracionální, složitá…“

„Láska možná taková je,“ potvrdila mu nejistě jeho slova a vzala ho za ruku, „ale to neznamená, že neexistuje. Když nic jiného, láska je opravdová, Brente. I přes všechny mé životní peripetie a nesnáze, zamilovat se do mého manžela byla ta největší a nejkrásnější zkušenost, kterou jsem kdy udělala. A nedovedeš si představit, jaký je to nádherný pocit, když vím, že on mě miluje stejně. Mohlo by to být stejné i u tebe a Caroline, jen kdybys tomu citu dal malou šanci.“

Volnou rukou hmátl po růžovém keři, zlostně utrhl list a mačkal ho mezi prsty, zíraje zamyšleně před sebe.

Charlotte ho pozorovala a byla si jistá, že právě teď bojuje s tím, aby se vyrovnal se svým otevřeným a upřímným doznáním. Při své inteligenci, schopnosti rozumně uvažovat a starostlivosti o rodinu, nebyl Brent nikdy příliš sdílný a své problémy s nikým neřešil. Miloval Caroline, a možná ji miloval už dlouhé měsíce. Ale pro většinu mužů bylo přijetí faktu, že jsou zamilovaní, a veřejné přiznání lásky něco, jako kdyby se měli vysvléknout donaha a s nožem na krku předčítat na pravidelných ročních setkáních dámské Společnosti čtenářů velkých anglických básníků básně nebo papežovy citáty starým tlustým dámám, které by usrkávaly čaj a zobaly sladké koláčky a s nezájmem je pozorovaly. Většina mužů považovala vyznání se z lásky za nejtrapnější a nejhorší věc v životě.

Brent stále žmoulal růžový lístek v ruce, neříkal nic, a proto se Charlotte rozhodla jednat. Bylo načase, aby i ona přišla s upřímným doznáním. Protože odpolední sluneční paprsky příjemně hřály a protože Charlotte potřebovala chvíli čas, aby si mohla srovnat myšlenky a pečlivě rozmyslet příští slova, pustila jeho ruku, pomalu si rozepnula vlněný kabátek, sundala si ho a odložila na lavičku vedle sebe.

Hřbetem ruky si otřela čelo a zadívala se zpátky na Brenta. „Měla jsem dítě, Brente,“ prozradila.

V tu chvíli si byla jistá, že žádná slova ho nemohla více šokovat. Jakmile mu význam těch slov došel, udiveně se na ni podíval.

Charlotte se usmála. „Asi před třemi lety jsem zjistila, že jsem těhotná. První dlouhé měsíce jsem stále zvracela, hubla a pak zase nabírala na váze. Jednou jsem byla sklíčená a během chvilky jsem se zase smála, bezdůvodně jsem plakala, zkrátka procházela jsem si vším, čím si těhotné ženy musí projít –“

„Charlotte –“

Chytila ho za ruku, aby ho umlčela. „Nech mě to dokončit.“

Snažila se uklidnit zjitřené nervy, zadívala se do klína, v ruce nervózně žmoulala látku šatů v broskvové barvě a teprve po chvíli pokračovala:

„Co se týče nepříjemností v těhotenství, nebyla jsem ušetřena ničeho, snad kromě opravdu vážných komplikací. A při všem tom utrpení se Carl choval úžasně. Masíroval mi bolavá záda a nohy, nejednou mi držel hlavu, když se mi naprosto neočekávaně zvedl žaludek. Byl vždy galantní a zbožňoval mě, i když mi bylo špatně častěji než dobře. Ale od začátku až do konce jsem byla natěšená, protože jsem dlouho nemohla otěhotnět a teď konečně jsem nosila pod srdcem vytoužené dítě.“

Ta vzpomínka v ní vyvolala smutek, tělo se jí třáslo, ale brzy se uklidnila a vyprávěla dál:

„V posledních dvou měsících před porodem jsem připravovala dětský pokoj, vyšívala záclony na okno, přikrývku do postýlky, šila titěrné dětské oblečky. Carl umí pracovat se dřevem, takže vyrobil nádhernou kolébku.“

Zvedla oči a zadívala se na tmavě růžovou růži přímo před sebou. Mačkala si ruce v klíně, bezděčně se rozechvěla, když jí ta vzpomínka živě vyvstala před očima.

„Druhého října osmnáct set třináct, po dvou dnech těžkého porodu se nám narodila dcera. Krásné, zdravé, tříkilové miminko, které mělo vlásky a bradu po tatínkovi a oči po svém strýčkovi.“ Podívala se na něj. „Ano, Brente, měla tvoje oči. Hlasitě se rozplakala a pevně stiskla můj prst. Všichni, a zejména její otec, ji zbožňovali od chvíle, kdy přišla na tento svět. Pojmenovali jsme ji Margaret po Carlově matce a říkali jsme jí Meggie…“

Hlas se jí vytratil a slzy, které již nemohla udržet, se jí řinuly po tvářích. Ale statečně se na něj dívala a Brent nebyl schopen se ani pohnout, ani ze sebe vydat hlásku.

„Šestého prosince, tedy přesně devět týdnů, dva dny a jedenáct hodin od chvíle, kdy jsem ji poprvé držela v náručí, jsem ji uložila do kolébky, aby si na chvilku zdřímla, ale už se nikdy neprobudila. Moje děťátko bylo tak zdravé, Brente, tak silné… nikdo si nedovede představit, co jsem prožívala ve chvíli, když jsem vešla do pokoje a našla svou malou, krásnou holčičku ležet mrtvou v kolébce. Vždyť jsem ji předtím jen nakrmila a dala spát –“

Odmlčela se, očima plnýma smutku a bolesti se mu zadívala do tváře. Její slova mu pomalu prostupovala myslí a srdcem, a pomalu začal chápat její hlubokou bolest a ztrátu, které musela v tu chvíli zažít, kterou zažívá bez přestání každičký den a bude prožívat do konce života. Brent tomu rozuměl, protože sám byl otcem.

Zatřásla hlavou, aby vyhnala ty bolestné vzpomínky a utřela si rukou tvář.

„Nikdo tu smrt neprožíval hůř než Carl,“ pokračovala šeptem. „Následující rok byl pro nás nejtěžším obdobím, protože jsme nemohli pochopit, a dodnes nechápeme, proč tak zdravé dítě, které se nikde nezranilo a nebylo nemocné, tak najednou… zemřelo. A protože jsem tak dlouho nemohla vůbec otěhotnět, tak mezi námi byla stále ta nevyslovená hrozba, že Meggie mohla být naším jediným dítětem.“

„Je mi to tak líto, Charlotte,“ zamumlal Brent.

Najednou ji roztřásl chlad a Charlotte vstala. Objala se rukama, aby se trochu zahřála, a přešla prašnou cestičkou k růžovému keříku. Zamyšleně se na něj dívala a přemýšlela o svých dalších slovech.

„Vím, jakou bolest a smutek jsi musel prožívat, Brente, když jsem odsud odešla. A vím, že tvá zlost a vztek byly oprávněné.“ Otočila se k němu. „Ale nikdy v životě jsem nezažila takový pocit odmítnutí, hněvu a bolesti, jaký jsem zažila, když jsi mě odvrhl, když jsem ti psala a každý dopis se mi vrátil neotevřený. Byla jsem těhotná, přetrpěla jsem si celých těch mizerných devět měsíců, bolestivý a dlouhý porod a dokonce jsem se musela vyrovnat i se smrtí své malé holčičky, a tys to ani nevěděl. Psala jsem ti každý měsíc a vyprávěla ti všechno, čím jsem si musela projít, a tys to nevěděl, protože ses ani neobtěžoval přečíst si mé dopisy.“

Charlotte ho upřeně pozorovala, když mu její slova začala pomalu docházet.

„Měl jsi neteř, Brente, tak krásnou, jako je tvoje dcera. A kdybych já netrvala na tom, že sem přijedeme a zůstaneme na Miramontu, i když jsem se tu cítila naprosto nevítaná, ani bys o tom nevěděl.“

Brent sklopil zrak. Jeho duše teď určitě trpěla výčitkami, ale to Charlotte nechtěla. Důvod, že mu tady teď všechno vyprávěla, nebyl vyvolat v něm pocit viny a bolest. Došla až k němu a tichým a klidným hlasem řekla: „Nesnažím se tě teď svými slovy zraňovat, Brente. Jen chci, aby ses na svůj život podíval z jiné stránky.“

Vzhlédl k ní nahoru, Charlotte se rychle vedle něj posadila a vzala obě jeho ruce do svých.

„Nechci tady svým vyprávěním znovu otevírat staré bolavé rány, ale chci ti otevřít oči,“ dodala a upřeně se dívala do jeho oříškově hnědých očí, plných bolesti a výčitek svědomí. „Neztrácej čas rozebíráním minulých nezdarů a chyb nebo přemýšlením nad věcmi, které mohly být. To poslední, co bych chtěla, je, abys měl pocit viny, žes nevěděl o mé dceři, že ses šest a půl roku nezajímal o můj život. Ty roky, kdy jsme byli od sebe odloučeni, nám nikdo nevrátí. Je třeba se dívat dopředu a neohlížet se pořád zpátky. Meggiina smrt si vzala s sebou i kus mého srdce, které se nikdy nevrátí, ale také mě naučila, že život je jedinečný a krátký. A lidé, které milujeme, od nás mohou odejít – a taky odcházejí – stále.“

Charlotte se dotkla Brentova obličeje špičkami prstů a něžně se usmála, když pod nimi vnímala jeho pevné rysy.

„Využij té příležitosti, Brente. Žij svou budoucností. Jsem tady teď se svým báječným manželem, kterého jsem chtěla, abys poznal. Máš skvělou, krásnou a milou dceru, která má teď možnosti se toho naučit mnohem víc než kdykoliv předtím. A oženil ses s velmi inteligentní a okouzlující ženou, která si vůbec není jistá, zda a jak moc ji miluješ.“

Z hlasu jí zaznívala naléhavá prosba. „Jdi a najdi teď Caroline a všechno jí pověz, Brente. Udělej to dřív, než toho budete oba litovat. Spolkni svou hrdost, podívej se jí do očí a bez jakýchkoli nejistot a pochybností se jí vyznej ze své lásky, přiznej se jí, že ji ve svém životě potřebuješ. Jsem přesvědčená, že tě neodmítne.“

Brent dlouhou chvíli stál a přemýšlel o Charlottiných slovech. Neuhnula pohledem, ani tělem a stále tiskla ruku k jeho tváři. K jejímu překvapení ji Brent chytil za druhou, pozvedl ji ke rtům a jemně ji políbil na hřbet.

„Myslím, že moje sestra je stejně tak inteligentní jako moje manželka.“

Zasmála se a napětí mezi nimi se uvolnilo. „Fajn, když jsem teď tak chytrá a plná pochopení, myslím, že bych si svou radu mohla vzít taky k srdci a najít Carla.“ Zamrkala. „Kdyby mu dneska náhodou spadl na hlavu lustr, nechtěla bych, aby nevěděl o tom, že mu pod srdcem nosím syna.“

Brentovi se rozzářily oči. „To už budu zase strýčkem?“

Charlotte mu stiskla ruku. „V srpnu, lorde Weymerthe.“

„A jak ti je?“

Usmála se a oči se jí zase zaplavily slzami, když si uvědomila, že Brent se vrátil ke svému starému zvyku se o ni starat. Tohle byl bratr, jakého si vždycky uchovávala v paměti.

„Jak vidíš, jsem jen trochu přecitlivělá,“ odpověděla a už zase si otřela slzy, „ale vůbec se necítím nemocná. Jsem nabitá energií, mám hroznou chuť na čokoládu a ovocné koláčky, jakou jsem snad ještě v životě neměla. Určitě přiberu aspoň sto liber, ale neboj se. Tohle všechno stojí za ten úžasný pocit, až jednoho dne vložím své dítě do manželových rukou.“

Radostně se na ni usmál a pak, naprosto neočekávaně a zcela upřímně, ji chytil za ruku, přitáhl si ji k sobě a pevně ji objal. Tohle malé bratrské gesto v ní uvolnilo všechnu zášť a smutek, které celá ta dlouhá léta v sobě držela a jež teď vybublaly na povrch, až se nakonec zhroutila do jeho náruče a slzami mu smáčela hruď.

„Je mi to tak líto…,“ šeptala mezi vzlyky a slzy se jí nezadržitelně řinuly z očí.

„Mně je to také líto, Charlotte,“ připustil tiše a opřel si bradu o temeno její hlavy. „Slibuju, že tentokrát budu dobrým a hodným strýčkem pro tvoje dítě. Bolest a smutek jsou zbytečné, protože už je všechno pryč a minulost ovlivnit už nedokážeme. Díky, žes mi konečně otevřela oči.“

Zaradovala se nad jeho vstřícností a otevřeností, která jí tak dlouhá léta chyběla. Konečně se v jeho náručí utišila, v duši se jí rozhostil klid, pocit spokojenosti a blaženosti. Tohle byl sen, který si celé ty roky v duchu představovala – sen o návratu na Miramont, sen o bratrově odpuštění. Sen, kdy ona a Brent budou opět jako bratr a sestra. Teď může v klidu odjet zpět do Ameriky a vrátit se domů do Rhode Islandu, se srdcem naplněným radostí, s nadějí nového života, který v ní klíčil. A s vědomím, že má opět bratra.

Neochotně se posadila a dlaněmi si utírala mokré tváře a Brentovu košili, kterou mu celou promáčela. „Vidíš, a teď se musíš převléknout.“

„Jasně, ale naštěstí jen tu košili. Představ si, kdybych se musel převléknout celý a ještě k tomu si dát i koupel.“

Charlotte se zasmála mezi popotahováním a poklepala mu na koleno. „Jdi, ale nejdřív si promluv s Caroline.“

Povzdechl si, stoupl si a najednou se odkudsi vynořila Rosalyn, sotva popadala dech, jak rychle běžela. Tváře měla zčervenalé, vlasy rozcuchané a levandulové šatičky celé umazané od hlíny.

Jakmile se objevila, okamžitě začala tahat otce za nohavice.

Brent si poklekl vedle ní, aby jí viděl do očí, chytil ji za útlá ramínka, aby se ji pokusil trochu uklidnit, a z obličeje jí odhrnoval pramínky vlasů.

Rosalyn se trochu ztišila, a když viděla, že se na ni oba dívají, spojila obě ruce před sebou a pak je pomalu rozevřela.

„Ty víš, co tohle znamená?“

„To je květina,“ řekl Brent zcela bezmyšlenkovitě, na čele se mu objevily vrásky, jak přemýšlel, co mu asi Rosalyn chce říct.

„Květina?“

Rosalyn zrychleně dýchala a čekala na odpověď, oči velké jako dva talířky, a pak, mnohem důsledněji, gesto opakovala.

Brent ji zkoumavě pozoroval, a když neudělal nic, jen mírně zavrtěl hlavou, začala ho Rosalyn tahat za košili.

„Něco se stalo,“ zamumlal, vzal Rosalyn do náručí a pevně ji držel. Pak zvedl pravou ruku a prsteníčkem pohyboval před jejím obličejem.

Charlotte jejich počínání sledovala s úžasem v očích, když Rosalyn zvedla svou malou ručku a opakovala přesně ten samý pohyb prstem. Občas sice viděla, jak její malá neteř naznačovala rukama určitá gesta a pohyby, ale netušila, že takto umí komunikovat.

Zcela zaujatá touto podivnou komunikací si klekla vedle bratra na chladnou zem. „To jsou písmenka, že?“

„Ano…“

„A co hláskuje?“ zvědavě se vyptávala.

„Máma.“

„Květina… máma?“

Brent znovu potřásl hlavou a Rosalyn začínala být netrpělivá, což bylo vidět na jejím výrazu v obličeji. Pohybovala prsty stále rychleji a tentokrát přidala ještě další písmenka.

Brentovi najednou zmizela všechna barva z obličeje. „Říká: máma špatně.“

Charlottino srdce se rozbušilo, když pozorovala bratra, jak ještě jednou hláskuje máma, pak sepjal ruce před sebou a rozevřel je ve stejném gestu jako předtím jeho dcera.

Rosalyn prudce kývala hlavou.

„Ach, bože!“

Charlotte se vyděsila. „Brente –“

Popadl ji za zápěstí, strčil jí do ruky ruku své dcery a podíval se jí přímo do očí.

„Caroline je ve skleníku a hrozí jí nějaké nebezpečí, Charlotte,“ vyslovoval zřetelně, klidně, hlasem naplněným obavami. „Vezmi Rosalyn do domu a zůstaňte tam, dokud se nevrátím.“

„Měla bych jít s tebou –“

„Zatraceně, Charlotte, můžeš aspoň jednou v životě udělat to, co ti říkám?“

Jeho slova ji naprosto omráčila, takže nebyla schopná ani odpovědět. Přikývla a popadla za ruku jeho dceru, která se však na protest začala vrtět.

Brent si stoupl před ni, klidný a vyrovnaný. „Budu v pořádku. Nikomu neříkej, kam jsem šel, a Rosalyn nespusť ani na vteřinu z očí, protože by okamžitě běžela za mnou. Rozumíš?“

Charlotte ještě jednou přikývla a Brent jí zmizel z dohledu.

KAPITOLA
DVACÁTÁ

Instinkt jí napovídal, že udělala osudovou chybu, jakmile se na toho cizince podívala.

Záměrně chtěla vzdorovat manželově autoritativnosti, a proto se Caroline vyplížila z domu a zamířila přímo ke skleníku. Nechtěla tam zůstat a pracovat, ale musela se vrátit pro dopis od profesora Jensona, který tam před dvěma dny zapomněla, když po hádce s Brentem narychlo odešla. Byla tak naštvaná na toho nadutého hlupáka, za kterého se provdala, že raději riskovala, že ji chytí na cestě ke skleníku a bude muset čelit jeho hněvu, než aby dopustila, aby našel profesorův dopis a odhalil tak její plány odjet do New Yorku.

S tímto rozhodnutím vstoupila do skleníku. Jakmile však vytáhla složený list z desek, vešel za ní jakýsi muž, drze a namyšleně, jako by mu skleník patřil, a dokonale ji překvapil nejen svým příchodem, ale také svým ohromujícím vzhledem.

Měl úžasnou postavu – blonďaté vlasy sestříhané tak, že mu padaly na ramena, licousy rámovaly jeho pevnou, hranatou bradu, břidlicově šedé oči orámované tmavými řasami a elegantní, téměř jako z mramoru vytesaná ústa. Byl okouzlující a Caroline si nebyla jistá, jestli jí někdy nějaký muž tak vyrazil dech a zbavil ji hlasu svým pouhým vzhledem.

Při bližším pohledu jí však na jeho zevnějšku připadalo cosi zvláštního. Ale ne, že by vypadal divně, to ne. Byl perfektně oblečený, měl na sobě lehké krátké kalhoty tmavě okrové barvy, světlou bavlněnou košili, naškrobenou a pečlivě vyžehlenou a zapnutou až ke krku. Na nohou mu svítily černé jezdecké holínky, vyleštěné tak, jako by se nikdy nedotkly země, bláta, natož koně. Přes levou ruku měl ledabyle přehozený černý vlněný svrchník. Kdyby si nemyslela, že je to hloupost, přísahala by, že má na sobě nějaký divadelní kostým. I když… i kostým by byl asi trochu pomačkaný nebo špinavý, kdyby v něm ten muž vešel do skleníku. Tenhle pohledný chlap vypadal, jako by zrovna vyšel ze své koupelny a oblékárny.

Promluvil na ni a Caroline pocítila – z jí neznámého důvodu –, jak jí vstávají chloupky v zátylku. Představil se jako Peter Whitsworth, trenér koní, který pracuje v jejich sousedství. Tvrdil jí, že se zrovna procházel na severním konci pozemku jejich souseda, když náhodně a zcela nečekaně narazil na tento skleník, viděl ji vejít dovnitř, a tak se rozhodl, že ji pozdraví.

Stále se jí na něm něco nezdálo, a ačkoliv mluvil perfektní angličtinou, jeho způsoby a téměř podbízivý hlas ji intuitivně znepokojovaly. Byl příliš uhlazený, příliš přívětivý a celá ta situace jí připadala neobvyklá a podivná. Instinkt jí radil, aby spíše začala pracovat, než aby se pokusila utéct; takže dopis rychle položila zpátky na stůl, usmála se a začala přemisťovat květináčky s rostlinami z jednoho stolu na druhý.

Asi deset minut ten podivný cizinec chodil stále za ní, vtipkoval s ní, hovořil o mrazivé anglické zimě, což jí ovšem bylo trochu podezřelé, protože zrovna letošní zima byla jedna z nejteplejších během posledních několika let. Pak odložil kabát na jednu lavičku, začal s ní mluvit o mnohem osobnějších tématech a tón jeho hlasu se změnil na mnohem ostřejší, oči mu potemněly, když se na ni díval.

„Všiml jsem si nějaké malé dívenky, když jsem tu projížděl,“ pronesl klidným hlasem a následoval ji, když přenášela v každé ruce jeden květináček k nádobě s vodou. „Ale než jsem ji stihl pozdravit, utekla.“ Uchichtl se. „Doufám, že nevypadám tak hrůzostrašně. Nebo snad ano?“

Caroline se přinutila k úsměvu, a aniž by se na něj podívala, nasadila přehnaně vlídný tón. „To je moje dcera a obávám se, že není příliš zvyklá na cizince.“

„Opravdu? To je vaše dcera?“ řekl tichým hlasem. „Překvapuje mě, že se vám příliš nepodobá.“

Okamžitě trhla hlavou. Cizinec se zastavil kousek od ní a na rtech vykouzlil ten nejúžasnější úsměv, který se mu však vůbec neodrážel v očích. Ve snaze udržet si klidnou a vyrovnanou mysl zamumlala: „Je podobná spíše do manželovy rodiny.“

„Ach…“

Do mysli se jí vkradla naléhavá potřeba utéct. Pokud se jí podaří dostatečně dlouho s ním takto příjemně sousedsky konverzovat, určitě ji někdo v domě bude postrádat a napadne je, kde by mohla být. Doufala, že se ji brzo někdo vydá hledat. Na druhé straně, nikdo nemá důvod se domnívat, že by jí mohlo právě tady ve skleníku hrozit nějaké nebezpečí. Jediná osoba, které by vadilo, že tu je, je Brent. A protože s ním už několik dní nemluvila, neměla vůbec potuchy, kde právě teď může být.

Bylo zřejmé, že se bude muset pokusit utéct.

Utřela si ruce do ručníku, který měla položený vedle lavoru. „Bylo mi potěšením vás poznat, pane Whitsworthe, ale manžel –“

„Pojďme si trochu promluvit o vašem manželovi,“ pronesl jemně a prstem jí přejel po paži.

Caroline se otřásla a překvapeně se zadívala do jeho šedých očí plných nenávisti. „Co po mně chcete?“ zeptala se chladně, ale zatím stále ještě klidně.

Znovu se mírně usmál. „Jste skutečně audacieuse, že? Petite dame.“

Neměla ani potuchy, co jí vlastně řekl, ale s jistotou věděla, že promluvil francouzsky. Když si dala dohromady všechny okolnosti, jeho zvláštní vystupování a Brentův požadavek, aby se držela dál od skleníku, bleskla jí hlavou myšlenka a uvědomila si, s kým má tu čest.

Jako kdyby jí četl myšlenky, nebo to možná viděl v jejích očích, protože se v nich musel objevit záblesk zděšení, jeho výraz v obličeji se náhle změnil.

„Fádní vlasy, nevýrazné rysy, ale nádherné oči a postava… tres voluptueuse et érotique.“ Ruku jí najednou položil na ňadro. „Vidím, že Raven si umí dobře vybrat.“

„Ano, to umí.“

Caroline věděla, že musela vypadat mnohem vylekanější než Francouz, když se z druhého konce místnosti ozval Brentův jasný hlas. Ale nemohla spustit zrak z muže vedle sebe, nemohla se ani pohnout, jak byla najednou ochromená náporem skutečného strachu. Cizinec jí stiskl ňadro přes tenkou látku šatů, jako by se vysmíval jejímu manželovi; pak ji najednou chytil za zápěstí, pevně ji k sobě přitáhl a otočil se k Brentovi. S nenávistným a vražedným pohledem se na něj zadíval.

„Mon ami, takže jsme se znovu setkali.“

Koutkem oka Caroline zahlédla, že Brent vešel několika kroky dovnitř, takže teď stál vedle obdélníkového stolu kousek od nich. Odsunul pár květináčků s rostlinami stranou a ledabyle vyskočil na stůl, aby si sedl. Nedíval se na ni, ale na toho cizince, a vyčkával.

Francouz zaměřil pozornost zpátky ke Caroline a lehce jí přejel prstem po tváři. „Je malá a průměrná, Ravene. Přemýšlím nad tím, proč sis ji vůbec vzal?“

„Je moc dobrá v posteli.“ Bezstarostně se zaklonil a opřel se o lokty. „Co tady vlastně děláš, Philipe?“

Caroline se pomalu otočila a v šoku zírala na manžela. Byl tak klidný, tak chladně uvažující a zdrženlivý, že to vypadalo, jako by byl naprosto netečný k nebezpečí, které jí i jemu hrozilo. Jediná známka znepokojení, jediná další emoce kromě lhostejnosti, kterou projevoval, byl tenký pramínek potu, který mu stékal z čela až k bradě. Byla si jistá, že musel celou cestu ke skleníku běžet, ale teď se choval vyrovnaně a klidně, zoufale se snaže zachránit jí život.

