Maya Banks

Temné touhy 01. Podvol se

1. kapitola

Josslyn Breckenridgeová se prohlédla v zrcadle. Byla nervózní, přestože ji nikdo neuvidí. Jenom Dash. Věděla najisto, že tam bude, stejně jako tam býval v tento den po oba předchozí roky. Bude na ni čekat a odveze ji na hřbitov, aby navštívila hrob svého muže a vyměnila květiny za čerstvé.

Květy už ležely na komodě vedle ní, čekaly, až je zvedne a odnese z domu. Ona ale zaváhala, protože letos… Letos to bude jiné. Bála se toho, své rozhodnutí ale nehodlala změnit. Musí jít dál. Musí to nechat za sebou. Bolelo to, zároveň však jako by se jí ulevilo; jako by jí z ramen spadla obrovská tíha. Bylo načase. Zbývalo jen dojít ke Carsonovu hrobu a smířit se se svým rozhodnutím.

Uhladila si košili i džíny. Tohle si obvykle na hřbitov na výročí manželovy smrti nebrávala. Poslední dva roky tam chodívala jen v černé. Všední oblečení jí nepřišlo vhodné. Měla pocit, jako by tím nedávala najevo úctu; jako by snad návštěva hřbitova nebyla zas tak důležitá.

Také však věděla, že Carson by si nepřál, aby takhle strávila zbytek života. Chtěl by, aby byla šťastná. A určitě by neměl radost, kdyby věděl, že po něm stále tak hluboce truchlí.

S povzdechem si nanesla na rty lesk a rychle si upravila vlasy do volného uzlu.

Tohle byla skutečná Joss. Žádný přehnaný make-up. Na sobě spíš džíny a košile než drahé šperky a šaty, kterými ji Carson tak rád rozmazloval. Pod oblečením ale měla sexy spodní prádlo, v kterém ji její muž rád vídával.

Zavřela oči. Nechtěla se ohlížet zpět. Nechtěla vzpomínat, jaké bylo cítit na sobě jeho dotek. Jeho ruce, které ji znaly lépe, než znala sama sebe. Věděl přesně, jak ji potěšit, jak se jí dotýkat, líbat ji, milovat se s ní.

Dal jí vše, po čem kdy toužila. Lásku. Respekt. Všechno, až na to jediné, po čem bažila nejvíc. To jediné, co po něm nikdy žádat nemohla. Příliš ho milovala, než aby po něm chtěla něco, co jí dát nemohl.

Zahnala příval smutku, odhodlaná přežít den a jít dál. Vrhnout se do úplně nového života.

Zvedla květiny, své oblíbené, zabořila do nich nos, zavřela oči a zhluboka se nadechla.

Tyhle jí vždycky nosil Carson. O každých narozeninách. Při každém výročí. Nebo i jindy prostě jen tak. Dnes je položí na jeho hrob a odejde. Tentokrát jednou provždy.

Nepotřebovala studený mramorový náhrobek, jenž označoval jeho život a smrt, aby jí připomínal jejího manžela. Takhle si ho nechtěla pamatovat. Už se neměla v úmyslu dál mučit tím, že by postávala u jeho hrobu a postrádala ho při každém svém nádechu.

V jejím srdci a duši bude žít navěky. A právě tam ho bude v budoucnu navštěvovat. Ne na travnatém pahorku, jenž ukrývá jeho rakev.

Rychlým krokem došla k předním dveřím, vyšla ven a zamrkala do ostrého slunce.

Přestože bylo teprve jaro, v Houstonu už bylo teplo. Byla ráda, že se rozhodla pro košili s krátkým rukávem místo černých šatů, jaké nosila obvykle.

A pak spatřila Dashe. Opíral se o auto a čekal na ni. Věděla, že na ni bude čekat. Když

ji spatřil, napřímil se a ona v jeho tváři spatřila krátký záblesk překvapení, než zase ovládl

svůj výraz a nabídl jí ruku.

Vzala ho za ni a on ji zlehka stiskl. Slova byla zbytečná. Její manžel a jeho nejlepší přítel chyběl jim oběma.

„Sluší ti to, Joss,“ poznamenal Dash, zatímco ji doprovázel k sedadlu spolujezdce. Usmála se, věděla ale, že jí to dnes nijak zvlášť nesluší. Spíš ho jen její obyčejné oblečení překvapilo, nicméně ho dál nekomentoval. Převzal květiny a opatrně je položil

na zadní sedadlo, aby nespadly na zem. Když se usadila, zavřel za ní dveře.

Dívala se, jak vůz zpředu obchází. Dlouhýma nohama tu vzdálenost za pár vteřin překonal. Když sedl za volant, do nosu ji zasáhla jeho vůně.

Dash vždy voněl stejně. Ryze mužsky, ačkoli věděla, že kolínskou nebo vodu po holení nepoužívá. Nebyl na žádné serepetičky, podobně jako Carson, ačkoli její muž si kupoval drahé oblečení a i oblečení na volný čas si nechával šít u krejčího, aby odpovídalo jeho osobnosti.

Dashovo auto také odpovídalo jeho osobnosti. Elegantní černý jaguár. Hodilo se k němu, že řídil vůz nazvaný po predátorovi. Rozhodně to k němu sedělo.

Byli obchodní partneři, ale Carson byl muž v popředí. To on, kultivovaný představitel společnosti, hovořil s klienty, uzavíral smlouvy a účastnil se společenských událostí, zatímco Dash spíš jednal v zákulisí. Vyjednavač. Ten, co vše zařizoval a řešil problémy.

Carson se tomu často smál. Říkal, že on je se svým šarmem tváří celé operace, zatímco Dash je jejím mozkem. Dashovi ale rozhodně nechyběla ani pohledná tvář, ani šarm. Byli si navzájem naprostými opaky. Carson byl blonďák, Dash měl vlasy tmavě hnědé. Carson měl oči modré, Dash sytě hnědé, zvýrazněné i svou tmavší pletí. Nebyl o nic méně atraktivní než Carson. On jen býval tišší. Mlčenlivý. Téměř zadumaný. Když se s ním Joss potkala poprvé, okamžitě z něj byla nervózní. To bylo v době, kdy s Carsonem teprve chodila. Jejich vztah byl skoro bleskový. Carson ji k sobě okamžitě strhl a Joss věděla, že si Dash dělá starosti, že jeho příteli tak zamotala hlavu. Že na to jdou moc rychle. Kvůli tomu si dávala v přítomnosti Dashe vždy pozor, ale jak šel čas, stal se její oporou. Hlavně poté, co Carson zemřel.

Když vyjeli z luxusní čtvrti, kde Joss bydlela, natáhl se Dash pro její ruku, propletl prsty s jejími, tak jako vždy je lehce stiskl, aby věděla, že tu pro ni je.

Joss se otočila a usmála se na něj, mlčky mu tak říkala, že je v pořádku. Když zastavili na červené, Dash se na ni upřeně zadíval, skoro jako by se snažil přijít na to, co se na ní změnilo.

Evidentně spokojen s čímkoli, co spatřil v jejích očích či ve výrazu tváře, se na ni usmál, ale její ruku nepustil, a to ani na vteřinu po celou cestu až ke hřbitovu, který se nacházel jen několik kilometrů od čtvrti, kde Joss s Carsonem žili.

Jeli v tichosti, při cestách na hřbitov spolu nikdy příliš nemluvili. Joss tam sice jezdila často, ale Dash se k ní připojil jen na výročí jeho smrti.

Joss ho ale vídávala častěji. Zůstal s ní od okamžiku, kdy Carson zemřel, a po celou dobu jí byl pevnou oporou. Zvláště v ten první rok, kdy ho zoufale potřebovala, on ani jedinkrát nezaváhal, a to bez ohledu na to, co potřebovala – ať už to byla pomoc

s papírováním po smrti jejího manžela nebo jenom společnost v těch dnech, kdy cítila, že se co nevidět zhroutí.

Za Dashe a jeho neochvějnou podporu po celé tři roky bude už navždycky vděčná, ale byl čas jít dál. Bylo načase postavit se na vlastní nohy, aby se už Dash o ni nemusel starat.

Dnes nejen že nechá Carsona jít, ale stejně tak se rozloučí i s Dashem. Zasloužil si víc než věčný pocit zodpovědnosti za vdovu po svém nejlepším příteli. Měl vlastní život. Joss nevěděla, jestli se s někým vídá, nebo má vážný vztah. Najednou si jasně uvědomila, jak byla po celé ty roky od manželovy smrti sobecká a sebestředná. Dash tu pro ni vždycky byl, byl její jistotou, ale to už dál nepůjde. Byl by zázrak, kdyby měl vůbec nějaký vážnější vztah, protože nebylo moc žen, které by byly ochotny tolerovat, jak často je schopen všeho nechat a přispěchat na pomoc vdově po nejlepším příteli.

Když dorazili na hřbitov, Dash zaparkoval a Joss okamžitě vystoupila. Nečekala, až obejde auto. Otevřela zadní dveře a sklonila se, aby zvedla květiny.

„Já je vezmu, Joss.“

Dashův hluboký hlas ji polaskal na uchu, na zátylku jí naskočila husí kůže. Zvedla vázu a s úsměvem se k němu obrátila.

„To je dobré, Dashi. Zvládnu to.“

Zadíval se na ni tak neproniknutelně, až získala dojem, že se ji zase snaží přečíst, snaží se probrat se jednotlivými vrstvami až do její hlavy. Skoro jako by poznal, že se něco změnilo, ale nedokázal na to ukázat prstem. Což bylo dobře, protože Joss by umřela, kdyby Dash dokázal číst její myšlenky. Skoro jako by věděl, co má v plánu a že se chystá jít v životě dál.

Vyděsilo by ho to, tím si byla jistá. Přemýšlel by, jestli nakonec opravdu přišla o rozum, a pak by ji asi hnal ke cvokaři tak rychle, až by se jí z toho zatočila hlava. A právě proto neměla v úmyslu mu o tom cokoli říct.

Její nejlepší přítelkyně byly pak druhá věc. Chessy by ji dokonale pochopila. Určitě by ji v tom i podpořila. Kylie… S tou to bylo jiné.

Kylie byla její švagrová a Carsonova jediná sestra. Oba sourozenci vyrůstali

ve strašlivých podmínkách. A stejně jako jí Carson nebyl schopen dát, po čem Joss prahla

– a co tolik potřebovala – tak by Kylie nikdy nepochopila, co na tom Joss vidí.

Možná by se na Joss kvůli její volbě zlobila. Možná by to vzala jako zradu jejího bratra.

Joss mohla jen doufat, že ji Kylie podpoří, i když to třeba nepochopí.

Ale to předbíhala. První je na řadě hřbitov, kde si naposledy promluví s Carsonem. Pak svoje plány probere na obědě s kamarádkami. Dnes se potřebovala co nejvíc zaměstnat, protože večer?

Večer to všechno začne.

Jak se blížili ke Carsonovu hrobu, Joss čekala, že ji začnou oči pálit zrádnými slzami. Překvapilo ji, že naopak poprvé po třech letech cítila v nitru klid a mír. Ano, už je čas.

Poklekla, z kamene něžně odhrnula listí a prach a do jeho středu postavila vázu

s květinami. Zrak jí zabloudil k vyrytému textu. Připomínce Carsonova narození a smrti.

Špičkami prstů objela ta slova. Milovaný manžel, bratr a nejlepší přítel. Ta slova to vystihla. Připomínka těch, kdo tu zůstali a kdo po něm stále truchlili. Trvala na tom, aby byl na kameni zmíněn i Dash, protože mu byl rodinou stejně jako ona a Kylie. Jen si přála, aby bývali měli děti. Pak by jeho odkaz a vzpomínky žily dál skrze ně.

Jenže stejně jako kterýkoli jiný mladý pár si i oni mysleli, že mají všechen čas světa. Carson se bál mít děti. Měl strach, že by po něm zdědili stejné vlastnosti, jako měl jeho otec. Bez ohledu na to, kolikrát mu Joss jemně připomněla, že on sám jako jeho otec není, Carson přesto žil ve strachu, že ublíží těm, které nejvíce miluje.

Ten strach chápala. Věděla, jak moc ji miloval. Také věděla, že by radši umřel, než aby ublížil jí nebo jejich dětem. Ale temnota jeho minulosti přesto zastiňovala jeho přítomnost. Stále ho strašila ve snech. Kylie, jeho sestra, o tom moc často nemluvila, Joss ale věděla, že Kylie trpí stejnými nočními můrami jako Carson. Že stejně jako Carson

i ona probdí celé noci.

Joss zaplavila vlna smutku. Taková škoda. Carsonův otec zničil životy dvou nevinných dětí. Co hůř, žil v nich dál i v jejich dospělosti, ovlivňoval jejich rozhodnutí, žil v jejich strachu, přestože byl už dávno mrtvý. I ze svého hrobu je ovládal, vzpomínky na něj

a na to, co všechno jim udělal, je stále mučily.

„Joss?“

Dash tiše vyslovil její jméno a vytrhl ji tak z myšlenek. Uvědomila si, že u paty památníku už musela klečet hodně dlouho, zatímco objížděla prsty vyražená písmena.

Zněl ustaraně a trochu nejistě, přestože si Dash nejistý nikdy nebyl. Otočila se a zvedla hlavu, aby se mu mohla podívat do očí.

„Ještě chvilku, prosím. Jestli by ti to nevadilo, mohl bys na mě počkat u auta? Jenom pár minut, pak už půjdu.“

V Dashových očích se opět zablýsklo překvapení. Ještě nikdy ho nepožádala, aby ji nechal u Carsonova hrobu samotnou. Bylo to příliš obtížné, příliš emocionální. Dash pokaždé zůstával po jejím boku, pevný a silný jako skála, o kterou se mohla opřít. Vždy tu s ní zůstal po celou dobu, pak ji doprovodil k autu a odvezl domů, kde zůstal až

do večera, zatímco mu plakala na rameni.

Ne dnes. A už nikdy.

„Jsi si jistá?“ zeptal se váhavě.

Rozhodně přikývla a silou vůle potlačila další slzy. Už se před ním nezhroutí. Toho bylo v minulosti dost.

„Dobře,“ ustoupil. „Máš tolik času, kolik chceš, zlato. Zařídil jsem si na celý den volno.“

Usmála se. Samozřejmě že si ho zařídil. Ona ale nechtěla, aby s ní musel ztratit celý den, jako to dělával dřív. Do večera je potřeba toho tolik zařídit. A nechtěla riskovat, že by to nevydržela a svěřila se se svým plánem Dashovi. Nejen že by to nebylo vhodné,

s největší pravděpodobností by to ani neschvaloval. Myslel by si, že přišla o rozum. A možná ho opravdu ztratila. Nebo ho snad naopak získala zpět.

Otočila se zpátky k náhrobku, zatímco Dash zamířil k autu, a pak se zvedla na nohy.

Shlédla na hrob, čelist pevně zaťatou, snažila se ovládnout emoce, aby se připravila na rozhovor, který se svým manželem zamýšlela.

„Miluju tě, to víš,“ řekla, jako by stál přímo před ní. „Vždycky tě budu milovat, Carsone. Ale chci, abys věděl, že půjdu dál. Musím se pokusit jít dál,“ dodala. „A začnu dnes večer.

Vím, že byly určité… věci… které jsi mi nemohl dát. A chci, abys věděl, že ti to nemám za zlé. Bože, tolik jsem tě milovala, než abych naléhala, abys mi dal něco, cos mi dát nemohl.

Ale teď už tu nejsi.“

Hlas se jí s poslední větou zlomil. Potlačila další příval slz.

„Jsem tak sama, Carsone. Tolik mi chybíš. Vím, že to, co jsem měla s tebou, už nikdy znovu nenajdu. Najít i jen jednou za život něco tak dokonalého je úžasné. Ale dvakrát? Ne, vím, že pro mě už nikdo takový jako ty není. Jsou ale věci, které… potřebuju,“ zašeptala. „A ty jsi mi nemohl dát. Nikdy bych je po tobě nežádala. A dnes jsem přišla, abych ti to řekla. Abych ti sdělila, že se už nevrátím. Ne proto, že tě nemiluju nebo že na tebe chci zapomenout. Jen si tě nechci takhle zapamatovat. Chci si tě pamatovat

takového, jaký jsi byl naživu. Chci vzpomínat, jak jsme byli zamilovaní. A je pro mě příliš bolestivé sem chodit a mluvit s tebou, když vím, že se už nikdy nevrátíš.“

Zhluboka se nadechla a rychle dodala:

„Našla jsem místo, kde se specializují na… dominanci. Potřebuju zjistit, jestli je tohle

to, co mi chybí. Jestli mi to vždycky chybělo. Možná najdu odpověď. Možná ne. Ale musím to zkusit. Musím to vědět. Ovšem nemohla bych tam jít, aniž bych ti to řekla. Aniž bych ti vysvětlila, že mi během našeho manželství nic nechybělo. Ani na vteřinu jsem nikdy nezapochybovala o tom, že mě miluješ a že bys mi snesl i modré z nebe, kdybych si o to řekla. Ale tohle… tohle jsem po tobě žádat nemohla. A právě teď potřebuju najít něco, co tu mezeru vyplní. Mám v duši prázdnotu, Carsone, kterou už možná nikdy nic nezaplní.

Ale teď mi postačí i pouhá náplast. Jde o dočasné řešení, když to tak nazvu. Prostě jsem chtěla, abys to věděl. Že budu v pořádku. Nehodlám se vrhnout do žádných nebezpečných situací. Ujistila jsem se, že budu v bezpečí. A jakkoli je pro mě bolestivé to říct, musím tě nechat jít. Visela jsem na tobě příliš dlouho. A to už dál nejde. Kolem mě se toho tolik děje. Život jde dál. Zní to otřepaně, co? Ale je to tak. Chessy a Tate si o mě dělají starosti. A Kylie taky. Dokonce i Dash. Bože, překvapuje mě, že si nade mnou už dávno neumyl ruce. Poslední tři roky jsem pro něj byla jen přítěží – pro ně všechny – a už jí nechci být.

Dodal jsi mi sebevědomí i pocit nezávislosti. A já to teď chci využít, Carsone. Tolik jsi mě toho naučil. Dal jsi mi celý svět. Problém je, že když jsi odešel, vzal sis ten svět

s sebou. A já ho chci zpátky. Chci žít, ne pouze přežívat jako prázdná schránka, kterou jsem od tvé smrti byla.“

Zhluboka se nadechla, protože věděla, že co řekne teď, bude znít hloupě. Ale musela to ze sebe dostat. Říct to a toho nepříjemného pocitu se už jednou provždy zbavit.

„Taky ti chci říct, že ti odpouštím. Vím, že to zní hloupě. Nepotřebuješ moje odpuštění. Ale dlouho jsem se na tebe zlobila za to, žes mě opustil. Byla jsem sobecká. Tři roky jsem byla naštvaná a dotčená, ale počínaje dneškem už taková nebudu.“

Pohladila povrch sluncem zahřátého vrcholku náhrobního kamene.

„Miluju tě. Chybíš mi. Vždycky tě budu milovat. Ale sbohem, Carsone. Ať jsi kdekoli, doufám, že jsi našel klid a mír a že víš, jak moc tě miluju. Děkuju za to, žes mě miloval.“

Zavřela oči, do nichž se jí vedraly slzy, a neotevřela je, dokud si nebyla jistá, že bude schopna vrátit se k autu, kde na ni čekal Dash, aniž by vypadala, že se každou chvíli zhroutí.

Naposledy se otočila na hrob a květiny, z nichž vítr odvál několik okvětních plátků. Pak se odvrátila, napřímila se a odešla. Zvedl se vítr a slunce si našlo cestu mezi mraky.

Ozařovalo jí tvář. Zvedla hlavu a nasávala do sebe teplo. Opanoval ji klid a mír. Téměř jako by jí Carson posílal vzkaz, nebo si možná jen představovala, že tím žehná jejímu rozhodnutí.

Dash jí podržel dveře. Nespouštěl oči z její tváře, jako by se z ní snažil vyčíst, jak

na tom je. Ona si ale dávala pozor, aby nedala najevo žádné pocity. Protože si byla jistá, že cokoli by řekla, on by proti tomu něco namítal, a kdyby si myslel, že ji rozrušil, nenechal by ji po zbytek dne samotnou.

Čekala, až si sedne zpátky za volant, ale promluvila, až když byli na silnici.

„Dneska mám domluvený oběd, tak se mnou nemusíš zůstávat. A na večer už mám také něco naplánovaného,“ řekla tiše a nechala ho, ať si z toho vyvodí, co chce.

Dash svraštil obočí. Nijak neskrýval, že má o ni strach. Když zastavili na semaforu, natáhl po ní ruku.

„Co se děje, zlatíčko?“

V hlasu se mu ozývaly obavy, oči upíral přímo do jejích.

Pousmála se. „Jdu na oběd s Kylie a Chessy. Je načase, abych přestala s tím každoročním hraním si na truchlící vdovu. Už jsou to tři roky, Dashi. Je pryč a už se nevrátí.“

Na moment zaváhala, bolest z toho prohlášení jí vzala dech. Ale muselo to být vyřčeno.

Musela to vzít na vědomí. A když to možná řekne nahlas, bude to ještě skutečnější.

Přísahala by, že v jeho hnědých očích spatřila úlevu, ale ten záblesk byl pryč tak rychle, že si to určitě jenom představovala.

„Jsi si jistá, že nechceš, abych za tebou po tom obědě s děvčaty zašel?“

Zavrtěla hlavou. „Ne. To není nutné, Dashi. Pečoval jsi o mě příliš dlouho. Je čas, abych se postavila na vlastní nohy. Pro tebe to určitě musí být úleva. Už nade mnou nebudeš muset bdít se strachem, jestli se nezcvoknu. Jen mě mrzí, že jsem ti byla takovou přítěží tak dlouho.“

Tentokrát se mu v očích objevil vztek. „Ty nejsi žádná přítěž, sakra. Carson byl můj nejlepší kamarád, Joss. On – a ty – pro mě opravdu moc znamenáte.“

Stiskla mu ruku. Pak už se rozjel, protože za nimi začalo zuřivě houkat auto, když Dash nevyjel hned, jak naskočila zelená.

„A já si toho opravdu cením. Cením si toho, cos pro mě udělal. Ale už je čas, Dashi.

Musím to udělat. On je pryč. Musím to konečně přijmout.“

Dash neodpověděl. Díval se před sebe a v autě postupně rostlo napětí. To ho rozzlobila? Byla přece upřímná a opravdu si myslela, že bude rád, že s ní už dál nemusí jednat jak s porcelánovou panenkou. Že odteď už může žít po svém, aniž by ji musel stavět na první místo.

Když se vrátili k ní domů, oba vystoupili. Dash ji doprovodil ke dveřím, a když vešla dovnitř, otočila se, aby mu poděkovala a rozloučila se.

„Tohle není sbohem,“ prohlásil pevně. „To, že si myslíš, že mě už nepotřebuješ, neznamená, že se po mně slehne zem. Tím si buď jistá, Joss.“

S tím se otočil na patě a vykročil zpátky k autu. A ona tam zůstala stát s pusou dokořán a dívala se, jak odjíždí.

2. kapitola

Joss odbočila na parkoviště u Lux Café na Westheimer Street a zaparkovala svůj kabriolet BMW vedle Kyliina stříbrného kupéčka od Mercedesu. Kylie ten vůz daroval Carson k jejím jednadvacátým narozeninám, jen rok před tou osudovou autonehodou, po níž tu zanechal svou ženu a sestru samotné.

Carson s Joss často jezdívali do Las Vegas. Miloval hazard a naučil Joss pravidla většiny her, na něž narazili v kasinech. Vytrénoval ji v pokeru natolik, že se u stolu vyrovnala ostříleným hráčům. Carson se vždycky smál, když zvítězila vyššími kartami než on.

Obvykle nehrávali u jednoho stolu; Joss to nechtěla, protože kvůli své soutěživé povaze nerad prohrával. I se svou ženou.

Rádi bydleli v hotelu Venetian, kde Joss objevila kavárnu Lux Café se všemi těmi skvělými jídly, které nabízeli. Měla velkou radost, když pobočku otevřeli i v Houstonu. S kamarádkami tam od té doby často chodívaly na oběd.

Rychlým krokem se vydala ke dveřím a s úšklebkem shlédla na hodinky. Carson jí mnohokrát vyčítal nedochvilnost, a právě teď měla už patnáct minut zpoždění na oběd s Kylie a Chessy.

Když Joss vešla dovnitř, obě ženy tam na ni už čekaly. Joss se ihned zadívala na svou švagrovou. Výročí Carsonovy smrti pro ni bylo stejně bolestné jako pro Joss, protože Carson byl její jedinou rodinou. Joss si s Kylie po jeho smrti zůstaly blízké, obě stižené zármutkem ze své ztráty. Kylie se v očích zračily stíny, ale jakmile spatřila Joss, pohled se jí rozzářil a rychle ji šla obejmout.

„Jak ti je?“ zašeptala Kylie.

Joss ji stiskla a pak se s úsměvem odtáhla. „Jsem v pořádku.“ A myslela to vážně. Potom se obrátila na Chessy a také ji objala.

„Jak to dneska zvládáš?“ zeptala se Chessy tiše.

„Co se posadit? Promluvíme si. A úplně umírám hlady,“ odpověděla Joss s úsměvem.

Oběma ženám udělala Jossina dobrá nálada radost. Joss si se studem uvědomila, že po celé poslední tři roky nebyla přítěží jen pro Dashe, ale také pro své nejbližší

kamarádky. Ale s tím je konec. Dnes… dnes bude první den jejího nového života. Návratu na trať a především vyplnění prázdnoty, která v ní zůstala po smrti jejího manžela.

Seděly v prostorném boxu – Joss nenáviděla dlouhé řady stolů, kde byli lidé nuceni sedět hlava na hlavě. I když si nepovídaly o ničem podstatném, příčilo se jí vědomí, že je slyší ostatní. A dnes, zvláště dnes, chtěla mluvit v soukromí.

„Vypadáš… jinak,“ poznamenala Chessy pobaveně, když otevřely jídelníčky.

Joss nechala svůj ležet, protože věděla, co chce. Ostatní si z ní dělaly legraci, protože restaurace sice nabízela nepřeberné pokrmy, ona si ale vždy objednávala totéž a dnešek nebyl výjimkou. Restované hovězí. V Lux Café to bylo její nejoblíbenější jídlo.

„Jsem jiná,“ prohlásila Joss tiše. Kylie vytřeštila oči. „Co se stalo?“

„Nejde o to, co se stalo. Jde o to, co se stane,“ opáčila Joss pevně.

„O-ou. Chceme to vůbec slyšet?“ zeptala se Chessy.

Kamarádky se odmlčely, protože ke stolu přišel číšník, aby převzal jejich objednávky.

Až po jeho odchodu vybídla Kylie Joss, aby vysvětlila, co tím myslela.

Joss si povzdechla a vzhlédla k Chessy. „Chtěla jsem se tě zeptat… Uvědomuju si, že je to soukromá otázka, ale už jsme o tom mluvily. Jestli je to ale pro tebe příliš osobní, klidně mi řekni, ať si hledím svého. Ráda bych se tě zeptala na něco ohledně tebe

a Tatea.“

Na zlomek vteřiny se přes Chessyinu tvář přehnal temný stín a do očí jí vstoupil smutek, rychle ho ale zahnala. Ten výraz však Joss ani Kylie neušel a přítelkyně si vyměnily zmatené pohledy.

„Víš, že se mě můžeš zeptat na cokoli,“ odpověděla Chessy zlehka, ačkoli její lehký tón zněl nuceně.

Joss se rozhodla, že později zjistí, co za tím tónem stálo, teď ale pokračovala.

„Řekla jsi, že máte s Tatem dominantně-submisivní vztah a že to on všemu velí

v posteli i mimo ni. Jen jsem chtěla vědět… Asi to bude znít hloupě, protože je přece jasné, že jsi šťastná. Kdokoli vás dva spatří, vidí také, jak moc se navzájem milujete, já bych ale chtěla vědět víc o tom, jak to funguje.“

Kylie zbledla. Joss se nelíbilo, že to téma před ní nadnesla, před svou švagrovou ale něco tak důležitého tajit nechtěla. Kylie totiž nebyla pouze její švagrová, ale také nejlepší kamarádka. Kylie a Chessy byly ty nejlepší kamarádky, jaké si mohla přát. Nemohla se

o to s nimi nepodělit, protože to bylo důležité. Obrovský skok pryč ze života, jaký vedla poslední tři roky.

„Joss? Proč se na to ptáš?“ zeptala se Chessy zmateně a trochu ustaraně.

Joss se zhluboka nadechla a zavřela oči. Natáhla se po Kyliině ruce, protože věděla, že pro švagrovou bude těžké to slyšet.

„Obě víte, že jsem Carsona z celého srdce milovala. Dal mi všechno. Ale já vždy… vždycky jsem cítila jistou… touhu. Potřebu. Přání. Nevím, jak to nazvat. Vždy jsem toužila po… dominanci. A všemu, co k tomu patří. A věděla jsem, že to je to jediné, co mi Carson nedá. Nemůže dát. Příliš jsem ho milovala, než abych to po něm chtěla. Mluvili jsme

o tom jenom jednou. Na začátku našeho vztahu. Než jsem se dozvěděla o jeho dětství. Vždycky se bál, že se z něj stane jeho otec. Odpuzovala ho představa, že by udělal něco, co by mi mohlo ublížit nebo co by se dalo vyložit jako násilí. A myslím, že se ze začátku bál, že mě ztratí, protože mi takový vztah dát nemohl.“

Kylie sklopila zrak, ale Joss viděla, jak se jí v očích objevily slzy. Joss zesílila stisk ruky, aby jí dodala sílu, kterou teprve nedávno sama získala.

„A teď to chceš?“ zeptala se Chessy zamračeně. Joss pomalu přikývla.

Kylie zvedla hlavu a užuž chtěla začít protestovat, Joss ji ale stiskem ruky umlčela.

„Nemám zájem o vztah. O nic vážného. Jeden dokonalý vztah jsem už měla. A vím, že takovou lásku znovu nenajdu. Potřebuju ale vyplnit tu prázdnotu. Prázdnotu, která

ve mně pořád byla, ale tolik nebolela, když jsem měla po boku Carsona. Nebyla jsem sama. On mi dával, co jsem potřebovala, i když nějaká moje malá část chtěla

a potřebovala víc. Vím, že to zní hrozně. Milovala jsem Carsona celým svým srdcem a duší a nikdy bych neudělala nic, čím bych mu ublížila. Ale je pryč. A musím přijmout skutečnost, že jakkoli moc si to přeju, on se už nevrátí.“

Emoce jí sevřely hrdlo. Zamrkala, aby zahnala horké slzy. Rychle si otřela tváře.

Nechtěla dělat na veřejnosti scény. Kylie znovu sklopila hlavu, po pobledlé tváři jí skanula slza.

„Jsem osamělá,“ zašeptala Joss. „A potřebuju něco, někoho, kdo zaplní prázdnotu, kterou tu po sobě Carson zanechal. Je načase, abych ho nechala jít a pokusila se pohnout dál. Našla jsem jedno místo…“

„Jaké místo?“ vyhrkla Chessy.

„Říká se mu Sídlo.“

Chessy se okamžitě uvolnila. „Jo, tam to znám. Jsme s Tatem členy. Tate se přátelí

s majitelem, Damonem Rochem. Damon je ženatý a má dítě, takže není tak aktivní jako dřív, ale stále podnik řídí.“

„Právě s ním jsem mluvila,“ přiznala Joss. „To on vyřizoval mou žádost o členství. Byl ke mně velice milý. Chtěl si být jistý, že vím, do čeho jdu.“

„A víš to?“ vyhrkla Kylie, když prudce zvedla hlavu. „Joss, tohle je vážná věc. Co když ti tam ublíží? Co když se dáš dohromady se špatným mužem? Víš, co za monstra chodí

po tomhle světě. Bůh ví, že můj otec mezi ně patřil. Jak vůbec můžeš uvažovat o tom, že by ses naslepo vrhla do takové situace?“

„Nejdu tam naslepo,“ poznamenala Joss jemně. „Hodně jsem to promyslela. Zjistila jsem si spoustu informací a právě to mě dovedlo k Sídlu. Prošla jsem si ho. Byla jsem tam, když měli otevřeno. Vím, co mám čekat. A Damon mě ujistil, že zvláště při první návštěvě mě budou pečlivě hlídat.“

Přerušil je číšník, který jim přinesl jejich předkrmy, jídlo ale bylo to poslední, na co měly ženy pomyšlení. Talířů se ani nedotkly a pokračovaly v rozhovoru.

„Jen jsem chtěla vědět, jaké to je pro tebe a Tatea,“ řekla Joss tiše.

Chessy se opět zaleskly oči. Zastrčila si tmavé vlasy za ucho ve snaze zlehčit svoje váhání, ale Joss to neuniklo. Přemýšlela, co se to kruci s její kamarádkou děje. Připadala jí… nešťastná. A možná to trvalo už nějakou dobu, ale Joss se příliš utápěla ve vlastních problémech a nevěnovala pozornost lidem kolem sebe.

„Co před námi tajíš, Chessy?“ zeptala se Joss.

Chessy se okamžitě zatvářila provinile a poté překvapeně. „Nic samozřejmě. A abych odpověděla na tvou otázku, když je to správné, je to to nejkrásnější na světě. Nikdy jsem ani na vteřinu nelitovala, že jsem se Tateovi zcela podvolila. Vždycky se o mě tak krásně staral. Opatroval mě. Ochraňoval mě. Pořád jsem u něj byla na prvním místě.“

Joss se zamračila, protože její kamarádka mluvila v minulém času.

„A teď už ne?“ zeptala se Joss.

Chessy se rozzářeně usmála. Příliš rozzářeně. „Ale samozřejmě že i teď je to takové. To jsem jen tak řekla. No, možná to není tak dokonalé jako dřív, ale to se dalo čekat. Tate má plno práce, aby se jeho společnosti dařilo, a když už vztah není nejnovější, je snadné upadnout do určité rutiny. Neboj se. Nerozvádíme se, nic takového,“ zasmála se.

Ale Joss to připadalo nucené. Měla zlé tušení, ovšem zahnala ho, aby se soustředila na svůj aktuální problém.

„Opakuji, pokud je to pro tebe příliš osobní…,“ řekla, ale Chessy mávla rukou a vybídla ji, aby pokračovala. „Co s Tatem děláte? Myslím tím, jestli jste na svazování? Bolest?

Plácání? Nebo prostě jen ty posloucháš jeho příkazy a on rozkazuje?“

Kylie vypadala, že se každou chvíli pozvrací. Pohrávala si s jídlem, jako by se snažila jejich rozhovor nevnímat. Byla stále bledší a bledší a Joss znovu znejistěla, jestli to před ní měla vůbec vytahovat. Ale nechtěla, aby o tom Kylie nevěděla. Alespoň to své

švagrové dlužila. Aby věděla, že se pokusí jít dál a možná se i s nějakým mužem seznámí, i kdyby jen dočasně. Rozhodně nechtěla, aby něco takového Kylie zjistila náhodou.

Chtěla, aby to Kylie slyšela od ní.

„Myslím, že jde o to, co sama chceš,“ odpověděla Chessy tiše. „Ano, zkoušeli jsme to všechno i mnohem víc. Může si se mnou dělat, co si bude přát. Ví, jak daleko může zajít. Jsme spolu tak dlouho, že moje hranice zná moc dobře. Možná lépe, než je znám já sama. Je důležité, abys na začátku byla vůči svému partnerovi naprosto upřímná a abys

vytyčila hranice. Musí přesně vědět, co ti je a co není příjemné. A budeš potřebovat slovní pojistku. Alespoň do té doby, než se váš vztah dostatečně vyvine a on bude vědět sám, jak daleko může zajít.“

„Mám pocit, jako bych byla malé dítě v hračkářství,“ přiznala Joss smutně. „Chci zkusit všechno. Alespoň jednou. Neznám svoje hranice. A nepoznám je, dokud je nepřekročím.“

„Pak je o to důležitější, aby sis vybrala správného muže. Takového, který pochopí, že jsi v tom nová. Že chceš experimentovat, ale vyhrazuješ si právo to kdykoli zastavit.

A proboha, Joss, s žádným mužem nechoď domů, dokud ho pořádně nepoznáš. Zůstaň v klubu. Veškeré experimentování provádějte ve veřejných prostorách, které jsou monitorované a hlídané.“

Joss přikývla. Už nad tím uvažovala a rozhodně by si muže nepřivedla domů. Do domu, kde s Carsonem žili a milovali se. Bylo by pro ni výrazem naprosté neúcty, aby se oddala tomu, čím její muž pohrdal, právě pod jeho střechou. A rozhodně by nesouhlasila s tím, že by odešla s nějakým cizincem bůhvíkam, kde by s ním byla sama a vydaná mu

na milost.

Ne že by nezvážila všechna rizika. Zvážila je! Několikrát Sídlo navštívila. Donekonečna zpovídala Damona Rocheho, který se k ní choval velice trpělivě a chápavě. Teď,

po Chessyiných varováních, ale začala mít pochybnosti.

Ne. Promyslela to skrz naskrz. Bylo to to jediné, na co posledních několik měsíců myslela. A ačkoli rozhodnutí vrhnout se po hlavě do nového života právě na třetí výročí smrti jejího manžela se mohlo zdát kýčovité, pro ni to mělo svůj význam. Teď už nevycouvá.

Zachvěla se, když Chessy prohlásila, že patří svému muži. Že mu náleží a on si s ní může dělat, co bude chtít. Přesně to Joss chtěla. Bažila po tom temnou touhou, které snad ani plně nerozuměla. Ne že by srdcem a duší nepatřila Carsonovi. Patřila mu.

Neodpírala mu žádnou svou část.

Ale touha po dominanci byla silnější než jen vědomí, že byla jeho ženou. Chtěla být… vlastněná. Opatrovaná. Zcela zbožňovaná. Ráda by měla všechno, co jí kdy její muž dal… a ještě víc. Toužila překročit tu hranici. Chtěla roztříštit svoje zábrany a zjistit, jaké vlastně jsou a jak daleko je ochotna a schopna zajít. A jak jinak to zjistí, když to nikdy nezkusí?

„Ty to uděláš, že jo?“ zeptala se Kylie tiše. „Vidím ti to na očích, Joss. Ten pohled

znám. Ty to opravdu uděláš.“

Joss přikývla a tím gestem ji ujistila o svém záměru. Zaplavila ji úleva.

Chessy se natáhla přes stůl, aby vzala Joss za volnou ruku a stiskla ji, takže Joss tak držela za ruce obě svoje kamarádky.

„Tak ti přeji hodně štěstí,“ řekla Chessy.