Muž si ji pevně přitáhl k sobě, ruce jí zkřížil za zády a volnou rukou ji znovu chytil za ňadro, nelítostně a nečekaně, takže Caroline překvapením prudce vydechla.

„Přišel jsem si pro tebe, mon ami,“ odpověděl úlisně a podíval se dolů na Caroline se vzdorovitým výrazem v očích. „Ale myslím, že když je tak rozkošná, že si vezmu i tvou ženu.“

Srdce jí bušilo do žeber, byla vyděšená, ale přesto se snažila zachovat chladnou tvář. Dívala se na manžela, který vypadal, jako by si jí ani nevšímal, jako by mu bylo úplně jedno, že ji ten cizinec drží na tak intimních místech.

Po dlouhé, téměř nesnesitelné chvíli ticha, Brent vážně pokračoval: „Nemyslím si.“

„Non? Ty si myslíš, že můžeš dovádět s mou ženou, a přitom mi nedovolíš, abych si užil s tou tvou?“ Zašklebil se. „Francouzi se rádi podělí o své ženy, Ravene. Myslel jsem, že to víš.“

„Francouzi se rádi dělí o své děvky, Philipe. Tak jako jsem se já dělil o tu tvou. Ale Angličané neradi půjčují své ženy.“ Cynicky zvedl obočí. „Taky jsem si myslel, že to víš.“

Philipovy oči téměř zčernaly a čišelo z nich nebezpečí, protože konečně dal ruku z jejího ňadra pryč, ale o to pevněji jí stiskl obě zápěstí za zády.

„A ty jsi Angličan, že, lorde Weymerthe?“

Brent se odmlčel, ale pak pomalu pronesl: „Naprostý… Angličan.“

Kdyby tato konverzace probíhala úplně někde jindy, za úplně jiných okolností, Caroline by se jejich dohadování zasmála. Připadali jí jako malí kluci hádající se o hračku na pískovišti, ale bolest, kterou jí způsoboval jeho stisk, ji ujistila, že tohle není jen ta nějaká malá, bezvýznamná neshoda. Tady bylo přítomno čisté zlo – cítila, jak ji ovanul chladný vzduch – a tahle konfrontace byla skutečná. Jeden z nich určitě dřív nebo později zemře.

Tělo jí ovládl třes ze strachu a Philip si toho jistě všiml, protože se spokojeně zasmál. „Tak teď se mě už bojíš?“

Oči jí zářily vzdorem. „Ano, bojím se vás.“ zasyčela ledovým, chvějícím se hlasem. Odvážně ještě dodala: „Jste naprostý neznaboh. Není divu, že vás Christine Dumontová nechtěla –“

„Caroline!“

Zaslechla manželův výkřik přes hlasité plácnutí rozléhnuvší se místností, než ucítila palčivou bolest, jak ruka toho šílence dopadla na její tvář. Prudký náraz ji odhodil stranou, zakopla o nádobu s vodou a volnou rukou se snažila někde zachytit. Byla omráčená a k smrti vyděšená jeho náhlou reakcí, když ji popadl za vlasy a podruhé ji uhodil, tak agresivně, až dopadla obličejem na zem.

„Dotkni se jí ještě jednou, Philipe,“ procedil zlostně Brent mezi zuby, „a uříznu ti ty tvoje koule a vlastnoručně ti je nacpu do krku. S radostí se budu dívat, jak z tebe pomalu uniká život.“

Francouz se zachechtal a stoupl si nohou na lem jejích šatů, aby jí zabránil v útěku. Caroline se třásla a ztěžka dýchala, snažila se vyškrábat alespoň do kleku, volnou rukou si utírala slzy, které jí bolestí vhrkly do očí, a olizovala si krvácející ret. Pokožka na tváři ji pálila, ve spáncích jí tepala krev a hlava ji bolela, jako by jí někdo do ní vrazil tupý nůž. Ale přestože byla otřesená a zraněná, našla sílu zvednout hlavu a podívat se na Brenta.

Stejně jako předtím zcela netečně seděl na stole, opíral se o lokty a choval se, jako by tam ani nebyla.

Najednou začal mluvit francouzsky. Caroline se podivila, jak se náhle změnil tón jeho hlasu, jeho výmluvnost, která jí pomohla sebrat všechny síly a nerozplakat se tu. Dívala se na svého manžela s hrdostí a s naprostou neochotou tomu uvěřit. Nejenže mluvil plynně, jak jí už naznačila Nedda, ale z jeho hlasu zaznívala ladná a dokonalá francouzština. Kdyby ho neznala, nikdy by jí nepřišlo ani na mysl, že je rodilý Angličan.

Brent věděl, že jediný způsob, jak odpoutat Philipovu pozornost od Caroline, je rychlá změna tématu hovoru, najít další společnou řeč. Raději přešel do francouzštiny, protože nehodlal riskovat, že svou ženu ztratí jen proto, že ona bude zasahovat do jejich rozhovoru a provokovat profesionálního zabijáka. Ač byla chytrá a odvážná, neměla vůbec potuchy, čeho všeho je Philip schopen. Byla tak křehká a bezradná, a pokud on rychle nezasáhne, může Caroline i zemřít. Byl přesvědčený, že když nebude jejich rozhovoru rozumět, bude držet jazyk za zuby. „Stále jsi mi ještě neprozradil, proč jsi tady, Philipe,“ pokračoval klidně, ale uvnitř bojoval se zlostí a vztekem, který jím lomcoval, a s touhou pomoci své zraněné ženě. „Já už pro tebe nepředstavuju žádné nebezpečí. A to riziko odjet do Anglie po Napoleonově porážce, mi připadá trochu hloupé, dokonce se mi nechce věřit, že by to bylo tvoje rozhodnutí.“

Francouz zvedl ruce jako obranné gesto. „Waterloo je za námi, příteli, ale naše soukromá bitva nebude u konce, dokud jeden z nás nebo oba nebudeme mrtví. A ty to víš.“

Nezúčastněně pokrčil rameny. „Jak jsi zjistil, že jsem nezdechl v tom zákopu?“

„To by bylo odporné místo na smrt, Ravene,“ odpověděl klidně, díval se Brentovi do očí, ale rukou chytil Caroline za vlasy, kterou tím pořádně vyděsil. „Myslím, že moje vzrušení, že jsem mohl mít tu čest tě hrdinsky zabít ve jménu císaře v bitvě, bylo překonáno radostí, když jsem zjistil, žes tam nechcípl. V tom zasraném pekle sis prožil pár dnů, co?“ Zachechtal se a z očí mu sršel ledový chlad, když ho propichovaly jako ocelový nůž. „Přežívat v tom bahně plném smrti je mnohem horší než v něm chcípnout. Donutil jsem tě trpět ve Francii, a teď chcípneš v Anglii. Jak příhodné.“

Brent se naklonil dopředu a lokty si opřel o kolena. Rychle se podíval na Caroline, která se krčila vedle nádoby s vodou a dívala se na zem před sebou. Nechtěl toho zabijáka provokovat, ale věděl, že právě ona je teď jeho cílem. Takže jakékoliv vyvedení Philipa z konceptu nebylo na pořadu dne, protože jeho vztek by se obrátil proti Caroline a mohl by ji praštit s ještě větší silou. Na druhou stranu ho potřeboval nějaký způsobem vyprovokovat a věděl, že má jedinou možnost – využít jeho chvilkové nepozornosti. Ale pořád tu bylo to riziko, že svou akcí ohrozí život manželky. Bude zkrátka muset dělat to, co bude moci, a být mnohem rychlejší a prozíravější než francouzský zabiják, který stál jen pár kroků od něj.

„Válka skončila, Philipe,“ vysmíval se mu a hlas měl plný opovržení. „Anglie vyhrála, zatímco Francie je poražená. Nemáš už teď zač bojovat, Bonaparte je v exilu, jeho jednotky byly rozpuštěny a peníze jsou pryč. Co tě vedlo k tomu, abys sem přijel a pokračoval v téhle hře, když jsi mohl klidně zůstat na Kontinentu a začít nový život?“ Cynicky se zasmál a pohrdavě pokračoval: „Možná by ses na mě mohl vykašlat a věnovat svůj čas na něco mnohem konstruktivnějšího, jako třeba… naučit se, jak se chovat k ženě, která tě vezme k sobě do postele, abys tam mohl vydržet až do rána.“ Znova se zasmál. „To není špatný nápad, ne?“

Svaly na zabijákových zádech se napjaly a rýsovaly se pod tenkou látkou košile. Licousy měl rozevláté, rty pevně sevřené.

„Jsi hlupák, Ravene,“ vyštěkl s nenávistí. „Ale chápu tu tvoji blbost, protože jsi, co jsi – anglický bastard, který pořád, i když je velmi vzdělaný a rozumně uvažující, nemůže pochopit, proč jsem sem zavítal.“

Poprvé od chvíle, kdy vešel do skleníku, byl Brent nerozhodný. Philip jím opovrhoval a toužil po jeho smrti, ale pravdou také bylo, že přijet do Anglie, vrátit se na Miramont, byla pěkná hloupost a velké riziko. Oba byli stejně zruční a šikovní, ale Brent měl výhodu domácí půdy. A Philip to moc dobře věděl.

Jako kdyby z jeho očí vyčetl jakési zaváhání, Francouz se zasmál. „Byla to žena.“

Několik vteřin Brent netušil, o čem to tu mluví, ale pak mu to došlo: „Christine.“

„Christine,“ opakoval Philip po něm, hlas plný zášti a odporu, „žena, která ti sice velmi ochotně roztahovala nohy, ale jejíž srdce patřilo Francii.“

Hrábl opět po Carolininých kadeřích a jeden pramínek si obtáčel kolem prstu a Brent se jen stěží přemáhal, aby na toho lumpa, který se dotýkal jeho ženy, ohrožoval ji, neskočil. Položil dlaně na stůl vedle boků a držel se zpátky.

Najednou, bez jakéhokoli upozornění, Philip vytáhl Caroline za vlasy do kleku.

„Brente!“

Její výkřik plný strachu a bolesti ho vyburcoval, takže vyskočil na nohy, z očí mu sršely blesky vzteku a tvář se mu zkroutila nenávistí.

„Okamžitě ji pusť,“ varoval ho Brent.

Philipovy oči potemněly, měly teď barvu tmavošedého mramoru, propalovaly ho, bránily mu zaútočit a vyčkávaly.

Brent se odmítal na Caroline byť jen podívat, protože instinktivně věděl, že kdyby ztratil sebekontrolu a napadl Philipa, Caroline by zemřela dřív, než by se k ní vůbec dostal. Tiše vzlykala, ruce složené v klíně, oči měla zavřené, a i tak se jí z nich řinuly po tvářích slzy. Zůstal tam, kde byl, stál vzpřímeně, nohy lehce rozkročené, ruce v bok.

Philip pomalu zatřásl hlavou a znovu začal mluvit anglicky. Byl si jistý, že Caroline opět svým slovy pronesenými v angličtině zastraší.

„Myslel sis, bůhví jak nejsi chytrý, co? Myslel sis, že když se s ní vyspíš, že se o mně dozvíš spoustu informací, co? Ale určitě tě ani v duchu nenapadlo, že ona moc dobře ví, co jsi zač, že jsi Angličan… využila tě, nenáviděla tě.“

Brent sevřel ruce v pěsti, když mu to konečně všechno začalo docházet.

„Všechno, co ti o mně řekla, bylo účelové, Ravene, aby si získala tvoje sympatie, tvoji důvěru –“

„Tu nikdy neměla,“ zašeptal téměř neslyšitelně.

Zabijákovi se ve tváři objevil tik a sevřel Carolininy vlasy ještě pevněji. „Přijel jsem za tebou na tenhle podělaný ostrov, dokonce až sem do toho zapadákova, jen proto, abych se ti mohl dívat do očí, až ti řeknu, že Christine tě zradila ve jménu Francie. Chtěl jsem vidět, jak se ti to bude líbit.“

Brent zamumlal: „Já vím.“

Philip se na něj překvapivě zadíval; Brent viděl, že ho jeho slova šokovala a vystrašila. Po pravdě řečeno, o tomhle neměl ani potuchy, ale dávalo to smysl. Mnohokrát přemýšlel, jak se Philip vlastně dozvěděl, že je Angličan, když během celých šesti let, kdy žil ve Francii, nikdo nepojal ani stín podezření. Proč se Christine zřekla Rosalyn a proč jí opovrhovala? Odložila jejich dceru k jeho dveřím, jako kdyby pro ni vůbec neexistovala. Nebylo to tady v Anglii, když bylo Rosalyn sedm měsíců, jak původně řekl Caroline, aby udržel v tajnosti své poslání ve Francii. Bylo to jen den po Rosalynině narození a Christine ji přinesla na jedinou adresu, kterou znala, a to na rue de la Politique v centru Paříže.

Po celé ty roky, kdy s Christine spal, se nikdy během jejich schůzek nezajímala o žádné podrobnosti o jeho životě a také o nich nikdy nemluvili. Ptala se ho jen na záležitosti ohledně samotného Napoleona, jeho dvora, jeho vlády, zkrátka na věci, které by ženu, jako byla ona, neměly příliš zajímat. Špehovala ho, aniž by on něco tušil. A možná, že to bylo opravdu všechno velmi dobře naplánované, protože Philip ho podezříval hned od první chvíle, kdy ho spatřil. I když nikdy neprozradil žádné informace nebo skutečnosti, že je Angličan, Christine ho během té doby odhalila sama. Byla perfektní informátorkou a Brent musel přiznat, že ji nikdy nepodezíral, že by byla něčím jiným, než za co ji považoval – kurtizánou.

Zůstal naprosto klidný, dokonce se pokusil o úsměv. „Věděl jsem o Christine hned od začátku, Philipe,“ odpověděl úsečně, s náznakem jízlivosti v hlase. Zadíval se na stůl a prsty z něj smetl hlínu. „Pochopil jsem, kdo jsi ty a jakou roli hrála Christine, když mě zvala do své postele. To já jsem byl ten, kdo se v duchu smál pokaždé, když jsme byli spolu. Využil jsem ji. A ty sis mohl ušetřit cestu sem, kdybys mi tohle řekl ještě předtím, než jsi mě napadl u Waterloo.“

Podíval se zpátky do zabijákovy tváře, do jeho pronikavých šedých, zahořklých očí, které teď místo ledového chladu plály vzteky.

Brent ještě potichu dodal: „ To tys byl ten, koho nakonec zradila. Protože jsi teď tady, Philipe. Christine je tvojí Achillovou patou. Udělala z tebe hlupáka a tvoje oddanost k té děvce tě zabila.“

Francouz stál naprosto strnule, nepřítomně se díval před sebe a nervózním hlasem pronesl: „Já ale nezemřu dřív, než tě zabiju, mon ami.“

Ve skleníku se rozhostilo ticho, vzduch byl tak napjatý, že by se dal krájet, a místnost nenaplňovala vůně květin, ale pach potu a strachu. Ačkoliv Caroline měla oči pevně zavřené, věděla, že během chvilky zemře. Manžel mě nemůže zachránit, nemá žádnou zbraň, je příliš daleko, aby mohl holýma rukama Francouze napadnout. A ten chlap mě pevně drží za vlasy, takže já nemůžu udělat nic. Určitě mi zlomí vaz dřív, než si to vůbec uvědomím, pomyslela si.

S odhodláním a kuráží pomalu zvedla víčka, aby se ještě jednou podívala na manžela, kterého milovala. V ten samý okamžik zahlédla jakýsi pohyb a ten šílený chlap vedle ní prudce odfrkl; pak ji pomalu pustil, zavrávoral jeden dva kroky dozadu, padl zády na skleněnou stěnu a sesunul se na zem.

Caroline zalapala po dechu, neovladatelně se třásla, srdce jí divoce bušilo, když se přinutila ohlédnout se dozadu.

Zíral na Brenta, s očima široce rozevřenýma děsem, s nevěřícím výrazem ve tváři, a tenká, ze slonoviny vyřezaná rukojeť nože mu čněla z hrudi. Pozorovala ho, jak pevně sevřel ten kus slonoviny, zoufale se snaže nůž vytáhnout, ale jeho síly ubývaly stejně rychle, jako mu z rány prýštila krev, hustá a rubínově červená, vytvářející skvrnu na nažehlené bělostné košili.

Najednou byl Brent vedle ní, zvedl ji a přitiskl si ji k sobě.

„Nedívej se na něj, Caroline,“ šeptal něžným hlasem a vzal její obličej do dlaní.

Zabořila mu tvář do hrudi, snažíc se stát na slabých, třesoucích se nohách, zklidnit dech, a potlačit slzy, které se jí řinuly zpod víček. Cítila, jak se jeho tělo napjalo, slyšela srdce, které mu bušilo do žeber, a s vědomím, že on sám je stejně tak vyděšený jako ona, se rozplakala.

„On – on mě zranil… moje hl-hlava –“

„Ššš… já vím, drahoušku,“ přerušil ji. „Jsem u tebe… už tě nikdy nepustím.“

Několik minut ji pevně objímal, kolébal se s ní, nechal ji, aby se vyplakala, líbal ji na spánek a prsty hladil její vlasy.

„J-jak… jak jsi –“

„Rosalyn mi to řekla,“ odpověděl konejšivě. „Přiběhla za mnou, celá znepokojená, gestikulovala a ukazovala mi písmenka… a když jsem trochu přemýšlel, došlo mi, kde jsi a že ti hrozí nějaké nebezpečí.“ Políbil ji na čelo. „Popadl jsem první zbraň, kterou jsem měl po ruce, a běžel jsem co nejrychleji sem. Venku jsem se zastavil, abych se trochu uklidnil a popadl dech, a vešel jsem dovnitř. Když jsem vycítil, že je ta správná chvíle se mu postavit tváří v tvář, vytáhl jsem nůž z kalhot, abych mohl zachránit svou obdivuhodnou manželku, která se tak pošetile postavila zabijákovi přímo do cesty.“

Caroline se znovu roztřásla, zavřela oči a zvedla ruku, aby si zakryla ústa. „Zachránil jsi mi život,“ zašeptala.

Brent zabořil obličej do jejích dlouhých vlasů a přitiskl si ji k sobě ještě pevněji. „Nikdy bych nedovolil, aby se ti něco stalo, Caroline.“

Při jeho slovech se uklidnila, uvědomila si, jak jeho hlas zní něžně a konejšivě, přitulila se k němu, jako by se chtěla stát jeho součástí, jako by mu nikdy nechtěla dovolit, aby od ní odešel. Objala ho kolem krku a podívala se mu do očí. „Je mi to líto.“

Brent vzal její obličej do dlaní a palci stíral slzy, které jí stékaly po tvářích.

„Poslouchej mě dobře. Musíš se teď rychle vrátit do domu, najít Haroldse, Crossinga, nebo třeba Davise, to je jedno, a pošli je pro policii. A pak najdi Carla a řekni mu, ať sem přijde – sám. Nikdo jiný, rozumíš?“

„Nechci odejít bez tebe –“

„Musíš,“ trval na svém. V jejích očích viděl nejistotu a strach. „Musím tu zůstat, abych zajistil, že tu nikdo s ničím nebude hýbat a ničeho se dotýkat, dokud nepřijede policejní soudce. Určitě se pak budou vyptávat a vyšetřovat to. A myslím – ne, vím, že mě tu budou potřebovat.“

Po chvíli váhání Caroline nepatrně kývla hlavou.

„Tak je to správné, drahoušku,“ usmál se na ni. „Vzepřela ses mé autoritě jako manžela, neuposlechla si můj příkaz a budu tě muset nějak potrestat. Teď jdi a přemýšlej o tom, než se vrátím.“

Dívala se mu do očí a palcem přejela po linii jeho brady. „Brente –“

„Já vím,“ zašeptal a políbil ji do dlaně. „Já vím, Caroline, ale teď ne. Řekneš mi to později.“

Celé tělo ji bolelo, když neochotně přikývla. Brent ji ještě jednou k sobě přitiskl a pak ji pomalu pustil, Caroline došla ke dveřím, ještě jednou se váhavě ohlédla jeho směrem, a pak rychle vyšla ze skleníku.

Brent chvíli počkal a sledoval ji, dokud mu nezmizela z dohledu mezi hustým listovím stromů. Pomalu padal soumrak, ani si neuvědomil, že už je tak pozdě. Po chvíli, kdy se nemohl ani pohnout, se otočil zpátky k Philipovi.

V jeho očích viděl zároveň zděšení i překvapení, že byl právě poražen Ravenem, tím hnusným Angličanem, a ještě ke všemu na jeho půdě. I když ho smrt překvapila, jeho obličej byl chladný, odměřený, jeho ocelově šedé oči mu připomínaly mrtvé oči panenek, jež byly bezvýrazně upřené do prázdna.

Brent mu nezatlačil oči, nedotkl se již tohoto muže, který mu způsobil tolik bolesti. Najednou se v jeho duši rozhostil klid, uvědomil si, že násilí, smrt a krev, zášť i samota jsou najednou pryč. Válka skončila, strach vyprchal a věřil, že tím konečně skončí i jeho noční můry, které ho občas přepadaly. Věřil, že je na počátku nového života, že začíná jeho lepší část.

S touto uklidňující myšlenkou se došoural k jedné z laviček, posadil se a konečně se uvolnil. Čekal, až přijede policejní soudce, když tu mu padl zrak na malý složený list papíru.

Možná by si ho byl ani nevšiml, kdyby zůstal ležet na deskách s Carolininými nesčetnými poznámkami. Ale lístek spadl a svou bělostí nápadně svítil na tmavé podlaze. Aniž by o tom přemýšlel, zvedl ho a položil ho tam, kam patřil. Na deskách však neležel papír s poznámkami, ale otevřený dopis, který přitáhl jeho pozornost. Zamračil se a začal číst.

Dvacátého listopadu 1815

Vážený dr. Graysone,

byli jsme velmi potěšeni, že jsme nedávno obdrželi váš dopis, v němž nás informujete o vašich plánech navštěvovat v letošním roce Kolumbijskou univerzitu. Přikládáme vám studijní plán a seznam amerických botaniků, s nimiž byste se možná rád seznámil. Je nám pochopitelně líto, že se k našemu týmu nemůžete připojit dříve, jak jste původně plánoval, ale samozřejmě chápeme vaše problémy, které musíte nejprve vyřešit, než začnete řádně studovat. Doufám, že už vás nic nebude zdržovat v Anglii a že už brzy dorazíte, protože se již nemohu dočkat, až vzájemně začneme experimentovat a rozvineme naši spolupráci. Věřím, že během roku se nám podaří získat nové, velmi atraktivní kultivary.

Mimochodem, dr. Graysone, konečně se nám podařilo vypěstovat levandulové kultivary; avšak jsou velmi nestabilní a ne vždy nachové kultivary přejdou do levandulové barvy. Budeme velmi vděční, když budete s námi spolupracovat na dalších experimentech.

Walter P. Jenson,

Profesor botanických věd

Kolumbijské univerzity

Brent si přečetl každé slovo alespoň třikrát a pak pomalu a pečlivě dopis složil. Díval se do prázdna, hlavou mu vířilo tisíce myšlenek, zcela ochromený tím, když mu došlo, o čem dopis je. Posadil se na chladnou, tvrdou zem ve skleníku, opřel se o skleněnou stěnu a pozoroval, jak venku padá soumrak. Připadal si opuštěný uprostřed tiché džungle.

KAPITOLA
DVACÁTÁ PRVNÍ

Caroline otevřela oči s prvním ranním paprskem, který pronikl oknem do pokoje. Tělo měla celé rozbolavěné a vyčerpané, víčka ztěžklá spánkem se jen velmi pomalu přizpůsobovala dennímu světlu. Nebylo pro ni typické vyspávat tak dlouho, protože podle slunce muselo být už nejméně deset hodin. Bylo jí divné, že ji Gwendolyn nepřišla vzbudit, ale pak jí najednou hlavou projela vzpomínka na včerejší odpoledne. Události, které se za posledních osmnáct hodin staly, jistě poznamenaly chod domácnosti a každý, kdo na Miramontu žil, z toho byl trošku nervózní.

Když se pozdě odpoledne vrátila domů a jako omámená splnila Brentovy příkazy, dala si dlouhou, horkou koupel, klidně odpovídala na vyčerpávající otázky asi dvanácti policistů, pozdě v noci si teprve dala večeři, o níž však ani nevěděla, jak chutná. Teprve pak padla do měkkých přikrývek a čekala, až se její manžel vrátí. Zřejmě ho vyslýchali až do brzkých ranních hodin, protože vůbec nepřišel do ložnice a nespal v posteli. Nepochybně ji nechtěl rušit a nechal ji vyspat se z těch hrůz, které minulý den zažila.

To je celý Brent, uvažovala, když se pomalu posadila na kraji postele. Spala téměř deset hodin, ale teď se musela přinutit k nějaké činnosti, i když ji hlava bolela a ve spáncích jí tepala krev.

Rychle si opláchla obličej studenou vodou a pročesala si vlasy kartáčem. Oblékla si tmavě modré šaty s dlouhými jednoduchými rukávy a kulatým výstřihem, vlasy si stáhla bílou stužkou a ještě než vyšla ze dveří, se na sebe podívala do zrcadla. Vypadala docela obstojně, i když měla horní ret prasklý a napuchlý a na pravé tváři se jí táhly dlouhé, temně fialové čáry.

Zdálo se, jako by teď po tak rušné noci byl dům úplně opuštěný. Nakonec však, když vešla do jídelny, našla hospodyni, která uklízela nově zakoupené křišťálové sklenice.

„Dobré ráno, Neddo. Neviděla jste lorda Weymertha?“ zeptala se přívětivě.

Nedda se k ní otočila a její buclatý obličej se rozzářil úsměvem. „Když dnes ráno odjížděl, prosil mě, abych vám vyřídila, že na něj máte počkat v poledne v jeho pracovně.“

„On odjel?“

Nedda přikývla. „Vyjel hned brzy ráno a sám, myslím. Neřekl mi nic víc, jen to, abyste na něj počkala, až se vrátí.“

„Chápu…“

Hospodyně se zamyšleně zamračila a otočila se k ní. „Teď ale v domě skoro nikdo není. Davis tu byl jen na snídani, a pokud vím, tak Rosalyn si hraje někde venku. Beckerovi se vrátili hodně pozdě v noci, takže možná ještě teď spí. Slyšela jsem pana Beckera, že se ze skleníku vrátil dost dlouho po půlnoci.“ Naklonila se ke Caroline a na čele se jí objevily vrásky. „To máte hroznou modřinu. Dám vám na to studený hadřík, lady Caroline.“

Caroline ji chytila za ruku. „To nebude potřeba, Neddo. Není to nic strašného. Myslím, že se půjdu projít do zahrady.“

Necelé dvě hodiny Caroline pracovala na zahradě a snažila se zaplašit znepokojující myšlenky. Bylo jí divné, že Brent takhle časně ráno odjel, aniž by se na ni zašel podívat. Ona ho potřebovala vidět, potřebovala, aby ji objal, potřebovala mu toho spoustu říct a vysvětlit. Když seděla v pracovně na sofa a čekala na něj, ponořená do svých myšlenek a pozorujíc plameny ohně v krbu, připadal jí jeho náhlý odjezd stále podivnější.

Dveře se s klapnutím otevřely a Caroline se strojeně usmála, aby zakryla svou rozmrzelost. Ale když se zahleděla do jeho nic neříkajícího kamenného obličeje, věděla, že se stalo něco hrozného. Měl se usmívat, oddechnout si úlevou, že ji opět vidí, toužit po tom, aby ji mohl obejmout a přitisknout k sobě. Ale když se rychlými kroky blížil ke stolu, díval se na dva papíry, které nesl v ruce, a ani se neobtěžoval podívat se jejím směrem.

Pomalu vstala, s nejistotou se podívala na jeho bezvýrazný obličej, jeho sebevědomý postoj. Vypadal velmi unaveně, a asi také unavený byl, protože po většinu noci byl vzhůru. Ale kráčel lehce, na sobě měl kalhoty v námořnické modři a jednoduchou krémovou hedvábnou košili.

„Mrzí mě, že jsem tě ráno propásla. Zaspala jsem a Gwendolyn mě ne-“

„Dnes ráno jsem ji propustil,“ přikývl a stále se díval na stůl, kam vedle sebe položil dva papíry, které přinesl s sebou.

Chladnost a strohost jeho slov ji překvapila. „Tys ji propustil? Proč?“

„Nabídl jsem jí, že jí dám skvělé doporučení. Domnívám se, že manželka lorda Hestershira potřebuje služebnou.“

Caroline se rozbušilo srdce. „Co se stalo?“ zeptala se vážným hlasem a chytila se opěradla sofa, jako by se s ní zatočil svět.

„Udělal jsem nějaká opatření, Caroline,“ odpověděl jednoduše, vzal do ruky pero a pohodlně se posadil do velkého koženého křesla za stolem. „Strávil jsem ráno u svého advokáta, abych prodiskutoval finanční stránku věci a jistá opatření, která je potřeba udělat, než odjedeš.“

Caroline překvapeně zamrkala. „O čem to tady, sakra, mluvíš? Já přece nikam neodjíždím.“

„Rozvod nepřichází v úvahu,“ pokračoval klidně, aniž by zvedl hlavu. „Nikdo v mé rodině nebyl nikdy rozvedený a ani já pro to teď nevidím důvod, když se rozumně domluvíme.“

Na chvíli se odmlčel a pak začal něco psát na papír před sebou. V tu chvíli Caroline pocítila první záblesk strachu, který ji přepadl tak rychle, až se jí roztřásly ruce i nohy, že se na nich téměř neudržela.

Posadila se zpátky na sofa a dívala se na něj překvapením rozšířenýma očima. Nejistě se nadechla a snažila se rozumně uvažovat. „Mohl bys mi to vysvětlit, Brente? Protože tvoje slova a chladné chování mě začínají děsit.“

Pomalu zvedl hlavu. Čekala, že v jeho očích zahlédne buď zlostný žár, nebo naopak ledový chlad, zášť nebo bolest, či dokonce znechucení, ale pohled jeho očí ji vyděsil mnohem víc než cokoliv, co ji kdy vyděsilo předtím. Poprvé za tu dobu, co ho znala, neviděla v jeho očích žádný náznak emocí – neviděla v nich vůbec nic.

„Našel jsem dopis od profesora Jensona, Caroline. Teď konečně chápu, jak pro tebe musí být manželství obtěžující, chápu problémy, o nichž, jak se zdá, ví asi každý na Kolumbijské univerzitě v New Yorku. Je zřejmé, že potřebuješ svoji svobodu, svou… hlínu a rostliny mnohem víc než mě, Rosalyn nebo celý Miramont. A abych pravdu řekl, ani já už si nepřeju, abys tu žila jako moje manželka.“

Podíval se zpátky na stůl, a jak pomalu jeho slova pronikala do Carolininy mysli, její ostražitost se měnila ve strach a zděšení, vnitřnosti se jí stáhly a nemohla se téměř ani nadechnout.

„Zamluvil jsem ti a zaplatil lístek na loď do Ameriky, na stejnou loď, na které poplují i Charlotte s Carlem, která odplouvá za tři týdny,“ pokračoval příkře. „Do té doby můžeš zůstat tady, protože já odpoledne odjíždím do města, kde musím vyřešit jeden vládní úkol. Rosalyn jede se mnou a zdržíme se tam pravděpodobně až do tvého odjezdu. Takže my tři nebudeme muset řešit žádné případné konflikty.“

„Já – Brente, ty to nechápeš.“

„Tohle je možná ta nejčestnější a nejpravdivější věta, kterou jsi mi kdy řekla,“ odpověděl jí s náznakem sarkasmu v hlase. „Nechápu, jak si můžeš myslet, že tě uvítají na univerzitě, když zjistí, že jsi lhala o svém pohlaví. Jsi až příliš dobře stavěná na to, abys skryla –“

„Kdybys mě nechal, abych ti to mohla vysvětlit –“

„Jediné, co od tebe teď potřebuju vědět, je, zda náhodou nečekáš moje dítě. Máš nějaké symptomy těhotenství?“

Kdyby nebylo toho, že byla teď tak vyděšená, absurdita téhle jeho otázky by ji asi rozesmála. Ale jeho přímost a to, že si plně uvědomovala, co se tady děje, v ní vyvolávalo zvláštní směsici pocitů strachu a hrůzy a zároveň vzteku, který ji rozpaloval a vyzařoval z každičkého póru její pokožky.

„Jak se opovažuješ,“ vyštěkla a pomalu si stoupla. „Jak se opovažuješ chovat se tu ke mně, jako bych ani neexistovala. Jako by moje budoucnost neznamenala vůbec nic, jako bych pro tebe nebyla nic víc než jen… jen pohodlné rozmnožovací zařízení. Měla bych dostat aspoň šanci ti tohle všechno vysvětlit.“

Brent se zhluboka nadechl a opřel se v pohodlném křesle. Díval se přímo na ni, ale jeho pohled byl bez jakýchkoli emocí. „Tak od začátku, Caroline, své postavení sis určila sama, když ses za mě provdala a snad ještě předtím jsi už plánovala anulování našeho sňatku. Za druhé, nic pro mě neznamenáš, protože náš vztah byl od začátku založen na lžích. A proto tento svazek ani neexistuje a všechno, co se mezi námi stalo během posledních pěti měsíců, pozbylo platnosti. A nakonec, lady Caroline, tvoje budoucnost mě opravdu vůbec nezajímá. Zařiď si svůj život a v něm si lži, jak chceš.“ Přivřel oči a ztišil hlas do chraplavého šepotu. „Takže teď mi odpověz na mou otázku. Myslíš si, že čekáš moje dítě?“

Zuřivě se na něj dívala. „S největší pravděpodobností nejsem těhotná, lorde Weymerthe, a musím říct, že v tuhle chvíli nemohu být vděčnější.“

Bez jakékoli reakce položil pero do kalamáře, obrátil papíry a přisunul je směrem k ní. „Udělal jsem určitá opatření, která vám budou každý měsíc zajišťovat –“ přešel opět do formálního tónu a začal jí vykat.

„– děláte to všechno proto, abyste mě zraňoval –“

„– finanční částku, která je dle mého názoru dostatečná,“ pokračoval dál Brent. „Také souhlasím s tím, abyste si v Americe našla milence, tak jako si já tady najdu nějakou milenku. I když to nebude pro mě jednoduché.“

„Nejenže to není jednoduché, to je naprosto neuvěřitelné,“ bránila se rozhořčeně.

Nevšímal si jejích slov, naklonil se dopředu a opřel lokty o stůl. „Jelikož jsem s vámi spal necelý měsíc, tak šance na to, že byste otěhotněla, nejsou tak veliké. Ale situace se má tak, že kdybyste během následujících osmi až deseti měsíců povila dítě, budu ho považovat za své a podle toho bude i vychovávané. Za dítě, které byste porodila později, byste byla zcela odpovědná vy sama. Doufám, že takováto opatření plně chápete.“

Caroline ztratila hlas, nemohla se ani pohnout a jen na něj zírala, vyvedená z míry. Strach a zoufalství zaplavily její mysl, nechápala, jak se k ní může chovat tak chladně, když se spolu před třemi dny tak vášnivě a náruživě milovali. Nechápala změnu jeho chování, když jí nedal ani šanci vysvětlit, jak se její plány během jejich manželství změnily.

Brent se pomalu postavil. „Jak vidím, evidentně máte problém odpovědět na mou jednoduchou otázku, takže vám to vysvětlím trochu podrobněji. S mým laskavým svolením, abyste mohla nějakou dobu studovat v Americe, po čemž evidentně tak toužíte, by mělo ‚financování vašich zájmů‘ – jak to trefně nazval můj právník – zajistit, že se vyhneme skandálům, které by mohly poškodit mou nebo vaši rodinu, způsobeným nepříjemným rozvodem, který by bez pochyb byl drahý a složitý. Mám jen dvě podmínky.“

Naklonil se dopředu, opřel se pěstmi o tvrdou dubovou desku stolu a nenuceně se jí zadíval do očí. „První je, že mě nikdy nebudete žádat o další finanční prostředky, protože to, co vám budu posílat, je víc než adekvátní částka pro ženu, která se provdala pod falešnou záminkou. A druhým požadavkem, nejdůležitějším z naší úmluvy, je, že pokud jste těhotná, pak dítě, které se narodí, mi do šesti měsíců po jeho narození odevzdáte. Vychovávat ho budu já a vy pro něj už nebudete matkou.“

„To je šílenost,“ zamumlala a nervózně žmoulala lem šatů.

Brent poklepal prsty na papíry na stole. „Celé dopoledne jsem strávil s právníkem, abychom dali tyto podmínky na papír. Musíte je teď dvakrát podepsat, jeden list je pro mě, druhý pro vás.“ Naklonil se k ní, ztišil hlas a pronesl: „Když je nepodepíšete, Caroline, nedostanete vůbec nic. Máte na výběr, buď odjedete do Ameriky tak, jak jste si to plánovala v den, kdy jsme se vzali, podle stanovených podmínek, že se budete ode mě držet dál, a pokud čekáte se mnou dítě, pak mi ho odevzdáte na výchovu, nebo můžete odjet bez jakékoliv mé podpory, ale pak se budete muset spolehnout jen sama na sebe. Je vám to teď už konečně jasné?“

Caroline na něj nevěřícně zírala, na muže, který byl jen kousek od ní a který ji tak bezcitně zavrhl, jako kdyby pro něj nikdy nic neznamenala. Celým tělem jí otřásal vztek, explodující v každičkém nervu a vyvolávající nekontrolovatelné chvění, srdce jí bušilo do žeber, když stála na místě, neschopná vydat jedinou hlásku, a nevěřila svým uším. Se sebezapřením, aniž by věděla, kde k němu našla vůbec sílu, se pomalu vydala ke stolu.

„Tohle nemůže být zákonné,“ procedila skrz zatnuté zuby. „Nic nepodepíšu.“

Brent zatřásl hlavou a zadíval se jí do obličeje. „Já tohle nedělám pro sebe, Caroline. Je to pro vaše dobro. Nedlužím vám nic, ale pokud chcete vůbec přežít s určitou důstojností v cizí zemi, bude lepší, když se nad mým návrhem zamyslíte.“

Položil si dlaně na desku stolu, naklonil se k ní, takže teď byla tak blízko, že cítila teplo vyzařující z jeho těla.

„Od této chvíle s vámi nechci mít nic společného, ale protože jste podle zákona stále moje žena, mám určitou zodpovědnost za financování vašeho života –“

„Nejsem žádný váš majetek, abyste mi mohl diktovat, co budu a nebudu dělat!“ vyštěkla na něj zlostným hlasem.

Ve tváři mu škublo, ale jinak se ani nepohnul. „Podle zákona mi patříte.“

Caroline věděla, že musí zůstat klidná. Kdyby jí jen dal příležitost, možná by se jí podařilo mu všechno vysvětlit.

Hrdě si před něj stoupla a prohlásila: „Chci zůstat tady s vámi –“

„To je ta největší lež, Caroline. Nikdy jste mě nechtěla.“

Poprvé od chvíle, kdy vstoupil do místnosti, si všimla nějakého náznaku emocí, když hořce a poněkud smutně pronesl tato slova.

Ztišila hlas a požádala ho: „Je pravda, že jsem vás nechtěla, když jsme se brali, ale teď jste mým manželem, Brente, a to ve všech ohledech. Nechci vás opustit, potřebuji vás i Rosalyn.“

Oči mu potemněly a šlehaly z nich blesky. „Nejsem žádná hračka, Caroline, s kterou si můžete hrát, kdy se vám zachce. A Rosalyn je má dcera a do její výchovy vám nic není. Jaká jsou vaše přání teď, to už není podstatné.“

Šokoval ji nejen svým postojem, ale teď i slovy. Ale Caroline byla připravená o něj bojovat, naprosto odmítala se jen tak vzdát a chtěla zkusit každičký způsob, jak ho o své lásce přesvědčit.

„Zdá se, že jste trochu pozapomněl, můj pane, že byste neměl zpátky svůj Miramont, kdyby nebylo mě,“ připomněla mu rozhodným, ale klidným hlasem. „S mým otcem jste podepsali smlouvu a vy mě teď nedonutíte, abych opustila svůj domov.“

Brent se na malou chvilku zamračil, ale pak jako by mu její slova došla, překvapeně se na ni podíval. „Tohle si myslíte? Miramont byl vždycky můj, Caroline. Bratranec ho nikdy neprodal. Souhlasil jsem, že si vás vezmu a z vašeho otce sejmu to břímě, že zůstanete neprovdaná, výměnou za mých devět arabských plnokrevníků, drahá. To je všechno. Váš otec,“ pronesl a cynicky se zasmál, „ten dobrý baron Sytheford, udělal moc dobrý obchod, lepší než já. Protože on se zbavil vás.“

Zadíval se na stůl, a jako kdyby si vůbec nevšiml jejího raněného výrazu v očích, nenuceně pokračoval: „A co se vašeho domova týče, Caroline, ten tady nikdy nebyl. Bylo to pro vás jen místo, kde jste přežívala, abyste přečkala dobu, než si splníte své sny. Kde vyčkáte na svou příležitost odsud utéct. A teď podepište ty papíry a jděte. Mám spoustu práce.“

Najednou se Caroline roztřásla, a ačkoliv se snažila je potlačit, oči se jí zaplnily slzami.

„Nemůžu uvěřit, že jste takhle neoblomný. Proč nám to děláte, Brente?“ zeptala se chraplavým, téměř zoufalým šeptem a objala se kolem pasu.

„Už není žádné my, Caroline. Vlastně ani nikdy nebylo.“ Posadil se, vzal do ruky účetní knihu a listoval stránkami. Caroline již úplně ignoroval.

Pocítila náhlý příval paniky. „Nikam nepůjdu a nic nepodepíšu, dokud si mě nevyslechnete a nedovolíte mi, abych vám to všechno vysvětlila. Nejsem naivní a mladá dívka a nenechám si tohle líbit, Brente. Nemůžete mě tak lehce zavrhnout, jako jste to udělal s Charlotte. Nejsem vaše neposlušná sestřička, ale jsem vaše žena.“

Podíval se na ni. „To je ale velký rozdíl, který jste nepochopila, Caroline. Charlotte opustila mě a já jsem ji vytěsnil ze svého srdce. Ale vy jste v něm nikdy nebyla.“

„Co to znamená?“ téměř vykřikla. „Nikdy jsem pro vás nic neznamenala? A proč jste se mnou tedy spal?“ polkla a bojovala se slzami, ale odmítla od něj odvrátit pohled. „To, co mezi námi bylo, bylo skutečné, a vy to víte. Nikdy mě nepřesvědčíte, a jsem si jistá, že ani sám sebe, že to, co jsme spolu sdíleli tu noc, kdy jste ze mě udělal ženu, nebo tu krásnou intimitu ve skleníku před třemi dny, že tohle všechno nic neznamenalo. Pamatuju si moc dobře, co jsem viděla ve vašich očích a slyšela šeptat vaše rty. Bylo to skutečné, Brente, a vím, že je to stále mezi námi.“

Bylo vidět, že její slova na něj zapůsobila. Rty sevřel do tenké linky, rysy ve tváři mu ztuhly a tenká hedvábná košile mu najednou byla těsná, jak napjal svaly na hrudi. Projev vzteku byl určitě lepší než chladnost a rezervovanost, které u něj viděla před chvílí.

Trochu se uklidnila a statečně pokračovala: „Připouštím, že když jsme se vzali, chtěla jsem vás opustit. Chtěla jsem nechat naše manželství anulovat. Vy jste mě ale také nechtěl, a i když byste asi s mým návrhem stejně nesouhlasil, možná byste ho ale v tu dobu pochopil. Mnoho manželských párů žije odděleným životem nebo přistoupí na anulování svazku. A já jsem si tenkrát myslela, že my bychom mohli být jedním z nich.“

Caroline se narovnala a dívala se na něj smutnýma očima. „Ale naše vzájemné pocity, které jsme během těch pár měsíců poznali, všechno změnily. Nepočítala jsem s tím, že se mezi nás vkrade láska, ale stalo se, Brente. Ale nepochybně je mezi námi, a vy to víte –“

Rychle vstal, až židle narazila do stěny za ním, a poprvé od chvíle, kdy vešel do pracovny, se rozlítil.

„Láska?“ vztekle vykřikl. „Vy si myslíte, že tohle je láska? Láska nikdy nemůže být vystavěna na lžích, Caroline. A to jediné totiž mezi námi existovalo – samé lži.“

Stále se na něj dívala a nebojácně a vzdorovitě odpověděla: „Ať si o mně myslíte, co chcete, Brente, přísahám, že jsem vám nikdy nelhala –“

„Lžete mi od chvíle, kdy jste vyslovila své ano!“ vybuchl, z očí mu sršely blesky, když se nad ní vztyčil. „Od chvíle, kdy jsme se potkali, jste mi lhala, využívala jste mě… A já byl takový blázen, protože mě ani jednou nenapadlo, že by nějaká žena mohla být tak prolhaná a bezcitná!“

Dívala se na něj s očima široce otevřenýma, překvapená jeho výbuchem vzteku, odporem v jeho hlase… už dále nemohla zadržet slzy, horké a slané, které jí stékaly po tvářích.

Dýchal těžce a rychle, svaly na krku mu cukaly a napínaly se proti tenké látce límečku košile. „Jen nechápu jednu věc, jak někdo s takovou inteligencí jako vy si může myslet, že se z manželství vyvlékne jen pár vytáčkami. Jak jste si mohla myslet, že za mnou jen tak přijdete a požádáte mě o anulování našeho svazku? Myslela jste si snad, že přijdete, vyložíte mi své plány a já budu nadšeně souhlasit a ještě vám pomůžu zamluvit lístek na loď do Ameriky? Anebo jste snad chtěla počkat, až budu ještě zranitelnější, protože jste si se mnou od začátku hrála jako kočka s myší? Tahala jste za provázky, jako bych byl nějaká loutka.“

„Ne!“ vykřikla. „Takhle to nebylo –“

„Bylo to přesně tak, Caroline! Dráždila jste mě svým tělem, velmi schopně jste využívala moje city ve svůj prospěch, zraňovala jste mě a pak jste mi lhala, že už mně nikdy nebudete dál ubližovat. Taktně jste mi naznačovala, že to s Rosalyn zvládneme sami, a přitom jste se o svých snech a plánech nikdy ani slůvkem nezmínila. Šikovně jste se v manželství dlouho vyhýbala posteli, dokud jste sama nepotřebovala utěšit. A pak, zatímco jste vedle mě ležela nahá, jste nahlas uvažovala o tom, jestli bych vás nechal odejít.“

V naprostém údivu zvedl ruce nad hlavu. „Dokonce i Davis si toho už dávno všiml, že před námi něco tajíte. Ale já jsem se mu tehdy vysmál, protože jsem v hloubi duše považoval za nemyslitelné a nepochopitelné, že by žena mohla být tak neloajální, tak potměšilá, že by vůbec mohla uvažovat o tom, že se provdá, a myslet si, že opustit svého manžela bude jednoduchou záležitostí.“

Caroline, omráčená jeho slovy, položila třesoucí se ruce na stůl, aby nespadla. „Tak – tak to rozhodně nebylo,“ zašeptala vyděšeně. „Prosím –“

„Prosím co?“ Bouchl pěstí do stolu. „Prosím co? Odpustit vám? Zapomenout na to? Prosím… začneme znovu? Bože, jste tak patetická, Caroline!“

Svěsila rameny, sklonila hlavu, neboť už nebyla schopná se na něj dál dívat, a bylo jí jedno, že slzy stékající jí po tvářích a bradě kanou dolů a zanechávají vlhké skvrny na jejích tmavě modrých šatech.

„Našla jste si cestičku do nového domova, do nového života,“ řekl pomalu a zřetelně vyslovoval každou hlásku. „Využila jste nevinnost hluchého dítěte, aniž byste přemýšlela o důsledcích svého jednání. Nepřemýšlela jste vůbec o tom, jak s ním váš odjezd otřese.“

Bez varování natáhl ruku přes stůl, chytil ji pevně za bradu a přinutil ji zvednout hlavu.

„Podívejte se na mě,“ zašeptal.

Caroline zvedla víčka a přes slzy téměř neviděla. Přesto si však uvědomila, že se dívá do chladných očí plných nesnášenlivosti a lítosti.

„Vy nemilujete mě nebo Rosalyn, vy milujete jen sama sebe. Využila jste mě a manipulovala mnou, když jste se nastěhovala do mého domu a do mé postele, lhala jste mi, když jste říkala svůj slib před bohem, plánovala jste mě opustit od chvíle, kdy jsme se poprvé setkali. A ani na chvíli jste neuvažovala o tom, jak se budu cítit já, jak mi bude, když mě opustí žena… žena, kterou jsem slíbil ochraňovat a starat se o ni do konce svého života. Jste nejsurovější a nejsobečtější člověk, jakého jsem kdy poznal, Caroline. Při pohledu na vás se mi zvedá žaludek.“

Najednou ji pustil, položil před ni na stůl pero a sedl si do svého křesla. „Podepište ty papíry a jeden z nich si vezměte, jestli skutečně nechcete skončit na ulici, a pak odsud vypadněte! Už nikdy v životě vás nechci vidět.“

Ochromeně se znovu zadívala na koberečky pod svýma nohama a najednou si uvědomila, že její volba, její osud byl dán ve chvíli, kdy souhlasila provdat se za hraběte za podmínek, které on pravdivě nazval falešnou přetvářkou.