„Hele, nemusíš už jít?“ zeptala se Joss, protože si vzpomněla, že Chessy se před několika dny zmínila o tom, že stráví odpoledne s Tatem. „Copak tě Tate nečeká? Nechci tě tu zdržovat. Jenom jsem se tě chtěla na něco zeptat.“

V Chessyiných očích se opět objevil ten podivný záblesk, rychle ale sklopila zrak.

Jossinu ruku nepustila.

„Ne,“ odpověděla zlehka. „Musel to zrušit. V práci se objevilo něco důležitého.“

Joss si účastně povzdechla. „To mě mrzí. Vím, že ses na to těšila. Já ale už musím jít.

Potřebuju se na večer nachystat. Sice jsem se už rozhodla, jsem ale pořád nervózní, abych měla dost času se na večer připravit a přemluvit se, abych do toho opravdu šla.“

Chessy se usmála. „Čekám, že mi hned ráno podáš hlášení. A jestli ne, tak si pro něj přijdu. A když nebudeš doma, zavolám policii!“

Joss se usmála. „Jasně že ti všechno povím.“

Položila na stůl několik bankovek, aby zaplatila za svůj oběd, a vstala. Kylie také.

„Vyprovodím tě,“ nabídla se Kylie.

Chessy střelila po Joss zamračeným pohledem a ukázala na Kylie. Joss si povzdechla.

Věděla, co ji čeká. Mávla Chessy na rozloučenou a s Kylie po boku vyšla z restaurace.

Když došli k autům, Kylie chytila Joss za ruku.

„Joss, opravdu sis to pořádně promyslela?“ zeptala se naléhavým hlasem. „Mám o tebe strach. Tohle nejsi ty. Co by si Carson pomyslel? Joss, on by umřel strachem, kdyby to věděl!“

„Kylie, Carson je mrtvý,“ připomněla jí Joss jemně. „Zpátky ho nepřivedeme. Bože, kdybych mohla, ve vteřině bych to udělala. Vzdala bych se všech svých přání a tužeb, jen kdybych ho mohla mít zpátky. Ale on už je navždycky pryč.“

Hrdlo se jí sevřelo slzami. Slzami, které si dnes nedovolila prolít. Rozhodla se, že letošek bude jiný. Že výročí smrti svého muže nestráví v netečnosti a zármutku.

Kylie vypadala, jako by ji udeřila. Do očí jí vhrkly slzy a stekly jí po tvářích. „Tolik mi chybí, Joss. Byl jediný, kdo mi z rodiny zbyl. Pořád nemůžu uvěřit, že je pryč.“

Joss ji objala a pevně ji sevřela. Kylie se rozechvěla ramena. „Mýlíš se. Ty máš rodinu. Máš mě. Já nikam nejdu. Tohle mezi námi nic nezmění. Přísahám. Ale, Kylie, já se musím sebrat a pohnout se v životě dál. Tohle mě ničí. Můj smutek mě pomalu zabíjí a to by se Carsonovi nelíbilo. Nechtěl by, abych zbytek života strávila truchlením. To on by mi jako první řekl, abych byla šťastná, i kdyby ne s ním.“

Kylie se odtáhla a rychle si setřela slzy. „Já to vím. Opravdu. A chci, abys byla šťastná, Joss. Ale musí to být takhle? Ty nevíš, jaké to je, být vydaná na milost zrůdě. Nemůžeš se dobrovolně vydat do pozice, kde budeš bezbranná vůči muži. Mohl by ti ublížit. Mohl by tě zneužít. Věř mi, že tohle nechceš. Nikdy nepochopíš, jak ponižující a bezbranný pocit to

je. Já to vím. A tohle pro tebe nechci. Carson by to pro tebe také nechtěl.“

Joss něžně setřela Kylie zbytek jejích slz. „Ne všichni muži jsou takoví, Kylie. Vím, že si

děláš starosti. Nepopírám, čím jste si s Carsonem prošli. Nikdy bych nedovolila, aby se něco takového stalo i mně. A podívej na Chessy a Tatea. Víš, jaký spolu mají vztah.

Opravdu věříš, že by jí Tate zkřivil vlásek na hlavě? On ji miluje. Zbožňuje ji. Váží si daru, kterým je její podřízenost. A právě to chci i já.“

„Ale on jí ubližuje,“ namítla Kylie divoce. „Musela jsi vidět, co jsem dneska viděla já. Co vidíme už nějakou dobu. Ona není šťastná, Joss, a já mám o ni strach. Co když ji týrá?“

Joss zamrkala. Kyliino prohlášení ji zcela šokovalo. Ano, všimla si, že Chessy není ta rozzářená, pozitivní žena, jako bývala. Vycítila, že s její nejlepší kamarádkou není všechno v pořádku, ale nikdy by si ani na vteřinu nepomyslela, že by jí Tate fyzicky ubližoval.

„Nevím, co se s Chessy a Tatem děje,“ přiznala Joss opatrně, „ale vím, že on by ji rozhodně netýral. Chessy by mu to netrpěla. Na to je příliš silná a nezávislá, i navzdory tomu, že se Tateovi podrobila. A určitě by nám řekla, kdyby jí ubližoval. Na to jsme si jako kamarádky příliš blízké. Věděly bychom to, Kylie. Věděly bychom o tom.“

„Nikdo nevěděl, co jsme zažívali s Carsonem,“ opáčila Kylie bolestivě. „Skrývali jsme to.

Ostatní si mysleli, že je náš otec starostlivý rodič, který by svým dětem nikdy neublížil. Ale za zavřenými dveřmi to byla zrůda.“

„Prosím, nedělej si o mě starosti,“ naléhala Joss. „A o Chessy se neboj. Jestli chceš, promluvím s ní. Znám Tatea. Všechny známe Tatea. Přátelíme se už celé roky. On Chessy rozhodně netýrá. Zlatíčko, já vím, že tě moje rozhodnutí netěší. Nečekám, že to přijmeš, ale ráda bych, abys to alespoň respektovala.“

„Mám tě ráda,“ přiznala Kylie zlomeně. „A nikdy bych si neodpustila, kdybych se tě nepokusila odvrátit z cesty, kterou se chceš vydat. Ale jestli je tohle opravdu to, co chceš, jestli tohle je to, co potřebuješ a co tě udělá šťastnou, tak tvoje rozhodnutí budu respektovat. Jen nechci přijít ještě i o tebe.“

Joss ji znovu objala. „Ty o mě nepřijdeš. Jsi moje sestra a nejlepší kamarádka. Carson nebyl to jediné, co nás k sobě poutalo, a když je teď pryč, nezáleží na tom, že to pouto bylo přetrženo. Jsi moje rodina, Kylie. Mám tě ráda.“

Kylie se odtáhla, na rtech slabý úsměv. „A chci ráno hlášení přesně jako Chessy. V noci nebudu strachem o tebe spát. Jen doufám, že víš, do čeho se pouštíš.“

„Já také,“ odtušila Joss. „Já také.“

3. kapitola

Dash Corbin zaparkoval před Sídlem a chvíli seděl a přemýšlel, proč sem vůbec dnes večer přišel. Obvykle na výročí Carsonovy smrti strávil den – a vlastně i večer – s Joss. Ne že by s ní netrávil i spoustu jiných dní, ale první dvě výročí po Carsonově skonu býval celý den s Joss. Objímal ji. Utěšoval ji. Podporoval ji.

A bylo to pro něj peklo.

Bylo dost na houby milovat ženu svého nejlepšího přítele. A celou tu dobu, kdy byl Carson ženatý s Joss, žil s neutuchajícím pocitem viny. Carson to věděl. Došlo mu to, přestože Dash dělal, co mohl, aby své city nikdy nedal najevo. Jeho kamarád byl ale všímavý. Znal ho lépe než kdokoliv jiný. Nebyli jen obchodní partneři. Byli si blízcí jako bratři, i když Dash nikdy nezažil peklo, kterým si Carson a Kylie v dětství prošli. Dashova rodina byla naprostým opakem Carsonovy rodiny. Pokud se tedy dal ten pokřivený ubožák, který zplodil Carsona, označovat za rodinu. Dash pocházel z pěti dětí a byl prostřední z nich. Měl dva starší bratry. A dvě mladší sestry, které bratři rozmazlovali

a ochraňovali.

Dashova rodina, která si byla velmi blízká, fascinovala Carsona od první chvíle, kdy se s nimi seznámil. Nevěděl, jak má reagovat na normální, zdravě fungující rodinu. Ale Corbinovi ho mezi sebe přijali – a pak i Joss, když si ji Carson vzal. A dokonce i Kylie, ačkoli ona byla před nimi ještě rezervovanější a ostražitější než Carson.

Dash si povzdechl, vystoupil a došel ke vstupu do Sídla. Dnes ani neměl zájem

o žádnou aktivitu, byl neklidný a jako na trní. Celý den myslel na Joss. Od chvíle, kdy ji vzal na hřbitov a uvědomil si, že je něco jinak.

Nevěděl, co tu změnu zapříčinilo. Vyšla z domu v košili a džínách a vypadala tak mladě a překrásně, že ho v hrudi ještě teď píchlo, kdykoli si na to vzpomněl.

A pak se zeptala, jestli ji může nechat u hrobu o samotě, a zůstala tam a on viděl, jak se jí rty pohybují, když dlouze mluvila ke Carsonovi. Když se vrátila, v jejím vystupování byl patrný rozdíl. A vzápětí přišla ta otřepaná fráze, že ho nepotřebuje. Prokrista, dokonce se mu omlouvala! Omlouvala se za to, že pro něj byla přítěží. Že ho stála kus života

a spoustu času. Sakra, a to si ani neuvědomovala, že ona pro něj znamená celý jeho život. Nebo alespoň doufal, že to tak jednou bude.

Zapsal se u vrátného a prošel spodní patro. Společenské místnosti. Prostory, kde se lidé setkávali, popíjeli dobré víno a povídali si, než se přesunuli nahoru, ať už do volně přístupných prostor, nebo do soukromých apartmá.

Byla tu spousta přenádherných žen, které po něm vrhaly pohledy plné zájmu. Už to byla nějaká doba, co sem přišel, aby upustil páru. Obvykle poté, co byl celý den a večer s Joss, si představoval, že žena, s níž tráví zbytek noci, je ona. Sice to znamenalo, že je pěkný parchant, ale také se o tu ženu vždy dobře postaral. Nikdy neměla byť sebemenší tušení, že je pouhou náhražkou za ženu, kterou mít nemohl.

Že by se konečně rozhodla jít dál? Po celou cestu domů ze sebe chrlila jednu frázi

za druhou. Mluvila věcně a zpříma, přestože bylo vidět, že ji to bolí. Viděl v jejích očích bolest, když prohlásila, že Carson je pryč a už se nevrátí a ona se přes to musí přenést a přijmout to. Co tím ale myslela?

Bál se doufat. A bál se udělat špatný krok. Nemohl si dovolit podělat to tím, že by na ni tlačil příliš brzy. Brala ho jako kamaráda. Sebe samu považovala za jeho přítěž.

Za někoho, koho musí Dash hlídat, zatímco bude tiše truchlit. Nikdy si neuvědomila, že žil pro okamžiky, které mohl strávit s ní.

Carson věděl, že jeho nejlepší kamarád miluje jeho ženu. Věděl to a přijal to. Dash se bál, že to zničí nejen jejich přátelství, ale také obchodní spojenectví. Carson mu ale rozuměl. Věřil Dashovi, že nikdy tu přitažlivost nezneužije. A také si od Dashe vynutil slib, že pokud se Carsonovi něco stane, Dash se o Joss postará.

Tomu se říká pevné přátelství, když mu jeho nejlepší kamarád důvěřoval, že se postará o jeho ženu, pokud se mu někdy něco stane.

Nejhorší na tom bylo, že ten slib po něm Carson chtěl několik týdnů předtím, než se zabil při autonehodě. Skoro jako by to věděl. Vycítil snad, že se něco stane a z Joss bude náhle mladá vdova?

Tehdy ten slib nebral nijak vážně.

Jestli se mi něco stane, brácho, chci, abys mi něco slíbil. Slib mi, že tu pro Joss budeš.

Vím, že ji miluješ. Jestli někdy přijde den, kdy navždy odejdu, chci, abys mi slíbil, že se o ni postaráš a budeš ji milovat tak, jako ji miluju já.

Pořád ta slova slyšel. Bylo to snad proroctví? Nebo pouhá náhoda?

Tehdy to pro něj bylo bolestivou připomínkou, že Carson má vše, co Dash ne. Joss byla… byla nádherná. Nejen fyzicky. Rozzářila každý pokoj prostě tím, že do něj vstoupila. Měla milý úsměv, který by pronikl i do toho nejzatvrzelejšího srdce. A poté, co poznala Carsona, se už na žádného muže ani nepodívala. Bůh ví, že jsou celé zástupy mužů, kteří by rádi svedli ženu někoho jiného. Ale Joss se chovala, jako by neměla tušení, jak na jiné muže působí. A to ho na ní přitahovalo ještě víc.

Poté co rychle obešel společenské místnosti, vzal si sklenku vína – Damon Roche nabízel jen to nejlepší – a zamířil po schodech do společné místnosti.

V rozlehlém otevřeném sále si právě jako obvykle užívalo svých dostaveníček hodně párů. Sál nebyl nijak rozdělen, prostory se samy vyčlenily prostě tím, že si návštěvníci zabrali kousek místa pro své aktivity.

Když vešel do místnosti, přivítala ho směsice zvuků a vůní. Pleskání těla o tělo.

Práskání bičů i plácaček. Vzdechy, steny a výkřiky extáze. Bolesti. Rozkoše. Vzduch byl ztěžklý pachem sexu.

Přešel sál a cestou si prohlížel účastníky. Chtěl si být jistý, že sem Tate s Chessy dnes nepřišli. Ne že by byl puritán, ale vidět kamaráda při sexu nebylo na jeho seznamu nejoblíbenějších zážitků. I když si vlastně starosti ani dělat nemusel, protože je v Sídle neviděl celé měsíce. A když je tu několikrát předtím zahlédl, pokaždé svou návštěvu zkrátil, protože nechtěl, aby se Chessy cítila nepříjemně.

Byla velmi výjimečná a Tate měl zatracené štěstí, že našel tak dokonalou ženu. Submisivní překrásnou ženu, která věnovala Tateovi dar absolutní důvěry. Nebylo cennějšího daru, než když se žena zcela oddala muži.

Přesně to chtěl i pro sebe a přesně to očekával od každé ženy, s níž se seznámil. Kvůli Joss by ale tuto svou stránku potlačil, kdyby měl jen sebemenší šanci být s ní. Znal Carsonovu minulost, takže věděl s jistotou, že Carson a Joss nikdy tenhle druh vztahu

nenavázali.

Poté co poznal Joss, už ale sám nikdy nevyhledával nic víc než obvyklý sex. Jakmile vstoupila do Carsonova života a zcela ho ovládla, pro Dashe už neexistovala žádná jiná.

Uspokojoval svoje potřeby a nezapomínal ani na svoje partnerky, ale pak se přesunul

k další. Nikdy se k žádné nepřipoutal, ačkoli věděl, že Joss je pro něj nedosažitelná. To už ale teď nebyla pravda. Byla volná. Mohla by ale milovat jiného muže tak, jak milovala Carsona?

To byla otázka s velkým O. A spokojil by se Dash jenom s částí jejího srdce?

Než se stihl zarazit, přikývl. Sakra že jo. Bral by cokoli, co by mohl získat. Otázka byla, kdy si to půjde vzít?

Dnešek mu poprvé po třech letech přinesl první kapku naděje, že je Joss připravená přenést se přes svůj smutek a znovu začít žít. Byl trpělivý. Byl pro ni vším, co potřebovala. Chtěl ale mnohem víc.

Stáhl se do rohu, kde poté se zdvořilým úsměvem odmítl ženu, jež mu nabídla své služby. Kdyby to byla jiná noc, její nabídku by přijal, zavřel by oči a představoval si, že ve svých pevných, ale něžných rukách svírá Joss. Dnes ale právě Joss zaměstnávala všechny jeho myšlenky a on neměl to srdce předstírat, jak to dělával tolikrát předtím.

Jeho rodina si myslela, že je blázen, když na city k Joss už dávno radši nezapomněl.

Poslední tři roky ho jen litovali. Jeho bratři se ho dokonce zeptali, kdy už začne jednat. On ale věděl, že ještě neuzrál čas. Tehdy ne. Ale teď?

Když byl dnes s Joss, zvedl se v něm závan naděje, který nemohl ignorovat. Viděl

v jejích očích i v jejím jednání, že se něco změnilo. A poté přišla s tou ubohou výmluvou, že je pro něj obrovskou přítěží, a chovala se, jako by se rozhodla s tím přestat.

K čertu s tím. Jestli si myslela, že on teď zmizí, zatraceně se mýlí.

Stál tam a jeho nadšení polevovalo. Nevěděl ani, co ho sem dnes večer přivedlo. Chtěl být s Joss. Dívat se na film a snažit se rozptýlit její myšlenky, její zármutek, což dělával při předchozích dvou výročích – a mnohokrát mezitím. Den nevyšel, jak předpokládal.

Uvolnil se z práce a přesunul si klienty, aby celý den mohl strávit s Joss.

Nečekal, že ho po návštěvě hřbitova odmítne.

Stočil pohled ke dveřím, kudy právě dovnitř vešel pár, a zarazil se. Co to má sakra být?

Zíral a nemohl uvěřit svým očím. Dveřmi právě vešla Joss po boku muže, kterého Dash znal od vidění ze Sídla. Majetnicky ji objímal kolem boků a dával tak jasně najevo… že mu patří. Nebo že mu brzy bude patřit.

Měla na sobě upnuté černé pouzdrové šaty, které obepínaly a zdůrazňovaly každou dokonalou křivku jejího těla. A na nohou měla rajcovní boty, které vyzývaly muže, aby ji v nich ošukal. Aby ji šukal v těch botách, dokud nebude znovu a znovu křičet jeho jméno.

Vlasy měla vyčesané, několik pramínků jí líně splývalo po štíhlém hrdle a přitahovalo pozornost k jemným rysům její tváře.

A vypadala k smrti vyděšená.

Dřív než si vůbec stihl uvědomit, co dělá, se Dash vydal přes pokoj. Co tu sakra dělá?

A právě tady! Tady! V tomhle zatraceném podniku určeném k uspokojení všech sexuálních potřeb.

Muž, s nímž tu byla, tady byl pravidelným návštěvníkem. Měl celou řadu subinek

a zřídka byl viděn s jednou ženou dvakrát za sebou. A přesto tu stál a majetnicky objímal Joss a v očích mu planul chtíč.

Co si sakra Joss myslí, že dělá?

Byl jen pár kroků od ní, když Joss zvedla oči, v nichž se zračil čirý šok. Ústa otevřela překvapením a hrůzou, když spatřila jeho tvář. Do očí se jí vkradla panika a okamžitě ustoupila od muže po svém boku.

Ten muž, Craig, si ji k sobě rychle přitáhl a to Dashe rozzuřilo. Chytil Joss za ruku a ihned si ji přitáhl k sobě do bezpečí.

„Co to má sakra znamenat, Corbine?“ vyjel Craig a natáhl se po Jossině druhé ruce. Dash se okamžitě postavil mezi Joss a Craiga, zakryl ji svým tělem.

„Drž se od ní dál,“ vyštěkl Dash. „Vypadni.“

Craig povytáhl obočí a chvíli ho propaloval pohledem, pak ale obě ruce zvedl v gestu, že to vzdává. To nebylo pro muže jako Craig typické. Byl to dominant, který jen tak někomu neustupoval. Vzhledem k tomu, jak opatrně se na něj Craig díval, byl Dash ale přesvědčený, že teď vypadá jako šílenec, co každou chvíli vybuchne. Pouhé vteřiny dělily Dashe od ztráty sebekontroly, co už teď visela na vlásku.

„Půjdu si najít na večer jinou společnost,“ prohlásil Craig.

„To udělej,“ ucedil Dash skrz zuby. „A už se k ní znovu nepřibližuj, jinak tě roztrhnu jako hada. Jasný?“

„Jo, kámo, jasný.“

Craig ho – a Joss – zeširoka obešel a pokračoval dál do sálu.

Dash se otočil na bledou šokovanou Joss a tiše zaklel. Popadl ji za ruku a odtáhl ji

do chodby. Pořád neřekla ani slovo. Vypadala, že se na místě propadne studem, a Dash měl chuť praštit pěstí do zdi. Rozhodně nechtěl, aby se cítila trapně, ale na to teď kašlal. Co měl asi tak dělat, když se tu zjevila jako žena, kterou by toužil vlastnit každý muž?

Žena, kterou chtěl vlastnit on.

Vedl ji ke schodišti a dolů do chodby k východu tak rychle, jak jen to šlo, aniž by

na těch chůdách, které se vydávaly za boty, zakopla. Byl v pokušení přehodit si ji přes rameno a odnést ji pryč jako jeskynní muž. Přinutil se ale to nutkání potlačit. Alespoň jakž takž.

Jakmile vyšli ven, otočil se k ní a uvnitř se snažil ovládnout vztek, který mu bouřil v žilách.

„Kde máš auto?“ vyhrkl.

„Já ne-nepřijela svým autem,“ vykoktala. „Vzala jsem si taxi.“

Ježíši. Tohle bylo ještě horší. Čekala snad, že dnes večer nepůjde domů sama? Měla

v plánu přespat u některého z mužů, s kterým se tu seznámí? Na druhou stranu, jak mohl sakra vědět, jestli je tohle vůbec její první návštěva? Mohla tu být pravidelnou návštěvnicí a s Craigem se mohla znát už dávno. Dash tu rozhodně v poslední době nebyl tak často, aby věděl, co se v klubu děje.

Dotáhl ji ke svému vozu, otevřel dveře spolujezdce a usadil ji dovnitř.

„Dashi?“

To jediné slovo, v němž se ozýval strach i nejistota, ho zasáhlo hluboko v nitru. Kruci,

poslední, co chtěl, bylo, aby se ho bála. Potřeboval se uklidnit dřív, než se přestane ovládat. A zničí i tu sebemenší šanci být s ní.

„Odvezu tě domů,“ prohlásil o poznání něžněji.

Obešel auto, sedl za volant, nastartoval a vycouval s vozem skoro ještě dřív, než se za ním stihly zavřít dveře. Sjel po klikaté příjezdové cestě, která vedla k domu,

a netrpělivě čekal, až se otevře brána, jež mu dovolí vyjet.

Natáhl se po její ruce a stiskl ji, aby Joss uklidnil.

„Až dorazíme domů, promluvíme si,“ řekl pevným tónem, kterým na Joss ještě nikdy nepromluvil.

Ale zafungovalo to. Okamžitě zavřela pusu, dál však nervózně žmoulala spodní ret.

Ve tváři se jí zračila hrůza. Dashe bolelo vědět, jak moc trpí. Jak je jí trapně. Nejspíš si myslí, že jí sedře kůži z těla. A možná to i udělá. Neměl tušení, co jí k tomu sakra řekne.

Zbytek cesty jeli v tichosti, jen ruku měla uvězněnou v jeho. Cítil, jak se třese, a bolelo ho, že se ho tak bojí. Jakmile přijde na kloub tomu, co se tu děje, zarazí to.

Vypadala překvapeně, když si uvědomila, že ji veze k sobě, jen několik kilometrů daleko od její čtvrti. Otočila se na něj, v očích jasnou otázku.

„Promluvíme si u mě,“ prohlásil odměřeně, když odbočil ke své garáži.

Znovu utichla, sklonila hlavu a zrak upřela do klína. Její poraženecký postoj ho znervózňoval. Natáhl ruku, něžně ji vzal za bradu a přinutil ji zvednout zrak.

„Bude to dobré, zlato. Teď pojď dovnitř, ať si můžeme promluvit.“

Přikývla a on rychle vystoupil, obešel auto a pomohl jí ven. Vedl ji ke svému domu, spokojený, že ji bude mít u sebe doma. Konečně.

Ačkoli během posledních let spolu trávili hodně času, vždy to bylo na neutrální půdě.

Nebo v jejím domě, který sdílela s Carsonem. U něj doma byla naposled, když byl Carson ještě naživu. Byli u něj častými hosty.

Objal Joss kolem pasu a odvedl ji přes vstupní chodbu do obývacího pokoje. Ztuhla, ale nesnažila se od něj odtáhnout. A vypadala, jako by na ni měla co chvíli spadnout z nebe kovadlina.

Když vešli do obývacího pokoje, pustil ji a ustoupil. Prohrábl si vlasy. Pak se odvrátil.

Nevěděl, jak správně položit otázky, které ho pálily na jazyku. K čertu s tím. Znal jen jeden způsob. Jednat na rovinu.

„Co jsi sakra dneska večer dělala v Sídle, Joss?“ vyhrkl.

Trhla sebou, protože v jeho hlasu slyšela potlačovanou zuřivost, a jiskra v očích jí pohasla.

„Nemáš tušení, do čeho ses tam mohla připlést,“ pokračoval. „Nemáš ani ponětí.

Napadlo tě, co se ti tam mohlo stát? Co ti mohl Craig udělat? Já ti to povím. Předklonil by tě, pak by ti nařezal na zadek a nakonec by tě bez milosti ošukal a bylo by mu fuk, jestli se ti to líbí, nebo ne. Šlo by mu jenom o sebe. Vzal by si tě a využil a byla bys mu ukradená ty i tvoje rozkoš. Co sis to sakra myslela?“

Olízla si rty, do očí jí vhrkly slzy. Kruci. Rozhodně neměl v plánu ji rozbrečet, když celý den, nebo alespoň tu část, kterou strávila s ním, zvládla bez jediné slzy.

„Rozumím tomu, Dashi,“ zašeptala. „Rozumím tomu víc, než si myslíš.“ Zamračil se. „Už jsi v Sídle někdy předtím byla?“

Zavrtěla hlavou. „Ne. Dnes jsem tam byla poprvé.“

„Ježíši Kriste, Joss. Co sis sakra myslela? Máš vůbec tušení, co by se ti tam mohlo stát, kdybych tam nebyl? Nepočítej s tím, že bych ti dovolil, aby ses tam vrátila. Nepatříš tam.“

Rty se jí zachvěly, jako by se v duchu otřásla. Výraz se jí zatvrdil a zvedla k němu odhodlaný pohled.

„Vím přesně, proč jsem tam šla. Ty to nechápeš, Dashi. Nikdy to nepochopíš.“

„Zkus mi to vysvětlit,“ vyzval ji.

Dlouze se na něj zadívala, v očích nejistotu, skoro jako by se rozhodovala, jestli mu může věřit. Měl co dělat, aby se ovládl, protože chtěl, aby věděla, že s ním může mluvit o čemkoli. O čemkoli, co bude chtít. Chtěl, aby mu důvěřovala. Zavřela oči, posadila se na pohovku a zabořila tvář do dlaní. Ramena se jí otřásala a on k ní chtěl okamžitě přisednout. Utěšit ji, držet ji a říct, že všechno bude dobré. Ale čekal. Protože věděl, že

to, co mu chce říct, je důležité. A že to navždycky změní způsob, jak se na ni dívá. A že to ovlivní šanci, že někdy budou spolu.

Zvedla hlavu, oči jí plavaly. „Carsona jsem milovala celým svým srdcem i duší. Byl moje spřízněná duše. To vím. A vím, že znovu takovou lásku už nenajdu.“

Dash zapomněl dýchat. Zadržoval dech, protože tohle rozhodně slyšet nechtěl. Nechtěl slyšet, že samu sebe odsoudila k životu bez lásky, protože si myslela, že by ji žádný muž nemohl milovat tak, jak ji miloval Carson. Přitom Dash tím mužem byl. Miloval ji – miloval ji snad už celou věčnost – a kdyby dostal příležitost, ukázal by jí, jak snadno by mohla získat dalšího muže, který by jí dal všechno.

„Carson mi dal vše, co jsem kdy vůbec mohla chtít. Až na…“

Hlas se jí zlomil a znovu shlédla do klína, ramena jí poraženě poklesla.

„Až na co, Joss?“ zeptal se Dash jemně. Její prohlášení ho zmátlo. Věděl moc dobře, že Carson by jí snesl modré z nebe. Dal by jí všechno, co by bylo v jeho silách.

„Dominanci,“ zašeptala Joss.

Dashe zamrazilo v zátylku, do žil se mu vlila… naděje? Tep se mu zvedl, musel se přinutit ke klidu. Potřeboval jistotu, že slyšel správně. Protože tomu nerozuměl.

„Dominanci?“

Přikývla. Pak k němu vzhlédla a on v jejích překrásných očích spatřil čiré utrpění. „Víš, v čem vyrůstal. Co musel snášet. Že on i Kylie byli týráni. Na začátku, krátce poté, co jsme se poznali, jsme si promluvili. O mé… touze. O tom, co si myslím, že potřebuju

a chci. A on se nemohl – nedokázal se – přinutit, aby udělal něco, co by jen vzdáleně připomínalo týrání. Pořád se bál, že po otci zdědil násilnickou povahu. Že je to snad genetické, a radši by umřel, než by mi jakkoli ublížil. Jako by to snad vůbec dokázal! Právě proto váhal, jestli mít děti. Chtěl je. Bože, tolik je chtěl a stejně tak já. Nejvíc lituju toho, že nemám jeho dítě, část z něj, která bude žít dál i poté, co jsem ho ztratila. Ale on se moc bál, že by svým dětem ublížil.“ Poslední slova se ztratila ve vzlyku. Dash to už nemohl vydržet. Přešel pokoj, posadil se na gauč vedle ní a přitáhl si ji do náruče.

Zabořila tvář do jeho hrudi, zatímco ji hladil po vlasech.

„Carson by nikdy neublížil tobě ani vašim dětem,“ prohlásil s naprostou jistotou.

Joss se odtáhla a zvedla k němu uslzené oči. „To vím. Ty to víš. Ale on to nevěděl. A já ho o tom nedokázala přesvědčit. Jeho otec se na něm příliš podepsal, Dashi. Na něm

i na Kylie. Nikdy se nevzpamatovali z toho, co jim provedl, a ovlivnilo je to i v dospělosti. Na Kylie to pořád má vliv. Když jsem jí řekla, co mám v plánu, úplně zešílela.“

„Já bych taky rád slyšel, cos měla v plánu, Joss,“ pronesl Dash jemně. „Co to dneska mělo znamenat?“

Joss se odvrátila a sevřela ruce do pěstí. „Vím, že si myslíš, že nemám tušení, do čeho jsem se to uvrtala, Dashi, ale já nejsem hloupá. Nevstala jsem ráno s tím, že si večer zajdu do Sídla. Přemýšlela jsem o tom a zjišťovala si informace celé měsíce. Často jsem mluvila s Damonem Rochem. Chtěl si být jistý, že vím, do čeho jdu, a že to není žádné ukvapené rozhodnutí.“

No, díkybohu za to. Damon byl solidní muž. Sice řídil podnik, kam lidé chodili uspokojovat každou myslitelnou úchylku nebo fetiš, ale bral to vážně a nové členy schvaloval velmi opatrně.

„Ovšem to nic nemění na tom, co jsem ti dnes řekla, Dashi. Carson je pryč. Už se nevrátí. A já se musím sebrat a žít dál. Nemůžu po něm truchlit po zbytek života.

Potřebuju… Chci…“

Zaváhala, Dash ale čekal, až si rozmyslí, co chce říct, protože to bylo důležité. Právě poznával tu stránku Joss, o jejíž existenci neměl doteď ani tušení. Jak by také mohl?

„Musím vědět, jestli to, co si myslím, že chci a potřebuju, je pravda. Cítím tu silnou touhu, Dashi. Bolí to, jako bych měla v duši díru, která je teď ještě větší, protože Carson je pryč. Hodně jsem ho milovala, než abych od něj žádala něco, co mi nemohl dát. Teď to ale vypadá, že jsem s ním byla nešťastná. Bože, nebyla! Milovala jsem ho, Dashi.

Milovala jsem ho celým svým srdcem a ničeho na našem manželství vůbec nelituju.“

„Já vím, zlato. Já vím,“ zašeptal Dash.

„Vždycky jsem ale cítila tuhle touhu. Nedokážu to vysvětlit ani sama sobě, tak jak bych ti to mohla popsat, abys pochopil, že to pro mě není žádná hra? Nejednám iracionálně, nehledám něco, co by vyplnilo tu prázdnotu po Carsonově smrti. Bylo to ve mně odjakživa. Odjakživa.“

„Tak to zkus,“ vybídl ji Dash prostě. „Pověz mi, co chceš. Po čem toužíš. Já budu naslouchat, Joss. A nebudu tě soudit. Vyslechnu tě a pak si o tom promluvíme.“

V očích jí zaplanula úleva. Čekala snad opovržení? Předpokládala snad, že ji obviní, že není Carsonovi nebo jeho památce dostatečně oddaná?

„Chci, aby mě někdo… vlastnil.“ Zachvěla se, cítil to přes ten úzký prostor, který je odděloval. „Ráda bych měla to, co mají Tate a Chessy. Toužím po muži, kterému bych se podřídila, jemuž bych patřila. Chci se mu podvolit a chci, aby se o mě staral. Ochraňoval mě. Bože, teď mluvím jako bezradná, nesamostatná ubožačka. Ale tak to není. Carson mě naučil, jak stát na vlastních nohách. Jak být nezávislá. Ne že bych to nutně potřebovala. Jen je to něco, po čem toužím. Moje volba.“

Dash jí dal prst na rty, aby ji utišil. „Šššš, zlato. Nemusíš přede mnou obhajovat svoje rozhodnutí. Jsem tu, abych naslouchal. Neobhajuj se. Jen mi pověz, co se ti děje v té tvé hezké hlavince.“

Jeho srdce hrozilo, že mu každou chvíli vyskočí z hrudi. Že by k němu byl osud přece jen nakloněn? Že by mu dar, o kterém si nedovolil ani snít, přece jen spadl do klína? Věděl Carson… Ale samozřejmě že věděl. Věděl, co se Dashovi líbí v ložnici. Že je dominantní

a že touží po ženě, která by se mu podvolila. Teď ten slib, který si na něm Carson vyžádal, začal dávat mnohem větší smysl. Carson věděl, že jeho žena chce něco, co jí sám nemohl dát, a chtěl si být jistý, že pokud se mu něco stane, přijde Dash a dá jí to, čeho Carson nebyl schopný. Omráčilo ho, jak nesobecký jeho přítel byl. Dal mu své požehnání. Ježíši.

„Nebylo to snadné rozhodnutí, Dashi. Ale akceptovala jsem ho. Dokud jsem tě tam dneska neuviděla. Vyděsilo mě to. A pak jsem se cítila provinile, protože když jsem tě tam spatřila, měla jsem pocit, že zrazuju Carsona. Nechtěla jsem, abys to věděl. Jen Chessy a Kylie o tom věděly. Řekla jsem jim to. Bály se o mě, ale také věděly, že jsem před dnešní cestou do Sídla udělala vše, co bylo pro mé bezpečí potřeba. Byla jsem připravená. Nebo si alespoň myslela, že jsem. A pak ses tam zjevil ty.“

Zamračila se, jako by jí až teď došlo, že tam Dash byl také. Viděl v jejích očích tu otázku dřív, než ji vůbec vyslovila.

„Cos tam dělal ty, Dashi?“

Rozhodl se hned neodpovědět, protože byly důležitější věci, které bylo potřeba probrat.

Stálo ho to velké úsilí, aby se ovládl. Aby potlačil nutkání si ji označit. Aby se do toho nevrhl, nevzal si ji a nedal jí vše, o čem říkala, že po tom touží… že to potřebuje.

„Nejdřív musím něco vědět, Joss. Musím vědět, jak vážně to myslíš. Jestli je to opravdu to, co chceš a potřebuješ, a jestli to není pouhý experiment nebo snaha vyplnit prázdnotu.“

„Vážněji to už ani brát nemůžu,“ prohlásila odhodlaným tónem, který ho přesvědčil, že to tak opravdu je.

Naklonil se k ní. Jeho dech se promísil s jejím, jeho rty byly tak blízko jejím, až cítil teplo, které z těch oblých úst vycházelo. Stačil by centimetr a políbil by ji.

„Byl jsem tam, protože tohle jsem, Joss,“ řekl a sledoval její reakci. Díval se upřeně do jejích očí, aby spatřil i ten sebemenší náznak emocí. „Takový jsem byl vždycky.

A dovol mi teď něco říct. Jestli je to opravdu to, co chceš… jestli je to to, co potřebuješ… pak já budu sakra tím jediným mužem, kterému se podřídíš.“

4. kapitola

Joss přestala dýchat a zadržovala dech, až se jí začala točit hlava a hrozilo, že omdlí. Dashovy rty byly tak blízko, až cítila závan jeho dechu. Viděla v jeho očích odhodlání. A vůbec poprvé v něm spatřila víc než kamaráda. Kamaráda svého manžela. Někoho, na koho se celé roky tolikrát obracela o pomoc.

Nedokázala ani zpracovat jeho vášnivé prohlášení, věděla ale, že ho myslí zcela vážně.

Poznala to z jiskry v jeho očích, z toho, jak pevně zatínal čelist. Viděla, jak mu na hrdle pulzuje tep, a cítila jeho vůni, která jí pronikala až do plic.

Dash je dominantní? Ne že by tomu nemohla uvěřit. Byl to muž zvyklý, že vždycky získá, co chce. Vyzařoval tu tichou autoritu. Nepotřeboval ani zvyšovat hlas, aby bylo po jeho. Mnohokrát byla svědkem toho, že když promluvil, každý se okamžitě utišil

a poslouchal, co Dash říká.

Nepatřil k těm, co na všechny strany křičí rozkazy. Nepotřeboval to. Lidé vnímali sílu, která z něj vyzařovala. Nebyla vůči tomu slepá ani imunní. A jak to vnímala ještě dnes ráno, ze začátku z něj měla strach. Uvědomovala si, že se obává a nesouhlasí s tím, jak rychle postupoval její vztah s Carsonem. Jakmile ale pochopil, že je pro jeho nejlepšího přítele ta správná žena, byl jí naprosto oddaný.

V duchu ale stále slyšela jeho slova. Tu příkrou přísahu. Zachvěla se pod jeho intenzivním pohledem, pod těma tmavýma očima, které ji pozorovaly, odhalovaly. Cítila se zranitelná.

„Já ne-nerozumím,“ vydechla bezmocně. Zvedla ruku, pak ji spustila, jako by se snažila dát celému večeru nějaký smysl.

Jeho následující slova převrátila její život vzhůru nohama už definitivně.