Měl pravdu. Nebyla k němu upřímná a čestná, a teď jí nabízel příležitost ho opustit, nabízel jí jedinou věc, po které toužila od začátku jejich manželství. Ale Caroline neměla radost a nebyla šťastná, nepocítila žádné vzrušení; místo toho měla pocit, jako by jí někdo dal ránu do břicha a hodil ji do vody, kde vnímala jen osamělost a prázdnotu.

Třesoucí se rukou vzala pero, osušila si oči a uklidnila se, jak nejlépe uměla; pak napsala své jméno na odpovídající linku na dvou papírech, které přistrčil před ni. S naprostým vyčerpáním se postavila, vzala si jeden list papíru, otočila se a na vratkých a třesoucích se nohou došla ke krbové mřížce.

Chvíli zírala prázdnýma očima do plamenů, slzy bolesti a bezradnosti se jí koulely po tvářích; rychle, bez váhání hodila papír do krbu.

„Nepotřebuju od vás takové nedůstojné ponížení, bez ohledu na to, co jsem udělala,“ řekla chraplavě. „Nechte si své peníze.“

Neměl k tomu co říct, takže se posadil zpátky ke stolu a znovu začal listovat účetní knihou.

Caroline se tiše otočila a šourala se ke dveřím.

„Doufám, že najdete plné uspokojení ve šlechtění růží, madam,“ pronesl formálním hlasem a ani se neobtěžoval zvednout zrak. „Vaše rostliny mohou vyžadovat pozornost a péči, ale nebudou vám nic vracet, a už vůbec ne společnost spřízněné duše. Mějte na paměti, že pro vás začínají roky naprosté osamělosti.“

Caroline zaplavil pocit sklíčenosti a marnosti. Podívala se ještě jednou na svého manžela, tiše vyšla z místnosti a zavřela za sebou dveře.

KAPITOLA
DVACÁTÁ DRUHÁ

Jane natáhla ruku v hedvábné rukavičce k jednomu ze čtyř uhlazených komorníků a vystoupila z kočáru. Ráno bylo jasné a zářivé, ve vzduchu už bylo cítit jaro. Krásný únorový den jako stvořený pro hádku s arogantním švagrem.

Vystoupala několik schodů ke vchodovým dveřím a téměř okamžitě byla uvedena do předpokoje. Služebná si od ní vzala pelerínu a bezbarvým hlasem jí oznámila, aby na hraběte z Weymerthu počkala v salonu.

Jane vešla do místnosti, ale jak minuty ubíhaly, byla stále netrpělivější a rozzlobenější. Hrabě byl skutečně tak nesnesitelný, jak ho Caroline popsala. Určitě ji nechal čekat schválně. Posadila se tedy do křesla a dívala se do plamenů v krbu.

„Konečně, jestlipak tohle není číslo jedna?“

Otočila se za hlasem, který se najednou rozlehl místností.

„Promiňte, lorde Weymerthe?“ řekla škrobeně a prohlížela si ho od hlavy až k patě.

„Číslo jedna, tím mám na mysli, že jste Jane.“

Jeho obvykle výmluvný obličej byla dnes ustaraný a vyčerpaný, jako kdyby vstával v hodně časných ranních hodinách, pil jednu sklenku whisky za druhou a utápěl se ve vlastní lítosti. Dobře mu tak. Doufala, že se bude cítit mizerně.

Měl na sobě bavlněnou košili, tmavě hnědé krátké kalhoty a černé odřené boty. Obvykle se takhle neoblékal, když čekal návštěvu, ale když si chtěl vyjet na koni. To není moc dobré, pomyslela si. Ale musí si mě vyslechnout, i když by mě asi nejraději hned vyhodil. Ale co se týče žen, je to taky jediná věc, kterou Weymerth umí.

Chvíli si ji hloubavě prohlížel a pak se vydal směrem k ní. „Proč vám to trvalo tak dlouho?“

„Jsem si jistá, že nevím, o čem to mluvíte.“

„A já jsem si jistý, že víte,“ pronesl a posadil se do křesla naproti ní. „Proč jste tady?“

„Abych si s vámi promluvila o Caroline,“ řekla bez obalu Jane.

Opřel si hlavu o měkké kožené opěradlo a přimhouřil oči. „Opravdu? Zbytek dcer barona Sytheforda už tu byl orodovat, ještě než Caroline odešla. A mimochodem, kde je váš otec?“ zeptal se podezřívavě. „Ten mě ještě vůbec nekontaktoval.“

Jane si odsunula kadeř blonďatých vlasů z čela. „Jsem tady, abych si s vámi promluvila o mnohem důležitějších věcech, než abych vám tu vykládala, jak je Caroline a jak lituje toho, co vám udělala,“ informovala ho stroze. „Pokud jde o mého otce, ten předpokládá, že Caroline přijmete zpátky sám, takže se do této záležitosti nebude vměšovat.“

Brent pozvedl obočí. „Za předpokladu že bych ji skutečně chtěl, stejně bych ji sem nemohl vzít, protože už před několika týdny opustila Anglii a vydala se za… svými zářivými sny o květinách.“

Jane si jeho poznámky nevšímala. „Nechci s vámi hrát nějakou nečestnou hru, lorde Weymerthe,“ poznamenala a klidně a troufale sledovala, jak na její slova reaguje. „Moje sestry i já Caroline velmi milujeme, ale protože jsem nejstarší a nejpraktičtější z nich, nejsem tu proto, abych vám říkala, že vás miluje víc než růže a chce vás mnohem víc než nějaký skleník, nebo že by dala svůj život za váš, či další podobné nesmysly. To jsou jen samé romantické představy, které mně nic moc neříkají. Přijela jsem za vámi, abych vám řekla, mimo jiné, že vím naprosto jistě, že Caroline skutečně plánovala anulování vašeho manželství hned ten den, kdy jste se vzali.“

Její slova ho překvapila a téměř nepostřehnutelně zvedl obočí.

Jane si pomalu začala stahovat rukavičky. „Zaprvé vám chci vysvětlit, proč jsem za vámi vůbec přijela, sire, a pak vám řeknu nějaké záležitosti týkající se vaší úžasné ženy.“

Otráveně si povzdechl a promnul si unavené oči. „Nevidím žádný důvod, proč stále dokola omílat ty staré lži, které se snažím vymazat z paměti, lady Jane.“ Upřímně se na ni podíval a dodal: „O tom už skutečně nemá smysl debatovat.“

Jane souhlasně pokývala hlavou. „Pokud dovolíte, ráda bych vám k tomu něco řekla, a věřím, že pak smysl pochopíte.“

Potřásl hlavou a nabubřele se usmál. „Caroline si nechtěla vzít to, co jsem jí nabízel, a teď je zodpovědná sama za sebe.“ Pokrčil rameny. „Už se nestarám –“

„Ale samozřejmě, že se staráte. Nevykládejte mi tady takové nesmysly,“ přerušila ho a najednou se postavila. Odhodila rukavičky do křesla a odhodlaně se zastavila u okna.

Zadívala se na sluncem ozářené nekonečné louky a bílé nadýchané mráčky, které pluly po modré obloze, a potřásla hlavou. „Všichni to vidí, že ji máte rád. A to je taky důvod, proč jsou všichni mnohem víc znepokojení vaším zdravím než zdravím mé sestry. Proboha, stačí mi jediný pohled na vás, a je mi to jasné. Nemůžete spát, možná pijete až příliš whisky a vrásky ve vašem obličeji mi napovídají víc než dost. Abych pravdu řekla, přišla na to Mary Anne, ale já s ní úplně souhlasím: teď se zlobíte mnohem víc sám na sebe než na Caroline.“

Otočila se a zadívala se přímo na něj, očima ho propichovala a na rtech jí pohrával úsměv. „Vím, jaké city jste choval k mé sestře. Miloval jste ji už dlouho, lorde Weymerthe, a stále ji ještě milujete. A je podivné, že jste jediný, kdo si to nechce připustit. Jste nepochybně ten nejtvrdohlavější a nejhloupější muž na světě.“

Čekala, že se rozzuří nad její smělostí, pozorovala ho a hledala nějaké známky nadcházejícího slovního útoku. Místo toho se jí však dlouho díval přímo do očí, pak pomalu sklopil zrak na studenou vyleštěnou podlahu, předklonil se a lokty se opřel o kolena.

„Proč jste tu… abyste mi spílala, lady Jane?“ zeptal se tichým hlasem. „Celá ta záležitost už nemá žádný smysl.“

Jane se zhluboka nadechla a směle odpověděla: „Protože několik posledních týdnů je Caroline u mě. Nikam neodjela.“

Okamžitě zvedl hlavu a překvapeně se na ni podíval.

„Chci říct, že zatím ještě neodjela.“

To sdělení ho vylekalo. Jane v jeho očích zahlédla překvapení, šok, zmatení, radost, naději a velkou nejistotu, což jí dodalo další kuráž.

Během chvilky však všechny tyto emoce vyprchaly a bezbarvým hlasem se zeptal: „Zatím?“

Jane došla až k němu. „Caroline tu zůstala, protože pořád ještě doufá, že přijdete k rozumu, odpustíte jí i sám sobě a požádáte ji, aby se vrátila na Miramont jako vaše manželka. Ale protože jste se ani nepokusil zjistit, zda skutečně odjela do Ameriky, nebo kam se vlastně po odchodu od vás vrtla, nepokusil jste se ji nijak kontaktovat, pomalu začíná věřit, že ji opravdu nemilujete a že vás nezajímá. Rozhodla se tedy, že za tři dny, v pátek, se vydá na cestu do New Yorku.“

„A jak se má?“ zeptal se váhavě a díval se na své ruce.

Jeho slova vyvolala na Janině tváři úsměv. „Stejně tak jako vy. Je rozzlobená, utrápená, raněná, a cítí se hrozně osamělá, protože jí vy i Rosalyn moc chybíte.“ A zjevně těhotná, ale to je v tuhle chvíli vedlejší a Jane byla rozhodnutá právě tohle Brentovi neprozradit. Pokud chce hrabě svou ženu zpátky, musí si ji vzít proto, že to chce on sám, a ne proto, že nosí jeho dítě.

„Ví o tom, že jste tady?“

„Ne,“ odpověděla okamžitě Jane. „To by se rozhněvala ještě i na mě. A jak už jsem řekla, nejsem tady proto, abych ji bránila a vykládala vám, jako moc toho lituje, a vás osočovala, že jste ji vyhodil –“

„Lhala mi,“ vyštěkl chladně, jako kdyby tato dvě slova vysvětlovala všechno.

„Ach, panebože, v každém manželství občas někdo lže. To není nic nového pod sluncem.“ řekla a zprudka vydechla. „Ale to není tenhle případ. Caroline vám nelhala – jen se vám nesvěřila se svými sny a pocity.“

„Máte na mysli se svým dobře vypracovaným a promyšleným plánem.“

„Přijela jsem vás navštívit ze dvou důvodů, lorde Weymerthe. Zaprvé jsem vám chtěla říct o některých velmi osobních a pozoruhodných vlastnostech vaší ženy, o nichž, jak jsem přesvědčena, nemáte ani potuchy. Jediný důvod, proč se s vámi o tom chci bavit a prozradit vám tuto důvěrnou informaci, je, že si osobně myslím, že jste výjimečný člověk… a neříkám to proto, abych posílila vaše ego. Říkám to proto, že si myslím, že Caroline ve vás našla opravdový poklad.“

Zvedl hlavu a rozpačitě se na ni podíval, naprosto vyvedený z míry.

Jane si ztěžka oddechla. „Chci, abyste věděl, že manželství pro ženy naší společenské třídy jsou vždycky velmi podobná. Moje není žádnou výjimkou. Můj manžel je ke mně obvykle velmi milý, lorde Weymerthe, ale pro něj jsem jen jeho majetkem, jeho pečovatelkou a matkou jeho dědiců. Nic víc. Už dlouhá léta má milenky, jednou z nich je teď dokonce i baronka Montayneová. On netuší, že já vím, že s ní spí, protože nemá vůbec představu, jak bystré a vnímavé jsou manželky ohledně takovýchto záležitostí.“

Ztišila hlas. „A jako všechny ženy mé společenské třídy jsem se s tím smířila, toleruju mu jeho výstřelky a jeho nadřazenost, protože mám alespoň jistotu, že mám domov. Občas uspokojí mé potřeby, ale z jeho hlediska je to jen proto, abych mu mohla dát syna. Kdyby si Caroline vzala někoho, jako je Robert, přesvědčovala bych ji, aby od něj odešla. Ale nevzala si jeho, vzala si vás.“

Jane si položila ruce na opěrky křesla a jemně stiskla měkkou kůži. „Caroline se sice za vás provdala s tím, že bude chtít manželství anulovat, a vy to víte. Ale myslím si, že už nevíte, proč –“

„Vím naprosto přesně proč,“ přerušil ji hrubě. „Růže jsou jí přednější než život sám.“

Z očí jí nelítostně sršely blesky, když zasyčela: „To jste na velikém omylu.“

„Opravdu?“ zeptal se pochybovačně. „Je to váš názor, lady Jane, nebo vás o tom přesvědčila Caroline?“

Na chvíli se odmlčela a dávala si v hlavě dohromady odpověď, rozzlobená, že se Brent chová tak jízlivě. Pak se na něj hloubavě zadívala a změnila svůj přístup.

„Pamatujete si na to, jak jste Caroline zkoušel s násobením čísel, když jsme onehdy u vás byli na večeři, lorde Weymerthe?“

Na chvíli se zdálo, že je jejími slovy zaskočen, ale pak zlostně odpověděl: „Matně si na ten večer vzpomínám.“

Věděla, že je rozčílený, ale rozhodla se, že bude lepší nevšímat si jeho neomalených poznámek, a pokračovala: „Caroline tohle uměla vypočítat už ve čtyřech letech.“

Brent se na ni pomalu podíval s rostoucím zájmem a skutečnost, že před ní neskrýval svůj údiv, ji natolik potěšila, že mu věnovala zářivý úsměv.

„Myslíte si, že jste si vzal chytrou, talentovanou ženu s ostrým jazykem, ale to je jen její jedna část. Caroline není jen úžasná vědkyně, žena, která v mnohém převyšuje většinu mužů. Je naprosto geniální osobností, jež se narodila s mnohem vyšší inteligencí, než si kdo dovede představit. Nikdy se nepotřebovala učit matematiku – tu snad uměla už ve chvíli, kdy před šestadvaceti lety přišla na svět.“

Odmlčela se, aby mu umožnila vstřebat slova a důležitost jejího sdělení, a pak najednou začala rychle chodit po místnosti.

„Ode dne, kdy se narodila, byla jiná. Rodiče to poznali velmi brzy, protože Caroline byla na svůj věk vždy velmi vyspělá, byla velmi šikovná ve všem, co dělala. Chodit začala v sedmi měsících, v deseti už srozumitelně mluvila a krátké věty byla schopná tvořit krátce po svých prvních narozeninách.“ Nervózně si mnula zápěstí. „Některé děti se učí rychleji než ostatní, takže bylo normální, že matka i otec těmto věcem nevěnovali dostatečnou pozornost a mysleli si, že je Caroline divná. Ale když Caroline začala odhalovat své úžasné schopnosti v matematice, zjistili, že už dál nemohou její „podivnost“ odsunovat stranou, a začalo jim docházet, že jejich prostřední dcera není jen vyspělá, ale že je obdarována jedinečným nadáním.

Do dvaceti počítala v roce, v osmnácti měsících už uměla počítat do stovky. Když jí byly asi dva roky, začala už sčítat a pronášela neobvyklé věty, jako například: Mary Anne dostala čtrnáct borůvek, ale já jich měla jenom dvanáct nebo Tady na louce je dvanáct krav, ale šest z nich je hrozně tlustých.“ Jane se zasmála. „Když byly Caroline dva roky, tak v den jejích narozenin před ni matka položila hromadu oblázků. Caroline se na ně jednou podívala a s naprostou jistotou a přesností matce řekla, že jich je šedesát sedm. Když je matka spočítala, málem omdlela.“

Zastavila se a prohlížela si vyleštěnou mramorovou podlahu.

„Číst se naučila sama, aniž by ji to někdo učil, asi ve třech letech. A nebyly to jen hloupé dětské říkanky, nemyslete si. Začala číst rovnou knížky, lorde Weymerthe. Nedovedete si vůbec představit, jak byli moji rodiče zděšení, když našli svou malou holčičku, která sotva odrostla plenkám, číst si Drydena, Chaucera či Shakespearea. Možná nepochopila všechny myšlenky, ale skutečně četla slova a příběhu porozuměla.“

Jane zvedla hlavu a obrátila se k Brentovi. Jeho výraz v obličeji neříkal nic, ale oči byly naprosto výmluvné – vyzařoval z nich obdiv a naprosté ohromení. Bylo to přesně tak, jak si myslela: o těchhle Carolininých schopnostech nevěděl vůbec nic.

Jane pokračovala: „Když bylo Caroline sedm, začala pracovat na zahradě a okamžitě se jí tato práce zalíbila. Myslím, že matka ji schválně takto směrovala, protože nikdo z rodiny si s ní nevěděl rady a matka si myslela, že práce na zahradě budou pro Caroline tou správnou činností, kterou se může zabývat žena našeho společenského postavení. Ale brzy to nebylo jen pěstování běžných rostlin, ale Caroline začala pěstovat i rostliny, které běžně v našich podmínkách nerostly, snažila se přimět květiny ke květu v neobvyklých ročních obdobích, což, musím upřímně dodat, se jí u některých podařilo.“

Zatřásla hlavou, znovu došla ke křeslu a opřela se o něj a zadívala se do plamenů v krbu v něžné vzpomínce.

„Naprosto živě si vzpomínám na den, kdy začala rostliny křížit. Bylo jí necelých devět, lorde Weymerthe.“ Letmo se na něj podívala, a když viděla, že ji napjatě pozoruje, pokračovala: „Caroline se rozhodla, že zkříží bílou růži s tmavě červenou, rozhodla se sama od sebe, aniž by měla sebemenší informaci o tom, jak se takové věci dělají. Vykvetly na sklonku léta a já nikdy nezapomenu na ten výraz hrdosti a naprosté radosti, který se jí odrážel v očích, když na zahradě našla zářivě růžové růže. Tenkrát prohlásila, že objevila svůj Osud a že jejím posláním v životě je šlechtění a křížení nových kultivarů rostlin.“

Jane se zase odmlčela, obešla křeslo a posadila se. Prohlížela si hraběte, který seděl naproti ní, uvědomila si, jak je statný, pozorovala jeho ostře řezané rysy ve tváři a jasné a laskavé oči oříškově hnědé barvy. Caroline měla opravdové štěstí, protože tenhle muž nebyl jen výjimečně přitažlivý, ale také dokázal se zájmem naslouchat ženě, když něco vykládala. To bylo pozoruhodné.

Lehce si povzdechla, zamračila se, a snažila se ve svém povídání dostat se k jádru věci. „Dva roky po jejím prvním úspěchu v křížení růží, když jí bylo skoro dvanáct, se moje sestra doslechla o muži jménem Albert Markham, který se zabýval zkřížením dvou jedinečných růží a snažil se vypěstovat levandulovou růži. Myslím, že víte, kdo je tento muž, takže o něm mluvit nebudu.“

Jane se zamyslela a zadívala se na své ruce v klíně. „Caroline se okamžitě stala jeho bezmeznou obdivovatelkou a v tomto křehkém věku začala vášnivě a nadšeně studovat jeho práce. Pár let nedělala nic jiného, než o něm zjišťovala, co se dalo, zkoušela jeho experimenty, usilovně se dřela ve skleníku od rána do soumraku, křížila různé druhy růží, měnila teplotu ve skleníku, počítala keříky, které se uchytily, sledovala barevné odstíny, které vznikly, zkoušela různé druhy půdy a o všem si vedla naprosto přesné a dokonalé záznamy.“

Znovu se zadívala na svého švagra. „Když byla malá, a později i jako teenager, byla vždycky jakýmsi zvláštním způsobem spojena s růžemi. Nejenom že tento její ohromný talent se stal jejím koníčkem a Caroline si tak splnila svůj sen, ale touto svou zálibou se snažila uniknout ze společnosti, která ji kvůli tomuto nadání považovala za ‚divnou‘ od chvíle, kdy ji položili do kolébky.“

Svými slovy ho dokonale zmátla. „Nikdy by mě ani nenapadlo, že Caroline se skrývá před společností, lady Jane. Je opravdu neobvykle chytrá, možná svými schopnostmi trochu leká ostatní dámy, ale má tak vytříbené chování a perfektně zvládá povinnosti, které vyplývají z jejího společenského postavení. Caroline se opravdu nemusí za nic stydět.“

„To není přesně to, co mám na mysli,“ pokračovala Jane a zatřásla hlavou. „Samozřejmě že ví, jak by se měla jako dáma chovat. Ale vy jste tu popsal jen dobře vychovaného jedince určité společenské třídy.“ Plná emocí se Jane k němu naklonila a tichým, klidným hlasem zašeptala: „Caroline nemá žádné přátele, lorde Weymerthe, ani jednoho. Děti si o ní vždycky myslely, že je zvláštní, když v sedmi letech ze sebe zpaměti chrlila Shakespeareovy sonety a naprosto nevinně prohlašovala věci jako… do Vánoc zbývá ještě sto čtyřicet tři dní. Nikdo ji nechápal a děti někdy umějí být pěkně kruté. Takže nakonec, když jí slzičky oschly, smířila se s faktem, že je ‚divná‘ a vrhla se na práce na zahradě ještě s větší vervou. Caroline skrývala své osamění a hořkost jediným způsobem, který znala – tím, že si vytvořila svůj sen a plně se do něj pohroužila.“

Pomalu se opět opřela v křesle. Brent si ji prohlížel, přimhouřené oči ji propichovaly, jako by chtěly odhalit nějakou lež nebo zkreslení jejího odhalení Carolininy minulosti. Způsob jeho chování ji rozčiloval, ale nehodlala ustoupit.

Zhluboka se nadechl a v očích se mu objevil jiný výraz – výraz pochopení a porozumění. Zadíval se na podlahu a jeho rysy, jeho odhodlaný a neústupný postoj byly najednou mírnější.

„Proč mi tohle všechno nevyprávěla sama, lady Jane?“ zeptal se sklíčeně.

Pokrčila rameny. „Upřímně si myslím, že je jí to trapné a možná víc než to, že byl hlavním důvodem strach, aby neodradila i vás.“

Prudce trhl hlavou. „Neodradila? Copak její úžasná inteligence by mě mohla odradit?“

„Nerozumíte tomu,“ odpověděla opatrně. „Když vás Caroline poznala, nechtěla žádného manžela a byla rozhodnutá manželství anulovat, takže ani neměla důvod vám o svých problémech říkat. Ale když tu s vámi byla, její náklonnost k vám postupně narůstala a ona se bála, že vás ztratí. Nic víc v tom nebylo.“

Brent se rychle postavil, došel ke krbu, prázdný pohled upřený do plamenů. Stál strnule a z jeho postoje bylo cítit napětí.

Jane chvíli vyčkávala, a když bylo zřejmé, že své myšlenky nahlas nevysloví, rozhodla se, že bude pokračovat: „Když bylo Caroline šestnáct, začala navštěvovat přednášky profesora Markhama na Oxfordu –“

„Šestnáct?“ zeptal se nevěřícně.

Jane se usmála. „Ano, šestnáct.“

„A váš otec jí to dovolil?“

„Otec byl jejích chováním zmatený od chvíle, kdy se narodila. Nikdy si moc nevěděl rady, jak se k ní má chovat, takže když ho šikovně přesvědčovala a tlačila na něj, nakonec podlehl a dal jí svolení navštěvovat Oxfordskou univerzitu. Samozřejmě musela s sebou mít garde, což Caroline v tomto případě vůbec nevadilo. Hlavně, že mohla navštěvovat profesorovy přednášky.“

„A navštěvovala je pět let,“ poznamenal tiše, aniž by se na ni podíval.

„Pokud vím, nikdy na žádné přednášce nechyběla, i když pak jsem se vdala a bydlela jsem jinde.“

Opatrně pokračovala dál: „Caroline byla opravdu pohroužená do práce na zahradě a do studia od útlého věku. Ale časem v ní narůstalo napětí a znechucení, protože – a to je jen můj názor – jak dospívala, začalo jí docházet, že byť bude sebelepší a sebechytřejší, nikdy se z ní nestane vážená vědkyně, nikdy ji nebudou na poli vědy uznávat, protože je žena. A jak si určitě uvědomujete, v naší společnosti to platí do puntíku.“

Hlas se jí třásl, ale bez dechu pokračovala: „Ani jednou, po všechny ty roky, kdy stála za dveřmi posluchárny, jí nebylo umožněno, aby vešla dovnitř nebo promluvila s profesorem Markhamem. Nemohla být zkoušena, nedostala žádný titul, ani jí studium nikdo neuznal. Muži na přednáškách se jí vysmívali, dělali si z ní legraci, nazývali ji takovými jmény, která by vůbec dámské ouško nemělo zaslechnout. Někteří jí dokonce otevřeně řekli, že míří rovnou do pekel, protože se rouhá, když se chce vyrovnat mužům. To ji velmi ranilo, protože Caroline v sobě měla – má a vždycky mít bude – hlubokou úctu a lásku k bohu.“

Hrabě se otočil, stál vzpřímeně a strnule a díval se na ni.