„Tak zatraceně dlouho jsem na tebe čekal, Joss. Myslel jsem, že tě nikdy nebudu mít, a to mi nevadilo, protože Carson byl s tebou šťastný a já vím, že Carson dělal šťastnou

i tebe. Ale jak jsi řekla, teď je pryč a já čekal. Snad celou věčnost jsem čekal právě

na tuhle chvíli. Kdy budeš připravená. Možná jsem čekal moc dlouho, nebo je snad teď ta pravá chvíle. Ale jestli si myslíš, že budu stát stranou a dovolím jinému muži, aby se dotkl toho, co považuju za své, velmi se mýlíš.“

Zavrtěla hlavou. Bylo toho na ni moc. Dashova slova v ní vzbudila dojem, že ji chce.

A že ji chtěl už dlouho. Ale ne. To přece nebylo možné. Nikdy by svého nejlepšího kamaráda nezradil. Nebo k ní Dash začal něco cítit až po Carsonově smrti? Nebo jen zastupoval svého nejlepšího přítele a chtěl se kvůli němu postarat o Carsonovu vdovu?

Nechtěla, aby k ní Dash cítil jakoukoli povinnost. Staral se o ni už moc dlouho. Dnes to všechno chtěla nechat za sebou. Nejen Carsona, ale i svou závislost na Dashovi.

Co ji ale ohromovalo víc, bylo, že Dash nabízel všechno, o čem se kdy domnívala, že chce… pokud tedy mohla věřit jeho ohnivému prohlášení. Dominant. Měl rád submisivní ženy. A chtěl ji uvést do tohoto způsobu života. Chtěl, aby se mu podvolila. Chtěl ji vlastnit.

„Nevím, co říct,“ přiznala upřímně. „Nikdy mě to ani nenapadlo. Neuvědomila jsem si…“

„Ne, je mi jasné, že ne,“ přerušil ji Dash. „Není to nic, k čemu bych se mohl prostě jen tak přiznat. Ale, Joss, to ty jsi udělala ten první krok. Teď jsem však na řadě já, abych

provedl ten další. Na rovinu jsi řekla, co chceš. Co potřebuješ. Po čem toužíš. A já budu ten, kdo ti to všechno dá.“

Zírala na něj, naprosto přemožena celým dnem, tímto okamžikem, jím. Jak se mohlo tolik věcí tak rychle změnit? Pak zavrtěla hlavou, automaticky to celé zamítala, přestože část jí samé, ta část, která byla tak dlouho nenaplněná, na ni křičela, že tohle je ono.

Tohle je to, co tak dlouho hledala. Ale Dash?

Ne, byli jen přátelé. Byl nejlepším kamarádem jejího manžela. Jak by to vypadalo před ostatními? Jak by mohli její přátelé, jeho rodina, Kylie přijmout to, že už nejsou přátelé, ale také milenci? Víc než milenci. Mnohem víc. Nedokázala si ani nepředstavit, co by vztah, který tu nabízel, všechno přinesl. Nebyla by to jednorázovka. Dva lidé, kteří se nechali strhnout okamžikem. Nabízel Dash něco… trvalého?

„Přestaň nad tím tolik uvažovat, Joss,“ přetrhl proud jejích myšlenek Dash trpělivě. Čelist měl ale zaťatou. V očích se mu zračilo neotřesitelné odhodlání. Bože, myslel to vážně? Jak to vlastně vůbec může zpochybňovat, když každý centimetr jeho těla křičí do světa jeho naprostou jistotu?

Dash nebyl impulzivní ani přelétavý. Nebyl takový. Znala ho dost dlouho, aby věděla, že každý jeho tah, ať v obchodě, nebo v osobním životě, byl pečlivě promyšlený. Jenže představa, že nad nimi dvěma tolik uvažoval, jí brala dech.

„Dashi, to přece… nemůžeme.“

Sice to prohlásila důrazně, přesto to ale zpochybňovala. Samozřejmě že nemůžou.

Nebo snad ano? Bylo potřeba promyslet víc věcí, nešlo tu jen o něj a o ni. Byli tu i jejich přátelé. Kylie. Jeho rodina. Hlava ji rozbolela rychlostí, s jakou se její svět náhle změnil. Takový šílený vývoj událostí nezažila ode dne, kdy přišla o manžela.

„Proč ne?“ zeptal se jednoduše, klidně. Jako by právě nepřevrátil její pečlivě uspořádaný život vzhůru nohama.

No, to by byla lež. Její život byl naruby ode dne, kdy Carson zemřel, a stále se nevrátil do správných kolejí. Ale teď? Bylo snad právě tohle třeba, aby získala zpět svůj život? Aby získala zpět sebe samu? Byl Dash tím, koho potřebovala, nebo by to dokázal kterýkoli jiný muž? Ale už ve chvíli, kdy na to pomyslela, věděla, že to tak není. S jiným mužem by se necítila takhle, tak nejistě, protože by to nebylo osobní. S jiným mužem by tyhle pocity neměla.

„Co to má znamenat, Dashi? Nerozumím tomu. Řekl jsi, že jsi čekal. O jaké době tu mluvíme? Jak dlouho jsi čekal? Chováš se, jako bys mě chtěl – a už dlouho. Já ale o tom neměla ani tušení. Jak bych mohla? Jsi – byl jsi – nejlepší kamarád mého muže.“

„Dávej si pozor, na co se ptáš, Joss,“ varoval ji Dash. „Možná nebudeš připravená slyšet odpověď.“

Zamrkala. Nevěděla, jak jeho prohlášení pochopit. Byla snad slepá? Byla tak hloupá, že nic z toho už dávno nespatřila? V duchu se vrátila zpět do všech těch chvil, které Dash

za posledních několik let strávil s ní. Stále v nich viděla jen jeho neutuchající podporu. Emocionální podporu. Kolikrát jen posbíral kousky, které z ní zbyly poté, co se zhroutila.

Pomáhal jí udržet si svou vnitřní sílu. Tlačil na ni, i když to nechtěla, její vztek ale nikdy nebral osobně. Byl zázrak, že od ní už dávno neodešel. Pokud ale je pravda to, co říkal…

Dobrý bože. Co má dělat? To, co chtěla, jí spadlo přímo do klína. Ale Dash?

Znovu k němu vzhlédla, tentokrát bez klapek na očích. Bez vědomí, že je nedotknutelný, jen kamarád. Nejlepší kamarád jejího manžela. Někdo, koho by nikdy nevnímala jinak než jako přítele.

Ale co nyní spatřila, jí vzalo dech.

Byl to živoucí, dýchající, nádherný exemplář sebevědomého muže. V tmavých očích se mu zračil příslib dominance. Pod jeho pohledem se zachvěla. Díval se na ni vždycky tak, jak se na ni dívá teď? Byla snad celou dobu slepá vůči jejich vzájemné přitažlivosti, silné jako elektrický výboj?

Hleděla mu přímo do očí, pak shlédla na jeho tělo, na široká ramena, mohutnou hruď i silná, svalnatá stehna. Na jeho těle nebyl ani centimetr zbytečné hmoty.

Do tváří jí vstoupila horkost. Odvrátila se, bylo jí trapně, že si ho takhle otevřeně prohlížela.

Jemu to ale nevadilo. Naopak, zdál se… potěšen.

„Konečně, Joss. Podívej se na mě,“ vydechl. „Tak už se na mě podívej. Musíš vidět, kdo skutečně jsem. Co jsem. A že tě chci.“

„Jak dlouho?“ zašeptala. Nezapomínala na jeho slova, že možná nechce znát odpověď na svou otázku. Ale teď to už vědět musela. Musela vědět, jak dlouho trpěl tím, že v něm viděla jen kamaráda.

„Odjakživa?“ lhostejně pokrčil rameny. Snažil se předstírat, že o nic nejde, ona ale zahlédla stíny, které mu vstoupily do očí. Viděla v nich… bolest. A touhu. Dobrý bože. To nemůže být pravda. Prostě nemůže.

„Odjakživa?“ zajíkla se. „Myslíš předtím… když jsem ještě byla s Carsonem?“ Krátce přikývl. Joss, přemožená tolika informacemi, se zhroutila na gauč. Rychle ji chytil

a podepřel, aby nespadla na zem.

„Nevěděla jsem to,“ vydechla tiše.

„Samozřejmě že jsi to nevěděla. Nechtěl jsem, abys to věděla,“ přiznal Dash. „To bych ti neudělal, Joss. Co bys s tím vůbec zmohla? Milovala jsi jiného muže. Vdala ses za něj. Za mého nejlepšího přítele. Ničemu by nepomohlo, kdybys to věděla. Jen by to ovlivnilo náš vztah. Ovlivnilo by to všechny tři.“

Zvedla k němu zrak, ztrápený, tím si byla jistá, protože otázka, kterou se chystala položit…

„A Carson?“ zašeptala. „On to věděl?“

Dash zaváhal jen vteřinu, jako by se rozhodoval, jestli mluvit na rovinu. Pak rychle potřásl hlavou, skoro jako by se rozhodl, že by měla vědět o všem. Jako by si myslel, že je připravená slyšet vše, co tak dlouho nevnímala.

„Věděl to,“ odpověděl Dash chmurně.

„Panebože,“ vydechla Joss roztřeseně. „On to věděl? A to jste byli přátelé? Dashi, já ničemu nerozumím!“

Dash si povzdechl, pak si ji k sobě přitáhl, až se mu přitiskla na hruď. Položil si její hlavu na rameno a políbil ji na temeno, jednou rukou jí sklouzl po vlasech a uhlazoval jí prameny, které jí vypadly ze skřipce.

Jeho objetí nabízelo víc než útěchu, kterou pro ni měl poslední tři roky. Teď už to věděla, ale předtím si to neuvědomovala. Celé její tělo bylo napjaté a vybuzené. Tep jí

divoce pulzoval, bouřil se jí v žilách. Ňadra se jí chvěla, bradavky ztuhly a vypínaly se do látky šatů. Neměla podprsenku a věděla, že Dash přes látku cítí ty tvrdé vrcholky.

„Carson to chápal,“ vysvětloval Dash tiše. „A ano, byli jsme přátelé a zůstali jsme přátelé, protože věděl, že bych ho nikdy nezradil a že ty bys nikdy nezradila jeho. Věděl, že bych nikdy nevyužil toho, že mě přitahuješ. Ale ano, věděl to. A myslím, že to mu dávalo i jistou míru útěchy, protože si uvědomoval, že pokud by se mu něco stalo, budu tu já. Že se o tebe postarám a dám ti vše, co bys chtěla nebo potřebovala.“

Odtáhla se od něj a zadívala se mu do očí. „Ale, Dashi, to muselo být…“

Odmlčela se, když v jeho očích zaplál oheň. Jako by svou touhu a potřebu potlačoval příliš dlouho a teď se hrozila utrhnout ze řetězů. Hořela a pulzovala mu v očích.

„Bylo to peklo,“ potvrdil Dash tiše. „Bylo to nebe i peklo zároveň. Nebe, když jsem

s tebou trávil čas. Když jsem se na tebe podíval nebo viděl, že se usmíváš. A bylo peklo jít večer domů s vědomím, že ležíš v náručí Carsona, a ne v mojí.“

„Já to nevěděla,“ zachraptěla. „Já to nevěděla, Dashi!“ Pousmál se a pohladil ji po tváři, něžně jí dlaní přejel po líci.

„Nechtěl jsem, abys to věděla, Joss. Byl jsem v nepříjemné pozici a nechtěl jsem, abys tím trpěla. Kvůli Carsonovi. Oba jsem vás měl rád a nikdy bych neudělal nic, čím bych zničil vaše manželství nebo způsobil problémy. Tak jsem čekal. Ale teď už mám čekání dost a chci, abys to věděla.“

Upřímnost v jeho rysech i pohledu jí vzala dech.

Jeho prsty sklouzly až na její rty, něžně je pohladily. Byla v pokušení je olíznout. Chtěla cítit v ústech jeho chuť.

„Ale teď mám pocit, že mi byl dán dar, o jakém se mi nikdy ani nesnilo. Byl jsem připraven potlačit vše, co ze mě dělá… mě. Kvůli tobě. Nikdy by mě ani nenapadlo, že bys chtěla to, co ti můžu dát. Tak bych v sobě potlačil tu touhu vést. Nikdy bych po tobě nechtěl nic, co bys nebyla připravená sama dát. Ale teď, když vím, že to chceš? Tak se připrav, Joss, protože teď, když to vím, se nebudu držet zpátky. Můžu ti dát vše, co chceš a po čem toužíš, a ještě mnohem víc. Mnohem, mnohem víc. Jen se musíš rozhodnout, jestli mi věříš, že ti to můžu dát. A zda si myslíš, že by ti na mně mohlo někdy záležet tak, jako mně záleží na tobě.“

Olízla si rty. Nervozitou. Po páteři ji zamrazilo očekáváním. A nadějí. Pomalu se rozvírala jako okvětní plátky v prvním náznaku jara. Při prvním paprsku slunce

po předlouhé zimě, jen čekající na rozkvět a osvobození z pout.

„Nevím, kde začít,“ přiznala upřímně. „Dnes… nevyšlo nic, jak jsem plánovala.“

„Díkybohu za to,“ odvětil Dash. „Bože, když si jen pomyslím, co se mohlo stát, kdybych tam nebyl. Tomu se říká osud, Joss. Je to přelétavá děvka a trvalo dlouho, než se na mě usmála.“

„Co bude teď?“ zeptala se tiše, aniž by z něj spustila zrak.

Sklonil se k ní a něžně, váhavě vzal její obličej do dlaní. Jeho rty se na vteřinu zdržely centimetr od jejích, cítila na nich teplo jeho dechu. A pak ji políbil.

Krev v žilách jí začala vřít, slyšela její burácení v uších. Bylo to jako elektrický šok, něco nečekaného, a přesto nádherného. Touha, dlouho potlačovaná, ji hřála jako kožešina, probouzela se hluboko v jejím nitru a šířila se jako požár.

Pokožka ji mravenčila. Naskočila jí husí kůže a tančila jí po těle, až se neovladatelně zachvěla.

Prohloubil polibek, olízl její rty, až je nakonec s povzdechem rozevřela a on pronikl dovnitř a tančil s jejím jazykem. Tiše jí zasténal do úst a ona ten zvuk pohltila. Hladověla, náhle chtěla ještě víc.

Nikdy ji ani nenapadlo, že by něco takového znovu pocítila. Tu silnou touhu, chtíč, který ji polapil a naprosto ji přemohl. Tak dlouho cítila jen chlad, strašlivou zimu, a teď jí náhle bylo znovu teplo. Koupala se v ohni. Obstupovalo ji jeho teplo. Jeho vůně, jeho chuť, samotná jeho podstata. Jak je možné, že to ani netušila? Jak je možné, že ji to nikdy ani nenapadlo? Jak mohla být tak slepá a nevidět v něm toho žádoucího dominantního muže, jenž ji právě líbal do bezvědomí?

Když se odtáhl, oči měl zamžené a plné palčivé touhy.

„Teď budeš moje, Joss. Konečně budeš moje. A jestli je všechno, co jsi mi řekla, pravda, jestli opravdu chceš, abych byl tvým dominantem, pak si buď jedním jistá. Ovládnu tě. Budeš mi patřit. A už nikdy nepoznáš jiného muže, než jsem já.“

5. kapitola

Dash se díval, jak jí očima probleskla myriáda emocí. Bylo na ní vidět vše, co cítí. Vždycky taková byla. A právě to byla jedna z věcí, které se mu na ní nejvíc líbily. Stačilo podívat

se jí do očí a člověk hned věděl, jakou má náladu. Jestli je šťastná, smutná, nebo nadšená.

Vzrušená.

Uspokojilo ho, že to poslední právě spatřil v jejích očích. Nikdy předtím se na něj nepodívala tak, jak na něj hleděla právě teď. Cítil se jako vítěz, i když svou reakci potlačil. Ještě nemohl slavit. Zdaleka ne. A její následující slova mu to potvrdila.

„Potřebuju čas na rozmyšlenou… Musím si to promyslet. Nás,“ řekla roztřeseně. „Tohle jsem nečekala, Dashi. Nechci se rozhodnout uspěchaně, abych pak – abychom toho my oba litovali.“

Její upřímnost byla další věc, jíž si na ní tolik cenil.

„Ale samozřejmě,“ přikývl. „Žádný spěch.“ Přestože jeho mysl právě křičela touhou se do toho vrhnout hned teď a po hlavě. Nechtěl, aby nad tím přemýšlela. Nechtěl, aby si to rozmluvila. Ale nemohl to uspěchat. Ne když byl teď tak blízko tomu, po čem tak dlouho toužil.

„Nevím, jak dlouho…“

Odmlčela se, zvedla ruku ke svému spánku, jako by ji bolela hlava, pak ji nechala klesnout zpátky do klína. Vzal ji za ruku a bříškem palce ji pohladil po sametové pokožce.

Má tak hebké, jemné prsty. Celá je hebká. Nemohl se jejích doteků nabažit. Sice se jí

v minulosti dotýkal, ale vždycky pouze v přátelské rovině. Láskyplně, ovšem zdaleka ne intimně. Oba věděli, že teď je jeho dotek intimní, a toho vědomí se nijak brzy nepřejí.

„Dej si načas, zlatíčko. Ale chci, abys mi něco slíbila, ano?“

Když ihned nevzhlédla, stejně jemně, jako byla jemná její pokožka, ji vzal za bradu.

„Podívej se na mě, Joss. Tohle je důležité.“

Zvedla zrak. V jejích nádherných modrých očích spatřil celý vír emocí.

„Chci, aby sis vzala tolik času, kolik jen budeš potřebovat, abys tohle – nás – promyslela. Ale chci, abys mi slíbila, že se do Sídla už nevrátíš. Ne beze mě. Z žádného důvodu. Ne, dokud se nerozhodneme, co to mezi námi je, a já sakra doufám, že pokud si mě nevybereš, už se tam sama nikdy nevrátíš. Nechci si představovat, že se tě dotýká jiný muž. Že se tě dotýká tam, kde se tě chci dotýkat já. Alespoň to pro mě udělej.“

„Dáváš mi ultimátum,“ prohlásila tiše. „Chceš, abych ti slíbila, že pokud si tě nevyberu, odepřu si to, co si žádá moje srdce. Po čem touží. Copak je to fér?“

„Láska není fér,“ prohlásil na rovinu. Viděl, jak překvapeně se zatvářila, jak se jí oči po jeho prohlášení rozevřely.Víc už k tomu nedodal. Bylo příliš brzy s ní probírat ještě tohle vzhledem k tomu, co všechno večer přinesl. Potřebovala čas, aby všechno zpracovala, aniž by se jí navíc vyznával ze své lásky, v jejíž upřímnost ona ani nemusí věřit.

„Žádám tě, abys mi dala šanci, Joss. Zvol si mě. Dovol mi, abych tě uvedl do světa, po němž tak silně toužíš. Alespoň to mi dopřej. Jestli pak zjistíš, že to nechceš, jestli se ukáže, že tohle není to, co potřebuješ, o krok se vrátíme a probereme to. Chci jen

příležitost – výhradní příležitost, pokud to tak chceš brát. Protože jak jsem ti už řekl, potlačil bych svou touhu dominovat, pokud by to znamenalo, že bych tě mohl mít. Bylo to pro mě jako rána do žaludku, když jsem tě spatřil vejít těmi dveřmi do sálu. Celý můj svět se v tu chvíli převrátil vzhůru nohama. Chci jen šanci, zlato. Šanci. A nechci, aby ses tam vracela. Ne beze mě. Ne s kýmkoli jiným, dokud nedostanu alespoň příležitost dokázat ti, že já jsem všechno, co chceš. Copak je ode mě tak špatné tohle chtít?“

Dlouho se na něj dívala, pak konečně pomalu potřásla hlavou.

Sklonil se k ní a políbil ji na jedno obočí. Snažil se uvolnit tu křivku, která ztuhla jejím soustředěním.

„Dám ti čas, Joss. Tolik času, kolik potřebuješ. Ale moc neváhej. Už tak jsi dost dlouho čekala, než jsi začala jednat. Není nutné ztrácet ještě více času, když jsi o tom zcela očividně už dávno uvažovala. Víš, že mi můžeš věřit. A sakra doufám, že mi už dávno věříš. Důvěra je důležitá, ať už by sis vybrala jakéhokoli muže, ale byla by velká chyba důvěřovat muži, s nímž jsi přišla do toho sálu. Protože víš co, zlato? Mně na tobě a tvé rozkoši záleží. Craigovi na ní nesejde teď, ani nikdy. Kdybys mi dala šanci, položil bych ti k nohám celý svět. Není nic, co bych ti nedal, jen abych tě měl a vlastnil. Potřebuju jen, abys mi dala možnost ti to dokázat.“

Touha, kterou spatřil v jejích očích, ho málem zničila. Jeho ohnivá slova promluvila přímo do jejího srdce. Tím si byl jistý.

„Nepotrvá mi to dlouho,“ ujistila ho chraplavě. „Jen potřebuju čas, abych si to všechno promyslela. Je toho moc. Dashi, já neměla tušení. Dnes jsem měla v plánu nechat všechno za sebou. Nejen Carsona, ale i tebe. Měla jsem pocit, že jsem pro tebe už strašně dlouho jenom přítěž, a rozhodla jsem se, že počínaje dneškem už na tobě přestanu být tak závislá. Chtěla jsem tě nechat jít, abys konečně mohl začít vést vlastní život. Neumím si ani představit, žes mohl mít nějaký vážný vztah. Většina žen by netolerovala, že jsi schopný všeho nechat a jít utěšit vdovu po nejlepším kamarádovi.

Myslela jsem, že tobě i sobě dělám laskavost, když konečně posbírám střepy svého života a postavím se na vlastní nohy. A teď to chceš snad ještě víc. Pořád to nedokážu pochopit, a jak jsem řekla, nechci dělat unáhlená rozhodnutí, kterých bychom pak oba litovali.

Záleží mi na tobě, Dashi. Moc mi na tobě záleží. A nemyslím, že budu někdy schopna ti náležitě poděkovat za všechno, cos pro mě udělal.“

„Nechci, abys mi děkovala, Joss. Chci tebe. Je to jednoduché. Chci jenom tebe. A tvé podvolení. Ovšem jak jsem řekl, jestli se ukáže, že tohle není to, co chceš, tak to takové mezi námi být nemusí. Obětuju, co bude potřeba, jen abych tě mohl jakkoli mít.“

Do očí se jí vkradl smutek. „To pro tebe nechci, Dashi. Nechci, aby ses kvůli mně měnil.

Nechci, abys byl někým, kým nejsi. To je stejně špatné, jako kdybych čekala –

a požadovala – od Carsona něco, o čem jsem věděla, že mi není ochoten nebo schopen dát. Nikdy bych to po něm nechtěla. Takže nebudu ani po tobě chtít, aby sis kvůli mně odepíral to, kým jsi.“

Přitáhl si ji do náruče, jeho rty našly její a utišily ji. Něžně se přitiskla k jeho tělu a on měl co dělat, aby se ovládl, nezvedl ji a neodnesl do postele. Ale čekal už tak dlouho.

A počká, jak dlouho bude potřeba, dokud nebude připravená.

„Co kdybys mě nechala, ať se sám rozhodnu, co chci obětovat. Copak ty ses pro

Carsona neobětovala? O tom je láska, zlatíčko. Chtěla jsi a potřebovala něco, co ti on dát nemohl, ale kvůli tomu jsi ho nemilovala o nic míň.“

Ztuhla, pak se ale pohroužila ještě hlouběji do jeho náruče a sklonila hlavu pod jeho bradu. Bože, tolik k sobě pasovali! Jako dva dílky skládačky. Objímal ji, chránil ji, jen si užíval pocit, že ji svírá ve svém náručí tak, jak nikdy předtím nemohl. Protože teď věděla, jak na tom je, a dovolila to. Věděla moc dobře, že ji nedrží a nedotýká se jí z čirého přátelství, ale jako muž, který zcela touží po jejím srdci i duši.

„Tak co ten slib?“

Pomalu se odtáhla a pohlédla mu do očí. „Slibuju, Dashi. Jen mi dej trochu času, abych si to promyslela. Byl to pro mě náročný den a všechno, co jsem si naplánovala, vyšlo tak, jak jsem ani nepředpokládala. Potřebuju to zpracovat.“

Přikývl a chtěl něco říct, ona ale rychle dodala:

„Nechci tě využít, Dashi. A možná by mi nevadilo využít cizího muže. Někoho, kdo pro mě nic neznamená. Ale nevyužiju tebe. Tebe ne. Neudělám si z tebe berličku ani nějaký experiment. Moc pro mě znamenáš. Na to pro mě tvoje přátelství moc znamená.“

Usmál se a něžně jí zastrčil pramínek vlasů za ucho. „Ale, zlatíčko, nechci, aby sis myslela, že bys mě využívala. Pokud tě ve výsledku budu mít. Za poslední roky jsem ženy jenom využíval. Nejsem na to hrdý, ale tak to je. Byly pro mě pouhou náhražkou za to, co jsem mít nemohl. Za tebe.“

„Tys předstíral, že jsou já?“ zašeptala omráčeně.

Přikývl. „Opakuju, nejsem na to hrdý. Ale tak to bylo. Nemohl jsem mít tebe, tak jsem svůj hlad a touhu uspokojoval na jiných ženách. A možná se teď na mě budeš dívat jinak. To je riziko, které musím podstoupit. Ovšem nebudu ti lhát. Měl jsem jiné ženy. Myslel jsem, že nikdy nezískám to, po čem nejvíc toužím, tak jsem podle toho jednal.“

„Já tě neviním z toho, žes byl s jinými, Dashi. Bože, jak bych mohla? Byla jsem vdaná.

Nikdy bych nečekala, že bys byl věrný ženě, která ti ani nepatřila!“

„To jsem rád,“ prohlásil prostě. „Protože víš co, zlato? Jakmile tě budu mít, žádná jiná žena pro mě existovat nebude. A na to si můžeš vsadit.“

Vykulila oči překvapením. Jako by to až teď konečně pochopila. Oči se jí zamlžily šokem. Tělo se jí rozechvělo. Sbalila ruce v pěst, aby skryla, jak moc se jí třesou.

„Chci, abys tu dnes v noci zůstala, Joss.“

Zvedl ruku, aby zarazil její protesty. Pak ji vzal za bradu a palcem jí přejel po hraně čelisti.

„Celá situace je pro tebe šok. Chápu to. A nežádám tě, abys se mnou šla do postele.

Zatím ne. Ale zůstaň v pokoji pro hosty. Cítil bych se líp, kdybych tu nebyl sám. Ráno nám připravím snídani a odvezu tě domů. A pak ti dám čas. Ráno dohodneme datum. A ten den půjdeme na večeři. Nebo si zatancovat. Cokoli ti udělá radost. Teprve potom mi dáš svou odpověď. A podle toho, jaká bude, uvidíme, co dál.“

Ztěžka polkla. Viděl v jejích očích nerozhodnost. Zvažovala svoje možnosti a snažila se zpracovat události dnešního dne.

„Zůstaň,“ zašeptal a zvedl jí bradu, aby ji mohl znovu políbit.

Tiše povzdechla do jeho úst, když ji jeho jazyk opět ochutnal. Na líbání se dalo tak rychle zvyknout. Teď, když ji políbil vůbec poprvé, věděl, že se toho už nikdy nenabaží.

Chtěl ji všude ochutnat. Její ňadra. Chtěl se sklonit mezi její nohy a vychutnat si každý centimetr toho ryze ženského místa. A pak ji chtěl označit. Přivlastnit si ji všemi způsoby, jakými si lze přivlastnit ženu. Dokud si nebude zcela jistá tím, že mu patří. Dokud se nezbaví všech pochybností, že právě on bude tím posledním, kdo se s ní kdy bude milovat.

„Zůstaň,“ zopakoval, váhavě přerušil polibek a odtáhl se.

Nadechla se, pak dlouze vydechla. Ramena jí tím výdechem poklesla.

„Dobře,“ přikývla nakonec. „Zůstanu.“

6. kapitola

Když příštího rána vešla Joss do Dashovy kuchyně, poznal, že buď nespala dobře, nebo vůbec. Ale to ani on. Jak by mohl, když si představoval, jak leží ve vedlejší ložnici? Tak zatraceně blízko, a přesto na druhém konci světa. Mimo jeho dosah. Ležel ve své posteli, zíral do stropu a střídavě děkoval osudu a proklínal ho.

Byl tak blízko. Tak blízko tomu, po čem jeho srdce toužilo, a pořád přemýšlel, jestli si s ním osud přece jen ošklivě nepohrává. Jestli mu před nosem nedrží tu příslovečnou mrkev, jen aby mu ji krutě vyškubl. Co když Joss vycouvá? Co když jednala impulzivně

a poté, co si to promyslí, změní názor?

To by nezvládl. Už tak to pro něj bylo dost obtížné, když věděl, že u ní nemá žádnou šanci. Ale teď? Teď, když ji políbil, ochutnal, svíral v náručí? Nezvládl by, kdyby ji nyní ztratil. Dřív, než by ji měl alespoň jedinkrát.

Ne že by jednou stačilo. Ne s ní. S jinými ženami? Jednou bylo vše, co chtěl. Netoužil si s nimi vybudovat vztah, přestože žádný nemít bylo také mučivé. Viděl Joss a Carsona.

Trápilo ho pomyšlení na to, co měli a o čem věděl, že sám nikdy mít nebude.

Povětšinou to prostě překousl. Ale po nocích, kdy se mu to nedařilo, kdy byl osamělý a toužil po tom, co nikdy nemohl mít, odešel do Sídla. Uspokojil své potřeby a pak se vrátil do svého očistce.

A teď sakra doufal, že to skončilo. Už nadobro. Mohl jen doufat. Kdyby bylo po jeho, už by ji měl ve své posteli. Přivázanou, aby nikdy nemohla odejít.

Byl zoufalý? To bylo slabé slovo. Ani zdaleka to nedokázalo vystihnout. Jak šlo o Joss, zapomínal na svou hrdost. A bylo mu to fuk.

Nalil jí hrnek její oblíbené kávy, a když se usadila, poslal ho k ní přes bar. Měla na sobě jedno z jeho triček, což mu udělalo až absurdní radost, a kalhoty od pyžama, které si musela v pase uvázat na uzel, aby jí nepadaly. Ne že by mu to vadilo…

„Nespala jsi, kotě,“ promluvil něžně.

Trhla sebou a zavřela oči, on v nich ale těsně předtím spatřil vlnu zármutku.

„Prosím, neříkej mi tak,“ zašeptala.

„Samozřejmě. Nepřemýšlel jsem. Promiň,“ zašeptal. Takhle jí vždycky říkal Carson.

„Je spousta jiných něžných slov, kterými tě můžu oslovovat, zlato.“ Otevřela oči a koutky rtů jí zacukaly v náznaku úsměvu.

„To je lepší. Snad to nebyla tak zlá noc?“

Ale už ve chvíli, kdy to vyslovil, věděl, že opak je pravdou. Pro něj byla celá noc učiněné peklo, a přitom on nebyl ten, kdo prožil takový šok. A na výročí Carsonovy smrti. V duchu sebou trhl, ale na druhou stranu, načasování nikdy nebylo jeho největším přítelem. A on neměl v úmyslu dál stát stranou jen proto, že to byl den smrti jeho nejlepšího kamaráda. Osud – a Joss – vedly jeho ruku.

„Bylo toho na mě moc,“ přiznala a zvedla šálek ke rtům.

Upila a zavřela oči, tvář se jí uvolnila, jak ji přemohla rozkoš z nápoje.

„Rozmazluješ mě,“ obvinila ho a postavila hrnek na pult.

„Ne, ale mám to v plánu.“

„Takže minulá noc nebyl jenom sen.“

Naklonil se přes pult, aby si byli tváří v tvář, pohled upřený do očí toho druhého. „Byl to sen. Můj sen. A teď jediné, co musíme udělat, je převést ten sen ve skutečnost.“

„Takhle to zní hrozně jednoduše,“ odtušila.

„Také je. Nebo není. To je na nás. A já? Já jsem prostě chlap, co mluví na rovinu, ale to už víš. Čekal jsem hodně dlouho, tak musíš omluvit moji netrpělivost, když mám na dosah to, po čem tak toužím.“

„Jak to má fungovat, Dashi? Celou noc jsem přemýšlela – a uvažovala – co to všechno znamená. Předtím to nebylo skutečné. Byla to pouhá vize. Nebylo to reálné, neměla jsem to přímo před sebou. Jen jsem si to představovala. Přemýšlela jsem. Zvažovala jsem všechny možné scénáře. Ale teď je to tady, přímo přede mnou, a já nevím, co mám dělat. Co mám čekat.“

„Co se na to najíst? Promluvíme si u snídaně a já ti odpovím na všechno, co tě bude zajímat. Ale jak jsem tě varoval už včera, pokud nejsi připravená na odpověď, nejlepší bude neptat se.“

Přikývla. „Ne. Chci znát pravdu. Chci vědět, jaká je skutečnost. Potřebuju vědět, co to znamená. Co být s tebou znamená.“

Natáhl se a vzal ji za ruku. „Sedneme si ke stolu. Jdi tam, já vezmu talíře.“

Díval se, jak překonala tu krátkou vzdálenost s hrnkem kávy v dlaních, jako by se snažila do sebe pojmout jeho teplo. Mnohem radši by ji obalil sám. Předal jí teplo, které tolik potřebovala, a ještě mnohem víc.

Trpělivost, Dashi. Tohle nepodělej, kámo. Ne když jsi tak zatraceně blízko. Na tohle jsi čekal hodně dlouho.

Potlačil svou nedočkavost a dal si s talíři načas, pak je odnesl ke stolu, kde už seděla Joss. Bylo to tak… správné. Patřila sem, do jeho domu, v jeho oblečení, stále ještě lehce pomačkaná z postele, přestože vlasy už měla po sprše usušené. Jediné, co by mohlo celé ráno vylepšit, by bylo vědomí, že právě vstala z jeho postele.

Brzy se dočká.

Podal jí talíř a viděl, jak se jí oči rozevřely a na rtech se jí usadil široký úsměv.

„Tohle mám ráda,“ poznamenala chraplavě.

Usmál se. „Samozřejmě. Myslela sis, že bych ti nabídl něco jiného? Vafle se spoustou másla a ještě víc sirupu. Pusť se do toho. Dobrou chuť. Přinesu mléko a slaninu.“

Povzdechla si. „Tohle jídlo miluju, ale moc často si ho nedopřávám. Je to úplná kalorická bomba.“

Zavrtěl hlavou a vrátil se k ní i s pitím a talířem slaniny. „Na tvém vzhledu bych neměnil jedinou věc, Joss. Jsi dokonalá od té své krásné hlavy až po špičky těch růžově nalakovaných prstů.“

Do tváří se jí vehnala barva, měla je nyní skoro stejně růžové jako nehty na nohou.

„Nevím, jak to mám přijmout… tu změnu našeho vztahu. Vyvedl jsi mě z rovnováhy.

Ještě včera jsem měla v úmyslu nechat tě jít stejně jako Carsona. A teď…“ Zvedla ruku a pak ji nechala zas klesnout do klína.

„To by se stejně nestalo,“ namítl. „Možná sis myslela, že se mě zbavíš, zlato, ale já nikam nejdu. Čekal bych, jak dlouho by bylo potřeba, ale stejně bych ten krok jednou

udělal. Byla prostě náhoda, že ses k němu odhodlala jako první.“

Sledoval, jak pomalu zpracovává jeho slova. Obočí se jí svraštilo zmatkem. Jako by se stále ještě snažila pochopit všechno, co jí za posledních dvacet čtyři hodin odhalil. A pak sklopila zrak a efektivně tak zakončila své tiché dumání.

Zabořila vidličku do vaflí a on se díval, jak jí, užíval si její radost ze snídaně, kterou pro ni připravil. Jedla tak, jak dělala cokoli jiného. Prostě. Beze studu. Byla to žena, která se nebála ukázat, jakou radost jí dělají i ty nejjednodušší věci. A on měl v úmyslu přinést jí mnohem víc rozkoše, než dokážou vafle k snídani. Věděl o stovce různých způsobů, jakými ji chtěl rozmazlovat.

„Tak, chtěla jsi vědět, jak to funguje. Co přesně jsi měla na mysli?“ zeptal se. Vidlička se jí zastavila na půli cesty k ústům. Pak ji položila na talíř a olízla si rty.

„Musíš vědět, tedy, teď už to víš, že je to všechno pro mě úplně nové. Řekla jsem ti, co chci, ale tys mi neřekl, co chceš ty. Jak předpokládáš, že to bude fungovat. Co ode mě budeš chtít. Co se mnou budeš dělat.“

S poslední větou se zachvěla. Doufal, že si představuje všechno, co by s ní mohl provádět. A že ji ty představy přitahovaly a vzrušovaly stejně jako jeho.

„Myslím, že otázka je, co chceš, abych dělal já… s tebou.“

V očích jí probleskla netrpělivost, emoce, které až moc dobře rozuměl.

„Dashi, prosím. Nepohrávej si se mnou. Tohle je důležité.“

Po těch slovech jeho výraz naprosto zvážněl. Naklonil se k ní a zabořil pohled do jejích očí.

„Tohle není hra, Joss. Nechci, aby sis to byť jen na vteřinu myslela. Co k tobě cítím a co s tebou chci dělat, není hra. Ani zdaleka ne.“

„Tak mi s tímhle pomoz,“ zaprosila. „Ztratila jsem se a mapu nemám. Potřebuju, abys ke mně byl upřímný. Potřebuju vědět, co si myslíš. Potřebuju vědět, jak to teď bude.“

„Myslím,“ začal opatrně, „že jestli máme probírat náležitosti našeho vztahu, radši bych si na to sedl do obýváku, kde se tě můžu alespoň dotýkat, zatímco ti vyjevím svoje očekávání a ty mi povíš ta svá.“

„A co když nevím, co chci?“

Cítil, jak je nervózní. Věděl, že se co nevidět zhroutí. Bez ohledu na to, jak byl netrpělivý a jak naléhavě si ji chtěl vzít, po čem toužil tak zatraceně dlouho, potřebovala něžné zacházení, jistotu a klid, aniž by to otřáslo jejím odhodláním. Nemohl – a nechtěl – dovolit, aby mu proklouzla mezi prsty, když ji konečně měl tam, kde chtěl.

„Víš, zlato,“ řekl něžně, „včera v noci jsi to řekla docela jasně. To, že teď nejednáš

s cizincem, na tom nic nemění. Jestli vůbec něco, tak jen to, že by ses se mnou měla cítit uvolněněji a bez zábran. Chci vědět o všem, co se děje v té tvé krásné hlavičce. A ty budeš vědět o všem, co se děje v té mé. To ti můžu zaručit.“

Vstala, celá rozechvělá netrpělivostí… a nervozitou. „Tak do toho. Chci to vědět.