Stiskla ruce v klíně. „Ale moje geniální sestra vytrvala, protože pěstování rostlin je pro ni opravdovou vášní. Dělala si poznámky, studovala profesorovy publikace a dělala všechno pro to, aby mohla doma provádět experimenty s křížením druhů. A nakonec, asi před rokem a půl, jen s použitím své inteligence, s pár poznámkami od profesora Markhama, které si poznamenala před několika lety, Caroline přišla na to, jak vypěstovat levandulovou růži s purpurovým nádechem, což se nepodařilo žádnému botanikovi na světě. V podstatě ona a sir Albert vytvořili naprosto neobvyklý a jedinečný kultivar růže. S hrdostí a nadšením popsala svůj experiment, ovšem s vynecháním určitých detailů, profesoru Markhamovi a požádala ho, aby se s ním mohla setkat a pracovat s ním, klidně i jen soukromě, pokud by mu to bylo příjemnější.“

„Viděl jsem ji…“ zašeptal Brent a mračil se.

Jane zamrkala. „Vy jste ji viděl? Tu růži?“

Téměř neznatelně přikývl. „Přišla s ní v ten den, kdy jsme se poprvé viděli.“ Rty se mu zkroutily do úsměvu. „Dokonce jsem tenkrát hloupě plácl něco o tom, že vypěstovala růži, která má dva odstíny purpurové.“

Jane ho sledovala, potlačovala smích, když si představila, jak asi musela Caroline reagovat na tak nestoudná slova vyslovená z neznalosti.

„No,“ pokračovala, „to tedy máte hodně společného se sirem Albertem, protože místo uznání a chvály za vytvoření něčeho naprosto ojedinělého mezi botaniky od něj obdržela dopis, v němž ji žádal, aby mu poslala všechny své výpočty a poznámky, ale sama aby raději zůstala v domácnosti, vychovávala děti a pěstovala květiny pro potěchu svého manžela a přátel.“

Jane si odfrkla. „Možná, že se vám zdá jeho odpověď normální, a asi ji Caroline mohla i čekat. Ale představte si, jak by vám bylo, kdybyste měl geniální paměť, studoval a pracoval dlouhé roky na nějakém projektu, o němž byste byl přesvědčen, že je to váš životní cíl… a pak byste byl sražen k zemi osobou, kterou jste celý život obdivoval a vychvaloval mnohem víc než kohokoliv jiného. A jen proto, že jste se nenarodil se správným pohlavím.“

Brent se zasmušile podíval na zem.

Vznešeně jako pravá dáma se postavila. „Vy jediný ze všech těch lidí okolo jste poznal, jaká je Caroline nezdolná. Ví, že její experimenty mají pro někoho ohromnou cenu. Ale také dostala pořádnou lekci. Když viděla, že s profesorem Markhamem to dál nikam nepovede, napsala dopis na Kolumbijskou univerzitu do New Yorku, ale tentokrát se v dopise nezmínila, že je žena. Netřeba říkat, že byla přijata s otevřenou náručí, všichni obdivovali její práci a prakticky ji prosili, aby se nalodila na nejbližší loď a připojila se k nim v jejich výzkumech.“ Odmlčela se a pak pomalu vyslovila: „Ale aby si tenhle sen, o němž snila už nejméně patnáct let, splnila, měla pořád před sebou jednu obrovskou překážku.“

„Vašeho otce.“

„Ano, mého otce.“

Založila si ruce na hrudi a vydala se pomalu k Brentovi, ztišila hlas do naléhavé prosby: „Měl byste si, lorde Weymerthe, uvědomit jednu věc – Caroline skutečně nikdy neměla v úmyslu vám ublížit. Můj otec ji miluje, ale je to také anglický baron, který musel chránit svou neprovdanou dceru a zachovat její bezúhonnou pověst. A kdyby se na veřejnost dostala informace, že tahle neprovdaná dívka se nalodila a odplula sama do Ameriky s úmyslem studovat na cizí univerzitě obor vhodný pro muže, poškodilo by to ve společnosti jeho dobré jméno. A Caroline tohle věděla. A co by se stalo s její pověstí, kdyby ji univerzita odmítla, až by zjistila její skutečné pohlaví a ona se musela vrátit domů? Dovedete si představit ty dohady a drby, které by ve společnosti kolovaly? To už by i anulování sňatku společnost přijala lépe. A myslím si, že ani vy, ani můj otec byste z tohoto jejího chování nebyli viněni. Jediná osoba, která by z toho vyšla s pošramocenou pověstí, by byla Caroline.“

„Ale nikdy nepomyslela na to, jak se cítím já,“ řekl téměř zlostně. „Bylo jí jedno, jak mi bude, až mě opustí.“

Jane se pousmála. „Byl jste zrovna po ruce a poskytl jí velkou příležitost jak se osvobodit ze spárů otce, aniž by z toho byl nějaký skandál. Nikdy ji ani nenapadlo, že by vás její plány zajímaly, neřku-li že by vám mohly ublížit. Neměla moc příležitostí seznámit se s muži a ani po tom netoužila. Byla si jistá, že ani vy netoužíte po manželce, a tak si myslela, že ji rád po nějaké době necháte odejít.“

„Ale jestliže tohle chtěla od začátku, proč se o tom ani jednou nezmínila?“ zeptal se rozhořčeně. „Rád bych si její plány vyslechl.“

Jane potřásla hlavou. „Upřímně, lorde Weymerthe, z toho, co o vás vím, vy byste nesouhlasil ani s anulováním, ani s rozvodem. Na to ji máte příliš rád a slib, který jste jí dal před bohem, považujete skutečně za svatý. A myslím, že Caroline je na tom stejně.“

Zaváhala, a pak přišla k němu ještě blíž. „Ale hlavní důvod, proč vám o svých plánech neřekla, je to, že se do vás postupně zamilovala. Od začátku vašeho manželství k vám cítila respekt a velmi jste ji přitahoval. Když zjistila, že i vy po ní toužíte, byla zmatená, protože doposud po ní žádný muž netoužil – byla panna, byla ‚divná‘, byla stará a neatraktivní –“

„Ale mně se líbila hned od začátku,“ zašeptal.

Tohle jeho přiznání jí vyloudilo úsměv na rtech. „Je krásná… a je stejně tak jedinečná jako ta její levandulová růže. Milujete ji takovou, jaká je uvnitř. A to je také důvod, proč jsem teď tady, a ne doma, abych jí pomáhala zabalit kufry a vypravila ji na výlet do New Yorku.“

Postavila se přímo před něj. „Říkala jsem vám, že jsem přišla ze dvou důvodů, lorde Weymerthe. Ten první jsem vám už sdělila – chtěla jsem vám popsat Carolinino dětství a dospívání. A ten druhý důvod je…“ Jane počkala, až se na ni Brent podívá a věnuje jí plnou pozornost.

„Caroline je velmi umanutá a skoro celý svůj život nesnila o ničem jiném, než že se z ní stane věhlasná botanička. Nikdy by s vámi nešla do postele, kdyby to nebylo přesně to, co chtěla. Protože když se stala i po této stránce vaší ženou, byla si vědomá, že tímto její sen končí.“

Brent se na ni díval zvláštním pohledem, zřejmě překvapený jejími slovy, která běžně dobře vychované dámy před muži vůbec nezmiňují, a to bez ohledu na to, v jakém vztahu k muži jsou. Jane však byla jiného názoru. Manželé přece mají téměř vždycky sex a všichni okolo to vědí. Jane byla přesvědčená, že člověk by měl být schopen diskutovat bez uzardění i o takovéto intimní záležitosti.

„A protože se zdá, že vy nejste zrovna typ muže, který by ženu nutil násilím,“ troufale pokračovala dál beze stopy uzardění, „tak si myslím, že se Caroline stala vaší ženou tu noc asi před třemi měsíci, kdy jste pořádali společnou večeři. Caroline se mi o tom ani slovem nezmínila. Ale viděla jsem vám to na tváři, jak jste se celý večer na ni obdivně díval a jak vám oči jen zářily. Musíte přiznat, že jste je z ní nespustil téměř celé čtyři hodiny. Samozřejmě je to jen moje domněnka…“ Zastavila se, chvíli přemýšlela a pak dodala: „Chápu, že si asi myslíte, že to není moje věc. Máte pravdu… ale myslím, že jsem uhodila hřebík na hlavičku.“

„Nechápu to, jak jste na to přišla, ale máte samozřejmě pravdu,“ připustil čestně a usmál se.

Jane se na něj upřímně zadívala. „Moje sestra vás potřebuje a touží být s vámi, ale je příliš hrdá na to, aby se sem sama vrátila. Zvlášť když jste ji takovým necitlivým způsobem odsud vyhodil.“

Oči mu zaplály hněvem, ale Jane rychle pokračovala: „Jsem si naprosto jistá, že v pátek odjíždí do Ameriky. Její plány jsou jasné a už se rozhodla. Ale jednu věc ještě nevíte. Když odjede na Kolumbijskou univerzitu, nepoveze s sebou téměř nic. Nemá žádné poznámky ohledně křížení jednotlivých druhů, žádné záznamy svých výpočtů, a už vůbec nemá důkazy, že stvořila levandulovou růži na základě vědeckých pokusů, protože –“ zhluboka se nadechla, „– téměř všechno, co kdy měla, poslala minulý rok v listopadu na Oxfordskou univerzitu.“

Jane se na něj podívala. Zdálo se, že je v rozpacích; pak pomalu, jako by mu slova, která zde byla pronesena, teprve docházela, mu tváře zčervenaly a rozpačitě se zadíval na podlahu.

„Ať už se tu noc po společné večeři mezi vámi dvěma stalo cokoli, rozhodně se všechno změnilo,“ pronesla Jane klidným hlasem. „Hned druhý den totiž Caroline sebrala všechny své poznámky a záznamy, napsala jen krátký lístek, že hodlá pěstovat růže na Miramontu jen pro vlastní potěšení, a pak všechno poslala siru Albertovi Markhamovi. Přestože právě on se k ní nezachoval příliš přátelsky a přestože byla přijata na jinou univerzitu, poslala svou práci člověku, kterého celý život obdivovala. To on byl jejím učitelem, byl Angličan – a Caroline si myslela, že právě Anglie by měla mít zásluhy na vypěstování nových kultivarů růží, zejména té levandulové.“

Jane sledovala Brentův výraz v obličeji a všimla si, jak se z překvapeného postupně měnil na smutný. Věděla, že ho přesvědčila, a to ji uspokojovalo.

„Nejenže tohle všechno udělala pro vás, lorde Weymerthe,“ dodala ještě chraplavým hlasem, „ale vím, že jste si vědom toho, že i růže mají svá jména.“

Brent překvapeně zvedl hlavu.

„V dopise, který poslala se svými poznámkami siru Albertu Markhamovi, trvala Caroline na jediné podmínce. Aby růže, jejíž postup pěstování mu poslala, byla pojmenována Rosalyn.“

Brent stál, neschopný hlásky ani pohybu, a upřeně na ni zíral. Najednou jako by mu její slova došla a v očích mu probleskla nezměrná bolest. Sevřel pevně rty, evidentně otřesený a hluboce raněný.

Jane ho nechala, aby se se svými pocity vyrovnal sám. Slyšela jeho rychlý dech i přes bušení vlastního srdce. Ale věděla, že to, že sem přijela, bylo správné rozhodnutí.

„Vím o vaší matce, lorde Weymerthe,“ přiznala potichu. „Vím o tom všechno.“

Chvíli mu trvalo, než byl schopen odpovědět. Nejprve nevěděla, zda ji vůbec slyšel, ale když si všimla, jak se mu tělo napjalo, pochopila, že ví, o čem mluvila.

„Ví to i Caroline?“ zeptal se hlubokým hrdelním hlasem.

Jane založila ruce na hrudi, aby si dodala trochu odvahy. „Ne, nikdy jsem jí to neřekla. Caroline by byla šokovaná, kdyby se to dozvěděla. Stejně jako jsem byla já. Ale v této situaci by to Caroline úplně zabilo.“ Téměř neslyšitelně ještě dodala: „Skrývaná tajemství mohou mít v manželství devastující účinky, lorde Weymerthe. Teď to víte. Ale myslím si, že vaše tajemství je jedno z těch nejbolavějších.“

Čekala na odpověď, ale nic neřekl, nic neudělal. Jenom tiše stál a díval se do plamenů, jako by byl fascinován tou nádhernou hrou modré a oranžové barvy, jako by si užíval teplo, které se kolem něj šířilo a zahalovalo ho jako měkká nadýchaná peřina. Slyšel ji, to věděla s jistotou, rozuměl smyslu jejích slov, ale kromě přerývaného dechu to nedal najevo ani mrknutím oka.

Nakonec se Jane otočila a vydala se zpátky ke křeslu, aby si vzala rukavičky, které tam odložila. Udělala všechno, co bylo v jejích silách, a teď už je to jen a jen na něm. Nemůže ho nutit, aby vzal zpátky do svého domu ženu, u které má pocit, že ho oklamala. I když je to pocit založený na hrozném nedorozumění. Dál už Jane nemohla dělat nic. Jeho budoucnost s Caroline je teď plně v jeho rukách.

„Máte na to tři dny,“ upozornila ho. „Jestliže chcete, aby se vrátila sem na Miramont, myslím, že víte, co máte dělat.“ Vyčkávala, ale když se stále ani nepohnul a nepodíval se na ni, poraženecky sklopila hlavu a vyšla ke dveřím.

„Díky, že jste si na mě udělal čas. Ven trefím sama.“

Jako by ho tato slova obměkčila. V místnosti panovalo nepřirozené ticho a Jane zaslechla tiché zaklení. Prudce se otočila a všimla si, že jeho chování se zcela změnilo. Stál vzpřímeně, poněkud ztuhle a škrobeně, ruce spojené za zády a díval se jejím směrem.

„Potřeboval bych, abyste mi pomohla, lady Jane,“ ozval se konečně.

„Co mám udělat?“

„Zítra potřebuju něco připravit,“ řekl tiše a zamyšleně, „ale můžete ji pod nějakou záminkou přesvědčit, aby ve čtvrtek přišla sama do skleníku?“

Pevně sevřela rukavičky v ruce a kousala se do rtu, když se usmívala. Pochopila jeho záměry. „V kolik?“

„Ve tři?“

„Tak platí,“ odpověděla, ale pak ještě nejistě dodala: „Mám jí něco říct?“

„Nic jí neříkejte,“ zabručel rychle a zadíval se na podlahu. „Něco si vymyslete, abyste ji dostala do skleníku, ale jinak jí neříkejte vůbec nic.“

Jane si nemohla pomoct a radostně se na něj usmála. „Přivedu ji tam ve čtvrtek ve tři.“

Hlasitě vydechl, pak zvedl ruku a pročísl si prsty vlasy. „Od chvíle, kdy jsem si vzal vaši sestru, jsem se naučil dvě věci.“ Obrátil se k ní. „Tou první je: nikdy nepodceňuj inteligenci dcer barona Sytheforda.“

„A druhá?“ zeptala se a zamrkala.

Odfrkl si a potřásl hlavou, koutek úst se mu zvedl v pobaveném úsměvu. „Že ženy, a nejen blahoslavené, dostanou zemi za dědictví. Nikdy jsem si ničím nebyl jistější.“

Zasmála se, a přikývla. „Přeju hezký den, lorde Weymerthe.“

„I vám, madam.“

KAPITOLA
DVACÁTÁ TŘETÍ

Klení nebylo zrovna jejím přirozeným projevem a navíc jí k tomu chyběla odpovídající slova, která nikdy ve svém slovníku neměla. Ale postupem času Caroline uvažovala nad vhodnými a dostatečně expresivními výrazy, kterými by mohla popsat svého arogantního a domýšlivého manžela.

Bylo chladné a zamračené odpoledne, ale ne tak pochmurné, jak by se dalo v únoru v Anglii očekávat. Během poslední hodiny však obloha potemněla ještě víc a zdálo se, jako by se bouřkové mraky téměř dotýkaly země. Přesto však ve vzduchu panoval nepřirozený klid.

Klid před bouřkou.

Caroline odmítla jít do domu, a proto se musela teď plížit kolem jižní zdi, aby se úzkou pěšinkou dostala přímo ke skleníku. S grácií a s toužebným přáním, aby se na následující hodinu stala neviditelnou, podala ruku jednomu z komorníků, který, jak se zdálo, ji vůbec nepoznal, vystoupila z kočáru a vydala se po pěšině do lesa. Ke skleníku to touto cestou měla asi jednu míli.

Domnívala se, že se manžel od některé z jejích sester dozvěděl, že je stále v Anglii a že do New Yorku zatím neodcestovala, ale v tuhle chvíli jí to bylo jedno. Navíc to nevěděla jistě. Třeba Brent žije v domnění, že už je dávno za oceánem. Co ale teď bylo důležité, že podle Jane dnes Brent odcestoval na několik dní do Londýna a požádal ji, aby si v jeho nepřítomnosti na Miramontu vyzvedla ze skleníku všechny poznámky a dopisy, které tam při svém odchodu zanechala. Vzkázal jí, že on se nebude obtěžovat jí posílat tyto dokumenty po poslu. Zdálo se, že ani čas jeho srdce neobměkčil.

Zadusila v sobě smutek a slzy, které se jí po dlouhé době opět tlačily do očí, hrdě zvedla bradu a odhodlaně kráčela cestičkou v lese.

Už nemůže dál v sobě živit ten pocit lítosti a hněvu. Musí se vzpamatovat a žít dál, zůstat silná, protože v sobě nosí nový život. A navíc zítra konečně odplouvá a začíná další etapa jejího života na druhém konci světa.

Její požehnaný stav ji však spíše rozradostňoval, než zarmucoval.

Už teď své dítě milovala, což ji zpočátku překvapovalo. Nikdy předtím po dítěti netoužila a byla rozhodnutá, že žádné mít nebude. Teď, když ten malý človíček rostl uvnitř jejího těla a zaplnil její srdce láskou, ji Brentovy absurdně směšné podmínky, které jí před několika týdny na Miramontu předložil, přiváděly k vzteku. Jen bůh by byl schopen jí vyrvat po porodu toto malé sladké stvoření z náručí. Pokud by ho chtěl získat do své péče její manžel, musel by jí proříznout hrdlo. Podle toho, jak se ke mně ale naposledy choval, by toho možná byl i schopen, pomyslela si.

Za šest měsíců budu vypadat jako velryba, napadlo ji, když viděla, jak už teď přibývá na váze. A protože byla malé postavy, těžko se jí asi podaří bříško schovávat. Za předpokladu, že otěhotněla během jejich „svatební noci“, musela být tak ve třináctém týdnu těhotenství.

Kdyby o tom věděl její manžel, určitě by byl nadšený, kdyby mu porodila malého tlusťoučkého dědice. Pak by ji možná velký hrabě z Weymerthu vzal na milost a z toho maličkého uzlíčku, který by mu vložila do rukou, by byl celý paf.

Skoro se zasmála té představě, když konečně zahlédla mezi stromy skleník. Oddechla si, šla přímo ke dveřím a potichu je otevřela. I když nebyly ještě ani tři hodiny, uvnitř bylo poměrně šero a oči si musely přivyknout. Caroline se zhluboka nadechla vůně zelených rostlin a jejich květů. Nic tu už nepřipomínalo zápas s Francouzem toho šíleného dne, kromě jejích živých vzpomínek. Doufala, že i ty časem vyblednou a na tu scénu zapomene. Dokonce ani teď, když byla v potemnělém skleníku sama, ji nezachvátil žádný strach. Skleník byl pro ni rájem.

První věc, které si všimla, bylo, že se tu v podstatě nic nezměnilo. Zatímco tu nebyla, někdo pečlivě zaléval všechny rostliny. Ten někdo musel být její manžel, protože teprve teď si všimla jeho mužné postavy vystupující ze stínů na druhé straně skleníku. Stál zády k ní a ani se nepohnul.

Caroline strnula a srdce se jí prudce rozbušilo. Jak to, že je tady? Neměl být zrovna dneska někde pryč?

„M-myslela jsem, že jste dnes pryč,“ vydechla rozechvěle a doufala, že její hlas nezní tak vystrašeně, jak se ona sama cítila.

Při zvuku jejích slov se náhle otočil. „Pryč? Vždyť jsem zrovna přijel, lady Caroline, a obdivuju tu váš nezměrný talent. Vaše zimolezy a barvínky rostou jako divé a to zásluhou směsi půdy, kterou jste pro ně vybrala.“ Nakrčil zvědavě obočí a natáhl se přes stůl, aby se dotkl svěže zeleného lístku. „Máte snad v úmyslu i tyhle popínavé rostliny mezi sebou křížit? Skutečně složitý úkol. Tyhle nachové vypadají pozoruhodně krásně.“

Caroline nebyla schopná se pohnout, jak ji jeho slova překvapila. Cítila, jak jí z tváří mizí barva a dech se jí zadrhl v hrdle.

„Rád bych si prohlédl vaše poznámky ohledně pěstování těchto nádherných variací hortenzií. Zdá se, že i ty jste nějakým způsobem vyšlechtila do nádherných barev,“ dodal mile a jako by si ani nevšímal, že není schopná ze sebe vydat ani hlásku, jak byla jeho chováním překvapena. Konečně se na ni podíval, oči rozesmáté a plné nadšení. „Právě jsem hledal, zda je tu nějaká svíčka, abych na vaši práci lépe viděl, když jste vešla. Jsem naprosto ohromený, protože máte skutečně obrovský talent jak pěstovat neznámé rostliny, tak i šlechtit růže.“

Při jeho slovech se musela chytit desky stolu, aby nespadla. Neviděla ho téměř pět let a nikdy nestála tak blízko tohoto muže. Ale teď tady, v přítmí pozdního odpoledne, ve svém skleníku, stála jen pár metrů od sira Alberta Markhama!

Místnost ozářilo slabé světlo svíček rozmístěných na desce malého stolku vzadu.

„Takhle je to mnohem lepší,“ prohlásil souhlasně. „Tak pojďme se na to podívat.“

Znovu se k ní obrátil a Caroline okamžitě poznala, jak se mýlila. Zezadu sice vypadal jako její manžel – vysoký, působivý, měl téměř stejnou barvu vlasů, které byly možná o odstín tmavší. Ale zepředu bylo vidět, že je o pár let starší a obličej se vůbec nepodobal Brentovu, ale spíš…

To poznání ji osvítilo jak náhlý záblesk světla. Rysy sira Alberta Markhama byly sice mužské, ale jinak byly dokonalým odrazem Brentovy dcery.

Caroline se roztřásla.

Albert Markham vypadal jako Rosalyn.

„Lady Caroline?“

Vypadal přesně jako Rosalyn.

Náhle, a možná příliš pozdě, si uvědomila, že omdlí. Rychle se snažila zachytit se desky stolu, než se jí podlomí kolena, ale muž byl rychlejší.

„Proboha, madam, jste tak bledá,“ pronesl s opravdovým zájmem, objal ji kolem pasu, aniž by tím něco myslel, a dovedl ji k jedné z laviček.

„Já – jsem těhotná,“ zamumlala, lapala po dechu a pomalu se sesunula na dřevenou desku lavičky.

Z jeho hlasu i z výrazu obličeje bylo znát, že ho toto sdělení překvapilo. „Ach, bože, Brent mě o této skvělé novině vůbec neinformoval.“ Posadil se ztěžka vedle ní. „No tak… jen si odpočiňte. Zhluboka se nadechněte.“

Nechtěla teď odpočívat, nejradši by skočila do hlubokého jezera. Sir Albert byl v jejím skleníku, seděl vedle ní, držel ji za ruku a otcovským hlasem ji uklidňoval, mluvil na ni. Po všechna ta dlouhá léta snila o tom, jak s ním bude konverzovat o vědeckých problémech, jak s ním povede intelektuální rozhovory… a teď její první slova, která jí vypadnou z úst, mu připomenou, že je žena.

Jeho přítomnost tady ji tak překvapila, že plácla takovou hloupost.

„Omlouvám se, profesore,“ zašeptala a snažila se získat zpět svou sebekontrolu, svou důstojnost.

„Jen se neomlouvejte, drahá,“ popleskal ji po ruce profesor. „Synovec mi říkal, že budete velmi překvapená, ale měl mě informovat, v jak citlivém jste stavu.“

„On to –“ zarazila se a překvapeně se na něj zadívala.

Synovec mi říkal, že budete překvapená…

Najednou jí to všechno došlo. Jeho oči – výmluvné, bystré, tmavě oříškově hnědé – si ji prohlížely s pochopením. Rosalyniny oči. Brentovy oči.

„Lady Maude byla vaše sestra,“ zašeptala.

Zdálo se, že mu konečně došla slova, která teď pronesla. Zamrkal, zadíval se jí do očí a odpověděl jí otázkou: „Brent vám nic neprozradil o mně a Maude, že?“

Caroline pevně sevřela rty, do tváří se jí vehnala červeň.

„Můj manžel, sire, skrývá ve své malé mysli mnohem víc tajemství, než má ve svých spisech celé ministerstvo války od svého založení!“ rozhořčeně vyhrkla, zadívala se na zem a ještě dodala: „ Já ho sprovodím ze světa.“

Sir Albert se od srdce zasmál a upřímně jí stiskl ruku.

„Jen na něj nebuďte tak přísná, lady Caroline. Měl poněkud těžký život a vy pro něj teď musíte být jiskřička naděje, světlo budoucnosti. Protože jinak bych tu teď asi nebyl.“

Jeho slova ji zmátla a současně potěšila. Když se konečně dala trochu dohromady a necítila se v přítomnosti tohoto věhlasného profesora, kterého obdivovala od svých dětských let, již tak nejistě, začaly se jí najednou spojovat souvislosti, které jí předtím připadaly podivné. Hlavou se jí honila spousta otázek, ale než stihla některou vyslovit nahlas, sir Albert začal sám.

„Tohle býval můj skleník,“ pronesl tiše a ve vzpomínkách se rozhlížel kolem.

Takže jsem předtím pracovala ve skleníku profesora Markhama, aniž bych o tom věděla, přemýšlela. Nejenže že Brent zemře její rukou, ale bude to velmi bolestivá smrt.

„Nebyl jsem tu uvnitř už alespoň třicet let, myslím,“ pokračoval, pustil jí ruku a opatrně se opřel o skleněnou zeď. „Od té doby, kdy jsem se pohádal s Maude.“

„Já – Odpusťte mi to, sire,“ Otočila se k němu, aby mu viděla do tváře. „Nevím, jestli tomuhle všemu dobře rozumím… nechápu, jak to, že jste teď tady. Proč mě sem dneska moje sestra poslala? A proč se můj manžel nikdy nezmínil o tom, že vy jste jeho strýc?“ Dívala se mu přímo do očí. „Abych pravdu řekla, jsem z toho trochu v šoku.“

„Jste v šoku?“ zeptal se s úsměvem na rtech. „To já jsem byl v šoku, když jsem včera uviděl vejít Brenta do mé pracovny na Oxfordu. Nemluvili jsme spolu už mnoho let. A dovedete si jistě představit, jaké bylo pro mě překvapení, když mi řekl, že jeho manželkou je žena, která mi poslala výsledky své mnohaleté práce ohledně vyšlechtění vzácného a jedinečného kultivaru růže, nad nímž jsem si už dlouho sám lámal hlavu.“

„Ale vždyť jsem vám přece už před lety poslala dopis a kopie mých výpočtů a podmínek pěstění. A vy jste se o výsledky mé práce vůbec nezajímal,“ odvětila mu rychle.

Nahlas si povzdechl a rozmrzele máchl rukou do vzduchu. „Brent mi to všechno vysvětlil. Je mi to líto, lady Caroline, ale veškerou korespondenci na univerzitě vyřizuje můj asistent. Bývá sice protivný, ale je šikovný a pracovitý, takže jsem ho ještě nevyhodil. Bohužel ale kvůli jeho výkonnosti a samostatnosti jsem váš první dopis vůbec nedostal, takže jsem nikdy neměl možnost podívat se na vaše výpočty a výsledky vašich experimentů. Kdybych je tehdy viděl, určitě bych byl velmi zvědavý a rád bych si o nich s vámi popovídal.“

„Chápu…“ zamumlala sklíčeně.

Hlas i výraz v obličeji mu zjemněly. „Vím o vaší práci a vašich schopnostech, lady Caroline. A zcela upřímně vám říkám, že je považuji za opravdu jedinečné. Udělala jste pozoruhodné a významné objevy a z toho, co jsem tady viděl, přiznávám, že váš talent a znalosti jsou nepřekonatelné. Vaše zahrada je nádherná, dobře vedená, vaše pěstební techniky jsou logické a přesvědčivé… nemluvě o technikách křížení kultivarů. Ty jsou některé standardní, jiné neobvyklé, ale rozhodně náročné a přínosné. Byl jsem naprosto uchvácen vašimi naprosto podrobnými a přesvědčivými poznámkami, které jste mi poslala v listopadu loňského roku. Jsem profesorem botaniky na univerzitě už víc jak dvacet let a nikdy jsem neměl studenta, který by byl tak pečlivý, tak pilný a pracovitý. A jak se zdá, ani jeden z mužů, kteří u mě studovali, nebyl pro věc tak zapálený. Neříkám to proto, že jste manželkou mého synovce nebo abych vám lichotil jako ženě, ale proto, že jste možná nejtalentovanějším botanikem, s nímž jsem se během těch let setkal.“

Caroline se rozzářila a měla pocit, jako by se jí to všechno jen zdálo, z jeho slov zněla naprostá upřímnost, což ji dojímalo. Nervózně mačkala záhyby peleríny a snažila se vzpamatovat. Sir Albert Markham byl tady, v jejím skleníku, seděl vedle ní a obdivoval její nadání a inteligenci. Tohle nečekané setkání v ní vyvolávalo explozi radostných a vzrušujících pocitů mnohem větší, než kdyby udělala nějaký vědecký objev. I kdyby už nikdy ve svém životě nepracovala ani jediný den jako vědkyně, věděla, že udělala na poli botaniky něco výjimečného, že bude vždy respektovaná ostatními vědeckými pracovníky a že její úspěchy jsou věrohodné. Bože, modlila se v duchu, nedopusť, abych se tu teď rozbrečela jako nějaká malá holka.

„Řekl vám můj manžel, že jsem k vám chodila poslouchat vaše přednášky a studovala jsem vaše práce několik let?“

Sir Albert se usmál a naklonil se k ní. „Váš manžel je na vás tak hrdý, že jsem si jistý, že by s nadšením mluvil i o vašem sebemenším úspěchu jako o světovém objevu. Říkal jsem si, že do vás musí být úplný blázen,“ svěřil se. „To samozřejmě bylo ještě před tím, než jsem si uvědomil, že mluví o stejné ženě, která mi poslala své poznámky a výsledky svého výzkumu týkajícího se vyšlechtění levandulové růže. O stejné ženě, která stála mezi několika jinými u dveří posluchárny a naslouchala mým přednáškám. Kdybych měl určitou volnost, madam, určitě bych vás všechny rád pozval dovnitř, abyste se k nám připojily a diskutovaly s námi. Želbohu v naší společnosti toto není ženám umožněno a já musím dodržovat univerzitní pravidla.“

Caroline zamrkala. „Vy byste to udělal?“

Zasmál se. „Moje sestra, když nic jiného, mě přinutila už v dětství dívat se na život a na ženy jinak, než jak se obvykle muži dívají. Ale asi bych vám to měl vyprávět od začátku. Jestliže vám Brent nic neřekl, tak jste z toho všeho asi dost zmatená, že?“

„Zmatená asi není to pravé slovo, jak popsat mé současné pocity,“ špitla Caroline. „Vyvedená z míry by asi bylo výstižnější.“

Sir Albert se znovu usmál a naklonil se dopředu, lokty opřel o kolena a zadíval se na druhý konec místnosti. Tolik se podobal jejímu manželovi, svým postojem, chováním, hlasem… až Caroline přemýšlela, proč ji to už dávno nenapadlo. Asi proto, že na jeho přednášky chodila už před několika lety a nikdy mu nebyla tak nablízku. A navíc, jeho příbuzenský svazek s Brentem byl pro ni opravdu tak nečekaný, že by ji to ani ve snu nenapadlo.

„Sestra byla jen o jedenáct měsíců mladší než já,“ začal profesor vypravovat. „Ale jako dítě byla průbojnější a nezbednější než já. Vždycky měla pocit, že ji jenom podvádím, ohrožuju… asi proto, že jsme si byli tak blízcí věkem, ale myslím, že hlavní důvod byl ten, že ona byla dívka, zatímco já kluk. Rodiče nás v tom duchu i vychovávali, což ale v našich společenských kruzích není nic neobvyklého. Pokud si pamatuju, Maude to vždycky brala velmi osobně, cítila se rodiči opomíjená, byla přesvědčená, že mě rodiče víc milují, dostávám od nich více… svobody a respektu. S každým nadcházejícím rokem byla vůči mně zahořklejší, vzteklejší kvůli tomu, že je žena, a rozhořčenější ze svého postavení ve společnosti.“

Pomalu se postavil a přešel k obdélníkovým stolům uprostřed místnosti.

„Začal jsem se zajímat o rostliny už ve velmi útlém věku. Byl jsem fascinovaný, ne jejich květy a vzhledem, ale tím, jak z malého semínka vyroste rostlina, strom či keř… kolik druhů jich existuje a jak jsou rozdílné, složitostí jejich jedinečné struktury. Zjistil jsem, že mě přitahují stále víc a víc, a nakonec, když mi bylo asi patnáct, věděl jsem, že botanika bude mým životním údělem.“ Otočil se k ní a bokem se opřel o dřevěnou stěnu, po níž se šplhaly pnoucí rostliny.

„Všechno to začalo tím,“ pokračoval tichým hlasem a rozhlížel se po skleníku, „že Maude chtěla vždycky všechno, co jsem měl já. Chtěla se stát botaničkou, protože jsem to chtěl já, a byla přesvědčená, že by byla určitě lepší vědeckou pracovnicí než já, kdyby k tomu dostala příležitost a mohla nám to všem dokázat. Ale Maude nebyla schopná vůbec vědecky pracovat, byla nedůsledná a nedisciplinovaná, sebestředná, sobecká a neměla žádný řád.

Byla chytrá, to jí nemůžu upřít, ale když došlo na vědu, byla typ člověka, který chce odpovědi ihned od ostatních, místo aby se k nim svými pokusy a omyly dopracoval sám. Neměla žádné originální myšlenky, bývala nepříčetná, když jí někdo, nedejbože, řekl, že se v něčem mýlí, a neměla vůbec trpělivost se učit něco nového. My oba víme, že když jde o botaniku, není trpělivost klad, ale nutnost. Je jednou z nejdůležitějších vlastností, které člověk musí mít, aby dosáhl úspěchu.“

Na střešní okna začaly dopadat kapky deště, bubnovaly v pravidelném rytmu a narušovaly klid, panující uvnitř skleníku.

Caroline potřásla hlavou. „Nechápu, jak někdo může po něčem tak toužit, a přitom pro to neudělat vůbec nic. I kdybych neměla nadání na cokoli, byla bych ve svém skleníku každičký den, protože ta práce mě baví a naplňuje mě.“

Sir Albert přikývl, vrátil se zpátky k ní a posadil se na lavičku. „Přesně, to je taky důvod, proč jsem na sobě tolik pracoval. Vy jste se narodila s ohromným nadáním, lady Caroline, a milujete výzvy a vědu. Já takové nadání nemám, ale výzvy a vědu také nadevše miluji. Jediný rozdíl mezi námi dvěma je ten, že já musím tvrdě pracovat, abych dosáhl úspěchu, kdežto vy máte opravdu přirozený talent. To mi sice oproti vám dává určitou nevýhodu, ale protože botaniku miluji, dosáhl jsem tvrdou prací také uspokojivých výsledků. V životě si musíme dávat takové cíle, abychom jich mohli vlastními schopnostmi dosáhnout. Někdo je obdarovaný většími schopnostmi, někdo menšími.“

Zasmál se. „Ale moje sestra neměla ani nadání, ani touhu tvrdě pracovat. Přivádělo ji k šílenství neustále se mnou soutěžit a nakonec stejně prohrát, protože botaniku nemilovala. Nebyla nikdy zanícenou vědkyní, ani nemohla být, protože se k tomu nenarodila. Absurdní na tom bylo, že chtěla dělat botaniku jenom proto, že jsem ji chtěl dělat já.“

Caroline věděla, že neshody mezi sourozenci někdy mohou být pořádné. Koneckonců, ona sama je zažívala řadu let, hlavně s Mary Anne, která byla velmi společenská a krásná. Ale časem Caroline vyrostla a přestala na sestru žárlit, protože objevila sama, že její schopnosti jsou jinde. Bylo smutné, že lady Maude nebyla schopná najít sebe samu, zvlášť když byla tak egocentrická. Její žárlivost se stala jejím vlastním nepřítelem, živila v ní nenávist a zášť jen proto, že byla příliš sobecká a nedokázala se upřímně podívat sama sobě do očí a poznat své vlastní schopnosti.

„A co bylo nejhorší,“ vyhrkl sir Albert téměř rozvášněně, až vytrhl Caroline z hloubavého zamyšlení, a chytil ji za ruku, „že Maude pohrdala darem, který dostala do vínku. Byla rozená zahradnice, rostliny se jí pod rukama jen zelenaly, květy získávaly zářivé barvy… jen když se jim věnovala. Ale Maude chtěla všechno získat jen tou nejjednodušší cestou.“

„Ale vrozený talent nestačí, sire Alberte,“ uvažovala tiše. „Je mnoho botaniků, kteří mají problémy vypěstovat byť třeba jedinou rostlinku –“

„Moje slova, má drahá,“ přerušil ji. „Jedním takovým botanikem jsem já. Moje pověst botanika, který nevypěstuje nic – ač je to vědomí velmi pokořující –, je rozšířená všude, kde mě znají. Ale Maude nenáviděla myšlenku, že botanika jí nebyla dána do vínku a sama neměla tolik kázně, aby věnovala dostatek úsilí studiu tak jako já. Nenáviděla pomyšlení, že by někdo jiný než ona mohl být úspěšný. A chyby, které udělala, vždycky shodila na mě. Ze všeho vinila mě.“

„Stejně tak jako své děti,“ řekla Caroline sklíčeně.

„Ano, stejně tak jako své děti,“ přitakal tiše. „Je vždycky snadnější hodit vinu na druhé, než se nad sebou zamyslet. Je snadnější vylít si vztek na někom, kdo je slabší a odkázaný na druhého.“

Caroline nevěděla, co by měla na tuhle smutnou pravdu odpovědět.

Sir Markham si povzdechl a pustil jí ruku. „Každopádně jsem se rozhodl, že ji i Miramont opustím, což mi tenkrát připadalo naprosto správné. Je to už pětatřicet let… ale už jsem dál nemohl snášet její nálady a zlost. Maude byla manipulátorka, a pokud měla k něčemu nadání, tak to byla její schopnost donutit člověka, aby se vždy cítil vinen. Moji rodiče se cítili vinni, a proto jí také nechali postavit tenhle skleník. Nakonec jsem ho využíval já a Maude mi to vyčítala a obvinila mě, že jsem jí ho ukradl. Já jsem studoval botaniku, ale otec nechal postavit skleník pro Maude.“

Jízlivě se zasmál, způsobem, který jí připomněl Brenta. Caroline měla co dělat, aby se nahlas nerozesmála.

„Nakonec,“ pokračoval, „když jsem si uvědomil, že nejsem stvořený pro manželství a rodinu, ale že mým posláním je učit, rozhodl jsem se, že nechci zdědit naše panství, skleník ani nic jiného, co mělo něco společného s mou sestrou, která mnou opovrhovala. A tak jsem bez jakékoliv lítosti všechno přenechal jí a jejímu manželovi, hraběti z Weymerthu. Ten neměl tenkrát příliš velký majetek, když se před šestatřiceti lety vzali. Po pravdě řečeno si myslím, že hned od začátku očekával, že Miramont a celé panství jednoho dne zdědí, neboť věděl, že můj život se ubírá jiným směrem. A jsem přesvědčený,“ dodal šeptem, „že to byl také jediný důvod, proč si vzal Maude za manželku. Miramont a fakt, že Maude byla krásná a měla dobré společenské postavení, byly hlavními důvody ke sňatku.“

„A pak jste začal vyučovat na Oxfordu,“ zamumlala Caroline.

„Nezačal jsem hned po odchodu z Miramontu,“ opravil ji. „Chvíli jsem studoval na Kontinentu, nejprve v Paříži, potom na německých a italských školách. Nakonec jsem odjel do severní Afriky, kde jsem zůstal tři roky, než jsem se vrátil do Anglie. Ale studoval jsem, lady Caroline, tvrdě jsem pracoval. V roce sedmnáct set devadesát devět jsem byl králem Jiřím pasován na rytíře za své úspěchy na poli celosvětové botaniky, za úspěchy při detailních analýzách různých technik šlechtění, zejména růží, a za rozsáhlé patnáctileté studium –“

„Popínavých rostlin…“ dokončila za něj šeptem, dívajíc se na podlahu. Pomalu se postavila. „Četla jsem většinu vašich publikovaných prací, sire, a řídila se vašimi studiemi při svých experimentech. Zbožňuji šlechtění růží, protože tyto květiny jsou tak křehké a jejich květy oplývají tolika půvabnými barvami. Ale stejně jako vy jsem našla zalíbení i v popínavých rostlinách.“

„Jejich pěstování může být někdy obtížné,“ přiznal sir Markham.

„To skutečně je,“ souhlasila, došla ke stolu a podívala se na krásnou hortenzii. „Zdá se, že mě přitahují všechny těžko řešitelné problémy. Což mě nutí znovu uvažovat o tom, proč jste vlastně zde, sire Alberte.“ Objala se kolem pasu přes svou pelerínu a zadívala se na něj. „Stále nerozumím tomu, co s tím má společného můj manžel.“

Chvíli si ji pozorně prohlížel a potom si promnul dlaní bradu. „Myslím, že detailní vysvětlení nechám na něm. Mimochodem, je tady v domě.“

Caroline se rozbušilo srdce a tváře jí zčervenaly. „Brent je tady? Na Miramontu?“

Sir Albert se potutelně usmál. „Slíbil jsem mu, že vás tam pošlu po mé přednášce, a jsem si jistý, že už určitě prošlapal v koberci díru, jak vás netrpělivě vyhlíží. Ale znovu vám opakuji, nebuďte na něj příliš přísná. Prožil si zlé časy a věřte mi, že přijít za mnou a požádat mě, abych se vrátil zpátky do svého skleníku, vyžadovalo pořádnou kuráž. On a jeho sestra jsou jediní žijící příbuzní, které mám. O Charlotte jsem měl zprávy tak jednou dvakrát do roka.“

Dívala se na něj a v hlavě jí letěly myšlenky. Brent chce, abych se vrátila domů. Dokonce odjel za sirem Albertem a požádal ho, aby si se mnou promluvil. Konečně chce prolomit tu ledovou hradbu, která mezi námi stojí, pomyslela si. A musela připustit, že to fungovalo. Její zlost, která se v ní zrodila vždy, když na něj pomyslela, pomalu vyprchávala. Její srdce se obměkčilo.

„A proč s vámi Brent vlastně celé ty roky nemluvil?“ zeptala se uštěpačně. „Myslím, že můj manžel má zálibu ve vytěsňování lidí ze svého života; živí to jeho ego. Ale proč vás? A proč na tak dlouho?“

Sir Markham se zhluboka nadechl a zvážněl. „Vytěsnil mě ze života, protože byl přesvědčený, že já jsem příčinou nenávisti jeho matky k němu. On mě vlastně ze svého života nevyhodil, jen předstíral, že neexistuju. Po celé ty dlouhé roky neměl jediný důvod mě kontaktovat –“

„Ale jste přece jeho strýc,“ přerušila ho rozzlobeně.

Přikývl. „Ano, ale já byl příčinou jeho problémů. Připomínal jsem mu, proč jeho matka nenáviděla muže, včetně jeho. Pochopte, Maude toužila stát se botaničkou, ale já jsem ji odmítl vzít na univerzitu jako studentku nebo kolegyni, protože neměla dostatek talentu, sebekázně a nadšení tvrdě pracovat. A výsledkem bylo, že na mé úspěchy žárlila. Brent tohle nakonec pochopil, protože když dospěl, sám zjistil, že Maude nebyla nic víc, než jen sobecká, pokrytecká žena, která využívala lidi a manipulovala s nimi způsobem, jakým se jí to hodilo. Ale byla to také jeho matka, a Brent měl vždycky pocit – i když nesprávný –, že kdybych jí tenkrát neodepřel to, o čem si myslela, že je její právo, protože byla mou sestrou, vychovávala by ho s láskou a porozuměním.“

Ztišil hlas do šepotu, který byl přes bušení deště do okenních tabulek skoro neslyšitelný. „Brent vždy tušil, že Maudina láska k botanice byla důvodem, proč ho neměla ráda. To si vsugeroval už v dětství a bylo přirozené, že tomu věřil, když mu to matka neustále opakovala. Ale když si vzal vás, lady Caroline, zjistil, že jeho matka nikdy botaniku nemilovala. Nikdy se o nic pořádně nestarala, nikdy nedělala nic důsledně, ať už šlo o pěstování či šlechtění rostlin, o udržování skleníku nebo výchovu dětí s láskou a s úctou, protože ona nikdy nemilovala nikoho jiného než sebe samu.“

Caroline přemýšlela o jeho slovech a cítila, jak jí tuhne krev v žilách. Brent před ní tajil matčinu posedlost a svůj původ, nikdy se jí nesvěřil, že sir Albert Markham je jeho strýc, z důvodu, že měl strach, že i pro ni bude věda znamenat víc než manželství a rodina. Tak jako to bylo u jeho matky. Najednou jí v mysli vyvstaly odpovědi na všechny otázky, které se jí v posledních měsících honily hlavou.

„Konečně jsem to všechno pochopila,“ zašeptala a rozklepala se, když jí ta mrazivá realita došla. „Nepřiznal se, že jste jeho strýc…“

„Protože, lady Caroline, se hrozně obával, že vás věda pohltí a on vás ztratí, tak jako ztratil matku. Když objevil váš plán jít studovat do Ameriky, zachvátil ho takový strach a zlost, že ho botanika pronásleduje celý život. To, že vás požádal, abyste odešla, byl jen jeho vlastní způsob sebeobrany před palčivou a hluboko zakořeněnou bolestí z dalšího odmítnutí.“

„Kdyby mi tenkrát dovolil, abych mu mohla celou tu situaci vysvětlit, nikdy by k něčemu takovému nemuselo ani dojít,“ rozhořčeně se hájila Caroline. „A jak jistě dobře víte, sire Alberte, nepožádal mě, abych odešla, ale prakticky mě ze svého domu vyhodil.“

Zasmál se a pomalu se postavil. „No, jak jsem řekl už předtím, myslím, že byste ho měla vyslechnout a dovolit mu, aby vám všechno vysvětlil. Jsem si jistý, že si ho vyposlechnete se stejným nadšením, s jakým on vás uvidí. A mimochodem, pokud budeme my dva spolupracovat, byl bych velmi rád, kdybyste mě oslovovala strýčku Alberte.“

Caroline rychle zamrkala, žaludek se jí zhoupl. Nebyla si jistá, jestli mu dobře rozuměla. „Promiňte?“

Překvapeně se na ni podíval. „Vy snad raději pracujete samostatně, lady Caroline? Nebo je vám snad nepříjemné, že bychom se k sobě chovali neformálně jako správní příbuzní?“

Překvapeně polkla a zeptala se: „Vy se mnou chcete spolupracovat?“

„Samozřejmě,“ odpověděl a nechápal, co je na tom divného. „Jste pracovitá, disciplinovaná a talentovaná. Byl bych naprostý blázen, kdybych odmítl takovou příležitost. A jen tak mezi námi, lady Caroline, rozhodně bych vám nechtěl upírat zásluhy na vyšlechtění levandulové růže.“

Zadíval se do dálky, zamyslel se a pomalu došel až k ní.

„Můj původní záměr byl, že bychom mohli začít s růžemi Rosalyn. Mimochodem, pojmenovat ji po mé praneteři byl úžasný nápad. Je to krásné jméno pro růži. Udělal jsem i řadu experimentů a rád bych, kdybyste se mnou spolupracovala na podmínkách pěstování lilkovitých a aralkovitých rostlin s jedovatými plody. Chci se zaměřit hlavně na anglický břečťan, cesmínu a lilek potměchuť. A taky mám v úmyslu zkusit zkřížit dvě severoafrické liány. Zamýšlím se nad těmito úkoly už dlouho, ale bohužel se mi nedostává času. Ale pokud nechcete vědecky pracovat oficiálně a na veřejnosti, budu vaše rozhodnutí respektovat. Můžete bádat a experimentovat tady ve skleníku, záleží na vás. Já vás mohu tak jednou dvakrát měsíčně navštívit, abychom porovnali své výsledky a domluvili se na dalších úkolech. A až se vám narodí dítě, rozvrhneme práci tak, aby vám po všech stránkách vyhovovala. Ani ne tři hodiny cesty odtud mám svůj vlastní skleník, takže by to neměl být problém.“

Zastavil se přímo před ní a chytil se za lokty. „Bohužel vám nemohu nabídnout, abyste pracovala u nás na univerzitě v laboratořích nebo získala nějaký titul, což mě nesmírně mrzí. Ale mohu vám zajistit soukromé konzultace s předními anglickými botaniky. A také vám slibuji, že udělám, co bude v mých silách, aby vaše práce byly publikovány v odborných knihách a hodnoceny těmi nejlepšími profesory.“

Usmál se, zatímco Caroline na něj jen nevěřícně zírala. „Prosím, odpovězte ano, lady Caroline. Budete mi skvělou kolegyní a já opravdu zoufale potřebuji pomoc někoho, kdo je pro botaniku skutečně zapálený a nedělá ji jen proto, aby byl povýšen do šlechtického stavu.“

Nikdy v životě nepocítila Caroline takovou úctu. Nikdy nebyla tak dojatá. A kdyby nebyla v šoku z toho, jak se najednou všechno obrátilo, asi by se jí teď z očí řinuly potoky radostných slz. Její největší sen, o němž snila už od dětství, se pomalu stával realitou. Nemohla uvěřit, že tenhle vzdělaný a všude uznávaný botanik stojí před ní, uznává ji jako ženu, ale rovněž ji považuje za sobě rovnou. Jeho ocenění pro ni bylo tím nejúžasnějším uznáním v životě a věděla, že tuhle chvíli si bude pamatovat až do konce svého života.