Potřebuju to vědět dřív, než udělám jakékoli další rozhodnutí.“

Chytil ji za ruku a přitáhl si ji k boku, chtěl se jí dotknout tak, jak po tom toužil

od chvíle, kdy vešla do jeho kuchyně. Pohladil ji po tváři a díval se, jak pohled jejích očí roztál rozkoší. Ten pohled si s sebou ponese po zbytek svého života. Protože ho viděla. Konečně ho opravdu viděla.

Odvedl ji do obývacího pokoje, posadil se na koženou pohovku a stáhl si ji do klína a své náruče. Na vteřinu ztuhla a on čekal. Pak se uvolnila, uložila se do jeho náruče a spočinula hlavou na jeho rameni.

Cítil z jejích vlasů vůni svého šamponu i to, že je měla stále ještě trochu vlhké, protože fén je všechny nevysušil. Líbilo se mu, že z ní cítil svou vůni. Kdyby bylo po jeho, voněla by tak pořád. Jeho. Zavřel oči, vychutnával si tuto chvíli – a tu myšlenku – že konečně, konečně bude jeho. Ne, ještě své rozhodnutí nevyslovila, uvažoval ale, jestli ví o tom, že v jejích očích vidí souhlas.

Byla nervózní, to ano, ovšem také v těch nádherných modrých očích viděl, že jeho nabídku přijme. Zamrazilo ho nedočkavostí a ten pocit se rozšířil do jeho rozkroku, až ho tam zabolelo.

Zvedla hlavu, aby na něj viděla, a pak se ho k jeho překvapení dotkla. Přejela mu špičkami prstů po čelisti. Jen zlehka, jako dotyk motýlích křídel, a přesto ho cítil až

v hlubinách své duše. Propálil se do jeho kůže, celé jeho tělo ožilo rozkoší z jejího doteku.

„Pověz mi to, Dashi, a buď ke mně upřímný. Co znamená patřit ti? Co ode mě očekáváš? Potřebuju tyhle věci vědět. Potřebuju vědět, co mám dělat. Co chceš, abych dělala.“

„Znamená to… všechno,“ vydechl. „Pro mě to znamená všechno a sakra doufám, že to totéž znamená i pro tebe. Budeš moje, Joss. V každém smyslu toho slova. Moje, nikoho jiného. Uspokojím každou tvou touhu. Dám ti vše, co budu moct. Na oplátku za tvé podvolení ti snesu na stříbrném tácu celý svět. Budu tě opatrovat, ochraňovat, rozmazlovat a hýčkat.“

„To zní hodně dobře. Ale co ty, Dashi? Co tím získáš ty?“

„Tebe,“ odpověděl prostě. „Prostě tebe, Joss. A věř mi, když ti řeknu, že to mi naprosto stačí. Nic jiného nechci. Po ničem jiném netoužím. Jenom po tobě.“

Radost v jejích očích mu vzala dech. Nepřeháněla. Celé ty poslední tři roky byla stejně osamělá a stejně rozbolavělá jako on.

„A co se mnou budeš dělat?“ zašeptala. „Jak uplatníš svoji dominanci? A chceš, abych se ti podřídila jen v posteli, nebo se to bude týkat i života mimo ložnici?“

„Čemu bys dávala přednost?“ odpověděl otázkou.

Zavrtěla hlavou a pevně, odhodlaně stiskla rty. „Já ti už řekla, co chci. Je načase, abys mi řekl, co máš na mysli ty. A chci znát všechno, Dashi. Nic nepřikrášluj. Chci vědět, co přesně chceš.“

„Chci všechno, Joss. A tím myslím, že chci tvou naprostou poslušnost v posteli i mimo ni. Já budu velet. Možná si myslíš, že tě chci zavřít do klece, ale, zlato, bude to ta nejpohodlnější klec na světě. Po zemském povrchu nebude chodit žádná žena, která by byla rozmazlovanější a hýčkanější než ty.“

Prudce se nadechla, vytřeštila oči.

„Ale myslím, že ty ses chtěla zeptat spíš na fyzické aspekty našeho vztahu. Je to tak?“ Přikývla. Tváře jí opět nádherně zrůžověly.

„Mám u žen rád naprostou submisivitu, ale podvolení se není jen fyzické. Jde

i o naprosté emocionální podvolení. A určitým způsobem je právě to emocionální mnohem mocnější a mnohem drahocennější. Je to čest, a já to rozhodně neberu na lehkou váhu.

Žena může darovat své tělo, ale nemusí se přitom vzdát svého srdce, své mysli, samotné své duše. Ale pokud žena daruje jak své tělo, tak svou mysl, je to ten nejvzácnější dar, jaký lze kdy přijmout. Nejsem hlupák, nenalhávám si, že by mi jakákoli žena, s kterou jsem byl – kterou jsem ovládal – dala víc než své tělo. Ale s tím jsem byl naprosto spokojen, protože ani já jim nedal své srdce. Podělili jsme se o svá těla, nic víc.“

Na chvíli se odmlčel, nechal jí chvíli, aby plně pochopila jeho upřímná slova. Díval se, jak je zpracovává, v očích se jí zračila celá škála pocitů. Když se jí dotkl, podobně jako ona předtím jeho, něžně jí přejel špičkami prstů po hraně čelisti, až nakonec doputoval k jejím měkkým rtům.

„S tebou, Joss, to bude ale jiné. Lepší. Významnější. Fyzicky? Chci naprostý

a neomezený přístup k tvému tělu. Budu si s ním moct dělat, cokoli budu chtít. Svazovat tě, naplácat ti. Hranice neexistují. Rád působím bolest. Bolest, která přinese rozkoš.

Bolest darovaná tím správným způsobem může přinést tu nejsladší rozkoš. Není nic, co bych si přál víc než vidět na tvém těle stopy po mých rukách. Vidět na tvém zadečku červené stopy po bičíku. Chci tě svázat, abys byla zcela bezmocná a vydaná mi na milost, ale neboj, zlato, budu něžný.“

Oči se jí zamlžily, potemněly, naplnily touhou. Věděl, že právě promlouvá k jejímu srdci. Všechno, o čem kdy snila, co si kdy představovala a po čem kdy toužila, to vše se jí chystal dát. A užije si každou vteřinu těch chvil, kdy bude převádět její sny ve skutečnost.

Sjel rukou po křivce jejího hrdla, až spočinula na místě, pod nímž jí pulzoval tep.

„Emocionálně? Chci tvé srdce. Tvou duši. Tvou naprostou a absolutní důvěru a tvé podvolení. Chci, aby ses mi podřídila, a já ten dar budu opatrovat stejně, jako budu opatrovat tebe. Budu to respektovat a nikdy ti nedám důvod, abys svého rozhodnutí litovala. To ti slibuji.“

Vypadala zmateně, oči jí zářily, v jejich hlubinách ale číhaly stíny. „Jak jsi to věděl? Jak bys to mohl vědět, Dashi? Jak můžeš vidět to, co jsem sama spatřila teprve nedávno? Jak je možné, že mi vidíš do hlavy a tohle všechno víš?“

Usmál se a políbil ji na čelo, pohladil ji po zádech a jen si užíval vědomí, že ji drží v náruči. Konečně.

„Protože to také chci, zlato. Tohle jsem chtěl už hodně dlouho. A můžu ti slíbit ještě něco. Nebudu na tebe spěchat. Nepůjdu na tebe příliš rychle. Máme tolik času, kolik budeš chtít. Do svého světa tě uvedu pomalu, něžně. Teď, když vím, že budeš konečně moje, mám v plánu vychutnat si každou vteřinu.“

„To zní, jako bych se snad už rozhodla,“ zamumlala.

„A ne? Možná ještě potřebuješ čas, aby sis své rozhodnutí obhájila, ale už sis vybrala, Joss. Viděl jsem to v tvých očích už ve chvíli, kdy jsi dnes ráno vstoupila do kuchyně. A já měl co dělat, abych nezačal skákat radostí nebo neudělal něco podobně pubertálního.

Protože tak se s tebou cítím. Jako dítě, kterému právě splnili jeho největší sen. Jako by se narozeniny a Vánoce spojily v jeden den.“

„Jen chci – potřebuju – mluvit s Chessy a Kylie. Zvláště s Kylie. Tohle jí ublíží.

Nepochopí to.“

Pak poplašeně vytřeštila oči a vylekaně vzhlédla k hodinám nad krbem.

„Panebože, Dashi! Musím jim zavolat! Úplně jsem na to zapomněla. Slíbila jsem, že jim

zavolám. Budou mít strach. Chessy řekla, že pokud se jí neozvu, zavolá policii. Doufám, že to ještě neudělala!“

Dash se uchechtl. „Jdi zavolat děvčatům. Řekni jim, že jsi v dobrých rukách.

Na vysvětlování bude spousta času později. Ale teď je hlavně uklidni. Jsem moc rád, že máš tak věrné a oddané kamarádky. Naše kamarádky,“ zdůraznil. „A, Joss, neboj, ony to pochopí. Jestli tě mají rády – a to ony mají – budou chtít, abys byla šťastná.“

Znovu ho překvapila. Tentokrát vzala jeho obličej do dlaní a políbila ho na rty. V žilách se mu rozbouřila čirá rozkoš, silnější než cokoli, co kdy poznal. Dal jí volnou ruku, udržel

se a nechal ji, ať ho sama políbí. Ať sama pozná jeho rty. A když se odtáhla, v jejích očích spatřil vášeň, která jistě zrcadlila jeho vlastní.

Ach, ano, viděla ho. Naplnil ho vítězný, silný pocit uspokojení. Klapky spadly a teď ho konečně viděla. Už nejen jako kamaráda a jako oporu, teď v něm viděla muže, který ji chtěl každou částečkou svého bytí.

A ona chtěla jeho.

Čeká je mnoho překrásných dní, on si ale bude už navěky pamatovat právě tento. Ne že by si snad namlouval, že to budou mít snadné, že se neobjeví žádné překážky

a nástrahy. Ale zvládnou to. Tím si byl sakra jistý.

„Hned se vrátím,“ řekla chraplavě. „Jen jim musím říct, že jsem v pořádku. A ano, vysvětlím jim to později. Budou to chtít vědět. Prozatím jim povím, že jsem vycouvala ze Sídla. Kylie bude ráda. Nechtěla, abych tam šla.“

„Bojí se o tebe,“ poznamenal.

„Ano, a ona má dobrý důvod bát se nestvůr, které na tomhle světě číhají,“ povzdechla si Joss bolestivě. „Nechtěla, abych zažila to, čím ona trpěla celé roky. Bojí se mužské nadřazenosti, kontroly, síly. Bojí se být bezmocná.“

„Ano, to je pochopitelné,“ zašeptal Dash. „Ale ode mě se toho nebojíš, že ne, Joss?“ Potěšilo ho, když šokovaně vytřeštila oči.

„Ne, Dashi! Od tebe nikdy!“

Políbil ji, pak ji zvedl z gauče. „Jdi a zavolej jim, než zalarmují policii. Jak znám Chessy, myslela to s voláním na policii naprosto vážně. Nepřekvapilo by mě, kdyby už dávno poslala Tatea k tobě domů. Zavolej holkám. Já zavolám Tateovi a dám mu vědět, že jsi

v pořádku.“

7. kapitola

Joss se s povzdechem opřela na gauči, zaklonila hlavu a zadívala se do stropu. Cítila se citově vyšťavená a vůbec poprvé z toho nemohla vinit Carsonovu smrt ani výročí té události.

Byl to jiný druh emocionální bouře; ten, který si ani nedokázala představit, když statečně – nebo si jen myslela, že statečně – převzala kontrolu nad svým životem. Teď se nad její budoucností vznášel obrovský otazník.

Znovu si povzdechla a zavřela oči. Přemohla ji únava. Usnula by, a to i navzdory zmatku, v kterém se nacházela její mysl, kdyby v tu chvíli nezazvonil zvonek. A pak znovu. Bez ustání.

Ani se nepotřebovala podívat, aby věděla, že to je nejspíš Chessy nebo Kylie, případně obě. Jossin telefonát, v němž jim jenom řekla, že odešla ze Sídla, jim nestačil. Chtěly slyšet celý příběh.

S rezignovaným povzdechem se zvedla z gauče a odšourala se ke dveřím.

Dash ji sem odvezl sotva před půl hodinou, hned poté, co vyřídila všechny nezbytné telefonáty. Políbil ji. Zachvěla se vzpomínkou na syrovou touhu, kterou spatřila v jeho očích. Cítila žár jeho polibku i špičky jeho prstů, kterými ji pohladil po tváři a na krku, když se s ní loučil a slíbil, že se brzy uvidí.

Příslib v jeho hlasu ji přiměl přemýšlet. Teď, když už byla na domácí půdě, jak se tomu říká, měla nad čím uvažovat.

Sotva otevřela dveře, měla chuť znovu zasténat. Před ní stály Chessy a Kylie

a propalovaly ji pohledem. Chessy si ji ostře, kriticky prohlédla, jako by chtěla proniknout do jejích myšlenek. Kylie vypadala nejistě… a ustaraně.

Chessy prošla kolem ní, Kylie byla hned v závěsu.

„Dobře, vyklop to, holka. Nesežereme ti ty povídačky o tom, že ses prostě rozhodla ze Sídla odejít a večer místo toho strávit s Dashem.“

Joss následovala Chessy a Kylie do obývacího pokoje a usedla na pohovku, z které před chvílí vstala.

„A neopovažuj se vynechat jediný detail,“ pokračovala Chessy. „Jestli budu muset, pošlu Tatea, aby Dashe vyzpovídal. Ať tak či tak, vyhrabu, co půjde, takže to můžeš rovnou vybalit.“

„Jsi v pořádku?“ zeptala se Kylie úzkostně. „Stalo se včera v noci něco, Joss? Ublížil ti někdo? Vyděsil tě někdo?“

Joss se sklesle pousmála. Co má na ty otázky odpovědět? Ano, ne a ano?

„Jsem v pořádku,“ ujistila kamarádku. „Vážně. Jen je to komplikované.“

Chessy stiskla rty a na tváři se jí objevil ten výraz „jasně“, jako by věděla, že se něco děje.

„Co se tedy stalo?“ zeptala se Kylie.

„Co se ti opravdu stalo, Joss?“ naléhala Chessy. „Viděla jsem tě včera. Slyšela jsem tě. Možná jsi měla obavy, na to tě znám dobře, ale byla jsi odhodlaná jít do Sídla a zkusit to. A pak mi zavoláš ve stylu ‚no nic, no, nešla jsem tam, jsem doma‘?“

Nevěřícně si odfrkla.

„Šla jsem tam,“ opáčila Joss.

Kylie se zamračila. „Ale tvrdila jsi, že jsi nešla.“

„Neřekla jsem, že jsem nešla,“ opravila ji Joss. „Jenom že jsem se rozmyslela.“

„A?“ vybídla ji tiše Chessy. „Co se stalo, Joss?“ Joss si povzdechla. „Dash se stal.“

Chessy překvapením otevřela ústa a v očích se jí zatřpytilo, když pochopila význam těch slov. „A sakra. Dash tam byl, co? Bože můj, šílel?“

Kylie vypadala zmateně a těkala pohledem mezi Joss a Chessy ve snaze pochopit, co se děje.

Než Joss stihla odpovědět, Chessy pokračovala.

„Mrzí mě to, Joss. Měla jsem tě varovat. Sakra. Dash tam skoro nechodí. Tedy, vím, že je členem, ale nikdy mě nenapadlo ti to říct, protože jaká je šance, že by se tam ukázal ten večer, kdy bys tam šla ty?“

Kylie překvapením zavrtěla hlavou. „Dash – náš Dash – chodí do Sídla? Proč?“ Joss zahořely tváře a vyměnila si s Chessy pohled plný porozumění.

„Je dominant,“ vysvětlila Chessy jemně. „Jako Tate.“

Kylie se odmlčela, vstřebávala tu informaci. Celá se napjala. Joss se cítila nepříjemně kvůli tomu, co musí svým kamarádkám říct. Zvlášť Kylie.

Kylie byla… No, viděla věci černobíle. Měla poměrně úzký náhled na svět

a nepřekračovala meze, které si nastavila. Měla dobrý důvod, proč je taková, jaká je, to ale věci neulehčovalo. Kylie byla nekompromisní člověk a tohle pro ni nejspíš bude šok.

„Už tam byl, když jsem tam vešla s jiným mužem,“ promluvila Joss tiše. „Neprobíhalo to dobře.“

Chessy svraštila tvář. „To si dokážu představit.“

„Odtáhl mě pryč a odvezl mě k sobě domů. Měl v úmyslu mi za moje rozhodnutí

nařezat a dát mi přednášku o mém rozhodnutí. Myslel si, že nemám ponětí, do čeho jsem šla.“

„A vysvětlila jsi mu, že je to právě naopak?“ zeptala se Chessy. Joss přikývla. „A pak to začalo být… zajímavé.“

Kylie vypadala stále zmateněji, Chessy stále zvědavěji. Obě kamarádky si poposedly blíž a čekaly na každé Jossino slovo.

Joss se zhluboka nadechla. Věděla, že se to její kamarádky dřív nebo později stejně dovědí, a bude lepší, když to uslyší od ní.

„Dash řekl…“

Nevěděla, jak to podat. Bylo to pro ni těžší, než si myslela, protože pořád nevěděla, co si o tom vlastně má sama myslet.

„Co řekl?“ pobídla ji Chessy.

„Řekl, že jestli je tohle to, co chci – co potřebuju – tak on bude ten jediný, kdo mi to dá.“

„Páni,“ vydechla Chessy.

Kylie zareagovala mnohem ohnivěji. „Cože? Nechápu to. On co?“

„On mě chce,“ vysvětlila Joss tiše. „A chce mě už hodně dlouho. Já to nevěděla. Cítím se tak hloupě, ale já to nevěděla!“

„Páni,“ potřásla hlavou Chessy. „No, myslela jsem si, tedy, už je to hodně dávno, ale někdy se na tebe díval tak… Myslela jsem, že mezi vámi něco je. Ale tys byla s Carsonem tak šťastná a s Dashem jste oba zůstali přátelé. A potom, co Carson zemřel, Dash nikdy nedal nic najevo, tak mě napadlo, že jsem si to asi jenom představovala.“

Kylie zrudla vztekem. „On se do tebe zakoukal, když jsi byla vdaná za mého bratra?“

„Nikdy to nedal najevo,“ uklidňovala ji Chessy. „Nemůžeš ovlivnit, kdo tě bude přitahovat.“

„Carson to věděl,“ zamumlala Joss. „Dash mi řekl, že to Carson věděl a že to na jejich přátelství žádný vliv nemělo.“

„Rozhodně bych dala přednost jemu než někomu cizímu, koho bys potkala v Sídle,“ poznamenala Kylie, i když pořád trochu otřeseně. „Ale dělá mi to starosti. Ty a on. Nikdy by mě nenapadlo, že je Dash takový. Bojím se, aby ti neublížil. Fyzicky i citově. A bojím se, co to udělá s naším přátelstvím.“

Chessy se napjala. „Jak takový? Co tím myslíš? Tate je takový, Kylie, a on by mi nikdy neublížil.“

„Víš, že takhle jsem to nemyslela,“ bránila se Kylie vyčerpaně. „Jenom se o Joss bojím, jasné? V poslední době udělala hodně ukvapených rozhodnutí a já prostě nechci, aby si ublížila. A bojím se taky té věci s Dashem. Nevím, co si mám myslet o tom, že ho přitahuje žena jeho nejlepšího kamaráda.“

Joss už začala být netrpělivá i otrávená. „Já nad tím už uvažovala,“ odsekla.

„Přemýšlela jsem, jak to ovlivní nás všechny jako přátele. Zvlášť kdyby to nefungovalo.“ Nadechla se a pokračovala.

„Až doteď jsem Dashe nevnímala jinak než jako kamaráda a teď nevím, co si o tom myslet. Příčí se mi pocit, jako bych snad zrazovala svého zesnulého manžela i jenom tím, že nad tím uvažuju. Nikdy bych Carsonovi nebyla nevěrná, i kdybych bývala věděla, co

ke mně Dash cítí. A nelíbí se mi, že zpochybňuješ jeho oddanost jen proto, že ke mně něco cítil, když to až doteď nikdy nedal najevo.“

Kylie sebou trhla a odvrátila se. Chessy se naklonila ještě blíž a vzala Joss za ruku.

„Ano, mohlo by to hodně změnit,“ prohlásila klidně. „Ale k životu patří riskování. Jestli to chceš, tak bys to měla alespoň zkusit. Je horší přemýšlet, co by kdyby, než to zkusit

a neuspět. Nemáš co ztratit, a naopak můžeš získat všechno.“

„Můžu ztratit úplně všechno,“ namítla Joss bolavě. „Ztratila jsem Carsona a zničilo by mě, kdybych přišla i o přátelství s Dashem. Zničilo by mě, kdybych přišla o tebe a Kylie. Nechci ztratit už nikoho dalšího, koho miluju.“

V Chessyině tváři spatřila lásku a pochopení. Joss se vlily do očí slzy. Sakra, slz už přece bylo dost. Bylo načase pohnout se dál. Nebýt už tak emocionálně křehká.

„Zlatíčko, život je jen o riskování a jistotu nemáš žádnou, to přece dobře víš,“ připomněla jí Chessy jemně. „Na něco se tě zeptám. Kdybys tehdy, když jste se

s Carsonem brali, věděla, že tě s ním čeká jen několik krátkých let, kdybys věděla, že zemře, změnila bys něco? Odešla bys od něj, aby sis ušetřila bolest z toho, že bys ho později ztratila?“

Ta otázka bodla Joss hluboko do srdce. Nepotřebovala se rozmýšlet, odpověděla okamžitě.

„Ne. Samozřejmě že bych neodešla! Udělala bych to znovu a nic bych nezměnila,

i kdybych věděla, že ho ztratím. Protože doba, kterou jsme strávili spolu, byla nádherná. Nevyměnila bych to za nic na světě,“ vyhrkla ztrápeně.

„Tak proč nejsi ochotná to zkusit s Dashem?“ zeptala se Chessy. „Co kdyby vám to vyšlo? Co kdyby tě udělal šťastnou? Co kdyby ti dal, co chceš a potřebuješ? Co kdybys znovu našla lásku? Co kdyby tě s ním čekal nádherný rok a on by ti dal všechno, co potřebuješ, a pak byste šli každý svou cestou? Nebyl by lepší ten jeden rok než jen litovat, žes to nezkusila? Nemůžeš přestat riskovat jenom proto, žes někoho ztratila. Žít ve strachu z bolesti, to není život.“

„Má pravdu,“ poznamenala Kylie zdráhavě. „Chci, abys byla šťastná, Joss. I když to nebude s Carsonem. Podpořím tě, ať se s Dashem stane cokoli. Jak jsi mi sama řekla, jsme sestry a jsme také nejlepší kamarádky.“

„Děkuju,“ řekla Joss upřímně. „Děkuju vám oběma. Nevím, co bych si počala bez tak báječných kamarádek… sester. Mám díky vám o čem přemýšlet. Musím to zvážit hodně pečlivě.“

Chessy jí stiskla ruku. „Tak to tě necháme být. Jen chci, abys věděla, že stačí zavolat. A také chci, abys věděla, že bez ohledu na to, jak to dopadne, tě mám ráda. Já i Tate tě máme rádi. A on osobně nakope Dashe do zadku, jestli ti někdy ublíží.“

Joss se usmála, v srdci ale cítila tíživý smutek. Nechtěla vrazit mezi dva kamarády klín.

Nechtěla, aby se kvůli ní Tate naštval na Dashe.

Kylie vstala a pak se sklonila, aby Joss pevně objala. Joss jí objetí oplatila a taky se zvedla, aby kamarádky vyprovodila.

„Dej mi vědět, ano?“ vybídla ji Chessy. „A jestli si někdy budeš chtít promluvit, prostě zavolej. Ve dne v noci, na tom nesejde.“

„Budu s tím počítat,“ pousmála se Joss. „A děkuju vám oběma, že se o mě tak staráte.

Neudělám nic, čím bych komukoli ublížila. Doufám, že tohle víte.“

„Víme,“ ujistila ji Kylie. „A omlouvám se, jestli tě ranilo, co jsem řekla. Mám tě ráda, Joss. A chci, abys byla šťastná. Vím, že Carson by také chtěl, abys byla šťastná. Byl to opravdu výjimečný muž, když se nepřestal kamarádit s někým, kdo něco cítil k jeho ženě. Jestli s tím mohl žít Carson, dokážu to i já.“

Joss je obě objala a pak se dívala, jak odcházejí po dlážděném chodníku ke svým autům. Čekala, dokud neodjely, a vrátila se do domu, aby si vzala kabelku a klíče.

Automaticky sedla do auta a odjela na hřbitov. Ani nevěděla, co vlastně dělá, dokud nedojela k bráně. Zastavila ve vjezdu a zadívala se na náhrobní kameny, které se zvedaly ze země široko daleko.

Vrátila se sem, aby si promluvila s Carsonem. Vysvětlila mu, jak je to s Dashem,

a požádala o jeho požehnání. Když přitom přísahala, že půjde dál, nechá to být a už se sem nevrátí. Už nikdy.

Zavrtěla hlavou, zacouvala, otočila se a odjela pryč. Mířila ke čtvrti, kde bydlel Dash.

8. kapitola

Neměl ji odvézt domů. Neměl ji nechávat samotnou, zvlášť potom, co na ni vrhl takovou bombu. Měl si ji nechat u sebe, na dosah. Neměl jí dávat čas a prostor, aby změnila názor nebo si rozmyslela, k čemu už se rozhodla.

Dash se chytil za zátylek, nalil si další šálek kávy a pohlédl na zbytky snídaně, kterou pro Joss připravil. Do kuchyně ještě nikdy žádnou jinou ženu nepřivedl. A rozhodně žádné jiné nikdy nepřipravil snídani poté, co tu přespala.

Líbilo se mu, že v jeho domově zůstaly stopy po její přítomnosti. Rád se vracel k té chvíli, kdy vešla do kuchyně v jeho košili, s ospalýma, překrásnýma očima.

Nechtěl ji nechat jít. Ne poté, co konečně přikročil k tomu, aby byla jeho. Ale bylo to tak správné.

Musel jsi ji nechat jít, abys zjistil, jestli se k tobě vrátí.

Zavrtěl hlavou nad absurditou vlastních myšlenek. To mu nebylo podobné, aby uvažoval v psychologické rovině, a rozhodně nebyl z těch, co vyznávají filozofické kecy jako: „Jestli je milujete, musíte je nechat jít.“

On víc věřil v: „Jestli je milujete, už nikdy je nenechte odejít.“ A přesto tu Joss

neudržel. Odvezl ji domů a velmi civilizovaně ji informoval o tom, že se brzy uvidí. A pak ji políbil. Ne tak, jak by chtěl. Vypadala tak křehce, skoro na pokraji zhroucení, proto ji

svým polibkem chtěl spíše utěšit a uklidnit. Nebyl to polibek muže stravovaného vášní k ženě, již svíral v náručí.

Vzhlédl, když mu zazvonil telefon, a vzpomněl si, že měl na dnešek domluvený důležitý hovor. Zaklel, protože práce bylo to poslední, na co myslel. Nebyla zrovna ideální doba

na to, aby přivedl do firmy nového společníka, jakkoli to bylo nezbytné. Chtěl na to Joss připravit, ale pak se všechno změnilo. Nevrazí tento krok mezi ně klín zrovna ve chvíli, kdy v něm začala vidět víc než jen přítele?

Přijal hovor a vešel do kanceláře, jeho mysl se už plně soustředila na úkol, který ho čekal. Musel Joss vytěsnit z hlavy, alespoň dokud tohle nevyřeší. A pak? Byl na všechno sám. Carson mu samozřejmě chyběl, ale jeho nejlepší přítel byl už navěky pryč. Jeho obchodní partner byl pryč. Bylo načase, aby se soustředil na to, co pro něj bude nejlepší, místo aby svoje zájmy odsouval na vedlejší kolej, jako to dělal posledních šest let.

S Carsonem založili úspěšnou poradenskou firmu. Velké společnosti jim volaly, když potřebovaly poradit, jak snížit výdaje. Většinu kontraktů uzavírali s mnoha těžařskými společnostmi, které sídlily v okolí Houstonu, ale také poskytovali konzultace několika jiným velkým korporacím i několika menším firmám.

Carson k sobě od přírody přitahoval lidi a s Dashovou analytickou myslí to tvořilo dokonalou kombinaci. Ti dva pracovali v tandemu, Carson v přední linii, vyjednával

s potenciálními klienty a domlouval smlouvy, Dash pracoval v zákulisí, prováděl analýzy a sepisoval návrhy, které Carson poté prezentoval.

Teď byl ale Dash nucen stát v čele i v pozadí. Příchod Jensena by znamenal, že by Dash převzal Carsonovu práci a sám se posunul do popředí, zatímco Jensen by se staral o zákulisní detaily.

„Dash Corbin,“ ohlásil se, zrovna když vcházel do domácí pracovny.

Zavřel za sebou dveře, došel ke stolu a otevřel laptop, zatímco poslouchal, jak ho Jensen zdraví.

„Jsem rád, že jsi zavolal,“ řekl Dash. „Musíme toho hodně probrat. Měl jsi čas projít si dokumenty, které jsem ti poslal?“

Dash se s Jensenem Tuckerem poznal při obchodním jednání před několika lety.

S Carsonem s ním uzavřeli několik obchodů a Dash toho muže respektoval. Dokonce si myslel, že by byl dokonalým společníkem, až by s Carsonem začali uvažovat o rozšíření společnosti. To ale bylo před Carsonovou smrtí.

Dash odsunul jejich plány na vedlejší kolej a soustředil se čistě na to, aby společnost běžela jako na drátkách, protože chtěl, aby bylo o Joss a Kylie dobře postaráno. Kylie skvěle vedla kancelář, ale ztráta Carsona ji hodně ovlivnila. Dash chtěl, aby si Kylie vzala na nějakou dobu volno. Jen pár týdnů dovolené, aby se vypořádala se smutkem a šokem z bratrovy smrti, ale ona trvala na tom, že bude dál chodit do práce. Potřebovala něco dělat, potřebovala vyplnit svůj čas, Dash ale věděl, že je to pouze dočasné řešení. Nebyl si jistý, jestli se Kylie doopravdy už vypořádala se zármutkem nebo zda vůbec přijala Carsonovu smrt.

Joss ani Kylie nejspíš nepřijmou dobře, že Dash nahradí Carsona, ale Joss to možná vezme mnohem lépe než Kylie, protože právě Kylie úzce spolupracovala s Dashem

a svým bratrem.

Oba muži probírali své nápady a Jensen přidal několik vlastních tipů, které se Dashovi líbily. Už se několikrát setkali, zbývalo jen, aby Jensen nabídku formálně přijal a aby se obě společnosti spojily.

Co se kdysi nazývalo Breckenridge a Corbin, ponese od nynějška název Corbin

a společníci, což ponechá do budoucna prostor pro další rozšíření, kdyby se k tomuto kroku s Jensenem rozhodli.

Jensen nebyl žádný arogantní panák, který by trval na tom, že v názvu společnosti musí být uvedeno jeho jméno, nebo by potřeboval uznání. Dashovi by nevadilo, kdyby byla firma pojmenovaná i po něm, Jensenovi ale stačilo, aby nesla Dashovo jméno a on mohl pracovat v zákulisí.

Dřív býval Carson tou tváří a Dash řešil všechny kličky a nastalé problémy a dojednával poslední detaily. Teď Dash nastoupí na Carsonovo místo a veškeré obíhání nechá

na Jensenovi.

Nechystal se k tomu kroku proto, aby mohl s Joss trávit víc času a nebyl jen zavalený prací. Koneckonců si nikdy ani nepředstavoval, že by udělal náležité kroky tak rychle. Ale načasování bylo dokonalé, protože pokud mu to vyjde, jeho práce by mu dala dostatek prostoru, aby mohl budovat vztah s Joss, zvlášť teď, kdy ji měl tam, kde chtěl.

Muži se bavili ještě několik minut a potvrdili si to, co Dash už věděl. Že se k nim Jensen přidá. Zbývalo jen, aby nastoupil na palubu a Dash to oznámil.

„Poslední věc, Jensene,“ prohlásil Dash v závěru jejich rozhovoru.

„Poslouchám.“

„Potřebuju čas – jen několik dní – než to ohlásíme veřejně. Chci to Joss a Kylie říct sám.“

Na druhém konci nastala pauza. „Moje přítomnost se jim nebude zamlouvat?“

Dash slyšel v hlasu druhého muže ostražitost. Jen náznak podráždění z toho, že se Dash chystá učinit obchodní rozhodnutí na základě emocí. Ale Dash nebyl bezcitný.

„Ony nevědí, že se k nám připojíš,“ vysvětlil Dash. „A chci, aby to zjistily ode mě.

Od nikoho cizího.“

„Budou dělat problémy?“

„Ne,“ ujistil ho Dash úsečně.

„Pak máš několik dní. Víc ne.“

„Nic víc ani nepotřebuji. Uvidíme se v pondělí. V mé kanceláři.“

Jensen souhlasil a pak oba muži zavěsili. Dash zůstal sedět u stolu v zádumčivém tichu.

Ujistil Jensena, že ženy nebudou dělat problémy. A to nebudou jednoduše proto, že nebudou mít na vybranou. Carson zanechal Joss dostatek peněz, aby byla finančně zajištěná na zbytek života, ale firma zůstala v Dashových rukách. Joss v ní neměla žádnou moc, žádné pravomoci. Bude muset přijmout cokoli, co Dash udělá. Stejně tak Kylie. Ale ani jedné se to líbit nebude a Dash nechtěl, aby to mezi ně vrazilo klín.

Když se vydal z pracovny do kuchyně, zaslechl, jak před domem zastavuje auto.

Zamračil se, nečekal žádnou společnost. Došel tedy k oknu a vyhlédl na příjezdovou cestu.

Ke svému překvapení tam spatřil Jossino auto. Ona ale nevystoupila. Stále seděla za volantem, který křečovitě svírala v rukách.

Ovládla ho zlá předtucha. Rychle vyšel ze dveří. Když ho spatřila, otevřela dveře auta a vystoupila.

I zdálky bylo poznat, že je rozrušená. Byla bledá, oči měla obrovské a raněné. A když zvedla zrak, aby se na něj podívala, sevřel ho strach.

Byl blázen, že na ni tak silně a tak brzo tlačil. Tady to měl. Přijela, aby mu řekla… ne. A tentokrát odejde a už se nezastaví. Možná ji už znovu neuvidí… a to nehodlal připustit.

Ztratil ji dřív, než vůbec dostal šanci ji mít.

Vypadala zoufale a nešťastně. V jejích očích spatřil smutek, a to bylo to poslední, co by si pro ni přál. Bolelo ho, když ji v tomhle stavu viděl. Bolelo ho vědomí, že on byl příčinou jejího smutku.

„Joss,“ začal.

K jeho překvapení se v okamžiku, kdy vyslovil její jméno, k němu rozběhla a vrhla se mu do náruče. Přitiskl si ji k sobě a držel ji, aby nespadla. Aby oba nespadli. A opájel se teplem jejího těla, jeho měkkostí.

Na chvíli zavřel oči a nadechl se vůně jejích vlasů. Přemýšlel, jestli je tohle sbohem.

„Ach, Dashi,“ vzlykla jeho jméno.

„Copak je, zlatíčko? Proč jsi tak nešťastná?“

Pohladil ji po vlasech, zastrčil jí pramen za ucho a jemně ji od sebe odtáhl, aby se jí mohl podívat do očí.

„Byla jsem na cestě na hřbitov,“ vyhrkla. „Jela jsem všechno Carsonovi vysvětlit.

Požádat ho o požehnání nebo možná o pochopení. Zní to hloupě. Já vím.“

Dash pomalu zavrtěl hlavou. „Nezní to hloupě, zlato. Byl to tvůj manžel. Velmi jsi ho milovala. Je přirozené, že ses s ním o to chtěla podělit.“

Zavřela oči, po tváři jí skanula slza. Ta jediná kapka ho roztrhla ve dví. Nechtěl, aby

byla Joss smutná. Chtěl, aby byla šťastná. I kdyby to mělo být bez něj.

„Nešla jsem tam,“ řekla. „Nemohla jsem. Slíbila jsem mu – a sobě – že už se tam nevrátím. Takhle si ho nechci pamatovat. Nemůžu tam jít. Moc to bolí.“

„Tak jsi místo toho přišla sem. Proč?“ zeptal se, odpovědi se ale bál.

Zvedla k němu zrak, v jejích nádherných očích se zračil cit. V očích zalitých slzami. V jejich hlubinách spatřil utrpení. Ošklivě si vynadal, protože tohle v žádném případě nechtěl.

„Protože to musím zkusit,“ zašeptala. „Nebudu to vědět, dokud to nezkusím. Dokud to nezkusíme.“

Žaludek se mu stáhl, zalila ho úleva. Kolena mu podklesla, rychle se ale vzpamatoval, aby oba neskončili na zemi.

Potom ji objal a držel ji, vychutnával si její dotek a vůni. Políbil ji na temeno a zavřel oči, v duchu poděkoval, že neutekla. Že měla dost odvahy na to, aby jim dala šanci.

Po ničem jiném netoužil. Pokud získá ji, už nikdy v životě o nic nepožádá.

„Joss, podívej se na mě, zlato,“ vybídl ji něžně a odtáhl se od ní natolik, aby k sobě mohl zvednout její tvář. Aby se mu zadívala do očí.

„Pokud jsi z toho nešťastná, tak to po tobě chtít nebudu. Chci jenom, abys byla spokojená. Abychom my oba byli spokojení a šťastní. Nejlépe spolu.“

„Nebudu vědět, jestli s tebou – v našem vztahu – budu šťastná, dokud to nezkusíme,“ prohlásila tiše. Olízla si rty, její tvář opanovala nervozita. „Chci to zkusit, Dashi. Ale musíš mi slíbit, že se mnou budeš mít trpělivost. Nevím, co mám dělat. Nevím, jak se chovat nebo reagovat. Nemám žádný návod. Nikdy mě ani nenapadlo, že by se to někdy stalo.“

Pohladil ji po tváři, setřel poslední stopy po slzách.

„Máme všechen čas světa, Joss. Nebudu spěchat. Nebudu netrpělivý. Důvěřuj mi.

A podvol se mi. Udělám, co budu moct, abys toho nikdy nelitovala.“

Její výmluvné oči se náhle rozzářily. Zorničky se jí rozšířily, v tmavých studánkách spatřil touhu. Žádost o její podvolení přiložila pod oheň její představivosti. Připomněla jí vše, co chtěla.

„Co bude teď?“ zašeptala.

„Prozatím pojď dovnitř. Udělám ti kávu. Nic si nepřeju víc než jen s tebou posedět.

Můžeme si promluvit. Jak chceš. Promluvíme si o nás. Domluvíme schůzku. Chci si s tím dát načas, Joss. Je to příliš důležité, než abychom to uspěchali. Čekal jsem dlouho a čekal bych klidně i déle, pokud bych musel.“

„To se mi líbí,“ pousmála se.

Poznal, že to přijala. Nejen to, co navrhoval, ale i nevyhnutelnost jejich vztahu. Jich obou coby páru. Upřeně hledal jakékoli známky zaváhání, strachu nebo nejistoty. Ale její pohled zůstal stejně rozhodný. Byl rád, že tohle je to, co opravdu chce. Šance. Chce mu dát šanci.

Zaplavily ho představy všeho, co to s sebou přinášelo. Joss v jeho náruči. V jeho posteli. Joss bude jeho.

„Je pár věcí, které s tebou musím probrat,“ řekl, když si vzpomněl na pár minut starý rozhovor s Jensenem.

Naklonila hlavu na stranu, snažila se pochopit náhlou změnu jeho rozpoložení.

„Co se děje, Dashi? Stalo se něco zlého?“ Vzal ji za ruku a odvedl ji do domu.

„Ne, nic zlého se nestalo. Jen chci, abys o tom slyšela ode mě.“

Napjala se, ale zůstala zticha, zatímco ji vedl do kuchyně, kde stála konvice napůl naplněná kávou z rána.

Nalil dva šálky, ohřál je v mikrovlnce, pak se k ní vrátil a jeden z hrnečků jí podal.

„Co kdybychom šli do obývacího pokoje? Tam to bude pohodlnější,“ vybídl ji.

Když seděla na pohovce, on usedl do křesla, které stálo naproti gauči, ačkoli nejvíc si přál držet ji v náručí. U sebe. Přitisknutou ke svému tělu.

Upil kávy a přemýšlel, s kterou ze dvou věcí, jež s ní chtěl probrat, začne. Upevní jejich vztah? Nebo ji spíš zdrtí zprávou, že se rozhodl nahradit Carsona?

Trhl sebou a řekl si, že to druhé nechá na později, až proberou svůj vztah.

„Vím, že toho na tebe bylo moc, zvlášť na výročí Carsonovy smrti,“ začal. „Chci, abys věděla, že jsem to takhle neplánoval, Joss. Přinutila jsi mě to uspěchat, když jsem tě spatřil v Sídle. Ano, rozhodně jsem měl v úmyslu ti to říct. Brzy. Ale výročí smrti tvého manžela rozhodně nebyla chvíle, kdy jsem s tím za tebou chtěl přijít.“

„Rozumím,“ zašeptala. „A mrzí mě to, Dashi. Nevím jistě, jestli jsem ti to řekla, nebo ne. Ale opravdu je mi to líto. Omlouvám se za to, jak se to stalo. Že se to vůbec stalo. Musíš vědět, že ta chvíle, kdy jsi mě uviděl v Sídle, nepatří k těm, na které jsem hrdá. Cítila jsem se… trapně. Takhle jsem ti to rozhodně říct nechtěla.“

„Vůbec jsi neměla v úmyslu mi to říct,“ opáčil suše.

Trhla sebou, pak pomalu zavrtěla hlavou. „Ne. Jak bych mohla? Byl jsi Carsonův nejlepší přítel. Myslela jsem, že mu budeš oddaný. Představovala jsem si, že pokud to zjistíš, nebudeš s tím souhlasit. A já bych nesnesla, kdybys s mým rozhodnutím nesouhlasil, Dashi. Nemohla bych tě ztratit. Ne kvůli něčemu tak…“

Odmlčela se, zjevně nejistá, jak popsat to, po čem toužila a co chtěla. Naklonil se k ní a zadíval se jí do očí.

„Zaprvé doufám, že na strach z mého nesouhlasu jsi už zapomněla. Zadruhé tvoje touhy nejsou bezvýznamné, Joss. Dělají z tebe toho, kým jsi, a to nemůžeš změnit. Ne kvůli mně. Ne kvůli komukoli. Neměla bys. Chápu, proč jsi tuhle svoji část během manželství s Carsonem potlačila. Je mi to jasné. Ale, zlato, on je pryč. Tys to řekla nejlépe. Už se nevrátí a není důvod, proč by sis měla dál odpírat, co chceš a po čem toužíš, kdo jsi a co jsi. I kdybych nebyl, kým jsem, nikdy bych od tebe nečekal nic jiného, než že budeš tím, kým a čím chceš být. Ale oba toužíme po tomtéž, takže doufám, že můžeme pokročit dál a objevit celý nový svět… společně.“

Viditelně polkla a potom se opřela zády do pohovky a zajela si rukou do vlasů. „Tak co bude dál, Dashi? Byla jsem upřímná, když jsem řekla, že jedu bez mapy. A teď jsem tady, přiznala jsem sobě i tobě, co chci a potřebuju, tak co uděláme?“

Usmál se a pak, protože už nemohl dál snášet tu vzdálenost mezi nimi, se zvedl

a posadil se na pohovku vedle ní. Když už teď mohl, chtěl se jí pořád dotýkat. Po dlouhé době, kdy mezi nimi vládla neutralita, se dveře konečně otevřely. A vedly na cestu,

z které nebylo návratu.

Bez ohledu na to, jestli jim to bude fungovat, bylo jasné, že k pouhému přátelství se už

vrátit nemůžou. Částečně to Dash přijal a částečně se bál, aby to nezpůsobilo nenapravitelnou škodu. Aby se neotevřela trhlina, kterou už nepůjde zalepit.

Bylo to riziko, které byl ochotný podstoupit, i když to vyžadovalo velkou opatrnost.

Opatrný byl od přírody. Riskoval pouze v obchodu. Jeho osobní život byl pečlivě uspořádaný a striktně dodržovaný. To měla na svědomí jeho dominance, vždy ovládal své emoce i své činy. Jedinou výjimkou byla Joss. Ona vytáhla na světlo jeho druhou stranu, tu, již nikdo jiný neviděl ani nezažil.

Kvůli ní by vyhodil svou opatrnost z okna, přímo do oka bouře.

Nikdy by ho ani nenapadlo, že Joss bude nejvíc toužit po té části jeho já, o níž se domníval, že ji nepřijme. Vždycky předpokládal, že pokud by chtěl být s ní, musel by potlačit svou přirozenost. Nikdy by se mu ani nesnilo, že by to – a jeho – přijala, a že by to dokonce sama vyhledala.

Nevěděl, jestli je ten nejšťastnější chlap pod sluncem, nebo spíš ten nejhloupější. To mu prozradí až čas – a Joss.

Kéž by tak viděl do budoucnosti. Kéž by jen mohl spatřit, co je čeká a zda ta věc mezi nimi bude fungovat. Pak by věděl, zda udělal za ně oba to správné rozhodnutí.

Ale ne, do budoucnosti vidět nemohl. Měl jenom tady a teď, nechal se tedy vést instinkty a touhou svého srdce. Jen se modlil, aby dokázal poznat rozdíl mezi tím, po čem sám bažil, a tím, co ona doopravdy chtěla a potřebovala.

Touha a frustrace rozhodně dokážou zabarvit mužovo vnímání. A právě s těmito dvěma emocemi bojoval od chvíle, kdy Joss poprvé uviděl. Chtěl ji, potřeboval ji. A věděl, že nikdy nebude jeho. Že patří jinému muži. Jeho nejlepšímu kamarádovi.

Osud, ta přelétavá děvka, se na něj ale konečně usmál. Jen doufal, že to nebude on, kdo se bude smát naposled.

Přitáhl si Joss do náruče a opřel se, přitiskl si ji k sobě, aby mu spočívala na hrudi, stočená po jeho boku, její vlasy ho tak lechtaly na bradě. A ta její vůně. Bože, voněla nádherně. Sám sebe tím mučil. Byla tady, v jeho obývacím pokoji, v jeho náruči a ptala se ho, co bude dál. Jediné, co musel udělat, bylo zdolat tu propast. Zavřel oči a skočil.

„Jak jsem řekl, nechci tě zahltit, zlato,“ prohlásil. Snažil se dát dohromady roztroušené myšlenky. „Takže je důležité, abychom na to šli hezky pomalu. To poslední, co chci, je vyděsit tě nebo ti ublížit. Ale už jsem unavený čekáním, Joss. Chci tě už tak dlouho a teď tě tu mám. Všechno jsme si vyjasnili a teď už se chci pohnout dál.“

Přejela mu dlaní po hrudi, zastavila se přímo nad jeho srdcem. Zvedl její prsty a políbil každý z nich na špičku. Líbilo se mu, jak se rozechvěla.

Jak reaguje. Jak dává najevo, co cítí. Bože, jaká jen musí být v posteli. V jeho posteli.

Jeho pták se probudil k životu, napjal látku džín. Co bylo ještě před chvílí pohodlnou polohou, bylo teď čirým mučením, protože jeho tělo křičelo po uvolnění.

„Neublížíš mi, ani mě nevyděsíš,“ ujistila ho tiše. „Nemusíš se bát, Dashi. Znám tě.

Věřím ti.“

Dech se mu zadrhl, protože vycítil, že se za jejími slovy skrývá víc, než se na první pohled zdá. Že by žádost?

„Co to naznačuješ, zlato? Buď ke mně upřímná. Co se mi tu snažíš říct?“

Zvedla se tak, aby se mu mohla podívat zpříma do očí. Tmavé vlasy, v tak pronikavém

kontrastu s jejíma safírovýma očima, jí přepadly přes ramena a rozlily se mu po hrudi. Toužil zabořit do nich prsty a líbat ji tak dlouho, až ani jeden z nich nebude moct dýchat.

Olízla si rty a nervózně se kousla do spodního rtu. Ale shlížela na něj a v očích měla upřímnost.

„Vím, že na to chceš jít pomalu. Vím, že nechceš spěchat nebo udělat chybu. Ale já nechci čekat. Chci cítit, Dashi. Chci znovu žít. Chci se znovu cítit jako žena. Byla jsem tak dlouho sama… Tak dlouho mi byla zima,“ zašeptala. „Tak dlouho tak strašná zima. Chci si vzpomenout, jaké je znovu pocítit vášeň. Jaké to je, když se se mnou muž miluje. Když se mě dotýká. A nechci, aby ses mě ptal. Nezní to hloupě? Chci, abys převzal… kontrolu. Jen chci, abys dělal, cokoli budeš chtít. Chci, abys rozhodoval za nás za oba.“

Přestal dýchat. Srdce mu bušilo tak těžce, až ho překvapovalo, že to nebylo víc slyšet.

Krev se mu bouřila v žilách takovou silou, že se cítil omámený.

Právě mu vše, o čem se mu kdy snilo, podávala na stříbrném podnosu. Svou důvěru a podřízení. Dávala mu sebe.

Vzal její obličej do dlaní a lehce ji palcem pohladil. „Musíš si být jistá, že víš, co žádáš, Joss. Naprosto jistá. Protože já to chci. Chci to všechno. A vezmu si to. Musíš si být zatraceně jistá, že jsi připravená na to, co doopravdy přijde.“

Zachvěla se, na pažích a ramenou jí naskočila husí kůže.

„Jsem si jistá,“ zašeptala.

9. kapitola

Joss bušilo srdce, tep jí bouřil v žilách jen z pohledu na vážný výraz v Dashově tváři. Byl neuvěřitelně sexy, jak se na ni právě teď díval. Tak pronikavě. Tak odhodlaně. Ale byl to právě ten napjatý výraz, pevně zaťatá čelist a ostré rysy, které ji tak vzrušily.

Jako by osvobodila lva. Velmi hladového lva, jenž si ji brzy celou vychutná.

Neovladatelně se zachvěla při představě, jak ji kouše, jak boří ty dokonale rovné bílé zuby do jejího měkkého masa. Jak si ji přivlastňuje, bere, označuje.

To všechno si představovala, že jí dominantní muž přinese. Jen ji nikdy nenapadlo, že tím dominantním mužem bude právě Dash. A teď? Teď to bylo to jediné, na co myslela. O čem snila. V co doufala.

Ukázal jí, jak silný a úchvatně nádherný dominantní muž je. Rozhrnul závoj jejich přátelství a jí se líbilo, co spatřila. Předpokládala, že právě tohle uvidí, a teď věděla, že je to pravda.

A když mu hodila rukavici, přemýšlela, jak na její výzvu zareaguje? Vezme ji za slovo nebo bude opatrný a půjde na to pomalu?

To bylo to poslední, po čem by toužila. Nechtěla, aby byl opatrný nebo rezervovaný.

Chtěla vše. Všechno, co jí mohl dát, a ještě mnohem víc. Viděla v jeho očích hlad, chtíč

a touhu, jako by je měl napsané inkoustem na čelo. Díky němu se poprvé za tři roky cítila naživu. Díky němu se cítila sexy a žádoucí. Krásná. Díky němu si připadala krásná.

A byla upřímná. Nechtěla přemýšlet. Nechtěla činit rozhodnutí. Možná to z ní dělalo zbabělce, ale toužila se vzdát kontroly. Chtěla se… podvolit.

„Bože, Joss.“

Rozechvěle vydechl její jméno, ovanul ji jeho dech. Oči mu náhle planuly silným žárem, až se jí podlomila kolena.

„Buď si vědoma toho, co mi říkáš, zlato. Chápej dobře, o co žádáš. Protože já se na to zeptám jen jednou. Pokud budeš souhlasit, pokud je tohle opravdu to, po čem toužíš, nebude cesty zpět. Budeš jen a pouze moje.“

Přikývla, hrdlo měla příliš sevřené, než aby souhlas vyslovila.

„Mluv, zlato. Promluv, abych věděl, že je všechno jasné.“

„Ano,“ zaskřehotala. „Bože, Dashi, co mám dělat? Mám ti to omlátit o hlavu? Nenuť mě prosit. Chci to. Chci tebe.“

V jeho sytě hnědých očích se mihl smutek. Položil jí prst na rty. Chtěla ho olíznout, zjistit, jestli bude chutnat tak dobře, jak vypadal. Jak si představovala.

„Nikdy nebudeš muset prosit. Nikdy o mě nebudeš muset prosit. Dám ti, cokoli budeš chtít. Bezpodmínečně a bez váhání. A už nikdy nebudu tvé rozhodnutí znovu zpochybňovat. Ale je několik věcí, které musíme vyřešit – hodně důležitých věcí. Pak teprve budeme moct přejít k čemukoli dalšímu.“

„Dobře,“ souhlasila tiše.

Ztišil hlas, jeho tón zvážněl, v očích se mu objevil zádumčivý pohled a také… naděje.

Téměř jako by se bál, že se rozmyslí a uteče. Možná by se mu neměla divit. Pokud je pravda, že čekal tak dlouho, že ji takovou dobu chtěl, pak mohl mít teď pocit, jako by mohl každou chvíli ztratit pevnou půdu pod nohama. Nebo si možná myslel, že je to

všechno jenom sen, z kterého se probudí, a všechno zmizí.

Ten pocit znala velmi dobře. Od chvíle, kdy ho spatřila v Sídle, se její svět nezvratitelně změnil. Ať už se mezi nimi stane cokoli, už to nikdy nebude stejné.

Toho se bála. Nejvíc ze všeho se bála, že jim to nevyjde, že to neskončí dobře a že nakonec po ztrátě Carsona přijde i o muže, kterého považovala za přítele. Možná ne za nejlepšího přítele. Její přátelství s Chessy a Kylie stálo na pevných základech, ale bylo to jiné přátelství, než které měla – nebo spíš mívala – s Dashem.

Když se rozhodla nechat ho jít ve stejný den, kdy se odhodlala přestat se upínat

na vzpomínky na Carsona, nelíbilo se jí to. Právě naopak. Cítila se, jako by znovu ztratila někoho velmi důležitého. Teď ale mohla získat mnohem víc.

Nebo přijít o všechno.

Možná byla šílená, že do toho šla. Možná by bylo lepší, kdyby s Dashem zavřeli ty dveře dřív, než je vůbec otevřeli. Ale můžou se teď vůbec znovu vrátit jenom k přátelství?

Ne. Po tom všem ne. Ne potom, co se jí vyznal. I kdyby ten vztah ukončila dřív, než vůbec začal, už to mezi nimi nikdy nebude stejné. Nikdy.

Měla jedinou možnost, a to jít do toho. Vyznat se mu, jako se on tak otevřeně vyznal jí.

A doufat, že neztratí víc, než získá.

„Řekla jsi mi, co chceš a potřebuješ,“ promluvil Dash vyrovnaným hlasem a pohled upřel do jejích očí. „Ale neprobrali jsme, co chci já. Co očekávám. Ani jsme nevyřešili tvoje hranice, ani co se stane, kdybych je překročil.“

Zamračila se. Rychle se řítili do neprobádaného území. Samozřejmě že neměla tušení, jaká jsou Dashova očekávání. Jak by mohla, když se jí nikdy ani nesnilo, že by právě on byl tím mužem, po němž toužila? Dominantní alfa samec, který se nebojí vzít si, co chce. Neptá se. Jen si bere.

Nechtěla muže, který by žádal o svolení. Nechtěla muže, který by s ní jednal jako

s křehkou porcelánovou panenkou. Carson si jí vážil. O tom nebylo pochyb. A ona ho za to milovala. Milovala ho za to, že s ní jednal tak něžně. Ale teď? Chtěla muže, co by se

nebál překročit hranice. Protože ona neměla tušení, jaké jsou ty hranice, o kterých Dash mluvil. Její hranice. A to nezjistí, dokud je Dash nepřekročí.

Chtěla zjistit, jak daleko je schopná zajít. Fascinovalo ji, jak ji rozechvěla myšlenka

na to, že by pronikla do tajů temných vášní. Sexu. Moci. Dominance. Chtěla to. Všechno. Chtěla se nechat zaplavit autoritou a mocí silného muže. Toužila po tom každou buňkou svého těla.

„Začneme tebou,“ prohlásil Dash. Upřeně ji pozoroval, jako by jí mohl číst myšlenky.

A možná to vážně uměl. S Carsonem si ji neustále dobírali za to, že je jako otevřená kniha. Říkali jí, že by nikdy nezvládla vést firmu, přestože nijak netoužila připojit se k nim ve vedení společnosti. Nechápala, jak Kylie vydrží pracovat pro dva tak odhodlané muže. Oba jí několikrát řekli, že jim stačí jednou na ni pohlédnout a vidí přímo do hlubin její duše.

Mohla by to brát jako kritiku, ale oba muži jí to řekli cituplně. Jako by to měla brát spíš jako kompliment než jako svou chybu.

„Ale já neznám své hranice,“ vykřikla skoro zoufale. „Jak bych mohla? Dashi, ty víš, že je to všechno pro mě nové. Znám to jenom ze svých představ.“

„Já vím, zlato, ale musíme určit, co bys měla udělat, kdybych překročil mez. Chápu, že to nezjistíš, dokud se to nestane. Jenom chci mít pro tu eventualitu sestavený plán.

Protože já na tebe půjdu tvrdě, Joss. Vím, že si myslíš, že jsem k tobě laskavý, a možná jsem. Prozatím. Ale jakmile se mi vzdáš, posunu tvoje hranice.“

Přikývla na srozuměnou.

„Tak. Mnoho lidí, kteří žijí v podobných vztazích, mají domluvené slovní pojistky. Já sám jim nijak nefandím, ale chápu, že jsou potřeba. Zvláště pro ženu, která do tohoto světa vstupuje poprvé. Po nějaké době už pojistku potřebovat nebudeš, protože bude na mně, abych našel tvoje hranice a posunul je až na nejzazší mez, aniž bych ji překročil. Dává to smysl?“

„Chessy mi řekla, že je důležité, abych mluvila s mužem, s nímž… budu experimentovat. Musí vědět, že jsem v tom nová a že si vyhrazuju právo to kdykoli zastavit.“

„Chessy je velice chytrá žena. Ví, jak to chodí,“ přikývl Dash.

„To by měla,“ přikývla Joss. „Ona a Tate… No, víš, jak to s nimi je, vzhledem k tomu, že máte všichni členství v Sídle.“

Dash se usmál. „Vidím v tvých očích otázku. Přísahal bych, že vidím i náznak žárlivosti.

Nebo je to snad jen mé zbožné přání. Ráda bys věděla, jestli jsem někdy viděl Chessy a Tatea, a zvláště pak Chessy nahou. Mám pravdu?“

„Víc mě zajímá, jestli jsi s ní někdy byl,“ zašeptala Joss.

Dashovi zjihla tvář. „Chessy ti řekla, že se o ni Tate dělí s jinými muži?“ Joss vytřeštila oči. „To dělá?“

Dash se uchechtl. „Nejspíš nejsi tak informovaná, jak jsem si myslel.“

„To není odpověď!“

„Vadí ti představa, že jsem byl s Chessy?“ zeptal se zvědavě.

Joss zčervenala. „Ano. Ne! Ano, sakra, vadí mi to. Promiň. Vím, že bych neměla odsuzovat tvoji minulost. Ale ano, vadí mi to, a hodně. Tedy, vím, že jsi byl s jinými ženami. Rozhodně bych nikdy nepředpokládala, že na mě budeš čekat věčně. Copak jsi snad mohl vědět, že Carson zemře a nechá ti volné pole? Ovšem představa, že jsi s mojí kamarádkou… Ano, vadí mi to. Nebudu ti lhát.“

Dash ji vzal za ruku a lehce stiskl. „Promiň, zlato. Utahoval jsem si z tebe, a to bych neměl. Abych odpověděl na tvé četné otázky, ano, Tate se občas, při různých příležitostech, dělí o Chessy s jinými muži. Ne, nikdy jsem jedním z nich nebyl. Ano, viděl jsem ji nahou, ačkoli jsem se snažil být opatrný a vyhýbal jsem se Sídlu, když jsem věděl, že tam ten večer půjdou.“

Joss pořád přemítala o tom, že se Tate o Chessy dělí s jinými muži. Nechápala to, protože Tate byl vůči Chessy velmi majetnický. Kdykoli byli spolu, Tate se od ní nikdy ani nehnul. Když byla Joss vdaná, nevadilo jí to. Nezáviděla. Byla ráda, že se její kamarádka vdala za muže, který ji tak očividně zbožňuje. Záviděla jim ale vztah, který spolu měli?

Ano, jedna její maličká část opravdu velmi záviděla.

Po Carsonově smrti pro ni bylo velmi bolestivé vidět Tatea a Chessy spolu, protože jí to připomínalo, co měla a co ztratila. To propojení s mužem. To vědomí, že ji naprosto, zcela a bez jakýkoli pochybností miluje.

„On se o ni dělí?“ opakovala Joss nedůvěřivě.

Dash se pousmál. „Takoví jsou, zlato. Je to něco, co se jim oběma líbí. Tateovi se líbí dívat se, jak si jiný muž podrobuje jeho ženu – pod jeho vedením. Takže technicky vzato dominant, který je právě s Chessy, je vlastně submisivem, protože přebírá příkazy

od Tatea.“

Joss se tou představou zachvěla a přemýšlela, jaké to je. Mohla by mít sex s nějakým mužem, zatímco by se Dash díval a vše by řídil? Bradavky se jí napjaly a ztuhly do tvrdých vrcholků. Zrychlil se jí dech, jak jí začaly v hlavě vířit všemožné představy. Bylo toho

příliš. Ano, věděla, jaký spolu mají Chessy a Tate vztah. Věděla, že se Chessy na sto procent oddala Tateovi v ložnici, a jak Joss nedávno zjistila, i mimo ni.

Jak to Chessy povídala? Že si s ní Tate může dělat, cokoli chce. Tehdy ji ani nenapadlo, co všechno to může obnášet, ale… páni. Jakkoli šokující to pomyšlení bylo, bylo také extrémně… vzrušující.

„Vzrušuje tě to?“ zeptal se sametovým hlasem.

Zachytila jeho pohled, viděla záři jeho očí a přemýšlela, jestli to vzrušilo jeho. Chtěl by to s ní zkusit? Dát ji na hraní jinému muži, zatímco on by zůstal stát opodál? Nikdy by ji ani nenapadlo, že by se Dash byl ochotný o cokoli dělit, zvláště pak o ženu, s níž by měl vztah.

„Já nevím,“ odpověděla upřímně. „Teoreticky to zní… sexy. Ale ve skutečnosti? Nejsem si jistá, jak by se mi to líbilo. Rozhodně to není něco, co bych chtěla hned teď zkusit.

Řekla bych, že to potřebuje jistou míru zvyku. A důvěry.“

Dash přikývl. „Velmi správně. Muž a žena musí být v naprostém souladu. Jejich vztah musí být vytesaný do skály, než ho okoření něčím takovým. Žena musí zcela a naprosto důvěřovat svému dominantovi, aby mu dovolila dát ji jinému muži. Taková důvěra je nevyčíslitelná.“

„A co muž?“ zeptala se stále zvědavější Joss. Cítila se hrozně naivně, že o takových věcech nic neví. Ale teď, když nastoupila na cestu vedoucí do tohoto úchvatného světa, bažila po dalších informacích. Fascinovalo ji to. „Co z toho má on? Neměl by naprosto věřit ženě, kterou dává jinému muži?“

Dash znovu přikývl. „Rozhodně. Muž si musí věřit, že je schopen dát ženě vše, po čem touží, a že její prožitek s jiným mužem přinese rozkoš jak jí, tak i jemu, ale také jí musí důvěřovat, že až bude po všem, to on bude ten, s nímž se žena vrátí domů a komu zůstane oddaná, a že při tom zážitku neochutná zakázaného ovoce, které v ní podnítí touhu si to zopakovat bez svého muže.“

„Svolení podvádět,“ shrnula to Joss. „Pořád mi to nejde na rozum.“

„Ne, není to podvádění,“ opravil ji Dash. „To vůbec ne. Podvádění je emocionální zrada. Když s tím souhlasí oba zúčastnění, není to zrada. Právě proto musí být vztah pevný jako skála, než k tomuto kroku přistoupí. Žádný z páru nesmí ani na vteřinu pochybovat nebo se strachovat, a především si musí naprosto důvěřovat. Jinak jejich vztah spěje ke zkáze.“

Joss naklonila hlavu. „Stává se, že to nefunguje? Tedy, stalo se někdy, že by v takové chvíli převážila žárlivost? Nebo že by žena nakonec opravdu podvedla svého partnera nebo s ním přestala být spokojená jako se svým dominantem?“

Dash pokrčil rameny. „Samozřejmě. Stává se to. Viděl jsem, jak se relativně čerstvé

páry vrhly do situací, na které ještě nebyly připravené. Obvykle to nekončívá dobře. Poměrně často se stává, že muž začne žárlit kvůli tomu, že jiný muž přináší rozkoš jeho ženě, a začne zpochybňovat své schopnosti ji potěšit. V duchu se porovnává s druhým mužem. Přemýšlí, jestli jí ten muž dokáže přinést víc rozkoše než on sám. Jestli by jeho žena nechtěla za dominanta radši toho druhého muže. Jak jsem řekl, je k tomu potřeba obzvlášť pevný vztah a důvěra, aby tohle fungovalo.“

„A pro Tatea a Chessy to funguje,“ poznamenala Joss. Nemyslela to jako otázku, ale ke konci tázavě zvedla hlas.

„Ano, očividně ano,“ odpověděl Dash. „Jsou šťastní. Tate je šťastný. Chessy je šťastná.“

Joss se zamračila. „Tím si už nejsem tak jistá, Dashi. Bojím se o Chessy.“ Dash svraštil obočí. „Proč to říkáš?“

Joss potřásla hlavou. „Neměla bych nic říkat. Nechci, aby se to obrátilo proti Tateovi.

Nemusí vůbec o nic jít. Je to jen můj osobní pocit.“

Dash se zamračil. „Nikdy bych neporušil tvou důvěru, Joss. Ani se nevyžívám v drbech.

A můžeš si být sakra jistá, že Tateovi neřeknu nic, co by v něm vzbudilo pochybnosti o vlastní ženě. Ale rád bych věděl, co způsobilo ten ‚pocit‘.“

Joss si povzdechla. „Já vlastně nevím. Jenom se mi v poslední době zdá… nešťastná.

Nic neřekla. Vím, že Tate má hodně práce. Ale nemyslím si, že bych si to jen představovala. Kylie si toho také všimla. Vlastně se bojí, že…“

Odmlčela se, ostýchala se říct, co se Kylie domnívá. Měla Tatea upřímně ráda a ani

na vteřinu nevěřila, že by Chessy jakkoli ubližoval. Možná to mezi nimi není dokonalé, ale Tate by Chessy nikdy neublížil. Ne fyzicky.

„Čeho se bojí?“ naléhal Dash a ustaraně se mračil.

„Neměla bych nic říkat,“ zdráhala se Joss.

„Na to je pozdě. Tak co Kylie říkala?“

Joss sebou trhla. „Bojí se, že Tate týrá Chessy. Byly jsme spolu na obědě. To víš. A já nevím, Dashi. Zdála se v poslední době tak nešťastná. A kdykoli padne zmínka o Tateovi, uzavře se a na tváři se jí objeví divný výraz.“

Dash nevěřícně vytřeštil oči. „Kylie si opravdu myslí, že ji Tate týrá?“

„Já nevím,“ povzdechla si Joss upřímně. „Kylie je… No, ty víš, jaká je. Víš, čím si s Carsonem prošli. Takže je přirozené, že dělá ukvapené závěry, ke kterým by jiní nedošli.“

Dash zavrtěl hlavou. „To ani náhodou. Tate by jí snesl modré z nebe. Je do ní blázen.

Jestli je nešťastná, vězí v tom něco jiného. Možná se pohádali. Kdoví?“

„Možná,“ uznala Joss. „Já si také nemyslím, že by jí ubližoval. Ani na vteřinu jsem tomu nevěřila. Mám ho ráda. Hodně ho mám ráda. A k Chessy se chová tak hezky. Jen se na ně podívám a… závidím. Stydím se, že to musím přiznat, ale je to tak. Když se na ně podívám, chci… toužím po tom, co mají oni.“

Dash zvedl ruku a palcem ji pohladil po tváři. „Dočkáš se, Joss. Jenom musíš jít a vzít si to. Je to tvoje. Já jsem tvůj. Na tak dlouho, jak budeš chtít.“

Roztřeseně se nadechla. Ano, věděla, že ji chce. To dal najevo dost jasně. Ale znělo to tak… trvale. A ona neměla nejmenší tušení, co si o tom myslet.

Nehledala nic trvalého. Nechtěla nic trvalého. Lásku svého života už našla a také ji ztratila. Věděla, že ji zpátky nezíská. Dokonalost nenajde člověk dvakrát za život. Už jednou je hodně velký úspěch, ale dvakrát? Nemožné.

Olízla si rty. Nebylo jí příjemné, jakým směrem se náhle odebraly její myšlenky.

„Co ty?“ zeptala se chraplavě, aby obrátila téma zpátky na ně dva. „Dělil ses někdy o ženu, s kterou jsi byl? Líbí se ti to?“

„S tou správnou ženou ano. Nemůžu ale tvrdit, že bych se do toho hrnul s tebou. Moc dlouho jsem snil o tom, jaké to bude, mít tě ve své posteli, zcela mi podvolenou. Ani

za nic se o tebe nehodlám začít s kýmkoli dělit. Neříkám nikdy. Jestli tě to vzrušuje

a chtěla bys to někdy později zkusit, ten most přejdeme, až k němu dojdeme. Ale teď?

Víc mě zajímá náš vztah, ty a já a především ty. Jsem sobecký parchant a majetnický vůči tomu, co považuju za své. A, Joss, ty jsi moje.“

Tváře jí opět zahořely, ale nemohla potlačit příval touhy, která se jí vlila do žil.

„To mi vůbec nevadí,“ zašeptala.

Usmál se. „To je dobře. Tak teď se vraťme k tvým hranicím a mým očekáváním.“

To ji okamžitě vzrušilo, nemohla se dočkat, až uslyší, co všechno tento… vztah… přinese.

„Pro začátek pro tebe vybereme slovní pojistku. Je důležité, abys ji použila, kdykoli se budeš bát, budeš si nejistá nebo tě bude něco bolet. Jestli tě něco, co s tebou budu dělat, bude bolet, chci, abys mi to okamžitě řekla, protože potom už se to nikdy nestane.

Jasné?“ Přikývla.

„Za čas budu znát tvoje limity lépe než ty sama,“ řekl tak sebevědomým tónem, až jí srdce poskočilo.

„A tvá očekávání, Dashi?“ vybídla ho.

„To je jednoduché,“ odpověděl. „Tím, že mi věnuješ ten dar a zcela se mi oddáš, předáš tím starost o sebe a své dobro do mých rukou. Očekávám od tebe poslušnost

a respekt. Respekt se ale musí zasloužit. To chápu. A já si ho zasloužím. Poslušnost se dá na druhou stranu naučit a já tě to naučím. Mé příkazy uposlechneš bez otázek a bez zaváhání. Pokud nebudeš mému příkazu rozumět, zeptáš se a já ti to vysvětlím. Ale neptej se jenom proto, že budeš nervózní nebo se ti nebude chtít mé přání vyplnit, protože to se mi moc líbit nebude.“

Vytřeštila oči. Překvapilo ji, jak moc ji vyděsila představa, že by mu neudělala radost. Chtěla, aby byl šťastný. Chtěla, aby byl na ni hrdý a pyšný. A nikdy by neudělala nic, čím by ho zahanbila nebo kvůli čemu by začal jejich vztahu litovat.

Stála za tím její přirozená podřízenost? Byla snad vždycky taková a jenom to potlačila, protože tomu nerozuměla nebo si neuvědomovala, co chce? Nebo to možná poznala, až když přišla do kontaktu s lidmi z tohoto světa. Díky nim spatřila, co jí unikalo.

Olízla si náhle suché rty. „Mám očekávat i nějaké tresty? Vím, že někteří dominanti… No, slyšela jsem, že trestají své ženy, když neuposlechnou nebo je jejich chování podráždí. Děláváš to také?“

Usmál se. „Mnohým lidem přináší tresty jen další potěšení. V mnoha případech je trest spíše odměnou. Zní to zvráceně a trochu jako protimluv, ale bolest může být velmi

smyslná, stejně jako kontrola a autorita. A pokud jde o to, jestli si užívám trestání, tak ano. V určitých situacích.“

„V jakých situacích?“ ptala se dál.

„Vzrušuje tě představa mé ruky na tvém zadečku, Joss? Rozpaluje tě představa, že tě svážu, abys byla zcela bezmocná, a pak ti naplácám?“

Celé její tělo se proměnilo v jeden obrovský plamen chtíče.

„Je ode mě nesprávné, když odpovím ano?“ zašeptala. Jeho tvář zjihla, oči se mu zaleskly něhou.

„Zlato, na tvých touhách a přáních není nic nesprávného. Nic. Je to jasné? Potřebuju vědět, co ti dělá radost, co tě rozpálí. Chci znát tvé nejhlubší, nejtemnější sny

a představy. Když nebudu vědět, jaké jsou, jak bych ti mohl dát, co potřebuješ?“ Neodpověděla.

Klouby ruky ji pohladil po lícní kosti, dolů po tváři a pak zpátky. Jeho dotek ji uklidnil.

A také vzrušil. Skoro děsivě. Ještě nikdy po ničem netoužila tak moc jako právě teď po jeho doteku. Po jeho rukou na svém těle. Po jeho ústech na své kůži.

„Za čas přede mnou už nic skrývat nebudeš,“ pokračoval. „Není nic, co bys mi nemohla říct. Ani nic takového nebude. Se mnou můžeš být sama sebou, Joss. Budu tvé srdce

i duši chránit a opatrovat. Nemusíš se přede mnou obrňovat. Ničemu to neprospěje, protože já tě těch zdí stejně zbavím. Odhalím tě. Dokud mezi námi nezbude nic než jen tvá lahodná kůže.“

„Tvá očekávání mi přijdou relativně jednoduchá,“ poznamenala. „Chceš mou důvěru a poslušnost.“

Usmál se. „Teoreticky ano, je to jednoduché. Ale poslušnost toho s sebou nese hodně. Nikdy nebudeš vědět, co od tebe budu druhý den požadovat. A ta neznalost působí jako mocné afrodiziakum. Očekávání je sladkým kořením.“

„A tresty, Dashi? Mluvili jsme o tom, co vzrušuje mě, ale co ty? Líbí se ti trestat své subinky?“

„Pokud se ptáš, jestli jsem sadista a líbí se mi působit bolest jen tak pro nic za nic, pak ne. Nepřinutím tě k chybám, jen abych tě mohl potrestat, zlato. Takhle to u mě nefunguje. Protože tvoje poslušnost mi přinese mnohem více uspokojení. A radost. Nikoli tvůj neúspěch, který budu moct potrestat. Nicméně ano, tresty s sebou přinášejí určité aspekty, které se mi zamlouvají, i když bych mohl namítat, že v tom případě nejde

o tresty, jelikož se zamlouvají jak mně, tak mé partnerce. Radši o nich uvažuju jako o sexuální rozkoši. A o to také jde. O mou rozkoš. A také o tvoji.“

„Rád ovládáš,“ shrnula to. „Nerad působíš bolest, mnohem radši působíš na ženu svou vůlí.“

„Začínáš to chápat.“

Usmála se. „Pomalu se do toho dostávám, Dashi. Jen prosím, abys se mnou byl trpělivý. Chci se to naučit. Chci objevovat. Jsem nervózní a nejistá. Bojím se, že udělám chybu. Nebo zklamu tebe i sebe.“

Okamžitě zvážněl. Vzal její obličej do dlaní a přinutil ji, aby se mu podívala do očí.

„Ty mě nikdy nezklameš, Joss. Chci, abys to věděla. Společně na to přijdeme.“ Zhluboka se nadechla a usmála se. „Věřím ti. A teď, když jsme už všechno probrali, kdy

začneme? A jak začneme?“

10. kapitola

Chci, aby ses ke mně přestěhovala,“ oznámil Dash na rovinu.

Joss vykulila oči překvapením a pootevřela dokonale klenuté rty. Prudce vydechla.

„Ale, Dashi…“

„Žádné ale,“ zarazil ji rozhodně. „Tohle nebude vztah na půl úvazku, Joss. Ani to nebudeme před nikým tajit.“

Zděšeně svraštila obočí a potřásla hlavou. „Ale já nechci, aby to kdokoli věděl! Ne že bych se za tebe styděla. To ne. Ale je to jenom naše věc. Nechci, aby se podrobnosti

o našem vztahu dostaly na veřejnost. O tom, co za vztah máme.“

Naklonil se k ní a přitiskl rty na její čelo. „Nic se na veřejnost nedostane, zlato.

Rozhodně ne detailní aspekty našeho vztahu. Nebudu to nikde rozebírat. Ale chci tě mít u sebe, dvacet čtyři hodin denně, sedm dní v týdnu. A nemyslím si, že by byl dobrý nápad, kdybych se přistěhoval k tobě.“

Chvíli počkal, až ta slova a jejich význam Joss plně vstřebá. Po chvíli v jejích očích spatřil výraz pochopení.