Radostně se zasmála a snažila se potlačit emoce, které ji zaplavily, a natáhla ruku k siru Albertovi. „Budu velmi potěšena, když s vámi budu moci spolupracovat, sire. A prosím, říkejte mi Caroline.“

„A já jsem strýček Albert, pamatujete?“ opravil ji, také se na ni usmál a potřásl jí rukou. Chvíli ji pevně držel a pak jí poklepal na hřbet ruky. „A teď, myslím, je na čase, abyste si šla trošku popovídat s manželem. Musel být blázen, když tak okouzlující dámu, jako jste vy, hodil přes palubu. A doufám, že mu za to pořádně vyčiníte.“ Naklonil se k ní a uličnicky se zakřenil. „Ale prosím, nezabíjejte ho.“

Zasmála se „Budu se držet na uzdě.“

Sir Albert se otočil a rozhlížel se po skleníku. „A zatímco se budete udržet na uzdě, abyste ho nezabila, myslím, že se tu trochu porozhlédnu, udělám si pár poznámek. A pak vám tady na těch deskách nechám seznam, s čím bychom měli začít. Vrátím se sem asi za čtrnáct dní a můžeme si o všem pohovořit déle. Bude vám to tak vyhovovat?“

Caroline měla slzy na krajíčku. „Díky, strýčku Alberte.“

Usmál se znovu a kývl hlavou ke dveřím. „Už skoro přestalo pršet.“

Rozechvělá z toho, co může čekat od svého manžela, došla rychle ke dveřím, ještě jednou se ujistila, že sir Albert tu opravdu byl a že se jí to všechno jenom nezdálo. Pak si nasadila kapuci peleríny a rychle vyšla ze skleníku.

KAPITOLA
DVACÁTÁ ČTVRTÁ

Buď to bylo tím, že stále ještě drobně pršelo, nebo její nejistotou, jak se k ní manžel bude chovat, Caroline šla po pěšince k domu pomalu, s hlavou skloněnou. Najednou, asi pět metrů ode dveří skleníku, našla první růži ležící napříč lesní cestičky.

Překvapilo ji to, opravdu, vidět tuhle pozoruhodnou květinu broskvové barvy ležící na tmavě hnědém lesním podrostu bylo něco, co upoutalo její pozornost. Zvedla ji, pozorně si ji prohlížela a jemně setřásla kapičky vody, které ulpěly na zářivých, jemných okvětních lístcích. Přemýšlela, proč asi tady květina ležela, když po několika krocích narazila na další, stejně tak krásnou jako byla ta první, a pak další a další a další…

Srdce jí bušilo, krev ve spáncích tepala. Čím víc se blížila k domu, tím dychtivější byla a tím krásnější růže broskvové barvy na dlouhých stoncích sbírala do náruče.

Věděla, že ty růže jsou od něj. Ve chvíli, kdy došla ke dveřím v zadní části domu, nemohla téměř dýchat touhou, aby ho už konečně spatřila, nejistotou, jak by se měla chovat po tolika týdnech odloučení, a nadějí. Chtěla se na něj zlobit, chtěla mu vpálit do očí, jakým nestoudným způsobem ji vyhodil, aniž by si ji vyslechl, ale ty růže… určitě předpokládal, že to její hněv zmírní, že si ji získá na svou stranu. A musela přiznat, že to fungovalo. Srdce měla plné něhy, v náručí si nesla třiadvacet krásných růží, dokonalých, bez trnů, s květy barvy zralých broskví.

Caroline se zhluboka a dlouze nadechla a vešla do kuchyně. Chladný vzduch ji udeřil do obličeje. Kuchyň byla uklizená, prázdná… až na malou stopu táhnoucí se po tmavé vyleštěné podlaze.

Broskvově zbarvené okvětní lístky růží.

Sledovala stopu, pomalu procházela domem a u srdce ji hřálo pomyšlení, že tohle je její domov. Místnosti byly prosycené vůní růží. Nechala se vést stopou na podlaze a svým srdcem. Rozum v tuto chvíli odsunula na druhou kolej. Konečně došla ke dveřím své ložnice, kde, jak se zdálo, stopa končila.

Vzala za kliku a odevřela dveře.

Její pokoj byl na první pohled stejný, jako když ho opustila. Postel byla perfektně ustlaná, nábytek zbavený prachu a naleštěný. Jediným rozeznatelným rozdílem byly tři měkké plyšové bílé koberečky, které tam předtím nebyly. To byl určitě Brentův nápad, pomyslela si.

Ode dveří vedla další stopa okvětních lístků přímo ke spojovacím dveřím mezi jejich ložnicemi. Caroline chvíli tiše stála a přemýšlela. Podívala se na sebe, aby se ujistila, že bříško, v němž rostlo její dítě, je dobře schované v záhybech peleríny, hrdě zvedla bradu a rychle se vydala ke dveřím do jeho ložnice. S kyticí růží, jež posbírala cestou, v levé ruce se před nimi na chvíli váhavě zastavila, a pak třesoucí se pravou rukou vzala za knoflík dveří a otevřela je.

Manžela zahlédla, jak sedí na okenním parapetu po její levé straně, ale její pohled okamžitě upoutalo něco jiného.

Místnost byla plná růží – růžových, žlutých, bílých, slívových, karmínově červených a tolik broskvových, že je ani nemohla spočítat. Napočítala celkem dvacet pět váz, z nichž přetékaly dlouhé stonky s růžovými květy – umístěné byly všude po místnosti. Na římse nad krbem, na dvou okenních parapetech, na prádelníku z mahagonového dřeva, na stolcích kolem sofa, na zemi po obou stranách a v čele velké manželské postele. Pobavilo ji, když si všimla, že přehoz z postele leží na křesle vedle a pokrývky jsou zasypány tisíci růžových okvětních lístků.

Je to neuvěřitelné a na Brentův vkus až příliš romantické, pomyslela si.

Koutkem oka zahlédla, že se zvedl; sebrala tedy zbytky své odvahy a podívala se mu do tváře. Snažila se, aby na ní nepoznal, jak je překvapená. Kytici růží, kterou teď držela oběma rukama, pevně sevřela ve snaze zabránit třesu.

Brent si ji prohlížel, ale i když Caroline nebyla z jeho výrazu schopná vyčíst, co si myslí, věděla, že je nervózní. Chvíli jen tiše stáli, pak se odvážila prohlédnout si ho od hlavy až k patě. Obdivovala jeho pevné, dobře vypracované tělo, připadal jí neodolatelně atraktivní v temně modrých krátkých kalhotách a bílé hedvábné košili, která se mu napínala přes hruď.

A v ruce držel dvacet čtyři broskvových růží. Přesně dva tucty.

Stála bez hnutí, dívala se na něj a snažila se posbírat své myšlenky dohromady. Z očí jí vyzařoval vzdor a žár.

„Chtěla jsem tě sprovodit ze světa –“

„Miluju tě, Caroline.“

Tváře jí zbledly a zůstala zaraženě stát. Nečekala, a už vůbec ne v tuto chvíli, že tato slova vysloví nahlas. Nevěděla, jak na to zareagovat, a tak si ho jen mlčky prohlížela a čekala.

„Neuvědomil jsem si, jak moc tě miluju, dokud jsi mě neopustila,“ pokračoval chraplavým hlasem. „Nemůžu ti úplně po pravdě říct, kdy jsem tě začal milovat, ale myslím, že se to stalo tu noc, kdy jsme spolu sami večeřeli v kuchyni. Tenkrát jsi mi vyprávěla, jak tě můj strýc odmítl, jak ani nečetl tvoji práci. Ptala ses mě, zda bych ti nepořídil skleník a já, místo abych ti tohle všechno poskytl a řekl ti o svých příbuzných a o svých problémech, tak jsem se na tebe vrhl, málem z tebe strhal šaty, jako nějaký mladý nadržený kluk. Byl jsem žárlivý a sobecký, mé chování mě samotného vyděsilo.“

Zprudka se nadechl. „Ale s jistotou vím, že jsem tě miloval tu noc, když jsi přišla ke mně do ložnice a stala se ženou. Od té chvíle jsem tě skutečně miloval a věděl jsem to, aniž bych o tom pochyboval. Jen jsem byl zmatený svými pocity, bál jsem se, takže jsem to nechtěl připustit ani sobě, ani tobě. Miluju tě už dlouho, Caroline, ale teprve když jsi odešla, mi to došlo,“ připustil zlomeným hlasem. „A je mi to moc líto, že jsem ti to neřekl už dávno.“

Hlas se mu vytratil a v místnosti se rozhostilo hrobové ticho, které narušovalo jen pleskání kapek deště do okenních tabulek.

Caroline s bušícím srdcem a slzami na krajíčku se odmítala pohnout, odmítala se byť jen usmát, aby se nezhroutila. Brent čekal, že mu určitě odpoví, že ho také miluje… milovala ho, ale to on ji ze svého domu vyhodil, to on před ní skrýval všechna svá tajemství, to on vrazil klín do jejich manželství. A proto si teď zaslouží, aby zůstal chvíli v nejistotě a na odpověď si chvíli počkal.

Váhavě udělal první krok směrem ke Caroline a zarazil se. Caroline stále neodpovídala a Brent znejistěl, ticho v místnosti bylo nesnesitelné a vzduch byl tak hustý napětím, že by se dal krájet.

S posledními zbytky sil, které v sobě posbírala, a překvapená sama sebou, že se vůbec dokázala pohnout, se k němu otočila zády, zavřela za sebou dveře a sundala si kapuci peleríny.

Všimla si, že na nočním stolku na pravé straně postele stojí prázdná váza. Potichu došla až k ní, aniž by se na Brenta vůbec podívala, a jednu po druhé, pěkně pomalu, začala aranžovat růže, které doposud držela v ruce. Když zapíchla do vázy poslední stonek, obrátila se k němu se sklopeným zrakem, vytáhla si stužku z vlasů, protřásla je, aby se uvolnily, a nechala je v bohatých vlnách spadnout přes ramena.

Brent hlasitě vtáhl vzduch do plic a nervózně poklepával stonkem růže o stehno. „Nic mi k tomu neřeknete, madam?“

Caroline se málem rozesmála, když se zadívala do jeho oříškových očí plných nejistoty a strachu. Snažil se vypadat popuzeně, vzbudit dojem neohroženého muže, ale Caroline slyšela, jak se mu klepe hlas, jak je zmatený a plný obav.

Uhladila si rukou prsty a kadeře si urovnala přes levé rameno, pomalu spustila ruce k bokům a potichu dodala: „Ano, mám vám k tomu co říct.“

Brent vyčkával. „A?“

Zadívala se mu do očí a vyhrkla: „Přísahám, že vás pohřbím zaživa, pokud jedna jediná z těchto růží pochází z mé zahrady.“

Překvapeně zamrkal a pak zbledl: „To je všechno?“

„Pro teď ano,“ zašeptala.

„Co tím myslíte?“ vyštěkl téměř zlostně.

Caroline zůstala klidná a sebejistá. „Nejsem si jistá, co ode mě chcete slyšet, Brente. Mám vám snad vykládat, jak znepokojená a osamělá jsem se cítila posledních deset týdnů? Chcete vědět, jak nešťastná jsem byla, když mě můj vlastní manžel tak bezcitně vyhodil z domu? Chcete slyšet, jak zoufale jsem toužila po vašem objetí, po vašich polibcích, kterými jste mě zahrnul poté, kdy jste mě zachránil před tím francouzským monstrem?

Nedovedete si vůbec představit, jako moc jste mi vy i vaše dcera chyběli, jak bolestivé pro mě bylo, že jsem musela strávit Vánoce sama bez své rodiny. Jak moc mě překvapilo a rozzlobilo, když jsem se dozvěděla, že sir Albert Markham je váš strýc a že vy, můj drahý, jste přede mnou tuhle informaci zatajil.“ Přimhouřila oči a rty stiskla do tenké linky. „Ano, po celou tu dobu mi bylo hrozně, trpěla jsem… a teď, sire, se domnívám, že chcete slyšet ještě něco dalšího.“

Brent se na ni překvapeně díval a s každou vteřinou byl čím dál napjatější a vynervovanější. Vůbec se nechovala tak, jak si představoval, ale co vlastně čekal? Myslel si snad ve své namyšlenosti, že mu vběhne do náruče, odpustí mu a bude ho prosit, aby se směla vrátit domů? Když mu tahle myšlenka bleskla hlavou, uvědomil si, jak je hloupý. Caroline by tohle nikdy neudělala, alespoň ne předtím, než by jeho ego trochu zpražila svými pohledy a svým ostře nabroušeným jazýčkem. Miluje ho vůbec? Byl si tím tak jistý, ale ani Jane se nezmínila o tom, že by ho Caroline milovala, takže teď o tom začal pomalu pochybovat. Jestliže ho nemilovala předtím, tak teď, poté co ji vyhodil z domu, ho už pravděpodobně milovat nebude vůbec.

Ale na minulosti mu nezáleželo. Teď byla tady, v jejich ložnici, a jak ji tak zblízka pozoroval, uvědomil si, že není ten správný čas na nějaké slovní bitky. Byl čas na to, aby se stáhl zpátky a odhalil jí své nitro, svou duši. Ode dne, když se vzali, k ní nebyl příliš upřímný, a i kdyby se teď vrátila jen proto, aby mu vrazila dýku do srdce, musí znát pravdu.

V zátylku mu vyrazily krůpěje potu, srdce se mu prudce rozbušilo, ve spáncích mu tepala krev a Brent věděl, že ještě nikdy v životě neměl takový strach.

„Potřebuju slyšet, že mě taky miluješ, Caroline,“ přiznal tichým šepotem.

Zdálo se mu, jako by se čas zastavil, Caroline jen stála, prohlížela si ho a mlčela. Potom si povzdechla, sklopila oči a začala si rozepínat pelerínu.

„Myslím, žes byl hned od začátku uzavřený lásce, kterou já cítila hned od našeho prvního seznámení. Odstrkoval jsi ji stranou, ignoroval ji, protože jako muž jsi nemohl dopustit, aby tě takové city přemohly. Odpouštím ti to, protože jsi takový, jaký jsi. Muži si přece nemohou dovolit podlehnout ženě, nemohou vpustit lásku do srdce tak lehce jako ženy. Zvlášť když je láska udeří na první pohled a oni nevědí, co s ní mají dělat.“

Střelila po něm pohledem, pak se znovu zadívala na podlahu a pomalu se vydala k němu. „Na rozdíl od tebe já vím přesně, když jsem tě začala milovat, Brente. Bylo to v den naší svatby. Vůbec jsi mě neznal, pochyboval jsi o mé rodině a mých citech, když jsem vešla sem do prázdného domu jen s pár kufry. Připravil jsi pro mě krásný pokoj, pro ženu, která ti vtrhla do života jen kvůli intrikám svého otce, a když jsem s tebou nechtěla spát, neuhodil jsi mě, neponížil jsi mě jediným slovíčkem, nevzal sis silou to, co ti podle práva patřilo.“

Brent od ní čekal jednoduchou odpověď, ale Caroline svým vlastním kultivovaným a bystrým způsobem pomalu odkrývala svou duši a říkala mu věci, které měl dávno vědět. To, že Caroline měla zlaté srdce.

Zastavila se u okna po jeho pravici a dívala se na něj s něhou a láskou v očích.

„Moje láska byla ještě větší o pár dní později, když jsi mi dal na starosti své finanční záležitosti ohledně Miramontu,“ pokračovala klidně. „Neznal jsi mě ještě ani týden, zatímco můj otec mě vychovával víc jak pětadvacet let – a přesto jsi mi důvěřoval, kdežto on ne. Byla jsem šťastná, protože jsem si uvědomila, že jsem získala výjimečného a úžasného muže.“

Hlas se jí začal chvět, ale nemohla se pohnout, nemohla se na něj podívat.

„A ještě jednou moje láska k tobě vzrostla – ve chvíli, kdy jsem se setkala s tvou nemanželskou dcerou, krásnou a hluchou dívenkou, kterou sis vzal k sobě domů, a nehledě na to, jak to mohlo pošramotit tvou pověst, jsi ji hluboce miloval. Jsem přesvědčená, že tohle by spousta džentlmenů neudělala.

Milovala jsem tě mnohem víc v den, kdy tvoje sladká dcerka s námi začala komunikovat, protože to kouzelné odpoledne jsem si uvědomila, že i ty mě miluješ. Mě, nepřitažlivou starou pannu, která je podivínská a která umí jen pěstovat pár rostlin a rychle spočítat pár čísel.“

Caroline se zhluboka nadechla a objala se. „A stejně jako ty, Brente, jsem věděla, že tě bezvýhradně miluju tu noc, kdy ses se mnou poprvé miloval. Byl jsi něžný, trpělivý, vstřícný i vášnivý. Dovolil jsi mi, abych se v tu chvíli cítila jako krásná bohyně, a přísahám ti, že jsem se nikdy předtím necítila krásnější a milovanější.“

„Caroline…“ Vykročil k ní, ale nejistě se zastavil.

Potřásla hlavou a narovnala se. „Tys mi své řekl, teď je řada na mně, lorde Weymerthe. Nepovažuj se ke mně přiblížit, dokud ti všechno neřeknu a nedovolím ti to.“

Kombinace hněvu a něžnosti v jejím hlase ho hřála na srdci. Její ostrý jazýček mu chyběl stejně jako její něha a láska.

„Promiň,“ odpověděl pobaveně, „ale to čekání na chvíli, kdy se s tebou budu zase milovat, mi drásá nervy.“

Usmála se, ale trochu ji to vyvedlo z míry; všiml si toho v jejím výrazu, v jejím chování, protože si najednou začala nervózně pohrávat s knoflíky na peleríně.

„Jak troufalé domnívat se, že ti to dovolím.“

„Dovolíš,“ trval na svém.

Podívala se na něj.

„Prosím, pokračuj,“ dožadoval se. „Nemůžu se dočkat, až uslyším zbytek.“

„Jsi namyšlený jako vždycky.“

„Ale chybělo ti to.“

„To tedy rozhodně ne,“ trvala na svém pro změnu ona.

Brent se zasmál. „Postrádala jsi moji nadutost stejně, jako jsem já postrádal tvoji nestydatost, drahá.“

„To je absurdní.“

„Miluju tě, Caroline,“ odpověděl zlehka a něžností v hlase upoutal její pozornost. „Tak rychle pokračuj, než se rozhodnu tuhle konverzaci ukončit, strhám z tebe šaty a ukážu ti, jako moc tě miluju.“

V očích se jí zablýsklo, buď zlostí, nebo touhou po něm, tím si nebyl jist, ale nezaváhala. Zdálo se, že je teď ještě odhodlanější a vzdorovitější.

„V den, kdy jsme se vzali, mi něco uvnitř napovídalo, že tě nikdy neopustím,“ pokračovala dál. „Ale já tenhle hlásek umlčela, potlačila jsem své pocity, protože jsem si chtěla splnit sen, který jsem tak dlouho budovala. Ale ať jsem dělala, co jsem dělala, nemohla jsem se touhy po tobě zbavit.“

Potřásla hlavou a ztišila hlas do chraplavého tónu, z něhož čišela vášnivá dychtivost. „Jak bych mohla nemilovat muže, který mě očaroval tak jako žádný jiný? Který se o mě staral s takovou úctou, jako bych pro něj byla tím největším pokladem. Jak bych mohla nemilovat muže, jenž mi tak statečně zachránil život, jenž se ke mně hodí jak smýšlením, tak i svými postoji, jako kdybychom se narodili pro sebe? Muže, který strávil svůj život v osamění stejně jako já, jenž byl odmítán stejně jako já a který touží být milován, tak jako já jsem po tom toužila celý svůj život?“

Brent nebyl schopen ze sebe vydat ani hlásku. Caroline sklopila zrak a pomalu si začala sundávat pelerínu.

„A co se týče tvých obvinění, která jsi na mě štěkal ten den, kdys mě vyhodil, Brente, dovol mi, abych ti to vysvětlila pár slovy.“

Když odložila pelerínu na parapet, zadívala se mu znovu přímo do očí.

„Od chvíle, kdy jsme se setkali, jsem tě obdivovala, toužila jsem po tobě, ale ze všeho nejvíc jsem si tě vážila. A hodlám v tom pokračovat po celý zbytek svého života. Miluju tě už dvě stě čtyři dny, můj úžasný a statečný manželi, a přísahám ti, že tě budu milovat už navždy.“ A zastřeným sexy šepotem ještě dodala: „Tohle jsi ode mě chtěl slyšet?“

Hrdlo se mu sevřelo dojetím, nebyl schopen jí odpovědět. Což ale nevadilo, protože stejně ani nemohl najít slova, kterými by jí popsal, jaké myšlenky se mu teď honí hlavou. Podíval se na ni, zalapal po dechu a ve tváři se mu objevil udivený výraz.

„Ty čekáš moje dítě, Caroline…“ vydechl překvapeně a zadíval se jí s úctou do očí.

Hrdě zvedla hlavu a oběma rukama si pohladila vzdouvající se bříško. „Ano, nosím pod srdcem našeho syna, Brente. A jsem si jistá, že je to syn, protože je velký a zrovna teď mi hrozně tlačí na žaludek.“

Brent pocítil neuvěřitelnou chuť smát se a plakat najednou, ale nedostal příležitost ani k jednomu, protože zrovna v tuto chvíli z mraků vykouklo slunce a svými zářivými a jasnými paprsky proniklo oknem do místnosti a ozářilo jeho ženu jako nějaké nebeské stvoření.

Byla rozkošná, obklopená růžemi, stála s grácií u okna a dlouhými, tmavě hnědými zářivými vlasy, které jí spadaly na ramena, jemnou smetanovou pokožkou odrážející sluneční paprsky, jež byla naprostým kontrastem k hedvábným purpurovým šatům, mu připomínala vzácnou čínskou panenku. Její oči, tak zvláštní a zářivé jako vyleštěný obsidián, vyzařovaly naprostou čistotu a lásku. Byla nádherná, elegantní, královská… byla mnohem víc a její aura musela každému brát dech.

A najednou mu všechno do sebe zapadlo jako střípky skládačky.

Věděl, proč musel prožít tak skličující dětství, proč musel projít peklem války, proč se mu podařilo uniknout ze zákopu smrti, kde bojoval s nemocí a smrtí celé dlouhé tři dny. A věděl, proč byl v tom čase napětí a osamělosti obdarován tak sladkou a nevinnou dcerou. A konečně přišel i na to, proč se tak neuvěřitelná a rozkošná žena stala jeho manželkou. Najednou tohle všechno věděl s absolutní jistotou.

„Věřím v boha, Caroline,“ zašeptal.

Nechápavě se na něj podívala, pak se pevně objala kolem pasu, protože se rozklepala.

Brent se usmíval, byl najednou naprosto vyrovnaný a klidný, když zašeptal: „Nikdo jiný než bůh nemohl stvořit něco tak krásného, jako jsi ty.“

Caroline pomalu zavřela oči, přitiskla si ruku na ústa a zpod řas se jí vyřinuly slzy, zanechávající mokré stružky na tvářích.

„Caroline?“

Rychle k ní přiskočil a vztáhl ruku, když se na něj podívala jiskřivýma očima, vzala mu růži z ruky a vplula do jeho otevřené náruče.

Přitiskl si ji k sobě, držel ji pevně a cítil každičký záhyb jejího těla tisknoucího se k němu. Vnímal teplo její pokožky a pravidelný tlukot jejího srdce.

„Je mi moc líto, že jsem ti tak ublížil,“ zašeptal chraplavě a zabořil tvář do záplavy jejích kudrnatých vlasů.

„To by mělo,“ zabručela a popotáhla.

Chvíli ji jen tak držel, kolébal ji v náručí a vychutnával si její vůni. „Jsi ten největší dar, který jsem si mohl v životě přát, Caroline. Prosím, vrať se ke mně domů.“

Pomalu zvedla hlavu, položila mu dlaň na tvář a zadívala se mu do očí. „Vždyť už jsem doma.“

Na důkaz odpuštění a příměří k němu zvedla hlavu a nastavila ústa, aby se ho letmo dotkla. Ve chvíli, kdy se jejich rty spojily, ho líbala s vášní a láskou, objala ho kolem krku a přitáhla si ho k sobě.

„Cítím naše dítě, Caroline,“ zamumlal jí do rtů.