„Ale jistě,“ přisvědčila tiše. „Nepřemýšlela jsem. Samozřejmě že nechceš bydlet v domě, kde jsem předtím žila s Carsonem. To by vůči tobě nebylo fér.“

„Ani vůči tobě,“ dodal Dash jemně. „Tohle je pro tebe nový začátek, Joss. Musí to tak být. A aby k domu došlo, musíš se osvobodit od minulosti, aby ses mohla pohnout dál vstříc budoucnosti.“

„Je to všechno tak náhlé,“ povzdechla si. „Děje se toho tak moc a tak rychle. Skoro jsem neměla čas to vstřebat.“

„Kdybych ti dal více času, dal bych ti tím také více času si to všechno rozmyslet

a vycouvat. To nedovolím. Čekal jsem příliš dlouho. Teď už tě odejít nenechám. Ne když jsem tak blízko k tomu, abych získal vše, co jsem kdy chtěl. Možná jsem sobec. Ale s tím dokážu žít, pokud to dokážeš i ty.“

Posmutněle se usmála, oči se jí leskly, když k němu zvedla zrak. „Dokážu s tím žít. Co dál? Stačí, když se k tobě nastěhuju?“

„Pro začátek,“ přikývl. „Jakmile budeš u mě, přejdeme k fyzickým – a k emočním – aspektům našeho vztahu. Zjistíš, že jsem velmi náročný muž, Joss. Doufám, že jsi na to pořádně připravená. Nebudeš to se mnou mít lehké. Nebudu mít slitování.“

Tep jí poskočil, viděl na tom místečku na krku, jak jí divoce pulzuje. „To ani nechci,“ zašeptala chraplavě.

„Dobře. Tak co kdybychom se přesunuli k tobě, aby sis mohla sbalit pár věcí? Nemusíš si všechno odstěhovat dnes. Jen co budeš potřebovat na několik příštích dní. Vždycky se k tobě můžeme vrátit pro pár dalších věcí.“

Nechal nevyřčeno, že se bál, že jakmile přejdou k sexuální stránce jejich vztahu, Joss

se sbalí a rychle uteče. Vrátí se domů a navždycky před ním zavře dveře. Doufal, že je tak silná, jak naznačovala, a že opravdu chce to, co prohlašovala.

Nepochyboval, že by jí mohl dát, co nejspíš chce či potřebuje, a ještě mnohem víc.

Otázkou bylo, jestli sama věděla přesně, co doopravdy chce.

„Budu to muset říct Chessy a Kylie,“ poznamenala. „Budou mít starost. Vědí o tobě.

Tedy, vědí o nás. Ale stejně je nejspíš hodně překvapí, že na to jdeme tak rychle. Od Kylie si vyslechnu celou přednášku.“

„A od Chessy ne?“ zeptal se pobaveně.

Joss se usmála a zavrtěla hlavou. „Ne. Chessy mě naprosto podporuje v mém rozhodnutí jít si za tím, co chci. Bála se, to si nemysli, že ne. Ale měla pro mě pochopení a povzbuzovala mě, abych do toho šla. Kylie? No, ta si myslela, že jsem se zbláznila,

a strašně se bála, do čeho se to vrhám.“

„Tak by ji mělo uklidnit, že ses do toho nevrhla s náhodným cizincem, kterému bys byla ukradená.“

„Naštvalo ji, že jsi ke mně něco cítil, když jsem byla vdaná za Carsona,“ přiznala Joss tiše. „Asi měla pocit, že jsi tím Carsona zradil.“

Dash se zamračil. „Nikdy jsem ho nezradil. On to věděl. Zatraceně dobře to věděl,

a stejně jsme zůstali přátelé. Věřil mi. Věděl, že bych nikdy neudělal nic, čím bych mu ublížil. Byl to můj přítel.“

„To vím,“ pousmála se Joss. „To jen Kylie vidí vše černobíle. Vidí všechno jen úzkým tunelem. Překvapilo ji to a ona nemá příliš v lásce překvapení.“

Dash se zašklebil. Dalším velkým překvapením bude pro Kylie Jensen, který nahradí Carsona. A nebude to překvapení zrovna vítané.

„Proč se mračíš?“ zeptala se Joss. „Zlobíš se, že se Kylie naštvala?“

Dash zavrtěl hlavou. „Ne. Jen jsem si uvědomil, že s tebou potřebuju probrat ještě něco jiného. A s Kylie také.“

Okamžitě se zatvářila ustaraně a on ji rychle utěšil. Nechtěl, aby cokoli zničilo atmosféru mezi nimi. Ne, když doteď šlo všechno… dobře.

„Možná víš, možná ne, že než Carson zemřel, mluvili jsme o tom, že bychom přibrali dalšího společníka. Nevím, nakolik s tebou Carson probíral obchodní záležitosti. Vím, že byl odhodlaný postarat se, abys nikdy nemusela pracovat nebo se bát o příjmy.“

Joss okamžitě zpozorněla. „Jde o peníze, Dashi? Je na tom snad firma špatně? Můžu se vrátit do práce, to přece víš. I když jsem odtamtud odešla rok po svatbě s Carsonem – on na to naléhal – mám všechna osvědčení a certifikáty a udělala jsem si všechny potřebné kurzy, takže si můžu ponechat ošetřovatelskou licenci. Můžu se vrátit do práce. Nemusím pro tebe být finanční přítěží. Udělej, co musíš, aby firma šlapala. Tak by si to Carson přál.“

Přitiskl jí prst na rty. V tuhle chvíli ji miloval snad víc než kdy dřív. Byla tak nesobecká

a velkorysá. Většina žen by se zděsila při pomyšlení na to, že přicházejí o finanční jistotu. Ona ale ne. Byla připravená vrátit se zpátky do práce. Vzpomínal si, jak Carsonovi trvalo celý rok, než ji přesvědčil, aby dala výpověď. Ne, nepotřebovali její plat, to ani zdaleka, ale Joss nechtěla odejít. Nechtěla být na Carsonovi závislá. A on ji za to obdivoval.

„S firmou je všechno v pořádku, zlato, a pravda je, že Carson by nechtěl, aby ses vracela zpátky do práce. Tím si můžeš být jistá. Carson by si přál, abys byla v bezpečí, zdravá a zabezpečená. A zařídil proto, abys měla procentní podíl na firmě. Nemusíš se bát. Mám v plánu firmu rozšířit, zisky tím jen stoupnou. Je pravda, že po Carsonově smrti to nějakou dobu skřípalo. Nedokázal jsem se na to plně soustředit a dát do toho své srdce a první rok to bylo znát. Ale vzpamatoval jsem se. Chci ti jen říct… Co byste ty

i Kylie měly vědět, je, že chci přibrat nového společníka. S Carsonem jsme před jeho smrtí plánovali firmu rozšířit. Ty plány musely jít stranou, protože jsem pracoval na tom, aby firma vůbec fungovala. Ale teď je perfektní doba na to, abych přibral někoho dalšího.

Nemůžu to všechno dělat sám. Ani nechci. Je pár věcí, na které se musím plně soustředit.

A nedokážu to, pokud budu připoután k pracovnímu stolu nebo budu pořád někde na cestách.“

Joss překvapeně zamrkala. „Ty se chystáš nahradit Carsona?“

Trhl sebou, protože věděl, že Kylie napadne totéž, a doufal, že alespoň Joss to tak neuvidí.

Jako by mu četla myšlenky, se Joss naklonila, tvář vážnou, ale plnou pochopení. „Tak jsem to nemyslela, Dashi. Nevadí mi, že ‚nahrazuješ‘ Carsona. Jenom mi nejspíš nedošlo, jak náročnou máš práci. Ale vím přece moc dobře, kolik času to zabíralo Carsonovi. Jenom jsem tehdy nevěděla, že sis na sebe vzal mnohem víc povinností, aby Carson měl víc volného času, který mohl trávit se mnou. Za to ti děkuji, Dashi. Vím, že jsi toho hodně obětoval, ale budu ti navěky vděčná, že jsi to pro něj udělal. Že jsi to udělal pro nás. Díky tomu jsem s ním před jeho smrtí mohla strávit mnohem víc času. Ty vzpomínky si budu navěky chránit. Všechny ty výlety. Dny, kdy jsme zůstali doma a trávili je bok po boku.“

Do očí jí vhrkly slzy, ale nedovolila si rozplakat se. Zjevně ji to stálo hodně sil, ale nezhroutila se, přestože se jí rty chvěly vypětím.

„A pokud příchod nového společníka znamená, že budeš moct zvolnit a užít si i život, který se netočí jen kolem firmy, pak máš mou plnou podporu. Tolik jsi toho mně

a Carsonovi dal. Je spravedlivé, aby sis teď i ty mohl užívat ovoce vaší práce.“

Ta žena mu přinášela pouze radost a štěstí. Byl na ni tak zatraceně hrdý. Teď zbývalo jen doufat, že Kylie vezme tu zprávu se stejným klidem jako Joss. Od Joss snad ale nic jiného ani neočekával. Ani na vteřinu ho nenapadlo, že by ji to rozzlobilo. Bylo by to navíc pochopitelné. Byla to žena, která milovala svého muže láskou, pro niž by většina mužů zabíjela, a kdyby je žena jako Joss poctila svou láskou a oddaností, tak by si už nikdy

od života nic dalšího nepřáli.

A on to chtěl. Toužil po tom. Bažil po tom a po ní. Udělal by cokoli, aby ji opět učinil šťastnou. Dokáže jí, že blesk udeří dvakrát za život. V průběhu doby zmínila už několikrát, že nečeká, že by znovu nalezla lásku. Ne takovou, jakou poznala s Carsonem. Smířila se

s tím. Přijala to.

K čertu s tím. Kdyby mu dala šanci, dokázal by jí, že by mohla být znovu šťastná.

Nejenže by jí i jiný muž snesl k nohám celý svět, ale že by ji miloval a opatroval. Choval by ji jako v bavlnce a ochraňoval ji před vším, co by jí mohlo ublížit.

„Už ses rozhodl, kým ho nahradíš?“ zeptala se tiše.

Vzal ji za ruku a stiskl. „Zlato, já ho nenahrazuju. Nikdo nedokáže Carsona nahradit. On tuhle firmu vybudoval. Udělal z ní to, čím dnes je. Pomohl jsem, to ano, ale to on to v ní viděl. On s tím nápadem přišel. Byl to brilantní obchodník.“

Usmála se. „Takže jste se už tehdy rozhodli, kdo bude tím společníkem? Nebo jsi nad tím začal uvažovat až teď?“

„Ano a ne,“ odpověděl. „Jensena jsem poznal už před několika lety, když byl Carson ještě naživu. S Carsonem jsme vlastně už tehdy mluvili o tom, že bychom ho přizvali jako

společníka v případě, že bychom firmu rozšiřovali. A to jsme měli v plánu na následující rok. Ale pak neočekávaně zemřel.“

„Tak se jmenuje? Jensen? Setkala jsem se s ním?“

Mračila se, obočí měla svraštěné soustředěním. Očividně se snažila zařadit to jméno. Skoro se rozesmál. Jako by si snad s Carsonem ve stejné místnosti všímala jiných mužů.

Tohle byla jedna z věcí, které Carsonovi nejvíc záviděl. Jossina naprostá oddanost a loajalita, když došlo na jejího manžela.

Když byl s ní, neměla oči pro nikoho jiného. Soustředila se pouze na něj, z jejího vřelého pohledu bylo patrné, jak moc ho miluje. Mnoho mužů se na Carsona dívalo se závistí v očích. A ona si navíc ani nebyla vědoma svého kouzla. Neměla tušení, že

v místnosti plné obchodních partnerů se oči všech mužů soustředily jen na ni. Toužili po ní. Záviděli Carsonovi jeho štěstí.

„S velkou pravděpodobností jste se mohli setkat na nějakém večírku. Ale nemyslím, že jste si byli oficiálně představeni. Ví, kdo jsi, jak vypadáš, ale pochybuji, že ho znáš. Není to muž, který by se hnal vpřed a toužil po pozornosti. Je tichý, drží se zpátky a pozoruje, co se děje. Právě proto je na post společníka dobrou volbou. Má dobrý čich na lidi. Má ty správné instinkty.“

„Kdy to řekneš Kylie?“ zeptala se.

Znovu sebou trhl. „Brzy. Dnes jsem s ním probíral poslední detaily. Požádal jsem ho o několik dní, než s tím půjdeme na veřejnost a oficiálně ho přizveme na palubu. Chtěl jsem tu zprávu říct Kylie – a tobě – sám. Nechtěl jsem, aby to na ni vyskočilo v práci.“

„Myslíš, že to moc dobře nevezme,“ poznamenala Joss. Dash zavrtěl hlavou. „Určitě to nevezme tak dobře jako ty.“

Joss si povzdechla. „Kylie je věrný člověk. A také, jak jsem řekla, vidí věci černobíle. Nic mezi tím. Byli si s Carsonem velmi blízcí. Carson byl to jediné, co na dlouho měla. On byl všechno, co tehdy měla, když žili v tom pekle, kdy je jejich vlastní otec týral. A ano, souhlasím. Nemyslím si, že to vezme moc dobře. Alespoň zpočátku ne. Až bude mít čas to promyslet a vstřebat, pak obrátí.“

„Doufám, že máš pravdu,“ povzdechl si Dash. „Protože je už rozhodnuto. Nevycouvám z toho. A pro firmu je to to nejlepší. Brzy si to uvědomí i ona.“

Tentokrát ho vzala za ruku Joss a stiskla mu ji. „Ano, uvědomí si to. Je rozumná

a Carson řekl, že si lepší vedoucí kanceláře ani nemohl přát. Tvrdil, že jen díky ní jedete jak správně naolejovaný stroj.“

Dash se zasmál. „Ano, to rozhodně. Doufám, že máš pravdu. Nerad bych ji kvůli tomu ztratil. Pro Carsona bylo důležité, aby o vás obě bylo dobře postaráno. Nechtěl by, aby Kylie pracovala někde jinde.“

„Tak ji nenech udělat ukvapená rozhodnutí,“ navrhla. „Jestli udělá něco unáhleného, například podá výpověď, nepřijmi ji. Dej jí čas na rozmyšlenou. Určitě změní názor.“

Dash přikývl. „Neboj se. Nemám chuť zaučovat novou vedoucí sekretariátu.“

„Víš, pokud budeš potřebovat pomoct, stačí se jen zeptat. Moc toho o tvé práci nevím, ale učím se rychle.“

Znovu ji políbil a chvíli tiskl rty k jejímu spánku, vdechoval její sladkou vůni.

„Já vím, zlato, ale jsem rád, že nechodíš do práce. Jsem rád, že mi patří všechen tvůj

čas. Jsem sobecký parchant. Nechci se o tebe s nikým dělit, a určitě ne s tvojí prací.“

Usmála se, pak si povzdechla. Na tváři se jí usadil znepokojený výraz, když obrátil řeč zpátky na jejich vztah.

„Opravdu si myslíš, že je dobrý nápad, abych se k tobě nastěhovala? Nemyslíš, že je to unáhlené? Nerada bych náš vztah pohřbila dřív, než vůbec začne.“

„Nedělej si starosti,“ uklidnil ji něžně. „Chci tě tu, Joss. Chci tě u sebe. Ve svém životě. Ve své posteli. Jsou určité aspekty, do kterých se s tebou nebudu hnát a budu nekonečně trpělivý. Ale ty ostatní stránky? Jako stěhování do mého domu nebo to, že se mnou budeš pořád? Ano, ty vyžaduji, protože to chci a já si vždy jdu za tím, co chci. Neztrácím to, co mám, Joss. A rozhodně nehodlám ztratit tebe.“

11. kapitola

Joss dobalila tašku a smutně pohlédla na tři nacpané kufry. Vypadalo to, jako by se stěhovala pryč, a nejspíš to tak opravdu bylo. Dash chtěl, aby byla s ním. Celou dobu. Stále si nebyla jistá, co si o tom má myslet.

Zbožňovala každou minutu manželství s Carsonem. Byla ráda, že není sama,

a v měsících, které následovaly po jeho smrti, nechtěla být sama ani na okamžik. Bože, když si uvědomila, kým a čím byla, bylo jí mizerně.

I jen cesta do obchodu ji rozbrečela. Dash přišel, odvezl ji do obchodu a ona tak mohla alespoň dokoupit potraviny. Nejedla venku. Celý rok po pohřbu nechodila do restaurací.

Až po roce se odvážila jít na Chessyino a Kyliino naléhání ven, na pravidelné obědy se svými kamarádkami. Ale večeře? Nebyla na večeři v restauraci od chvíle, kdy Carson zemřel. Příliš to bolelo. Nechtěla chodit mezi lidi. Nechtěla ztrácet čas zbytečným tlacháním, když myslela jen na to, jak se s Carsonem smáli a milovali.

Carson rád jedl v restauracích. Zbožňoval dobré jídlo a příjemné prostředí. Brával ji

do těch nejlepších restaurací v zemi – a v Evropě. Díky němu se naučila, jak poznat dobré víno. Do té doby ani pořádně neznala rozdíl mezi červeným a bílým vínem, natož rozdíly ve značkách a odrůdách.

Její vinotéka byla stále plně zásobena. Neotevřela žádnou z těch láhví, až na Carsonovu oblíbenou značku. To víno měla vždy po ruce. Na výročí jeho smrti otevřela láhev a připila si s ním. S jeho památkou. Vychutnávala každý doušek a nepřestávala si přát, aby tu byl

s ní a ona se s ním mohla o to víno podělit.

Povzdechla si. Už toho bylo dost. Otočila na další stránku svého života. Možná to byla chyba. Možná udělala to nejhorší možné rozhodnutí – emocionální rozhodnutí. Ale ona se vždy nechávala ovládat svými emocemi. Nosila své srdce na dlani, a jak Carson i Dash neustále zmiňovali, stačilo se jí podívat do očí a hned jste věděli, jak se cítí.

Neuměla ani neměla energii na to předstírat, co necítí. Netušila ani, jak své skutečné city maskovat. Tohle se nikdy nenaučila. Ve výsledku tak Carson vždy věděl, kdy je nešťastná nebo ustaraná. A pohnul by nebem i zemí, jen aby spravil, co se pokazilo.

A Dash bude stejný. To věděla. Byl milý a hodný. Něžný a chápavý. Byl s ní trpělivý a netrestal by ji za chyby. Ona ale žádné chyby dělat nechtěla. Chtěla mu být rovna, nechtěla být slabochem, kterému by Dash musel pomáhat.

Dokáže si pomoct sama. Sama zahojí své zlomené srdce. Nikdo jiný to za ni neudělá.

Možná to byl první krok na cestě, na jejímž konci získá zpět svou nezávislost, což asi znělo hloupě, když si přála dominantního muže. Když přece nechtěla činit žádná rozhodnutí nebo být nucena si mezi čímkoli vybírat.

Nechtěla přemýšlet. Jen chtěla… být. To bylo vše. Šťastná. Celá. Nebo alespoň tak celá, jak jen mohla být, když jí chyběla její druhá polovina.

Možná by to Dash dokázal. Možná by jí dal ten chybějící kus její duše. A možná udělala ohromnou chybu. Jak to ale pozná, pokud to nezkusí?

Zhluboka se nadechla, poodnášela kufry do obývacího pokoje a zkontrolovala hodinky. Dash řekl, že za dvě hodiny se pro ni vrátí. Domluvili se, že k němu přijede svým vozem a zaparkuje ho u něj pro případ, že by potřebovala odjet, když on zrovna nebude doma.

Ale také dal jasně na srozuměnou, že po většinu času bude s ním. On se o ni postará, o každé její přání a touhu, a neměl v úmyslu trávit mnoho času odděleně.

Pořád netušila, jak to přijmout, ale tu osamělou polovinu jejího srdce zaplavila úleva, že už nebude nikdy sama. A ta druhá polovina? Přijme, co přijde. Den po dni. Strachovat se o budoucnost jí nepřinese nic dobrého, když potřebovala žít přítomností. Protože zjistila, že budoucnost je nejistá. Bude taková, jakou si ji uděláte.

Měla patnáct minut, než Dash dorazí. Dost času, aby zavolala Chessy a Kylie

a pověděla jim, jak se rozhodla. Ale musela by ten rozhovor absolvovat dvakrát a do toho se jí nechtělo. Dvakrát tolik otázek, nevěřícnosti, překvapení a pochyb, než kolik by snesla.

Bude jednodušší, když jim oběma napíše a vysvětlí jim svůj plán.

Spokojená se svým rozhodnutím došla ke svému počítači, který ležel na konferenčním stolku, posadila se na pohovku a otevřela svou e-mailovou schránku. Kamarádkám popsala, jak nejlépe uměla, co se děje a k čemu se rozhodla. Věcně. Bez zbytečných podrobností. Jen prosté vysvětlení a také informaci, jak ji v případě potřeby zastihnou.

Také předpokládala, že se jí telefon rozezní hned, jak si zprávu její kamarádky přečtou, proto připsala žádost, aby jí nevolaly.

Informovala je, že potřebuje strávit několik dní s Dashem, aby si dala vše do pořádku.

Slíbila, že se jim co nejdřív ozve, a navrhla, aby si koncem týdne zašly spolu na oběd. Ačkoli se na to netěšila, protože místo pouhého oběda ji jistě bude čekat inkvizice.

Právě e-maily odeslala, když se rozezněl zvonek. Pulz jí vyskočil. Vstala a otřela si dlaně do obnošených džín.

Je to tady. Dash přijel, aby ji vyzvedl.

Rozhlédla se po svém domě, po jejím a Carsonově domě, a srdce jí ztěžklo smutkem.

Možná se měla odstěhovat hned poté, co zemřel. Nejspíš nebylo rozumné nechat dům v takovém stavu, v jakém byl, když Carson ještě žil. V obývacím pokoji i na ostatních místech v domě stále visely jejich fotky.

Joss a Carson šťastní. Usměvaví. Zamilovaní.

Konečně vyklidila jeho skříň a odnesla jeho oblečení. Ale co všechny jeho sošky?

Trofeje, plakety, obrazy? Stále byly tam, kam je pověsili nebo postavili na police. Není divu, že se sem Dash nechtěl nastěhovat. Bylo těžké soupeřit s mrtvým mužem, když ho

v domě tolik věcí stále připomínalo. Jak by mohl Dash doufat, že by se tu Joss soustředila jen na něj?

Když otevřela dveře, tiše se podivila nad tím, jak těžké to je. Vzdát se celá Dashovi. Nic si nenechat pro sebe. Nic netajit. A dá si pořádně záležet, aby jak přijde na sex, v duchu Dashe a Carsona neporovnávala. Nebylo by to fér vůči ani jednomu z nich a nebylo by to fér ani vůči ní samotné.

Dash tam stál, na očích sluneční brýle, ale když k němu vzhlédla, posunul si je na hlavu, aby se na ni mohl podívat. V jeho pohledu bylo něco, co ji uvnitř celou rozechvělo. Tak pronikavý. Téměř zadumaný. A s jiskrou vítězství.

„Připravená?“ zeptal se tiše.

Usmála se, odhodlaná nedat najevo zaváhání. Byla tomu plně oddaná. Nastoupila na palubu. Teď už nevycouvá a nedá Dashovi důvod, aby zpochybňoval její závazek.

„Mám několik kufrů,“ odpověděla váhavě. „Nevěděla jsem, co si vzít, tak jsem vzala od všeho něco. V jednom ze zavazadel jsou všechny moje holčičí věci. Byla jsem si jistá, že ty mít nebudeš.“

Opětoval úsměv. „Neboj se, zlato. Teď, když jsi moje, je mou povinností a ctí ti dát, cokoli budeš potřebovat. Takže pokud si později vzpomeneš, že ti něco chybí, zajistím, abys to také dostala.“

Zacukalo jí obočí. „Ale já nechci, abys mi něco kupoval, Dashi. Můžu si to dovolit sama.“

Přimhouřil planoucí oči. Okamžitě získala dojem, že to byla špatná odpověď, byla ale odhodlaná to napravit.

„Jsi moje,“ prohlásil rozhodně. „A já tomu, co je moje, dám, co potřebuje. Tys mi dala svou důvěru a své podvolení. Já se budu o tebe starat, takže bude mou povinností splnit ti každé přání a touhu. Tak si na to zvykej, Joss. Mám v úmyslu tě bezostyšně rozmazlovat. A nebude se mi líbit, když budeš zpochybňovat každý můj dar.“

„Ach,“ vydechla. Takhle se na to nepodívala, stále ještě se musí hodně o jejich vztahu naučit.

Zdálo se jí ale, že jí jejich dohoda přinesla víc než jemu. Chce ji hýčkat. Rozmazlovat.

Opatrovat. Co ale dostane na oplátku? Řekl, že mu stačí ona sama. Že mu stačí její důvěra a podvolení. Teď si ale přála znamenat pro něj mnohem víc.

„Tak když jsme to už probrali, ukaž mi svoje zavazadla a já je odnesu do auta.“ Chtěla mu říct, že je může vzít nebo alespoň pomoct, ale skoro jako by to čekal,

jediným pohledem ji umlčel. Ukázala tedy na obývací pokoj, kam připravila své kufry.

Musel jít na dvakrát, aby odnesl všechny její věci do auta. Pak ji posadil na místo spolujezdce a sám si sedl za volant. K jejímu překvapení, než nastartoval, se k ní naklonil a políbil ji. Tvrdě. Hladově. Zdaleka ne tak něžně jako dřív.

Bral si její ústa, dokud ji nezačaly rty bolet. Pak se odtáhl, víčka ztěžklá touhou, v očích mu planul oheň.

„Sakra doufám, že víš, do čeho jdeš,“ zašeptal vášnivě. „Řekla jsi, že nechceš čekat, takže začínáme teď, Joss. Hned teď. Jakmile vkročíme do mého domu, budeš mi patřit. Jsi moje, abych si s tebou dělal, co budu chtít.“

Ta slova ji obalila, hřejivá, vzrušující. Tep jí vyletěl, v ústech jí vyschlo. Olízla si rty, ale ani to nepomohlo.

„Jsem připravená,“ řekla tiše. „Vím, do čeho jdu, nebo mám alespoň představu. A chci to, Dashi. Chci… tebe.“

V jeho tváři se zračila divokost. Neovladatelně se rozechvěla. Vzrušením. Ale především očekáváním. Přímo před ní čekalo něco nového a nejspíš překrásného. A možná ne. Ale to nezjistí, dokud ten krok neudělá.

Když dorazili k Dashovu domu, Joss otevřela dveře a chystala se vystoupit, Dash se ale natáhl přes řadicí páku, vzal ji za ruku a přitáhl ji zpátky.

Beze slova vystoupil a obešel vůz. Pak ji znovu vzal za ruku. Vklouzla dlaní do jeho a propletla s ním prsty.

Stěhovala se domů k Dashi Corbinovi. Chystala se mít sex s Dashem Corbinem. Bože, Dash ji bude vlastnit. Sotva vstala, celá se rozechvěla. Její tělo začínalo reagovat.

Všechno se jí zdálo tak nereálné a teď to bylo tady. Právě měla vykročit na cestu sexuálního vzrušení, a to ji děsilo k smrti. Co by od ní mohl Dash chtít? Měl s tím zkušenosti. Měl jistá očekávání. Očekávání, která možná nenaplní.

„Joss, zlato, třeseš se jako osika.“

Provinile k němu vzhlédla. Nechtěla, aby viděl, jak je nervózní. Ale když to řekl, rozechvěla se ještě víc. Jak to mohl nevidět? Nebo necítit? Jeho ruka pevně svírala její, na dotek byla její kůže studená a ulepená, i navzdory teplému dni.

Stiskl jí ruku a povzbudivě se na ni usmál. „Bude to dobré. Vím, že jsi nervózní, ale není důvod.“

„Jen mě napadlo, že s tím máš hodně zkušeností, zatímco já to vůbec neznám,“ přiznala. „Co bych ti tak mohla nabídnout? Pochybuju, že bys nějak extra toužil

po nezkušené ženě.“

Zastavil se těsně u dveří a pevně se jí zadíval do očí.

„To, co mi nabízíš ty, je něco, co mi nikdo jiný nabídnout nemůže. Sebe, Joss. Dáváš mi sebe a to je vše, co chci a potřebuji. Přísahám. Nemáš tušení, jak dlouho jsem po tomhle toužil. Po nás. Abychom byli spolu. Ano, chci s tebou mít sex, ale jde mi o mnohem víc.

Možná mi zatím nevěříš, ovšem brzy budeš. To ti slibuji.“ Jeho tichý příslib ji uklidnil. Stiskla mu ruku a usmála se.

„Děláš dobře mému egu, Dashi. Už dlouho jsem se necítila krásná. Žádoucí. A už dlouho jsem nepocítila takovou touhu.“

„A teď?“ vybídl ji. „Cítíš to teď? Ke mně?“

„Ach, ano,“ vydechla. „Naprosto mě to překvapilo. Nikdy jsem nečekala, že bych k tobě cítila něco takového. Nikdy jsem si ani nepředstavovala, že bych tě tolik chtěla. Ale teď to tak je.“

„Díky sakra za to,“ ulevil si. „Jsem rád, že nejsem jediný, kdo tu trpí.“ Zakřenila se. „Tak co kdybychom s tím utrpením něco udělali?“

Vypadal šokovaně. Tak moc, až své otevřenosti zalitovala. Ztuhla rozpaky, tváře jí zahořely studem.

Dash tiše zavrčel a sklonil se, aby se zmocnil jejích rtů.

„Myslím, že máš zatraceně dobrý nápad. Pojďme dovnitř. Tvoje věci odnesu později.

Chci, aby ses tu zabydlela. Chci, aby ses u mě cítila pohodlně, Joss. Chci, abys to tu považovala za svůj… domov.“

Odvedl ji dovnitř. Ovanul ji chladnější vzduch a zahnal horkost z jejích tváří.

Byla už u Dashe mnohokrát, ale nikdy nebyla jinde než v obývacím pokoji, kuchyni či ložnici pro hosty. Odvedl ji přes obývací pokoj ke schodišti a pak do hlavní ložnice.

Zamrazilo ji po páteři, když spatřila ložnici zařízenou ve strohém mužském stylu. Postel byla obrovská se spoustou polštářů. Se čtyřmi sloupky. Netušila, že se mu líbí tenhle styl nábytku. Byl téměř ženský. Tohle by do ložnice vybrala spíš žena.

„Na co myslíš?“ zeptal se.

Vzhlédla k němu a usmála se. „Jen na hlouposti. Dívala jsem se na tvoji postel

a přemýšlela, že to nesedí k tomu, co o tobě vím. Nikdy by mě nenapadlo, že bys měl postel se sloupky.“

V očích se mu zatřpytilo, na rtech se mu objevil pobavený úsměv. „Potřebuju něco,

k čemu bych mohl ženu přivázat. Je jen přirozené, že si pro to pořídím vhodný nábytek.“ Tváře jí opět zahořely. Musela být už úplně rudá. Pak jí došlo, že není jediná žena, kterou si sem přivedl. Nemělo by jí to vadit, ale vadilo jí to. Dash se jí nemusel zpovídat

ze svého předchozího milostného života. Sama byla přece vdaná, proboha. Nemohla předpokládat, že žil celý život v celibátu, když si ani nemyslel, že by u ní měl šanci.

„Na co teď sakra myslíš?“ otázal se.

„Jen na další hlouposti,“ zamumlala.

„A to?“

Nehodlal to nechat být. A ona byla ke své vlastní škodě upřímná žena.

Povzdechla si. „Jen jsem pomyslela na všechny ty ostatní ženy, které sis sem, do téhle postele, přivedl,“ odpověděla ne moc vesele. „Je to hloupé, já vím. Ale vadí mi to.“

Dash ji otočil, aby se na něj musela podívat. Vzal ji za ramena a držel ji na místě.

„Tady ještě nikdy žádná žena nebyla, Joss. Tady ne. Nemůžu říct, že jsem jiné ženy neměl, ale nepřivedl jsem je sem. Nemohl jsem. Možná předtím, než Carson zemřel, by k tomu asi časem došlo, ale potom? Nedokázal jsem se donutit ani do řádného vztahu. Ne, když jsem viděl jenom tebe.“

„Nevím, co na to říct,“ zašeptala. „Nemělo by to nic znamenat, ale znamená, Dashi.

Znamená to hodně, že s tebou žádná dlouho nebyla.“

Sklonil se k ní a políbil ji na čelo. „A také znamená hodně, že jsi od Carsona sama nikoho neměla. Bál jsem se, že když budu čekat moc dlouho, když budu příliš dlouho otálet, než ti řeknu o svých úmyslech, přijde někdo jiný a já tě ztratím.“

Nakrčila nos. „Jak víš, že jsem neměla jiné muže?“

Zakřenil se. „To bych věděl, Joss. Sice jsme se neviděli každý den, ale já na tebe dohlížel. Díval jsem se. A čekal.“

Odfrkla si, ale pak se usmála. Dojalo ji, že ji hlídal. A čekal na ni.

Vedl ji pozadu k posteli, až do ní narazila lýtky. Potom ji posadil na okraj lůžka. Když seděla, vzal ji za ruce a poklekl před ní.

No, sice ještě o dominanci a submisivitě nevěděla všechno, ale nemělo by to být spíš naopak? Neměla by být spíš ona v podřízené pozici vůči němu? Ne obráceně!

„Co to děláš, Dashi?“ zeptala se tiše. „Neměla bych před tebou klečet spíš já?“

Usmál se a stiskl její ruce. „Drahá Joss. Klečím ti u nohou. Doslova. Přiznám se, že to není pozice, v které se obvykle nalézám. Ale s tebou se pravidla mění. Čeká nás náročný rozhovor a já chci, abychom si při něm byli rovni. A tak jsem se ponížil k tvým nohám, abys to pochopila.“

„Pochopila co?“ zeptala se zvědavě.

„Že navzdory tomu, kolik moci mi nad sebou dáváš, jsi to ve skutečnosti ty, kdo ovládá náš vztah, do kterého právě vstupujeme. Možná to zní jako protimluv, ale je to naprostá pravda. Ty držíš všechny karty. Ty sedíš za volantem. Protože jsi to ty, kdo rozhoduje, zda se mi podvolí. Žena musí být silná a sebevědomá, aby byla schopná předat všechnu kontrolu nad sebou svému partnerovi. A věc se má tak, že se mi sice podřizuješ, ale moje touha tě potěšit převáží touhu ti dominovat a ovládat tě. Dává to smysl?“

Přikývla. „Asi ano. Jenom jsem se na to z tohoto úhlu ještě nepodívala.“

„Tak se nad tím zamysli,“ nařídil. „A poslouchej všechno, co ti teď řeknu. Nastavím

pravidla, ačkoli to slovo nesnáším. Mezi námi nebudou žádná pravidla, zlato. Žádné osnovy, žádné stanovy a příručky. Budeme dělat, co se nám líbí. Chci ti přinést rozkoš a chci, abys ji ty přinesla mně. Je to vzájemně výhodný vztah. Doufám, že v něm oba nalezneme štěstí.“

„To beru.“

„Tak, co od tebe očekávám. Nebo spíše jaká jsou pravidla, pokud je tak chceš nazývat.

Spíš bych to označil za návrhy. Návrhy, které můžeš odsouhlasit, ale také nemusíš. Chci ale, abys měla kompletní obrázek toho, co s námi bude, protože ti chci dát příležitost vycouvat. Ne že bych si to tak přál. Sakra doufám, že chceš totéž, co já. Ale je to jediný způsob, jak to zjistit. Dohodneme pravidla a pak se od nich odrazíme.“

„Dobře. Jsem připravena, Dashi. Spusť. Umírám zvědavostí, protože nevím, co mám dělat. Bojím se, že udělám chybu. Že zklamu nejen tebe, ale také sebe.“

Úsměv, který se mu objevil na tváři, byl plný něhy. Zahřál ji uvnitř, tam, kde tak dlouho cítila jen chlad.

„Ty mě nezklameš. Nevěřím, že je to vůbec možné. Jediná možnost, jak bys mě zklamala, by bylo, kdybys odešla, aniž bys nám dala šanci. Neříkám, že to bude

od začátku všechno růžové a jednoduché. Oba se budeme muset přizpůsobit. Přistoupit ke kompromisům. Ale společně dokážeme překonat všechny překážky.“

„Říkáš tak krásné věci,“ povzdechla si dojatě. „Nevím, jak je možné, že vidíš až do mého srdce. Jak toho o mně můžeš vědět tolik, když sama sebe sotva znám.“

Pohladil ji po tváři a po vlasech, aby uhladil zatoulané pramínky.

„Pravidlo číslo jedna, a pořadí není pevně dané, takže mě poslouchej, dokud je všechna neřeknu. A buď trpělivá. Vím, že budeš mít mnoho otázek, ale snaž se je ponechat až

na konec, dokud ti neřeknu v hrubých obrysech, jak to bude. Jakmile položím základy, můžeš se ptát na cokoli. Pokud čemukoli z toho nebudeš rozumět, promluvíme si o tom. Budu k tobě tak upřímný, jak to jen půjde, Joss. Přestože se obávám, jestli tě pravda nevyděsí nebo nezastraší.“

„Tak mi to pověz,“ vybídla ho Joss. „Poslouchám, Dashi. Nebudu tě přerušovat, ani se na nic ptát, dokud neskončíš. Bez ohledu na to, jak těžké to možná bude,“ dodala sklesle.

„Tak dobrá. Za prvé, když budeš se mnou doma a budeme sami, chci, abys byla nahá, pokud ti neřeknu jinak. A platí to od teď, nebo spíš poté co probereme všechna má očekávání.“

Vytřeštila oči, ale dodržela slib a pevně stiskla rty, aby zabránila okamžitému protestu.

„Za druhé, když ti něco řeknu, očekávám, že okamžitě a bezpodmínečně uposlechneš. Možná ti nebude jasné, proč o to žádám, ale očekávám, že mi budeš důvěřovat nebo se o to alespoň pokusíš.“

Přikývla. To neznělo tak těžce, ačkoli neměla tušení, co po ní bude žádat. Částečně se na neznámé těšila. A částečně byla vyděšená. Nesnášela, když netušila, do čeho jde nebo s čím souhlasila.

„Nečekám, že budeš v mé přítomnosti klečet, pokud ti to nepřikážu. Chci, abys poklekla, jen pokud tě k tomu vybídnu. A až budeš klečet, chci, abys měla ruce

na stehnech, dlaněmi vzhůru. To je běžná pozice značící podřízení. Stehna budeš mít od sebe, aby mně ani mému pohledu nebyla zapovězena žádná část tvého těla. Jedině

když se budu vracet z práce nebo odejdu z jiného důvodu, při návratu bych tě rád našel, jak na mě čekáš v obývacím pokoji na kolenou. Chci, abys byla to první, co uvidím, když vejdu do dveří. Chci mít důvod se vracet domů, a pokud tu budeš na mě čekat, pak mi věř, srdíčko, že se budu domů těšit. Na tebe, jak na mě čekáš. Moje odměna po dlouhém pracovním dni.“

Měla takový dojem, že je to pro Dashe důležité. Něco, co se mu líbilo a po čem bažil. A pokud je to ten případ, pak mu to dá. Chtěla ho potěšit a přinést mu radost. Nechtěla ho zklamat. Na to byla příliš hrdá. Možná neměla tolik zkušeností, co jiné ženy, s nimiž byl, ale to jí nezabrání, aby se pokusila být tou nejlepší subinkou, s níž kdy měl vztah.

Nikdy do ničeho nešla jen napůl. Od okamžiku, kdy se rozhodla k tomuto kroku – prozkoumat svou sexualitu a své potřeby – věděla, že se do toho vrhne naplno. Nebude se držet zpátky. Dá se celá a bez zábran a doufala, že muž, s nímž bude, ocení dar, který mu dá. Po Dashových slovech neměla důvod pochybovat, že dar její podřízenosti bude chránit a opatrovat.

„Když ti něco přikážu, očekávám, že okamžitě uposlechneš. Bez zaváhání. Bez otázek. Chci, abys mi důvěřovala, že vše, co s tebou udělám, se ti bude líbit. Nikdy bych po tobě nežádal nic, o čem bych si myslel, že by se ti nelíbilo. To neznamená, že tě nedonutím opustit zónu toho, co je ti příjemné. Ale jak jsem už zmínil, čím hlouběji se do toho dostaneme, tím rychleji zjistím, jaké jsou tvé hranice. A ty bych nikdy vědomě nepřekročil, pokud to spolu předem neprobereme a nedáš mi svůj souhlas to vyzkoušet.“

Znovu přikývla, protože tohle, stejně jako jeho předchozí očekávání, se jí zdálo rozumné.

„Tak, už jsme naťukli tresty a bolest. Bolest může působit velmi eroticky, pokud je dávkovaná správně. Jak mužem, tak ženou. Mnoha ženám se líbí, když muž dává svou dominanci najevo použitím bičíků, opasků, svýma rukama nebo množstvím jiných metod, které ti představím později.

Ale mně se příliš nezamlouvá trestat jen proto, abych trestal. Radši tresty považuju

za odměny. Což zní hloupě, ale poté, co vyzkoušíš různé úrovně bolesti, ať při naplácání, nebo při čemkoli jiném, myslím, že pochopíš, co se ti tu snažím vysvětlit.

Rozhodně počítej s tím, že se pokusím posunout tvoje hranice. Přivedu tě až na tu nejkrajnější mez, aniž bych ji překročil. Budu na to dávat pozor a za čas se naladím na tvé tělo jako ty sama. Jako tvůj dominant mám povinnost vědět, co přesně chceš a potřebuješ, někdy i lépe, než to budeš vědět ty.“

„Chci to,“ zašeptala. „Chci muže, který si bude jen brát. Muže, který se nebude ptát. Který mě nebude nutit dělat jakákoli rozhodnutí. Chci, aby mi tu možnost vzal. To mě vzrušuje. Nemůžu vysvětlit, co za touhu nebo chtíč to je, ale cítím to. Možná to ve mně bylo odjakživa. A chci, abys mi to dal ty, Dashi. Jsem připravená s tebou zajít, jak daleko to půjde, protože ti věřím a vím, že bys mi nikdy vědomě neublížil.“

„Cením si tvé důvěry, Joss. To mě zahanbuje,“ řekl něžně. „Nevíš, jak moc jsem si přál přijmout od tebe ten dar.“

„Zbývá ještě něco, nebo jsme už probrali všechno?“

Usmál se. „Nejsi ty ale netrpělivá subinka? Líbí se mi tvé nadšení, Joss. Tvá ochota mi důvěřovat, že budu vědět, co se ti bude líbit. Ano, ještě zbývá několik věcí, ale nechci tě

zahltit mnoha informacemi hned první den, kdy ses nastěhovala.

Chci, abys spala každou noc v mé posteli. Občas tě k ní přivážu, abys byla bezmocná

a zcela závislá na tom, co ti dám. Pomiluju tě, zatímco budeš pode mnou ležet roztažená a přivázaná ke sloupkům. Tvé tělo mi bude vydáno napospas a já si ho budu moci vzít, kdykoli budu chtít. A budu si tě brát často, Joss. Než půjdeme večer spát. V noci. Hned ráno, než se plně probudíš. Proniknu do tvého krásného těla a budu to první, co každé ráno ucítíš. Budu to poslední, co zakusíš, než večer usneš. A půjdu do postele s vědomím, že jsi moje a že srdcem a duší patříš jen mně. O tom nikdy nemusíš pochybovat, protože nebude dne, kdy ti to nebudu dokazovat.“

„Zatím jsem ale neslyšela žádná negativa,“ prohlásila smutně. „Zní to celé až moc dobře na to, aby to byla pravda.“

Zvážněl. „Nebude to pořád dokonalé, Joss. To si musíš uvědomit, než do toho půjdeš.

Musíš se připravit na skutečnost, že vždycky se ti nebude líbit vše, co si pro tebe připravím. To poslední, co chci, je vyděsit tě nebo tě od sebe odpudit. Nebo udělat něco, co ti nebude příjemné. Právě proto je důležité, abychom spolu komunikovali. Chci, abys ke mně byla až brutálně upřímná, i když si třeba budeš myslet, že to, co mi chceš říct, nebudu chtít slyšet nebo vědět. Chci, abys mi slíbila, že mi při tom pokaždé povíš, co se děje v tvojí hlavě. Nechci, abys obětovala svou rozkoš a potěšení jen proto, že se bojíš, abys mě nezklamala. Věř mi, když ti říkám, že pokud bych ti nedokázal přinést maximální rozkoš, tak bych se do toho ani nechtěl pouštět.

Možná to takhle zní, že tu jde jenom o mě. A někteří dominanti to tak chápou. Že na subinkách, jejich rozkoši, touhách nebo štěstí nezáleží. Já ale nejsem sobecký.

Zatraceně doufám, že nikdy nebudu takhle sebestředný. Dělá mi radost přinášet ti potěšení. Po ničem jiném netoužím. Nic jiného nechci. Takže ano, i když to vypadá, že jde jen o mou rozkoš a o to, abys mi ji přinášela, jedním si buď jistá: jsem šťastný

a spokojený, pokud tě můžu udělat šťastnou. Potřebuju to, Joss. Potřebuju tebe.“ Objala ho kolem krku a zabořila tvář do jeho hrdla.

„Myslím, že jsi dokonalý. Tak dokonalý, až mám dojem, že jsi příliš dobrý na to, abys byl skutečný. Nejen celá tahle naše situace, ale ty.“

„Myslím, že to chápeme stejně,“ prohlásil Dash s úsměvem. „Oba říkáme totéž, jen trochu jiným způsobem. Ale oba chceme stejné věci. Ty chceš být šťastná a chceš, abych byl v našem vztahu šťastný i já. A já naopak chci, abys byla šťastná, to hlavně

a především. Věř mi, zlato, když budeš šťastná, budu i já naprosto šťastný.“ Dlouze a prudce vydechla.

„Chci to, Dashi. Jsem připravená se do toho vrhnout po hlavě. Budu upřímná. Nevím, jestli vydržím ještě několik dalších dní, kdy kolem toho budeš jen opatrně našlapovat a já nebudu vědět, kdy to celé začne. Jsem připravená.“

„Tak zatímco budu nosit z auta všechny tvoje kufry, chci, aby ses svlékla. Dej si načas, zajdi do koupelny. Udělej, co je potřeba, aby ses cítila pohodlně a v klidu. Chci, abys byla celý večer nahá. Chci ti uvařit a vlastní rukou tě nakrmit. A mezitím si chci užít pohled

na tvé přenádherné tělo. A až dojíme a přijde čas na postel? Pak tam půjdeme společně a zjistíme, jestli jsi stejně sladká a tak zatraceně sexy, jak jsem o tom vždycky snil. Je načase, aby se sny staly realitou. Jak moje, tak ty tvoje.“

12. kapitola

Joss se prohlédla v zrcadle a trhla sebou, když ve svých očích spatřila strach. Měla je obrovské a bylo jasné, že je nervózní.

Nahá. Chtěl, aby byla nahá. Bože, náhle si uvědomovala celé své tělo. Očekával, že bude po domě chodit bez jediné nitky na sobě. Že s ním bude jíst. Nahá. Bez bariér, bez štítu, bez ochrany.

Cítila se zranitelná, ale věděla, že tím mu dává najevo svou důvěru a ochotu udělat, o co ji poprosil, nebo spíš požádal, bez ohledu na to, jak něžně tu žádost podal.

Zhluboka se nadechla, prohrábla si vlasy a přemítala, jestli je nechat rozpuštěné, nebo je svázat do copu. Rozhodla se, že je nechá rozpuštěné, aby měla alespoň drobný náznak ochrany. Odložila kartáč a upravila si vlasy tak, aby spadaly po ramenou a zakrývaly alespoň část jejích ňader. Bradavky jí mezi prameny vlasů vykukovaly. Uvažovala, jestli by bylo smyslnější vlasy vyčesat a nechat ňadra zcela obnažená.

Byl jenom jeden způsob, jak to zjistit. Opustit útočiště koupelny, přestat se zbaběle schovávat a uvidět, jak se bude Dash tvářit na její nahotu.

Se svou touhou po ní se netajil. Viděla vzrušení v jeho očích i ve způsobu, jakým mluvil.

Ale zatím ji neviděl nahou. Nedotýkal se jí nijak intimně, jenom na tváři a pažích.

A teď bude mít neomezený přístup k jakékoli části jejího těla. K jejím prsům. Její kundičce. Trhla sebou, když v duchu pronesla to sprosté slovo, věděla ale, že pro ženské přirození existují i mnohem vulgárnější označení než jen kundička. Slova, která nenáviděla. Kunda. To bylo nejhorší. Doufala, že tohle slovo Dash nikdy nepoužije.

Bylo hloupé být tak prudérní k vlastnímu tělu nebo k tomu, jak o něm mluvit. Ale nedokázala ovládat svoji reakci, kdykoli zaslechla drsnější slova. Přinášela s sebou nepříjemné představy. Sex zjednodušený na pouhé šukání. Žádná intimita nebo něha. A ona ho chtěla. Potřebovala ho.

Bez ohledu na to, že své tělo a duši dávala do rukou jinému muži. Že se chtěla podřídit mužově dominanci a že po tom toužila. Přesto chtěla, aby s ní jednal s respektem, a bylo pro ni důležité, aby pro něj nepředstavovala jenom sexuální výzvu. Ženu, kterou použije a pak se jí zbaví, jako by nic neznamenala.

Chtěla něco znamenat. Chtěla znovu cítit, co cítila, když byla vdaná za Carsona. Chtěla cítit to propojení s mužem. Možná byla blázen, když se vydávala touto cestou. Ale nezjistí to, pokud to nezkusí, a Dashovi důvěřovala. Jakkoli odhodlaná byla dostát tomu, kvůli čemu do Sídla přišla, ve chvíli, kdy k ní přistoupil ten cizí muž, ji opanoval strach. Byla nejistá a bála se, přestože to chtěla uskutečnit.

Teď ale věděla, že i kdyby se tam Dash neobjevil a nevzal věci do svých rukou, nakonec by to neudělala. Vycouvala by a utekla a nikdy by se tam už nevrátila.

Určitým způsobem byla vděčná, že tam Dash byl a že zasáhl, přestože byl pro ni ten zážitek ponižující. Přinutila ho tím jednat. Přinutila ho, aby přestal potlačovat svoje touhy a udělal dlouho odkládaný krok. A nyní zjistí, jestli je tohle opravdu to, co chtěla.

A uskuteční to s mužem, který by jí nikdy neublížil.

Existovaly ale různé druhy bolesti. Nejen ta fyzická. Nejvíce se bála emocionální bolesti.

Že přijde o přátelství, kterého si cenila a k němuž se po Carsonově smrti tak zoufale

upínala.

Pokud ztratí i Dashe, co si jen počne?

Potřásla hlavou. Nad tímhle uvažovat nesměla. I tak už zdržuje moc dlouho. Jestli teď nevyjde ven, Dashovi dojde, že tu jen stojí a přemýšlí. A on si zaslouží víc než ženu, která o něm pochybuje. Souhlasila s tím. Proto by měla svému závazku dostát. Teď už nevycouvá. Ani nikdy jindy.

Sebrala odvahu, otevřela dveře koupelny a vešla do ložnice. Její kufry byly prázdné a uložené u protější zdi. Vykulila oči, když si uvědomila, že vybalil její věci a také je uklidil.

Zvědavě došla ke skříni, a když otevřela dveře, uviděla, že má veškeré šaty pověšené na ramínkách. Patřila jí celá pravá strana, zatímco Dash přesunul svoje oblečení do levé části.

Boty měla vyrovnané na dně skříně.

Pohlédla na komodu, a aniž by se do ní podívala, věděla, že právě tam uložil její kalhotky, podprsenky a pyžama. Tváře jí zahořely, když si představila, jak se probírá jejím prádlem a ukládá ho do zásuvek.

Řekl, že bude v kuchyni, ale z představy, že tam půjde nahá, jí tuhla krev v žilách hrůzou. Byla by bolestivě zranitelná. Bezmocná. Ale nešlo právě o to? Předala mu veškerou moc. Sama řekla, že nechce činit žádná rozhodnutí a že chce, aby je všechny dělal on. Stále ji to vyvádělo z míry, bála se, aby nepůsobila jako slaboch. Ale co to Dash řekl? Že pouze silná žena se dokáže muži podvolit?

Toho se držela. Uchovala si ta slova, aby si je mohla připomenout, kdykoli se bude cítit slabá.

„Dobře, to stačí, Joss,“ řekla si, zatímco dál stála ve dveřích ložnice. „Teď nevycouváš.

Jakmile vyjdeš ven, je rozhodnuto.“

Chvíli ještě stála, bojovala sama se sebou, snažila se sebrat tolik kuráže, kolik bude potřeba, aby udělala ten poslední krok. Sevřela v ruce kliku, trhnutím dveře otevřela

a vyšla ven dřív, než si stihla tohle šílenství rozmyslet.

Došla na vrchol schodiště a shlédla dolů. Hledala jakékoli znamení, že je Dash poblíž nebo že ji uvidí scházet schody. Ale ne. Řekl, že bude v kuchyni a že jí dá tolik času, kolik bude na přípravu potřebovat.

Jak může být vůbec někdy připravená vejít nahá do kuchyně, kde na ni čeká muž, který dal jasně najevo své úmysly?

„Přestaň se chovat jako zbabělec!“ okřikla se a přinutila se vydat se dolů.

U paty schodiště nezaváhala. Vrhla se do toho po hlavě. Zamířila do kuchyně, odhodlaná mít ten nepříjemný pocit co nejrychleji za sebou. Čím dřív to překoná, tím dřív uklidní svoje nervy a možná se zbaví i toho strachu.

Dash k ní byl otočený zády, něco míchal na plotně, když vešla do kuchyně. Udělala to tiše, on ale přesto věděl, že už je tu. Obrátil se k ní a v očích mu zářilo uznání, když si ji prohlížel.

Žhavým, doutnajícím pohledem putoval po jejím těle. Ale až právě uznání, které v nich spatřila, ji uklidnilo.

„Jsi stejně tak krásná, jako jsem si představoval,“ zašeptal chraplavě. „Snad ještě víc,

než jsem snil. A ty jsi na mě čekala v mnoha mých snech, zlato. Realita ale ty představy předčí.“

Usmála se, jeho chvála ji povzbudila. Možná to nebude vůbec tak hrozné. Ramena jí poklesla, jak se uklidnila a napětí zčásti opustilo ztuhlé svaly. Znovu mohla dýchat.

Sundal hrnec z hořáku a došel k ní. K jejímu překvapení ji vzal za zátylek a přitáhl si ji k sobě, jeho rty našly ty její v horoucím polibku.

„Nemáš tušení, jak dlouho jsem o této chvíli snil,“ zašeptal jí do rtů. „Ty. Nahá. V mém domě. Tady v kuchyni, kde připravuju jídlo, kterým tě nakrmím vlastní rukou. To je víc, než v co jsem se odvážil doufat, Joss. Snad to víš.“

„Vím,“ usmála se, když se odtáhl. V očích mu planula touha.

„Jdi do obývacího pokoje a udělej si pohodlí,“ nařídil. „Za chvíli přinesu jídlo.“ Spočinul na ní ještě na vteřinu pohledem, než se odvrátil a šel zpátky k plotně. Jak nařídil, odešla do obývacího pokoje a usedla na honosnou koženou pohovku.

Nebylo jí chladno, ale cítila silné nutkání zakrýt se jedním z přehozů. To však on nechtěl. To jí nenařídil a ona nechtěla do jejich vztahu vykročit špatnou nohou tím, že by neuposlechla jeho úplně první příkaz.

O několik minut později vstoupil do pokoje Dash, v rukách tác s jedním talířem.

Evidentně myslel vážně, že ji nakrmí, protože druhý talíř nikde neviděla. Zastavil se

u konferenčního stolku a položil tác na skleněnou desku, pak se posadil na pohovku vedle ní.

K jejímu překvapení vzal polštář a položil ho na zem ke svým nohám. Zmatena jeho jednáním se na něj zvědavě zadívala.

Místo odpovědi jí jen nabídl svou ruku a díval se na ni upřeně… skoro vyzývavě. Byla to snad zkouška? A pokud ano, co měla udělat?

Dál jí ruku nabízel, ale nenatáhl se po ní. Vklouzla tedy dlaní do jeho a jeho prsty ji sevřely.

„Chci, abys poklekla na polštář, abych tě mohl nakrmit,“ řekl tichým, zastřeným hlasem.

Zadržela otázku, která ji pálila na rtech. Namísto toho jen přikývla a s jeho pomocí vstala. Klesla na polštář tak elegantně, jak jen to šlo, a vzpomněla si na jeho instrukce, jak by měla klečet. Roztáhla tedy stehna a ruce uložila na ně dlaněmi vzhůru.

„Velmi dobře,“ pochválil ji. „Máš přirozený talent, Joss. Doufám, že sedíš pohodlně, abychom mohli začít jíst.“

Bylo trochu děsivé tu sedět, s nohama roztaženýma, aby on mohl bez problémů vidět na nejintimnější místa jejího těla. A přesto jí začal klitoris tepat a nalévat se vzrušením. Bradavky jí ztvrdly, dech měla mělký, ze rtů jí unikaly tiché povzdechy.

Nabral na vidličku sousto těstovin a restovaných krevet, krátce na ně foukl a pak si je přitiskl ke rtům, aby otestoval teplotu. Potom jí přidržel vidličku před rty a vybídl ji, aby ústa pootevřela.

Držel jí vidličku, aby se mohla najíst, druhou rukou ji hladil po vlasech, probíral se jimi, ovíjel si jejich prameny kolem prstů. Něžně útočil na její smysly, zatímco ji dál krmil, každé sousto ale nejprve otestoval na svých rtech.

Bylo neskutečně intimní, že ji krmil. Že se nejprve ujistil, aby se nepopálila, tím, že sousto nejdříve přitiskl ke svým rtům. Líbilo se jí, že se jídlo nejprve dotklo jeho úst a pak

teprve jejích. Bylo to téměř stejně vzrušující, jako kdyby ji líbal.

Nakonec se uvolnila, napětí v jejích svalech povolilo, zatímco dál mlčky jedli.

Co se stane poté? Řekl, že půjdou do postele. Naznačil, že by mohli mít sex. V mysli jí ale vířily všelijaké možnosti. Přiváže ji k posteli hned první noc? Bude se ihned domáhat své nadřazenosti, jak ho o to požádala, nebo na to půjde pomaleji? Uvede ji do svého světa?

Nemohla se rozhodnout, co z toho ji přitahuje víc. Chtěla zakusit plnou míru jeho dominance, ale nechtěla, aby toho na ni hned první večer bylo moc. Chtěla, aby jim to fungovalo.

Důvěra.

Požádal o její důvěru. Řekl jí, aby mu věřila. Že zjistí, kde jsou její hranice, a bude její touhy a přání znát lépe než ona sama. Jestli to má fungovat, musí to ona také tak udělat. Odevzdat se do jeho péče. A věřit, že by nikdy nezašel příliš daleko.

Přidržel jí u rtů sklenici vína, pomalu ji nakláněl, aby se mohla napít. Hrdlo se jí stáhlo přívalem citů, když na jazyku ucítila tu chuť. Bylo pro ni těžké polknout. Chvíli podržela víno v ústech, než se vzpamatovala natolik, aby mohla polknout bez udušení.

Bylo to její oblíbené. Jak to věděl? Tohle víno jí Carson dával vždy na narozeniny

a na výročí. A ačkoli každý rok na výročí jeho smrti pila Carsonovu oblíbenou značku, víno, které měla nejradši, neochutnala od chvíle, kdy ho naposledy pila s Carsonem.

„Je dobré?“ zeptal se tiše Dash.

„Ano,“ zachraptěla. „Mé oblíbené. Ale to jsi věděl, že?“

Usmál se. „Samozřejmě. Pokud jde o to, přinášet ti radost, není mnoho způsobů, které by mi ještě unikaly. Řekl jsem ti, že tě hodlám nestydatě rozmazlovat. Tohle je jen začátek.“

Z koutku rtů jí sklouzla kapka vína. Než stihla zvednout ruku, aby si ji setřela, zastavil ji a sám se k ní naklonil.

„Dovol mi to,“ zašeptal.

Namísto toho, aby setřel víno rukou, očistil koutek jejích rtů svým jazykem.

Pokožku jako by měla náhle v plamenech. On ji nejen olízl. Smyslně prozkoumal koutek jejích rtů jazykem, jemně ji kousl do rtů a pak ji naposledy polaskal jazykem.

„Lahodné,“ řekl a ona věděla, že nemluví o víně.

Cítila, jak je zaplavuje intimní atmosféra. Zahaluje je a uzavírá se kolem nich v pevném objetí touhy a žáru. Vše ostatní jako by ani neexistovalo. Zbytek pokoje zmizel. Zůstal jen on a ona a to skvělé jídlo, které připravil a které jí tak důvěrně podával.

Představovala si mnoho věcí, když uvažovala nad cestou, kterou se chystala vydat.

Na realitu ji ale nic nepřipravilo. Bylo by to tak i s jiným mužem? Věděla, že ne. Jen s Dashem může zažít něco takového. Do všech hlubin a zákoutí.

„Máš tušení, jak krásný pohled na tebe je?“ zeptal se Dash hlasem staženým touhou

a vzrušením. „Máš tušení, jak dlouho jsem o tom snil? Mít tě u svých nohou, mít tě nahou a nakrmit tě vlastní rukou. Jsi tak krásná, až mě to fyzicky bolí.“

Zvědavě naklonila hlavu. Viděla v jeho očích pronikavé uspokojení a přemýšlela, co to způsobilo. Proč mu žena klečící u jeho nohou přináší tolik uspokojení?

„Můžu se tě na něco zeptat, Dashi?“

„Samozřejmě.“

Odtáhl se, aby ji viděl celou. Zůstala dál ve své pozici, protože chtěla, aby se na ni díval tak, jak se na ni právě teď díval. Tak souhlasně a… spokojeně.

„Co tě na submisivních ženách tak přitahuje? Hodně jsem přemýšlela o Chessy

a Tateovi. Je zřejmé, že ji miluje. Prakticky ji uctívá. Je vůči ní velmi… majetnický. Právě proto nemůžu pochopit, jak ji může sdílet s jinými muži. Ale to odbočuju,“ dodala s tichým smíchem. „Chci vědět, co tě na tom tolik přitahuje.“ Poukázala na sebe, na pozici, v níž se nacházela. „Máš rád tohle – mě v podřízené pozici.“

Dotkl se jejích vlasů, pohladil ji po dlouhých pramenech a úspornými pohyby je shrnul z jejích prsou, aby je viděl celá. V jeho očích se zračilo ryze mužské uspokojení. Stačilo vidět v jeho očích ten souhlas a přestala váhat. Ještě před chvílí se cítila tak zranitelná, teď jí ale jeho výraz dodal sebevědomí.

„Jak bych mohl vysvětlit, co cítím?“ přemítal. „Nevím, jestli lze jen pár slovy vysvětlit, proč mi to dělá takovou radost. Nejde o to, mít moc. Tedy v několika případech ano, jde o moc. Ale mně to přináší především rozkoš a ano, i uspokojení. Je to opojný pocit, když mi žena zcela důvěřuje a věří. Že mi věří, že se o ni postarám. Když se vzdá kontroly, protože věří, že jí dám, co potřebuje. Že jí dám, co chce. A že ji budu celým svým srdcem chránit.“

„Takže máš rád, když tě potřebují.“

Zaváhal. Zamyslel se nad jejími slovy. „Asi se to tak dá také říct. Ale jde to mnohem hlouběji. Mým instinktem je starat se. Ochraňovat. Zcela opatrovat, rozmazlovat a hýčkat svou ženu. V tomhle případě tebe. Ovšem vůči tobě je to čistě osobní. S jinými ženami, ano, užíval jsem si to. Vědomí, že jim to všechno můžu dát, mi přinášelo rozkoš. Ale

s tebou je to jiné. Nechci jen tvou důvěru a podvolení. Potřebuju je. Potřebuju to pro tebe udělat, Joss. Nechci, aby sis někdy jen pomyslela, že bych tě ve vteřině vyměnil za jinou ženu. Že by to s jinou ženou bylo stejné. Protože to jednoduše není pravda.“

„Štve mě, že jsi tak dlouho trpěl,“ přiznala bolestivě. „Nevěděla jsem to, Dashi.

A nevím, co bych dělala, kdybych to věděla. Tolik toho pro mě znamenáš. I když byl ještě Carson naživu, byl jsi pro mě důležitý. Bolelo by mě vědět, že trpíš. Nesnesla bych to.“

Něžně se na ni usmál, oči mu plály teplem a citem k ní.

„Právě proto jsem nechtěl, abys to někdy zjistila, zlato. Máš tak obrovské, měkké srdce. Ocitla by ses v nepříjemné pozici. Milovala jsi Carsona a byla jsi mu naprosto věrná. Věděl to a já to také věděl. Právě proto se nikdy nebál toho, že k tobě něco cítím. Za prvé,

nikdy bych se svým citům nepoddal. Oba jste pro mě moc znamenali, než abych mezi nás vrazil takový klín. Ale on ti také absolutně věřil. Věděl, že bys mu nikdy nebyla nevěrná.

Že by tě to nikdy ani nenapadlo. A já to také věděl. Nebylo by ode mě fér, kdybych odhalil, co k tobě cítím. Jen by ti to ublížilo, a to bylo to poslední, co bych chtěl.

S Carsonem jsi byla šťastná. Byla jsi šťastná a díky tobě byl šťastný i on. Co víc bych si mohl přát? Připadalo mi sobecké, abych se do toho jakkoli vložil, protože konečný výsledek by ublížil nám všem. Tobě. Mně. Carsonovi. Měl jsem vás rád oba. A ty bys nikdy nesešla z cesty, tak na co by to bylo? Nemohl bych s tebou být, pokud by to ublížilo Carsonovi. Zničilo by ho to a já bych ztratil přítele. A ty bys ztratila své přátele, svůj život, všechno. Kvůli mně. To jsem pro tebe nechtěl. To jsem pro tebe nikdy nechtěl. Já jen

chtěl, abys byla šťastná. A tak jsem čekal. A čekal, dokud nebudeš připravená. Ale nikdy jsem ani neuvažoval o tom, že bych ti to řekl. Když Carson zemřel, věděl jsem naprosto bez pochyb, že od té chvíle budu v tvém životě jediný muž já.“

„To je dost dlouhá odpověď na tak jednoduchou otázku,“ poznamenala pobaveně.

„Rozhodně teď mám o čem uvažovat.“

Vzal ji za bradu a něžně ji laskal, palcem ji hladil po rtech.

„Nechci tě tím zatěžovat ani ti tím zbytečně přidělávat starosti. Chci, abys přestala úplně myslet. Chci jen, abys cítila. Chci, abys cítila, co cítím já. Chci, abys planula tou samou touhou, která hoří ve mně – která mě spaluje. A pak to utiším, Joss. Nechci, abys trpěla. Nikdy. Dám ti všechno, co bys kdy mohla potřebovat.“

„Potřebuju… tebe,“ zašeptala. V hlasu se jí konečně ozvala ta tolik potlačovaná touha. Večer – každý den – byl pro ni náročný, plný zoufalství. Byla nervózní a podrážděná,

přemýšlela a bez ustání bojovala sama se sebou, jestli se rozhodla správně.

Jak to ale zjistí, dokud se s ní nepomiluje?

Zvedl ji a v mžiku ji přetáhl do svého klína. Jeho ruka jí majetnicky sevřela stehno, celou si ji k sobě tiskl. Nohy měla uložené na gauči, svým trupem zapadala do jeho hrudi, jako by pro něj byla stvořená. Dokonale k sobě pasovali. Jeho pevné, svalnaté tělo bylo

v dokonalém protikladu s jejím měkkým.

Zvedl ruku a vzal do dlaně její ňadro. Chvíli ho svíral, cítil jeho tíhu. Když palcem polaskal vypínající se vrcholek, prudce se nadechla.

Bylo to, jako by ji zasáhl s šokující intenzitou elektrický proud. Pokud někdy pochybovala o jejich vzájemné chemii a zda by si v posteli rozuměli, její pochyby byly právě rozprášeny.

Toužila po něm. Celé její tělo si toho bylo skoro bolestivě vědomo. Každý nerv jejího těla stál v pozoru. Byla už teď vlhká, a to se ještě k tomu intimnímu místu ani nepřiblížil.

„Chceš mě, Joss? Právě teď? Jsi na mě připravená?“

„Ano,“ zašeptala. „Pověz mi, co mám dělat, Dashi. Nechci to pokazit. Chci, aby to poprvé bylo… dokonalé.“

Usmál se, políbil ji na nos, na její zavřená víčka a na rty. Vtáhl její spodní ret mezi zuby.

„Zaručuju ti, že pro mě to dokonalé bude. Když tě budu mít v posteli? Pak se to ani pokazit nedá. Ale udělám vše, co bude v mé moci, aby to bylo dokonalé i pro tebe, zlato.“

Vzala jeho obličej do dlaní a přinutila ho podívat se jí do očí. „Nedrž se kvůli mně zpátky, Dashi. Nejednej se mnou jako s křehkou panenkou. Chci… všechno. Nechci, abys zaváhal nebo se bál, že toho na mě bude moc. Chci, aby toho na mě bylo moc. Chci tebe.“

Tiše zavrčel a jí z toho zvuku naskočila husí kůže. Bradavky jí ztuhly v tvrdé vrcholky, co toužily po jeho doteku. Po jeho ústech.

Potom jednoduše vstal a zvedl ji s sebou. Zalapala po dechu, když si uvědomila, jak silný musí být, když ji tak bez problémů zvedl.

V očích měl divoký pohled, planul v nich oheň, když k ní shlédl.

„Tvoje pojistka, zlato. Máš nějakou?“ Zamrkala. Mysl měla v tu chvíli prázdnou.

„Něco si vymysli, ale pospěš si,“ vybídl ji. „A použij ji, jakmile s tebou zajdu příliš daleko. Buď si tím ale jistá, Joss. Nepoužívej ji, dokud nebudeš na úplné hranici. Věř, že tě tam dovedu. Nebudu tě šetřit, ovšem jak řekneš to slovo, okamžitě přestanu.“

Rychle se zamyslela, frustrovaná tím, jak prázdnou má nyní hlavu. Sakra! Jak těžké může být vymyslet jedno slovo? Ne? Přestaň? To by nešlo. Tahle slova by mohla vykřiknout v zápalu okamžiku, aniž by je myslela vážně. Musí to být něco, co se nedá

s ničím splést. Něco, co by ho okamžitě zastavilo, i když si nedokázala představit, že by někdy chtěla, aby přestal.

„Duch,“ nakonec zašeptala.

Pokud ho to překvapilo, nedal to na sobě znát. V očích se mu neblýsklo žádnou emocí.

Namítal by něco proti tomu, kdyby využila vzpomínky na svého manžela, až se spolu budou v posteli milovat?

„Tak tedy duch,“ prohlásil stroze. „Jakmile to slovo řekneš, přestanu bez ohledu na to, jak daleko budeme. Věř mi, Joss. Přestanu bez ohledu na to, jak těžké to možná bude.

Ochráním tě. To ti přísahám.“

Zvedla ruku, aby ho pohladila po pevné čelisti. „Já ti věřím, Dashi.“

Políbil ji tvrdě, až se jí nedostávalo dechu. V tom okamžiku pustil ze řetězu všechnu svou potlačovanou vášeň. Bylo to jako divoká bouře, vzrušilo ji to. Beze strachu. Bez zaváhání. Chtěla to. Chtěla to tak, až ji to bolelo.

„Bolí mě to, Dashi,“ zašeptala to, co jí vířilo myslí. „Zastav to. Miluj se se mnou. Pak to přestane.“

Pohled mu zjihl ještě víc, dech měl trhaný, naplněný stejnou bolestí, jakou cítila ona sama. A stejně jako ona po tom také tak zoufale toužil.

„Bude to příjemné, zlato. Postarám se, aby to bylo příjemné nám oběma.“

13. kapitola

Dash odnesl Joss do schodů. V žilách mu bouřila netrpělivost. Pořád si připomínal, aby na ni šel pomalu. Bez ohledu na to, co Joss řekla – a co požadovala – bez ohledu na to, kolikrát tvrdila, že nechce, aby se držel zpátky, potlačoval to nutkání, protože to s ní nechtěl pokazit. Ne když konečně vše, po čem kdy toužil, svíral ve svém náručí.

Pomalu ji položil na postel a ustoupil, shlédl na její nádherné tělo. Oči měla jako omámené, ztěžklé touhou. Nedočkavostí. Vlasy měla rozložené na polštáři a po svém těle. Bože, byla nádherná. Řekla, že ji tělo bolí touhou, že plane, ale, bože, to i on.

Penis hrozil, že se mu prodere z kalhot. Nepřekvapilo by ho, kdyby mu jeho erekce protrhla látku džín.

Musel být trpělivý, protože pokud by nebyl, v okamžiku, kdy by se jí dotkl, ve vteřině, kdy by do ní pronikl, by se přestal ovládat a do půl minuty by se udělal.

Chtěl, aby to bylo zatraceně dokonalé. Chtěl ji trápit a mučit, dokud nebude zoufale žadonit po uvolnění. Ačkoli řekla, že nechce, aby se držel zpátky, chtěla jeho dominanci, chtěla, aby ji ovládl a hned od začátku nad ní uplatnil svou nadřazenost, věděl, že to ještě nemůže udělat. Zatím ne.

Poprvé to muselo být dokonalé. Chtěl ji zaplavit láskou. Chtěl se s ní milovat.

Na upocený, divoký sex bude dost času později, ale nikdy, ani kdyby si dovolil povolit uzdu své stěží potlačované touze ovládat, by se to neproměnilo v obyčejné šukání. S Joss to nikdy nebude tak vulgární.

Jejich milování, bez ohledu na okolnosti, jestli bude svázaná a bezmocná nebo zda ji bude plácat po zadku, dokud nebude krásně zrůžovělý, bude nádherné. Stejně krásné jako ona sama.

„Já ani nevím, kde začít,“ vydechl.

Vždycky přebíral kontrolu. Jeho sebeovládání ho nikdy nezradilo. Byl si vědom, že je schopen ženu potěšit. Nikdy nezaváhal. Nikdy neznejistěl. Ale teď? Měl pocit, že ho čeká vůbec první milování v životě. Že je nezkušený panic, který netuší, co dělat s ženou, jež před ním ulehla.

Jak se probíral myšlenkami, uvědomil se, že tohle je pro něj opravdu v jistém smyslu poprvé. Poprvé se chtěl s ženou pomilovat. Právě měl mít sex poprvé, kdy je do toho zapleteno i jeho srdce a city. Žádnou jinou ženu, s níž byl, nikdy nemiloval.

Toužil po nich? To ano. Vzrušovaly ho? Rozhodně. Ale jeho srdce se do toho nikdy nezapletlo tak, jako to bylo nyní s Joss. Bál se, že to pokazí. Že se jí nějak špatně dotkne.

Cítil obrovský tlak. Obával se neúspěchu. Děsilo ho pomyšlení, že to nebude tak dokonalé, jak by chtěl.

Byla to pro něj zatraceně nepříjemná pozice. To, po čem nejvíce toužilo jeho srdce, měl na dosah, a teď se bál tu touhu naplnit.

Joss, sladká, milovaná Joss, jako by věděla, na co myslí – co cítí. Usmála se a natáhla k němu ruku v pozvání, aby se k ní připojil.

„Všechno je v pořádku, Dashi,“ uklidňovala ho a usmála se stejně měkce, jaká byla

na dotek její pokožka. „Já jsem také nervózní. Ale společně to zvládneme. Věřím ti, že to bude krásné… dokonalé. Jak by to mezi námi dvěma mohlo být jiné?“

Tiše zasténal, naštvaný sám na sebe, že dal najevo svou nejistotu. Co to byl za dominanta, když se nechal ovládnout strachem z toho se jí dotknout?

Když se k ní sklonil, zatížil ji svým tělem, ale zvedal se na předloktích, aby jí neublížil.

Byla drobná a jemná, skoro jako by ji mohl při trochu hrubším zacházení rozbít na kousky. Ale nebylo to její tělo, o co se nejvíc bál. Bylo to její srdce. Její city. Nechtěl ji zahltit.

Nechtěl, aby se ho bála. Nikdy. Cokoli, jen to ne. Nepřežil by, kdyby se na něj někdy podívala se strachem v těch svých překrásných očích.

Zvedl se na jedné paži, volnou rukou pohladil linie její tváře, snažil se zapamatovat si každou část jejich poprvé. Sotva dokázal pochopit, že je konečně opravdu jeho. Že leží

v jeho posteli, nahá, a za několik okamžiků se s ní poprvé pomiluje.

Nechtěl, aby ji to poprvé přemohlo, ale pravda byla, že tento okamžik zcela přemohl jeho.

„Tak dlouho jsem na tohle čekal,“ zašeptal hlasem staženým emocemi. „Tak dlouho jsem čekal na tebe.“

Usmála se a přitiskla tvář do jeho dlaně, mazlila se s ní. Pak ho na ruku políbila, jen krátce, sladce, v gestu, kterého ho zasáhlo hluboko do srdce.