„Nemůžeš cítit dítě, to se tiskneš k mému bříšku.“

„Jsi teď tak… velká.“

Přejela mu jazykem po rtech, Brent vzdychl a snažil se potlačit náhlou touhu ji okamžitě odnést do své postele.

„Bože, tak dobře mi chutnáš. Voníš jako rozkvetlé růže po dešti.“ Jemně jí přikryl ňadro dlaní, chvíli si vychutnával její hebkost a jemně palcem přejížděl po vztyčené bradavce skryté pod hedvábnou látkou šatů. „Tolik jsi mi chyběla, Caroline.“

Políbila ho na bradu a prstem přejela její linii. „Kde jsou všichni? Kde je Rosalyn?“

Prstem ji hladil mezi ňadry, druhou ji pevně chytil za zadeček a přitáhl si ji k sobě. „Dal jsem všem volno až do neděle. Ze služebnictva tu nikdo není, Nedda s Rosalyn jely na víkend navštívit vikáře s ženou.“

Bez rozmýšlení odhodila Caroline růži, kterou stále ještě držela v ruce, na parapet vedle peleríny a rychle začala rozepínat knoflíky Brentovy košile s takovou bravurností, jako by to dělala každý den.

„Jsme tady sami,“ zašeptala hlubokým, zastřeným hlasem.

„Celé tři dny,“ zamumlal jí do ouška. „Myslíš, že by bylo příliš naduté myslet si, že… bych… mohl využít příležitosti a potěšit se do sytosti se svou manželkou?“

Pohnula boky a otřela se o něj natolik, aby poznal, že to bylo záměrně.

„Pořád se na tebe zlobím,“ zamumlala a přesunula se s polibky na jeho obnaženou hruď.

„Ach, bože, prosím, už se nezlob,“ vyrazil ze sebe přidušeně. „Všechny ženy, které jsem v životě poznal, se na mě zlobily. Rosalyn dostávala záchvaty vzteku, Charlotte se mnou opět přestala mluvit a dokonce mi ani nenapsala od té chvíle, kdy jsi odešla.“ Rukama nahmatal knoflíčky šatů. „To ráno, kdy jsem se domníval, že jsi odplula z mého života, jsem začal pít a nepřestal jsem, dokud jsem nevypil dvě láhve. Tři dny jsem trpěl sžíravou bolestí hlavy a Nedda schválně třískala všemi věcmi, když byla v mé blízkosti.“ Brent zasténal. „A to nemluvě o tom, jak se na mě rozlítily tvoje sestry.“

Caroline se zasmála, ten láskyplný a melodický zvuk mu naplnil srdce radostí. Vzal její obličej do dlaní, naklonil si její hlavu a zadíval se do očí, jež jí zářily odpuštěním a láskou.

„Miluju tě.“

Caroline zlehka přejela hřbetem ruky po jeho tváři. „Já vím. A vždycky jsem to věděla. To ty jsi můj největší sen, Brente, a moje láska. Nikdy nepochybuj o tom, že budeš středem mého života až do úplného konce.“

Naklonil se k ní a jemně přejížděl rty po jejích. „A ty vždycky budeš světlo mého života a má naděje,“ zašeptal, „moje drahá Caroline…“

Epilog

Brent dvakrát zaťukal na dveře a pak vešel do pracovny barona Sytheforda. Do té samé pracovny, kde téměř před sedmnácti měsíci začal jeho nový život.

„Pojďte dál, chlapče, pojďte,“ vyzval ho baron dobrosrdečně a zvedl své mohutné tělo z křesla za psacím stolem. „Doufal jsem, že si se mnou dáte slavnostní přípitek. Už dlouhé měsíce jsme spolu nemluvili a jsem si jistý, že vás už unavuje být v místnosti plné těch štěbetavých ženských a poslouchat ty jejich řečičky.“

Brent se zasmál a zavřel za sebou dveře. „Všichni ostatní manželé se už dávno příhodně vytratili, takže jsem si myslel, že bych to měl udělat také.“

Baron se došoural k dubové skříni, z horní poličky vzal dvě sklenky a sáhl pro láhev. „Dáte si portské?“

„Díky.“

Brent došel k jednomu křeslu a těžce se do něj posadil, zapadnuv do měkké kůže a nedbaje, že si pomačká slavnostní oblek. Den byl dlouhý, zakrátko se bude podávat vánoční večeře, takže se zdálo, že teď nastala ta pravá příležitost trošku popřemýšlet a pohovořit s tchánem.

„Caroline mi říkala, že plánujete výlet do Ameriky,“ řekl Sytheford žoviálně a sledoval sklenice, do kterých naléval portské.

„Ano, v dubnu odplouváme,“ odpověděl Brent, „a zdržíme se tam skoro celé léto. Chci strávit nějaký čas se sestrou a jejím manželem, podívat se na malého synovce a možná se i trochu rozhlédnout po okolí. Chci vzít Caroline na Kolumbijskou univerzitu v New Yorku, pokud o to bude stát.“

„Skvělá příležitost,“ přitakal Sytheford, otočil se a se skleničkami v rukou se pomalu vydal k Brentovi. „A jak se mají mé holčičky? Moc jsem si jich dneska neužil, když je tady takový nával ženských.“

Brent se nadul otcovskou pýchou. „Rosalyn se učí pozoruhodnou rychlostí. Konečně jsem našel a najal guvernantku z Walesu, která měla asi před sedmi lety v péči hluché dítě. Caroline okamžitě naučila slečnu Darcy naši prstovou abecedu a posunky, kterými se s Rosalyn domlouváme, a guvernantka je přesvědčená, že Rosalyn už brzy začne číst.“

„Číst? Nikdy bych nevěřil, že hluché dítě je schopné se naučit číst.“ Sytheford se znovu posadil do svého křesla a prohlížel si Brenta přes stůl. „A co moje vnoučata?“

Brent si pořádně lokl dobrého vína, které ho hřálo na jazyku. „Lady Margaret vypadá úplně stejně jako Caroline a lady Lilly je celý tatínek,“ vychloubal se a pyšně se usmíval. „A jsem si jistý, že v šesti měsících už polezou.“

„Caroline také lezla velmi brzy. Možná, že budou stejně talentované jako moje dcera.“

„Už teď vím, že budou stejně krásné.“

Sytheford ztišil hlas. „Jsem opravdu moc rád, že se staráte o mou dceru, Weymerthe. Jste šťastný muž.“

„To skutečně jsem,“ souhlasil a ocenil, že se konečně dostali k diskusi na téma, o němž přemýšlel už dlouhé měsíce.

Postavil sklenku na stůl a pohodlně se v křesle opřel, zamyšleně si prohlížel starého muže sedícího proti němu. „Vy jste celou tu věc naplánoval, že, Charlesi?“

Baron sotva postřehnutelně zvedl obočí. „Ne, jen jsem tomu trošku dopomohl.“

Brenta jeho slova trochu zmátla, stále totiž odmítal uvěřit, že by Carolinin otec zrovna náhodou koupil jeho koně a chtěl, aby se Brent oženil s jeho dcerou. Caroline také nevěřila, že se něco může stát zcela náhodně. Když o tom nedávno mluvili, oba se shodli v tom, že její otec do toho musel být zapletený hned od začátku. Došli k závěru, že pravděpodobnost, že by si Caroline náhodou vzala zrovna synovce Alberta Markhama, byla skutečně velmi malá.

Sytheford, který si všiml, že Brent zaváhal, najednou zavrčel a pak se usmál: „Vaše žena není jediná inteligentní z mých dcer, lorde Weymerthe.“ Pak potichu dodal: „To byl Stephaniin nápad.“

Brent na něj vytřeštil oči.

Baron Sytheford se uchichl a narovnal se. „Moje dcery jsou miláčkové, Weymerthe, přestože každá má úplně jinou povahu. Jane je tvrdohlavá a nezávislá. Mary Anne je společenská a velmi okouzlující žena s velkým srdcem. Caroline je hubatá kráska s neuvěřitelnou inteligencí. Charlotte je plachá a líbezná, pokud zrovna nepřinese domů zoufalé zraněné štěně. A Stephanie…“ zasmál se a potřásl hlavou. „Stephanie je pletichářka, která se ještě nenaučila držet jazyk za zuby.“

Brent si mnul spánky. „Chcete mi tady snad naznačit, že sedmnáctiletá dívka si tu zahrávala s celou mou budoucností, Charlesi?“

„V té době jí bylo pouhých šestnáct,“ odpověděl hrdě.

„Panebože…“

Tchán se na něj chvíli díval přimhouřenýma očima a pak zašeptal: „Chci vám říct něco, Weymerthe, co jsem ještě nikdy žádnému živáčkovi neřekl. A věřím, že ta slova taky nikdy neopustí tuto místnost.“

„Poslouchám vás,“ odpověděl tiše Brent.

„Své dcery nesmírně miluji, všechny bez rozdílu, ať jsou, jaké jsou. Ale Caroline je a vždycky byla mou favoritkou. Její sestry, každá z nich se podobá své matce, krásné ženě, kterou jsem obdivoval a miloval skoro dvacet let. Ale Caroline, už když se narodila, byla podobná mně. Byla jiná než její sestry, podobala se mi nejen povahou, vzhledem, názory, ale i způsobem myšlení.“

Posadil se vzpřímeně v křesle a mávl rukou. „Ach, já vím, že rodiče by neměli mít jedno ze svých děti radši. Ale věřte mi, že moje větší náklonnost ke Caroline nemá co do činění s její inteligencí. Nikdy bych netvrdil, že svůj geniální rozum zdědila po mně. Ale pokaždé, když se na ni podívám, když s ní mluvím, srdce se mi zaplní hrdostí a pýchou, protože v ní vidím kus svého já.“

Brent nic neřekl, jen sáhl po sklenici; nechtěl přerušit tak zajímavou a otevřenou zpověď tchána.

Sytherford si povzdechl. „Asi před dvěma lety mi Stephanie oznámila, že Caroline se rozhodla, že bude studovat v New Yorku. Tato zpráva mě samozřejmě velmi rozrušila a rozčílila, protože tohle všechno plánovala, aniž bych o tom věděl, nezeptala se na můj názor. Nejenže bych svou dceru pravděpodobně neviděl dlouhá léta, ale navíc, přestože jí už bylo pětadvacet a byla velmi samostatná, jsem byl stále její otec a měl jsem hlavu plnou představ, co všechno se může stát mladé dámě, která byla po celý svůj život ochraňována, když bude najednou vystavena realitě života. Když se bude muset spoléhat sama na sebe, v cizí daleké zemi, kde nikoho nezná. Nemohl jsem jí proto dovolit, aby odjela a vystavila se takovému nebezpečí. Ale nevěděl jsem, co bych měl udělat, abych ji tady udržel a odradil ji od jejích plánů.“

Najednou se zasmál. „Stephanie má tu jedinečnou vlastnost, že přesně ví, co má říct ve správnou chvíli. Nikdy nezapomenu na to, co ten den udělala. Dala mi asi třicet vteřin na to, abych její novinu, že moje milovaná dcera chce odjet do Ameriky, vstřebal, a pak potutelným, ale tichým a potměšilým hlasem řekla: Myslím, že mám nápad, otče. A přesně tak. Měla už téměř všechno zařízené a mně hned došlo, že by mi o Carolininých plánech nic neřekla, kdybych nemusel do jejích plánů zasáhnout.“

Charles se napil portského. „Stephanie začala uvažovat o tom, jak Caroline narušit její plány a donutit ji, aby tady zůstala. A po pravdě řečeno, i přes její mladistvý věk jsem nemohl uvěřit tomu, že nevymyslela nic jiného než Caroline provdat. A protože moje nejmladší dcera je takový velmi společenský tvor, začala se shánět po vhodných adeptech na různých společenských akcích. V tu dobu byla právě uvedena do společnosti, takže její otázky ohledně svobodných mládenců vhodných pro manželství všichni brali jen jako zvědavost nevinné dívky. Nakonec někde od někoho zjistila, že slečna Pauline…“ zkoumavě se zadíval na Brenta, „jaké že bylo její jméno?“

Brent nervózně polkl, aby skryl své překvapení. „Sinclairová.“

„Ach ano, správně. Nicméně, Stephanie zjistila, že tahle slečna Sinclairová vám nedávno dala košem –“ po očku mrkl na Brenta, „dala košem – přesně tuhle formulaci použila, Weymerthe.“

„O tom nepochybuju,“ podotkl unyle.

Sytheford se zhluboka nadechl. „Takže od někoho ze společnosti se Stephanie dozvěděla, že vy, tichý a zdrženlivý nápadník slečny Sinclairové, jste úplnou náhodou syn společensky výše postavené ženy, jejíž bratr je známý botanik. Asi za měsíc poté se zúčastnila jednoho společenského večírku, aby zjistila, co jste vlastně zač. A ke své značné radosti zjistila, že jste nejen svobodný, finančně dobře zajištěný a úctyhodný šlechtic, ale také synovec sira Alberta Markhama.“

„Ani se mi nechce uvěřit, že tohle Stephanie udělala,“ zamumlal Brent a potřásal hlavou.

Sytheford dopil portské, opřel se v křesle a spokojeně se zasmál. „A s tímhle zjištěním za mnou Stephanie přišla. Nejdřív jsem měl výhrady k takovému řešení… provdat svou jedinečnou dceru za někoho, kdo nikdy nemůže docenit její talent a krásu, a navíc, když ona sama sňatek odmítá. Ale možnosti, jak jí zabránit odjet do Ameriky, byly – řekněme – dost omezené. Hodně jsem o tom přemýšlel, nemohl jsem v noci spát, mé mravní přesvědčení mi říkalo, abych se nesnažil manipulovat jejím životem, ale nakonec obavy o Caroline, představa, že je někde sama v cizí zemi, zastínily mé svědomí a rozhodl jsem se, že jejímu odjezdu musím zabránit. A musím se přiznat, že představa mít vás za zetě mi nebyla nijak cizí.“

S rychlostí, která téměř neodpovídala jeho věku, se baron Sytheford postavil a začal rázovat po místnosti.

„Co mě však na tom od začátku nejvíc znepokojovalo, byla vaše účast ve válce. Nevěděl jsem, jaké pro vás měla následky. Ale když jsem zjistil, že jste ji přežil se zdravou kůží, rozhodl jsem se vás do tohoto – řekněme – spiknutí zatáhnout.“

„Co jste udělal?“

Charles se na něj nepodíval, jen si založil ruce na hrudi a dál rázoval po místnosti s hlavou skloněnou. Aspoň že teď projevil dostatek pokory a celá situace mu je poněkud trapná, pomyslel si Brent.

„Omlouvám se vám, hrabě Weymerthe, ale byl to jediný způsob, jak něco zjistit o vaší povaze, vašem… postoji a názorech.“ Rychle se otočil a zadíval se na něj. „Myslíte, že bych se tyto věci o vás dozvěděl od neprovdaných slečen, které tráví své odpolední dýchánky klevetěním o každém svobodném mládenci v Anglii? Kdybych něco takového neudělal já, prověřila by si vás Stephanie sama, ale určitě by neměla takové možnosti jako já.“

Brent si otřel obličej, a protože už nevydržel sedět na místě, vstal a přešel kolem stolu k oknu. Opřel se rukama o parapet a nepřítomně se díval do květinové zahrady, která teď ovšem byla v zimním spánku.

„Když jsem zjistil, že jste pro Caroline velmi vhodná partie,“ pokračoval Sytheford, „že jste počestný a vzdělaný člověk, pocházející z vážené rodiny, začal Stephaniin plán v mé mysli nabývat konkrétních rozměrů. Nakonec jsem musel uznat, že to nebyl zase tak špatný nápad.“

„Nedělala vám starosti moje nemanželská dcera?“ zeptal se cynicky a zadíval se Charlesovi do očí. „Jistě jste si o ní zjistil všechny informace.“

Sytheford odfrkl. „Rosalyn byla to nejmenší, co mě znepokojovalo. Nejste první džentlmen, který si pořídil dítě mimo manželské lože, a myslím, že tahle nerozvážnost šokovala Caroline ze všeho nejméně. Jiné ženy by možná při tomto zjištění omdlévaly, ale Caroline ne.“ Potřásl hlavou. „Ne, mnohem víc mě znepokojovalo, jak vás dostat z Francie zpátky domů, jak zařídit, abyste se vy dva setkali… a koneckonců jak zajistit, aby fungovalo manželství mezi mužem, který je zcela pohlcený prací a chovem koní, a ženou, jež nezná nic jiného než rostliny.“

Zastavil se uprostřed místnosti, dívaje se na koberečky pod nohama.

„Konečně v květnu, dva měsíce před tím, než jste se vrátil, se ke mně štěstěna obrátila a příležitost, na kterou jsem čekal tak dlouho, mi spadla přímo do klína. Muž, který měl o vás zjistit co nejvíc informací, se dozvěděl, že váš bratranec má finanční problémy, takže se snaží rozprodat nějaké vaše věci ještě předtím, než se vrátíte domů. Samozřejmě, že mě to zaujalo a domluvil jsem si s ním ihned schůzku.“

Sytheford zvedl zrak a oči mu podivně zasvítily. „Koupil jsem všechno, Weymerthe – nábytek, obrazy, čínský porcelán, křišťálové sklo a… koně. A pak jsem prodal všechno kromě koní a utržené peníze jsem anonymně uložil na váš účet. Takže proto jste měl v bance poměrně velké finance, když jste se vrátil. Možná teď přemýšlíte, proč jsem nekoupil jen vaše prvotřídní oře a nenechal vám dům vybavený. Mohli jste mít vše zařízené hned od svatby. Po pravdě řečeno, uvažoval jsem o tom, ale dospěl jsem k závěru, že váš bratranec by stejně všechno prodal někomu jinému, a vy byste neměl vůbec nic – ani vybavení domu, ani peníze. Zaplatil jsem mu slušně, takže se mohl vytratit a zmizet z Anglie, což také hned udělal. A já jsem si ponechal koně, vaši největší pýchu, abych je využil jako donucovací prostředek k tomu, abyste si vzal moji dceru. A pak jsem vše nechal náhodě a čekal.“

Když Sytheford dokončil své vyprávění, Brent byl naprosto vyvedený z míry. Nevěděl, co by na to měl odpovědět. Asi by měl mít na svého tchána vztek za jeho drzost, za to, že mu takhle záměrně zasáhl do života. Ale když o tom tak přemýšlel, viděl v jeho konání i určitou moudrost. Jak by on sám reagoval, kdyby jedna z jeho dcer byla tak odhodlaná jako Caroline a chtěla udělat něco tak neuváženého, jako byl odjezd do Ameriky, něco, co by mohlo skončit nejistě, nebo dokonce nebezpečně?

Odpověď byla jasná. Kdyby Sytheford přímo na Caroline udeřil, určitě by byla ještě odhodlanější své plány uskutečnit a nenechala by se od nich odradit. Tím si byl Brent naprosto jistý. Najít v této situaci pro Caroline vhodného adepta na ženění, byl asi ten nejlepší způsob, jak jí v odjezdu zabránit. A fakt, že tenhle vhodný kandidát byl zrovna spřízněný s profesorem, kterého Caroline obdivovala, byl jen malou třešničkou na dortu. Nemohl jí to říci předem, protože by ho Caroline okamžitě prokoukla a podezřívala z toho, že manipuluje jejím životem. Ale baron s jistotou věděl, že to jednoho dne zjistí sama a pak už bude uskutečnění jejích snů pouze v jejích rukou.

To, co baron udělal, udělal pro svoji dceru, ne pro sebe a pro svůj zisk. Neudělal to ze sobeckých důvodů udržet Caroline v Anglii, ale udělal to skutečně pro její bezpečí a dobro. Baron Sytheford do celé této akce dal spoustu svých peněz, hrál vysokou hru, jen aby ji ochránil. I když to celé zprvu vypadalo nefér, musel Brent připustit, že nakonec to bylo od barona velmi prozíravé.

„A co kdybych se vůbec do Anglie nevrátil?“ zeptal se zaraženě po dlouhé chvíli.

„To nevím,“ připustil Sytheford upřímně. „Myslím, že bych si asi s Caroline otevřeně promluvil.“

„A kdyby Caroline odmítla se za mě provdat?“

Starý muž znovu zavrčel a s určitým záměrem došel k dubové skříni. „Jestli v celé téhle akci byla jediná věc, kterou jsem si byl naprosto jistý, Weymerthe, tak to bylo, že Caroline bude souhlasit s mými podmínkami, ale bude chtít manželství anulovat.“

Brent překvapeně zamrkal. „Tohle vás skutečně napadlo?“

Sytheford se k němu otočil, usmál se, v ruce drže láhev portského. „Dáte si ještě jednu?“

Brent přikývl.

„Abych odpověděl na vaši otázku,“ pokračoval baron klidně a nalil do dvou sklenic víno. „Věděl jsem, že Caroline bude plánovat anulování manželství, protože je chytrá, možná i svým způsobem trošičku potměšilá, a navíc je to dcera, kterou mám nejradši a dobře ji znám. Myslí stejně jako já, hrabě, A kdybych byl na jejím místě, taky bych o tom uvažoval.“

Sytheford mu přinesl druhou poloplnou sklenku portského, stoupl si vedle něj a oba se zadívali do zahrady.

„Doufal jsem, že v sobě oba dva najdete zalíbení. Ale i kdyby se to nestalo, měl jsem o vás dost informací, abych věděl, že si jí budete vážit. A věděl jsem, že vy dva spolu budete alespoň dobře vycházet, tak jako většina dohodnutých manželství.“

Baron hlasitě vydechl. „A koneckonců, když jsem se rozhodl přinutit vás k manželství takovýmhle ne zrovna čestným způsobem, věděl jsem bez diskuse, že Carolinina cudnost dlouho nevydrží. Je sice metodická, nápaditá a někdy neuvěřitelně paličatá, Weymerthe, ale v jádru je to milující a oddaná žena, která zoufale potřebovala společnost muže. Věděl jsem, že vám nakonec podlehne a bude si vážit manželství s vámi, když ji k tomu trochu přitlačíte. A že jsem měl pravdu, dokazuje to, že jste tu teď spolu a s vámi i vaše děti.“

Brent se otočil a oknem zahlédl, jak na zahradu vyšla jeho žena se Stephanií po boku, jedno dítě nesla v náručí Caroline, druhé její sestra a Rosalyn poskakovala před nimi. V chladném prosincovém vzduchu prosyceném slunečními paprsky byly všechny nabalené, ale přesto z místa, odkud je pozoroval, si dobře všiml jejich zčervenalých tváří a úsměvů na rtech.

Baron se zahleděl stejným směrem. „Jestli se o tomhle někdy někomu zmíníte, Weymerthe, popřu, že jsem kdy něco takového vypustil z úst, ale –“ pozvedl sklenku ke rtům a vypil její obsah, „nikdy jsem nepotřeboval syna, abych se cítil celým mužem, a abych pravdu řekl, jsem rád, že jsem ho nikdy neměl.“

Brent se na svého tchána překvapeně podíval a podivoval se tomuto zvláštnímu výroku, protože od šlechtice zněl opravdu podivně.

Sytheford se usmíval a bylo vidět, že ho vzpomínky zanesly do dávné minulosti. „Kdybych zplodil syna, strávil bych svůj život tím, že bych ho vychovával jako barona a věnoval se mu v mnoha ohledech. Tím bych však zanedbával své dcery. To je přece v našich kruzích dost obvyklé, že? Vím to, protože jsem se stal terčem vtipů a soucitu od všech těch mužů, kteří jsou tak neznalí, že nechápou a ani nechtějí chápat, jakou cenu mají ženy v jejich životě.“

Podíval se na své dcery a vroucně dodal: „Nemohu předat svůj titul ani jedné z nich, ale všechny měly mou podporu a lásku. A neznám jediného žijícího člověka, který by měl pět synů a žádnou dceru a který by byl na své děti pyšnější než já.“

Brent se zadíval dolů na Caroline, své krásné děti a rozkošnou dcerku, kterou všichni přijali do rodiny, jako by byla jejich vlastní. Když si bral Caroline, jedním z hlavních důvodů bylo zplodit s ní syna, dědice. A i když v této společnosti platilo pravidlo, že tituly a majetek dědí jen potomci mužského pohlaví, uvědomoval si nyní, jak jeho touha byla povrchní a plytká. Jeho život, takový, jaký teď byl, byl naplněný štěstím a naprostou spokojeností. A pokud dnes něco věděl najisto, tak to byla neocenitelná a nezastupitelná role žen v jeho životě.

„To jste řekl správně, Charlesi,“ zašeptal. „To je naprostá pravda.“

Poznámka autorky

Dovolila jsem si napsat příběh o ženě s nadáním vědecky pracovat, žijící na počátku devatenáctého století v Anglii. Caroline se pokoušela dostat na univerzitu a studovat, ale v době, kdy žila, pro to společnost skutečně neměla pochopení, a už vůbec ne pro studium ženy na Oxfordské univerzitě. Je pravda, že některé univerzity v Americe ještě před začátkem dvacátého století umožňovaly některým odvážným ženám stát před posluchárnou a naslouchat přednáškám, tak jako to dělala Caroline. Ale byly to skutečně výjimky vzácné, jen pro velmi nadané a geniální ženy.