„Miluj se se mnou, Dashi,“ zašeptala, oči jí hořely jasným plamenem. Měkkým světlem ozařovaly ložnici, živé, plné touhy.

Přitiskl ústa na její, ochutnával její rty, vdechoval její vůni. Pronikl jí do úst jazykem, olizoval ji, prozkoumával hlubiny jejích úst.

Byl tak tvrdý, až ho to téměř bolelo. Potřeboval se zbavit všech bariér mezi nimi. Chtěl cítit své tělo na jejím. Chtěl cítit její měkkost a její teplo.

„Jen mi dej vteřinu, abych se svlékl,“ zašeptal jí do rtů. „Ani se nehni.“

Usmála se a protáhla, zvedla ruce za hlavu. Bylo to gesto podvolení. Udělala to vědomě? Jako znamení jejího podřízení?

Svlékl si šaty, tak rychle, až je málem roztrhal na cáry. Vykulila oči, když látka odhalila jeho erekci. Shlédl na ni a pousmál se. Její překvapení chápal. Byl tvrdší, než kdy jindy

za celý svůj život. Jeho pták trčel vzhůru, nalitý a pevný, s jasně viditelnými žilami. Hlavičku měl téměř fialovou a lesklou tekutinou, která unikla z vrcholku.

Neodvážil se sám sebe dotknout. Nevěřil si, že se ihned neudělá.

„Máš nádherné tělo, Dashi,“ zašeptala stydlivě. Tváře jí zčervenaly.

Cítil, jak i jemu skoro hoří tváře. Přivádělo ho do rozpaků, jak si ho nepokrytě prohlížela. Ještě nikdy si nebyl tak vědom vlastního těla. Udržoval se ve formě. Pečoval

o sebe. Nebyl obvykle cudný, bylo pro něj ale důležité, aby se Joss jeho tělo líbilo. Možná to z něj dělalo namyšlence, ale chtěl, aby ho ocenila. Chtěl, aby ho chtěla tak, jak on chce ji.

„To ty jsi krásná,“ řekl upřímně. „Tak krásná, až mě všechno bolí, Joss.“

V tichém pozvání vyklenula záda. Další pobízení nepotřeboval. Přesunul se k posteli, na dominanci ani nepomyslel. Na to, že by jí měl přikázat, ať zaujme podřízenou pozici.

Dnes jediné, po čem toužil, bylo mít ji. Stvrdit jejich vztah. Dominance – a její submisivita

– přijdou na řadu později.

„Roztáhni nohy, zlato,“ přikázal chraplavě. „Dovol, ať se podívám na tu tvoji krásnou kundičku. Chci tě ochutnat. Umírám touhou tě ochutnat jazykem. Chci, aby ses mi udělala

do úst.“

Rozechvěla se, celou ji pokryla husí kůže. Bradavky jí ztuhly a vypjaly se, vybízely ho, aby je okusil.

Chtěl to. A než noc skončí, bude vědět, jak chutná každý centimetr jejího těla, které mu bylo tak dlouho zapovězeno. Nebude část, kterou by neprozkoumal. Zjistí, co se jí líbí

a laskání kterých míst jí přináší největší rozkoš.

A umíral touhou, aby i ona ochutnala jeho. Chtěl, aby ho pojala do svých úst. Chtěl, aby mu olizovala varlata. Ale i na to bude spousta času později. Měli všechen čas světa. Brzy. Už brzy zcela ovládne její tělo. Celá se mu podřídí. To jemu bude patřit její poslušnost.

Dnes byla ale důležitá ona. Chtěl uspokojit její touhy, ukázat jí, jak dobře jim spolu může být.

Když váhavě roztáhla nohy a nechala ho pohlédnout na její ryze ženskou část těla, spatřil, že jsou ty hebké záhyby vlhké. Naplnila ho spokojenost. Chtěla ho. Byla vzrušená. Zoufale se chtěl pohroužit do její kundičky, cítit teplo, které ho obestoupí, sevře ho jako pěst. Ale téměř násilím se ovládl.

Překonal vzdálenost, která je dělila, vklouzl mezi její rozevřená stehna. Neschopen odolat pronikl mezi její záhyby prstem, zlehka pohladil klitoris a obkroužil vstup do jejího těla.

Okamžitě se prohnula jako luk. Zalapala po dechu, zatímco on pokračoval v opatrném průzkumu. Pronikl prstem dovnitř, sotva ale hlouběji než po okraj. Hořela touhou. Tak vlhká. Mohl by si ji vzít hned teď. Byla připravená. On ji ale chtěl beze smyslů. Chtěl, aby šílela, než si ji vezme a převede je oba přes tu propast.

Vychutnával si to uspokojení, dál se jí dotýkal, laskal ji, přiváděl ji stále blíž a blíž vrcholu. Když se začala chvět a celé její tělo se napjalo, stáhl se a dal jí chvíli, aby se uklidnila.

„Dashi…,“ zašeptala toužebně, zoufale.

Uchechtl se a políbil ji na stehno a lehounce poškrábal její pokožku zuby. Znovu se rozechvěla, znovu na cestě k vrcholu. On si ale chtěl dát načas, vychutnat si ji ústy

a později penisem.

Varlata ho bolela nutkáním si ji podmanit. A pak přišla ta nepříjemná myšlenka a vytrhla ho z představ, jak si ji dlouze a tvrdě bere. Z hrdla se mu opět vydralo zasténání, tentokrát ale způsobené úděsem.

„Co se děje, Dashi?“

Její ustaraná otázka ho přinutila zvednout hlavu. Povzdechl si, znechucen sám sebou,

že ho to nenapadlo dřív. Že se nad tím ani na vteřinu nezamyslel. Soustředil se na to, aby byla Joss spokojená, viděl před sebou jenom tento cíl, než aby vůbec uvážil, že by ji měl také chránit.

„Omlouvám se, zlato. Bože, nejradši bych se za to nakopal. Nemůžu uvěřit, že jsem to s tebou neprobral dřív. Vůbec jsem neuvažoval, že bych tě měl ochránit.“

Zmateně se zamračila. Nechápala, o čem to mluví.

„Antikoncepce,“ vysvětlil jemně. „Nepochybuji, že jsi zdravá. Nebojím se, že bych od tebe něco chytil a ani ty se toho nemusíš bát ode mě. Ne že bych chtěl používat

kondomy. Sakra, dal bych cokoli, jen abychom se jich mohli vyvarovat. Ale musíme uvážit

možnost těhotenství, Joss. A pokud chceš, abych používal kondomy, tak rozhodně budu. Cokoli si přeješ.“

Tváře jí zrůžověly, na vteřinu odvrátila zrak. Proklínal se za to, že musel pokazit atmosféru. Pro ně oba bylo to téma jako facka, totálně zničila kouzlo okamžiku.

„Já je také nechci používat,“ řekla tiše. „Nemám je ráda. Carson… Zpočátku jsme je používali. To když jsme spolu byli poprvé, ale jsem na ně citlivá a ony… vysušují.“

Bylo zřejmé, jaké rozpaky jí intimní téma jejich rozhovoru působí. Tváře jí hořely a nedokázala se mu podívat do očí.

„Nechci ti ublížit,“ prohlásil. „Chci, aby ti to bylo příjemné. Pokud budeme muset počkat, počkáme. Nebudu používat něco, z čeho bys neměla požitek.“

„Jsem chráněná,“ řekla. „Dokud Carson žil, brala jsem prášky. Nechtěl děti. Alespoň ne ihned, a jak jsem řekla, kondomy nepřicházely v úvahu. Nikdy jsem je nepřestala brát, ani po jeho smrti. Nejspíš jsem měla. Ne že bych čekala, že bych s kýmkoli navázala sexuální vztah. To jsem nedokázala. Ale jsem na prášky zvyklá a nikdy mě ani nenapadlo

je přestat brát. Díky nim mám pravidelný cyklus a mám ho také snesitelnější. Než jsem je začala brát, neměla jsem to s měsíčky snadné. Byly nepravidelné a ten týden mi bylo hrozně. Byla jsem náladová, měla jsem křeče a šílené bolesti hlavy. Nějakou dobu jsem musela brát prášky na bolest jen proto, abych přežila ten týden. Moje doktorka mi poradila antikoncepci ještě předtím, než jsme se s Carsonem vzali, ale já váhala, protože jsem se bála, že když je vysadím, už nebudu moct mít děti. Četla jsem v mnoha článcích, že ženám, které dlouho braly antikoncepci, trvá pak mnohem déle otěhotnět, a já si děti moc přála. Zklamalo mě, že je Carson odmítal, ale když bylo zřejmé, že neustoupí, neměla jsem jinou možnost, jiný důvod, proč je nebrat. Zvláště když kondomy prostě nepřicházely v úvahu.“

„Rozumím,“ přikývl Dash. Ulevilo se mu. „Nebude ti tedy vadit, pokud kondomy používat nebudu? Jsem zdravý, zlato. Můžu ti dát výpis z lékařské karty. Nikdy jsem s žádnou ženou nebyl bez kondomu. Ani jednou. Chodím na pravidelné prohlídky. Už dlouho jsem ale ani s žádnou ženou nebyl.“

Výraz v očích jí zněžněl. „Nemusíš přede mnou ospravedlňovat svou sexuální minulost,

Dashi. A ano, nebude mi vadit, když kondomy používat nebudeš. Věřím ti. A už víš, že od Carsona jsem jiného muže neměla.“

Tváře jí opět zahořely. Sklonila hlavu.

„Byl můj první. Můj jediný. Když jsme se seznámili, byla jsem panna. A když to zjistil, trval na tom, že počkáme do svatby. A protože se to všechno seběhlo tak rychle, nečekali jsme vlastně nijak dlouho. Chtěl si mě vzít mnohem dřív, než kdy ke svatbě skutečně došlo. Kdyby bylo po jeho, byli bychom svoji sotva pár týdnů poté, co jsme se poznali. To já trvala na tom, že počkáme. Chtěla jsem, aby si byl jistý.“

„A ty ne?“ zeptal se Dash.

„Já si jím byla jistá,“ odpověděla tiše. „Věděla jsem, že je ten pravý. Milovala jsem ho… Zamilovala jsem se do něj hned od první chvíle. Ale chtěla jsem, aby si byl jistý. Nechtěla jsem, abychom spěchali do manželství, kdyby nevěděl určitě, že já jsem ta, s níž bude opravdu šťastný. A já jsem chtěla, aby byl šťastný. Měl tak hrozné dětství. Zasloužil si štěstí.“

Dashovi znovu poskočilo srdce. Znovu ho překvapilo, jak moc miluje tuto výjimečnou, velkorysou ženu. Většina žen by chňapla po možnosti vdát se za Carsona Breckenridge. Byl bohatý, pohledný, úspěšný. Velice rád Joss rozmazloval. A dělal to naprosto bezostyšně. Hned od počátku. Ano, Dash byl zdrženlivý vůči tomu, jak rychle nabral vztah Carsona a Joss na obrátkách. Carson byl jeho nejlepší přítel a on nechtěl, aby si ublížil.

Stejně jako Joss věděl o jeho minulosti. O děsivých okolnostech, za nichž vyrůstal.

Ale veškerá váhání vzala za své, když z první ruky viděl, jak loajální a oddaná je Joss Carsonovi. Nebyla to žádná zlatokopka. Trvala na tom, že zůstane v práci jako zdravotní sestra, přestože ji Carson hned od počátku jejich vztahu přemlouval, aby z práce odešla.

Ona ale trvala na svém, protože nechtěla, aby si o ní někdo myslel, že je s Carsonem jen kvůli jeho penězům. Až po prvním roce manželství se Carsonovi podařilo Joss přesvědčit, aby dala výpověď. A podařilo se mu to tak, že jí řekl, jak moc by si přál mít ji jenom pro sebe. Aby s ním mohla na pracovní cesty, na které často odjížděl. Když Joss pracovala, měla pevný rozvrh a nemohla si jen tak vzít volno.

To se Carsonovi nelíbilo, protože chtěl být bez ustání s Joss. Proto ji přemlouval, aby dala výpověď. Tak by byla už celé dny pouze jeho.

Dash se bál, aby nebyla Joss nešťastná, když odešla z práce. Medicínu měla v krvi.

Specializovala se na pediatrii, a než se vdala za Carsona, měla v plánu vrátit se do školy, aby se stala praktickou zdravotní sestrou.

To vše se ale změnilo v okamžiku, kdy jí Carson vstoupil do života. Litovala toho?

Chtěla se vrátit do školy a potom do práce? To s Joss probere později. Právě teď ji ale chtěl naladit zpátky na tu správnou atmosféru, kterou zničil svou poznámkou.

„Zasloužíš si být šťastná,“ prohlásil Dash něžně. „A já bych si to moc rád vzal na starost. Pokud bys mi dala šanci, Joss, naučím tě znovu se usmívat.“

A v tu chvíli se usmála. Oči se jí rozzářily, celá tvář se jí proměnila v něco tak překrásného, až mu to vzalo dech.

„Už jsi mě to naučil, Dashi. Díky tobě se cítím… krásná. Už dlouho jsem se tak necítila.

Za to ti děkuju. Za to, žes mi vrátil část sebe samé.“

Políbil ji na břicho, pak si prolíbal cestičku až na scestí jejích stehen.

„Nepotřebuješ mě, aby ses cítila krásná, zlato. Jsi tak úchvatná, až mě někdy bolí se

na tebe jen podívat. O tom nikdy nepochybuj. Nepotřebuješ žádného muže, aby ses cítila krásná. Ty taková jsi. Tak to je.“

Povzdechla si a pohnula boky, když rozhrnul záhyby jejího těla a něžně foukl na klitoris.

Pak ten maličký vrcholek olízl a opájel se její okamžitou otevřenou reakcí.

Líbilo se mu, že se nijak nedrží zpátky. Ani částečně. Vydala se mu, stala se

zranitelnou. A on ji bude navěky bránit. Ochraňovat před jakoukoli bolestí. Vybídne ji, aby s ním pokaždé byla sama sebou, protože on vždycky bude ochraňovat její srdce i duši.

S ním může být, jakákoli bude chtít. On ji nikdy nebude soudit. Nikdy ji nebude držet zpátky. Tolik ji miloval, že by na ní nic neměnil, ani z ní nedělal někoho, kým není.

Doufal, že ji přinutí, aby to také viděla. Že ji chce takovou, jaká je.

Znovu ji olízl, zabořil prsty do jejích boků a držel ji, rozevřenou pro svá ústa. Opanovala ho vášeň, vrhl se na ni, povzbuzen její reakcí. Sál a lízal, pronikal do ní jazykem, aby okusil ten sladký med.

Bral si ji, jako by dlouho hladověl. A on hladověl. Po ní. Chtěl, aby se mu udělala do úst. Chtěl ji pít, nechtěl, aby jen kapka její touhy přišla nazmar.

A pak uslyšel její zmučenou prosbu.

„Dashi, prosím, už budu a chci tě v sobě. Potřebuju tě v sobě. Chci se udělat, až budeš ve mně. Prosím, potřebuju to.“

Ať sám táhne k čertu, jestli bude Joss někdy muset o cokoli prosit. To jí slíbil. Že nikdy nebude muset žadonit. O nic, co by jí mohl dát.

Jeho tělo na její zoufalou prosbu odpovědělo. Chtěl být v ní stejně, jako ho v sobě chtěla ona. Chtěl, aby její tělo pohltilo jeho ptáka. Chtěl cítit, jak ho ovíjí to hedvábné teplo. Chtěl vyvrcholit, dlouhý a tvrdý, uvnitř jejího těla. Chtěl ji naplnit.

Odtáhl se. Ztěžka dýchal, téměř bolestivě námahou a vzrušením. Jeho penis už sám málem prosil. Byl tak tvrdý, až to skoro bolelo. Chtěl – potřeboval – být v ní. Hned.

Zvedl se nad ni, na čele se mu perlil pot. Zvedl ruku k jejímu čelu, odhrnul z něj pramen vlasů, aby na ni viděl. Druhou rukou si pomohl mezi její stehna, hlavičku penisu přitiskl

ke vstupu do jejího těla.

Ve vteřině, kdy poprvé ucítil to sametové horko, to už skoro nevydržel. Zatnul zuby a sebral poslední zbytky síly, aby se zastavil.

Pomalu, váhavě do ní pronikl. Oči se mu protočily tou rozkoší. Zasvíjela se a prohnula, snažila se ho pojmout hlouběji do sebe.

„Ne,“ ucedil skrz zuby. „Ovládám se z posledních sil, Joss. Nechci ti ublížit a nechci se udělat hned, jak do tebe proniknu. Nehýbej se. Nech to na mně. Jestli se pohneš, nezvládnu to, a já chci, abychom vyvrcholili společně. Chci, abychom k tomu došli spolu. Vždycky jenom spolu.“

Oči jí zářily, na jejích rtech spatřil smyslný úsměv. Svůdný a provokativní. Pokušitelka, které nemohl odolat.

Ale uposlechla jeho příkaz. Znehybněla, přenechala mu veškerou kontrolu.

Rozevřela oči, zorničky se jí rozšířily, když pronikl hluboko do ní. Bože, ještě nikdy nic takového necítil. Rozkoš. Naprostá rozkoš. Na tenhle okamžik čekal tak dlouho. Chtěl, aby to trvalo navěky.

Mohl by v ní strávit zbytek života a zemřel by jako šťastný muž.

„Jsi tak zatraceně skvělá, zlato. Mám sakra dobrou představivost, ale tahle představa se realitě ani zdaleka nevyrovná.“

Usmála se, oči se jí po jeho slovech rozzářily.

„Budu upřímná. Nikdy jsem o tobě nesnila,“ přiznala. „Neříkám ti to, abych tě ranila, ale tohle všechno je pro mě trochu šok. Pořád se z toho vzpamatovávám. Nikdy jsem si to ani nepředstavovala. Jaké by to bylo.“

Usmál se na ni. „Neviním tě z toho, že sis to nepředstavovala s jiným mužem, když jsi byla vdaná. Ale nebudu lhát. Rád bych, aby sis to odteď se mnou představovala. Možná je to ode mě sobecké, ale chci, abys na mě myslela tak často, jako já myslím na tebe. A, zlato, já na tebe myslím neustále.“

V jejích očích spatřil, jakou radost jí jeho slova udělala. Zvedla ruku a vzala jeho tvář do dlaně, zatímco on byl stále hluboko v ní, obklopen jejím teplem.

„Proč snít, když to můžeš mít ve skutečnosti?“ zašeptala.

Ta slova pro něj byla poslední kapkou. Cítil, jak hluboko v něm roste napětí a hrozí, že vybuchne.

„Doufám, že už budeš,“ ucedil. „Už to dlouho nevydržím.“

Pohladila ho po tváři, ten dotek byl něžný a lehounký jako pírko. Pevně zaťal zuby.

„Už budu, Dashi. Doveď nás oba na vrchol. Udělej se se mnou.“

Vystoupil z ní a přirazil, celé její tělo se silou toho přírazu posunulo. Znovu se odtáhl, jen o centimetr, a pak opět přirazil. A zase.

Zavřela oči, ve tváři se jí zračilo napětí i rozkoš. Byla tak blízko vrcholu…

„Otevři oči, zlato. Chci tě vidět, až se uděláš.“

Zvedla víčka a zadívala se na něj, opojená, nemyslící, jako by nic nevnímala, jako by se ocitla v jiném světě.

„Pověz mi, co potřebuješ, Joss. Chci, abys se mnou došla až na konec cesty. Neudělám se bez tebe.“

Už když to vyslovil, věděl, že pokud není tak blízko vrcholu jako on, nedokáže na ni počkat. Nedokáže to už moc dlouho zadržovat. Chtěl, aby vyvrcholila. Dnešní večer tu byla hlavní ona a její potřeby. Její rozkoš. Později – kdykoli jindy – může být hlavní on. Bude si od ní brát stejně tolik, kolik jí dá.

Teď byla jeho a on ji nenechá odejít. Každý den jí to bude dokazovat. Dá jí, co bude chtít, a ukáže jí, že je pro něj na prvním místě, tou jedinou prioritou. Zbytek ať táhne třeba do pekel.

„Už budu,“ vydechla. „Nepřestávej. Už tam budu, Dashi. Už budu. Neboj se. Jsem s tebou.“

Vzal ji za slovo a nechal se ovládnout touhou ji kontrolovat, přivlastnit si ji, prohlásit za svou. Označit ji. Brzy dojde na tvrdší způsoby, jakými na ni dostane svou značku. Ale

to až později. Měli všechen čas světa a on měl v úmyslu ho většinu využít. Roky frustrace a bolestivé touhy zmizely s vědomím, že je konečně jeho.

Přirazil tvrdě a hluboko. Ztratil se v saténovém teple.

Jejich pohledy se střetly. Oba se napjali blížícím se vyvrcholením.

Bez zvrhlostí. Bez hrátek. Jenom dva lidé, kteří si užívali to, co jim jejich těla mohla nabídnout. Beze slov jí ukazoval, jaký dopad na něj má.

Skoro se rozplakal, když ho zaplavil orgasmus. Vybuchl v dokonalé směsici bolesti a extáze. Ještě nikdy nic podobného nepocítil. Nikdy.

Uslyšel z jejích rtů chraplavě vydechnout své jméno. Zabořila mu ruce do ramen, označila ho nehty tak, jako si on označil ji. Vyklenula se a zmítala sebou, když se vyprázdnil hluboko do jejího těla.

Jeho orgasmus neustával, každý příraz ho nutil dál a dál vyplňovat její nitro.

Sice si s ní promluvil o antikoncepci, měl obavy o její ochranu, ale v tuto chvíli zcela litoval toho, že ty prášky bere. Nic by ho právě teď nenadchlo víc než vědomí, že v sobě nosí jeho dítě.

Byl naprosto přesvědčený, že kdyby nebrala antikoncepci, právě teď by stvořili dítě. Nic tak úchvatného by v nic ani vyústit nemohlo. Dokonalé spojení srdce a mysli.

Jednoho dne se dočká. Rád jí dá dítě, po němž tolik touží. A dá jí jich tolik, kolik jich jen ona bude chtít. Přál si ji mít doma, bosou a těhotnou. Neodvolatelně k němu uvázanou.

Možná to z něj dělá šovinistického parchanta, ale bylo mu to jedno.

Chtěl se o Joss starat po zbytek života. Hýčkat ji a donekonečna rozmazlovat. Obklopit ji láskou a jejich dětmi. Chtěl s ní založit rodinu. Rodinu, o níž nikdy ani nesnil, že by se mu to mohlo vyplnit, ale kterou teď měl po Carsonově smrti na dosah.

Celým srdcem litoval smrti nejlepšího kamaráda, ale nemohl – a nehodlal – se vzdát snu, který se mu teď vyplnil, protože žena, kterou miloval, byla dřív vdaná za jeho nejlepšího přítele.

Pevně Joss objal a pomalu na ni nalehl, zakryl ji svým tělem. Oba se chvěli posledními dozvuky milování.

Jeho penis sebou v jejím těle cukal, vzdával se posledních kapek svého vyvrcholení.

Byla vlhká a těsně ho objímala, něžně ho svírala ve svém těle citlivém po orgasmu. Mohl by tak zůstat klidně celou noc. Pohroužen hluboko do ní, jako by byl její součástí.

Byla naplněna jeho semenem a to ho nepředstavitelně uspokojovalo. Chtěl si ji označit i jinak. Primitivnějšími způsoby. Chtěl vidět své semeno na jejím těle. Na jejích ňadrech, jejím zadečku, v jejích ústech.

Zavřel oči. Už zase tvrdnul, byť sotva před několika minutami vybuchl tím nejdivočejším orgasmem svého života. Tohle s ním provedla ona. Nikdy se jí nenabaží.

Jen nerad vyklouzl z teplého sevření jejího těla. Soudě podle jejích tichých protestů se jí to nelíbilo o nic víc než jemu. Ale potřeboval se o ni postarat a potřeboval ji připravit ke spánku.

Políbil ji na napuchlé rty. „Hned jsem zpátky, zlato. Jen donesu žínku, abych nás otřel, ať neušpiníme povlečení.“

„Na to už je nejspíš pozdě,“ opáčila. „Bylo toho z tebe dost.“

Zakřenil se. „Na tuhle noc jsem čekal hodně dlouho. Říkej tomu potlačovaná frustrace.

To se mnou děláš, Joss. Ještě nikdy jsem se neudělal tak jako teď.“

Odvalil se z ní, ale opatrně, aby nenadělal ještě víc nepořádku. Nechtěl, aby musela spát ve špinavém povlečení. Chtěl pro ni jen to nejlepší.

Teď, když se k němu nastěhovala, budou v této posteli spát pravidelně a povlečení tedy bude špinavé častěji. V duchu si poznamenal, aby nakoupil několik dalších souprav toho drahého povlečení, které zdobilo jeho postel. Bude jich na Joss potřebovat víc než dost.

14. kapitola

Dash se vrátil z koupelny s vlhkou žínkou. Bylo nejspíš hloupé stydět se, když se právě pomilovali, ale když ji něžně otíral mezi stehny, umýval poslední zbytky svého vyvrcholení, do tváří Joss vstoupilo horko a zjistila, že se mu nedokáže podívat do očí.

Shovívavě se usmál, bylo mu jasné, jak nepříjemně se cítí.

„Zvykni si na to, zlato. Je moje povinnost – a právo – se o tebe postarat. Naplnit všechny tvoje potřeby, i ty intimní.“

Když byl hotový, odložil žínku a vlezl za ní do postele. Nezaváhala, když si ji k sobě přitáhl. Svinula se mu do náruče a spokojeně si povzdechla. Hlavu si položila na jeho rameno.

„To bylo krásné, Dashi,“ zašeptala. „Neměla jsem tušení.“

Cítila jeho úsměv, nebo si ho spíš domýšlela. Zvedla hlavu a viděla, že její tušení bylo správné. Oči měl plné něhy a… radosti? Vypadal okouzlený a uspokojený. Na rtech měl líný, lehce drzý úsměv. Domýšlivost mu slušela.

„Měl jsem docela dobrou představu, jaké to bude, až budeme spolu,“ prohlásil. „Bůh ví, že jsem o tom snil víc než dost. Díkybohu realita naprosto předčila všechny moje nejdivočejší sny.“

Zvedla se, aby se na něj mohla podívat. Jeho ruka zakrývala její, jako by se jí prostě musel dotýkat. Líbilo se jí ho. Líbilo se jí, jak intimní chvíli po milování právě zažívali. Tak dlouho se cítila osaměle, že si nyní vychutnávala fakt, že už není sama.

Měla s kým se o všechno dělit. S kým prožít život. Předbíhala sama sebe, ale nemohla si pomoct. Doufala v nejlepší a že každý den bude lepší než předchozí.

„Muselo to být pro tebe strašné,“ hlesla posmutněle. „Nedokážu si ani představit, že bych někoho chtěla tak dlouho a myslela si, že ho nikdy nemůžu mít.“

Pohladil ji po tváři, vzal ji za bradu a palcem ji přejel po pokožce.

„Ty jsi za to čekání stála, zlato.“

Usmála se. „Jsem ráda, že si to myslíš. Doufám, že se ale nerozmyslíš. Líbí… líbí se mi to. My. Nebudu ti lhát, pořád mě to všechno trochu překvapuje, ale mám z toho ten správný pocit.“

Vzal ji za zátylek a přitáhl si ji ke rtům. Hladově ji políbil, jazykem pronikl hluboko do jejích úst. Horkých, vlhkých a nádherně hebkých.

„To se nikdy nestane,“ prohlásil. „Já svůj názor nezměním, Joss. A pokud do toho budu mít co mluvit, tak ani ty. Zůstaneš se mnou a dá ti sakra hodně práce se mě někdy zbavit. Jsem odhodlaný parchant a toho, co chci, se nevzdávám. Nikdy.“

Přitiskla se čelem na jeho, jejich dechy se promísily. „Jsem ráda, že mě chceš. Díky tomu se cítím výjimečná a už je to dlouho, co jsem pro někoho byla výjimečná, Dashi. Cítila jsem se tak osaměle. V noci jsem ležela v posteli a srdce mě bolelo. Nenáviděla jsem to.“

Přitáhl si ji do náruče a pohladil ji po vlasech. Políbil ji na temeno, druhou rukou ji hladil po paži.

„Já se také cítil sám, zlato. Ale ty dny jsou už za námi. Teď máme jeden druhého.“ Znovu přikývla a pak zívla tak, až jí zaskřípalo v čelistním kloubu.

Dash se k ní naklonil, uvolnil objetí a natáhl se k nočnímu stolku. S tázavým výrazem v očích sledovala, jak vytahuje dlouhou a širokou saténovou stuhu.

Beze slova ji vzal za ruku, omotal jí stuhu kolem zápěstí a uvázal na uzel. Zkontroloval, zda drží, a mezi satén a její ruku strčil prst. Viditelně spokojen pak druhý konec omotal kolem svého zápěstí, takže teď byli k sobě připoutáni.

„Občas tě přivážu k posteli,“ zašeptal. „Jindy, jako třeba teď, tě připoutám k sobě.“

„Co když budu potřebovat do koupelny?“ zeptala se.

Usmál se. „Tak mě vzbudíš, abych tě mohl rozvázat. Ale za žádných okolností, pokud to nebude ohrožovat tvé bezpečí, se sama svých pout nedotkneš.“

S vědomím, že tohle je první opravdová zkouška jejího podvolení, mlčky přikývla. Oči se mu rozzářily spokojeností a sklonil se k ní, aby ji políbil.

„Jdi spát, zlato. Ráno, až se probudíš, nám připravím snídani.“

Uložila se mu k hrudi, jejich svázaná zápěstí ji nutila ležet na boku tváří k němu. Nejistá, co s tou rukou má dělat nebo zda s ní vůbec může pohnout, ho nechala, ať vezme její ruku do své a obě položí mezi ně.

Řekl jí, aby šla spát, ale přestože jí bylo příjemně a byla po milování uspokojená, spánek nepřicházel. Končetiny měla ztěžklé. Takhle se necítila od chvíle, kdy se s ní manžel naposledy miloval.

Přísahala si, že do vztahu s Dashem nebude Carsona zatahovat. Nebylo to fér

a rozhodně nebylo fér oba muže srovnávat. Nebylo to správné ani vůči Dashovi, ani vůči Carsonovi.

Mimoto jeden nebyl lepší než druhý. Byli prostě… rozdílní. Zjistila, že ji ty rozdíly fascinují. Dash byl teprve druhým mužem, s nímž se kdy milovala, a přesto byla za obě zkušenosti ráda. Dva neuvěřitelně pohlední muži plní života. Jeden ji miloval a ten druhý? Nevěděla jistě, zda se do ní Dash zamiloval. Jistě ho přitahovala. A chtěl ji. To nijak netajil.

Chtěla by, aby ji miloval?

To byla otázka za milion. Její prvotní odpověď byla ne. Nechtěla, aby ji miloval, protože ho sama nechtěla milovat. Znělo to ošklivě, ale jediné, po čem toužila, byla úleva od té zničující osamělosti, v níž žila od chvíle, kdy Carson zemřel. A kdo mohl vědět, jestli není pro Dashe pouhá výzva? Zakázané ovoce?

Nebylo přece nemožné, že v ní viděl jenom výzvu. Ne, nepoddal se té přitažlivosti. Byl to čestný muž. A nepřišel za ní hned po Carsonově smrti. Čekal. Ale po čase se jeho upnutí na ni možná proměnilo v něco, co bylo pouhou touhou ji získat.

Dash byl zvyklý, že je vždy po jeho. Byl to neústupný obchodník. Carson se o tom mnohokrát zmínil. Přiznával, že kdyby nebylo Dashe, jejich firma by teď nebyla taková, jaká je. Carson si plně uvědomoval, že neměl to srdce být při vyjednávání nemilosrdný. Ale Dash?

Zachvěla se. Uvědomila si, že to měla celou dobu před očima. Jeho dominanci. Jeho osobnost. Jen to doteď neviděla. Nikdy nad ním nepřemýšlela. Nejprve v něm viděla pouze někoho, komu se nelíbí, a později v něm spatřovala svého přítele. Ale nikdy ne dominanta, cílevědomého muže, pro nějž by ženy umíraly. A nikdy by se jí ani nesnilo, že jednoho dne bude ležet v jeho náručí, přivázaná k němu poté, co se pomilovali.

Volnou ruku měl pod hlavou tak, aby se mohl líně probírat prameny jejích vlasů. Díval se jí do očí. Nezhasl a ona tak viděla každou nuanci jeho pohledu.

Olízla si rty. V myšlenkách zabloudila k jejich předchozímu rozhovoru o Jensenu Tuckerovi. Věděla, že nemá právo žádat to, co si přeje. Co se firmy týkalo, Dash jí nic nedlužil.

Ano, Carson jí nechal určitý podíl na firmě, ale do jejího běhu neměla co mluvit. Sice ze zisku profitovala, ale bylo jasné, že ve firmě nemá žádná práva. Některé ženy by to možná braly jako urážku, ale Joss neměla žádnou chuť – ani potřebné vědomosti – aby pomáhala manželovi řídit jeho společnost.

Byla v dobrých rukách. Dash byl ten nejlepší. Naprosto věřila jeho schopnostem, že je udrží nad vodou.

„Můžu tě o něco poprosit?“ otázala se tiše.

Povytáhl obočí, jako by ho její nejistota překvapila.

„Cokoli si přeješ, zlato.“

„Ráda bych poznala Jensena. Neříkám, že mám něco proti tomu, abys ho přijal na Carsonovo místo nebo abys z něj udělal společníka. Ale ráda bych ho poznala.

Pochopím, pokud řekneš ne. Nemám ani žádný zvláštní důvod ho poznat, než do firmy nastoupí.“

„Ale jistě že se s ním můžeš setkat,“ odpověděl Dash něžně. „A nemusíš se přede mnou obhajovat. Pozvu ho k nám na skleničku, nebo jestli bys radši zašla někam ven, domluvíme schůzku v restauraci.“

„Cokoli ti bude vyhovovat.“ A pak si uvědomila, že jí Dash dal na vybranou, zda Jensenovi svůj vztah oznámí, a sice tím, že nechal na ní, aby rozhodla, zda se setkají

na veřejnosti, nebo tady. Kdyby se totiž sešli zde, pak by bylo zřejmé, že mají s Dashem vztah.

Záleželo jí na tom? Ani Jensena neznala. Ale tak jako tak by ho poznala a vídávala ho, když teď měl pracovat s Dashem.

Brzy se to dostane na veřejnost, proto není důvod vztah s Dashem tajit. Neměla za co se stydět a radši by zemřela, než aby měl Dash pocit, že se stydí za něj.

„Můžeme ho pozvat sem,“ navrhla a doufala, že ho potěší, že o nich mluví v množném čísle, místo aby ho vybídla, ať sem pozve Jensena on sám.

A opravdu mu udělalo radost, že jeho domov teď nazývá i svým domovem.

„Zavolám mu tedy hned ráno a pozvu ho na skleničku na zítra večer. Nebude ti to vadit, Joss? Protože nemůžu předstírat, že jenom domlouvám, aby se dva moji známí setkali.

Nemůžu předstírat, že mi nepatříš a že pro mě nejsi víc než vdova po mém nejlepším příteli. Pokud ti to vadí, potřebuju to vědět teď hned, protože nemám v úmyslu tě… nás před kýmkoli tajit.“

„Vůbec mi to nevadí,“ zašeptala. „Ti důležití už to vědí. Na ostatních mi nezáleží.

Nebudu žít svůj život podle toho, co si myslí ostatní.“

Políbil ji. „To pro mě hodně znamená, zlato. Ačkoli bych pochopil, pokud bys potřebovala čas, aby sis zvykla. Sice jsme se domluvili, že se do toho vrhneme rovnou, ale naprosto pochopím, pokud budeš chtít nějaký čas držet náš vztah pod pokličkou.

Alespoň dokud si na tu změnu nezvykneš a nebudeš si sama sebou jistější.“

Prudce se nadechla. On si snad myslel, že si není sama sebou jistá? Dala mu snad důvod pochybovat o své upřímnosti? Nebo se prostě jen bál, že je to všechno příliš dobré, než aby to byla pravda?

Bylo pro ni těžké uvěřit, že se kolem ní točily něčí naděje a sny. Carson s ní byl šťastný.

Nebylo dne, aby jí nedal najevo, co pro něj znamená. Považovala se za tu nejšťastnější ženu na světě.

Carson byl… úžasný. Pohledný. Bohatý. Plný lásky a šlechetnosti. Vždy dával najevo, co cítí. Nestaral se o to, co si někdo jiný pomyslí. Kdykoli spolu byli na veřejnosti, pořád se jí dotýkal. Drobnými gesty dával najevo, jak je mu drahá. Držel ji za ruku, objímal ji kolem pasu nebo ji líbal a nenechával ostatní na pochybách o tom, co k ní cítí.

Jakákoli jiná žena by dala cokoli, aby měla někoho jako Carson, a on chtěl ji. Jenom ji. On byl mimo její ligu. Nepocházela z jeho světa, ačkoli on namítal, že svůj současný stav si vydobyl. Nenarodil se do něj. Jeho dětství nebylo šťastné. Bojoval o každý dolar,

o životní standard, jaký nakonec získal. Bojoval kvůli sobě a Kylie.

Jeho oddanost rodině, jak Joss, tak vůči Kylie, ji na něm přitahovala. Byl jediný svého druhu. Jak by mohla doufat, že ještě někdy nalezne takovou lásku a oddanost?

Až na to, že teď tu byl Dash. Měl všechno, co Carson… a ještě něco navíc. Byl pro ni příliš dokonalý. Byl ztělesněním všech jejích fantazií. Ani ji nenapadlo, že by mohl být na světě muž, který by splňoval její kritéria, a teď tu byl on.

„Co si pomyslí tvoje rodina?“ zeptala se.

Jedna z věcí, které měli s Carsonem společné, bylo, že ani jeden z nich neměl rodinu. Až na Kylie. A Joss ji považovala za svou sestru. Nejen sestru, ale nejlepší kamarádku. Jossin otec se s její matkou rozvedl, když byla Joss ještě malá, a její matka po dlouhé nemoci zemřela, když byla Joss na vysoké. Právě kvůli matce se Joss rozhodla stát se zdravotní sestrou.

Sestry, které se staraly o její matku, byly skvělé. Soucitné, vřelé. Udělaly, cokoli bylo v jejich silách, aby měla Jossina matka ve svých posledních dnech co nejvíce pohodlí,

a Joss si přísahala, že jednou také tak někomu pomůže.

A přesto svou práci po svatbě s Carsonem opustila. V tu dobu jí to nevadilo. Byla

v euforii z nového vztahu a naprosto oddaná jejich manželství. A pravda byla, že toužila po vztahu, kde by se o ni někdo postaral. Ochraňoval ji. Hýčkal ji. Carson jí dal vše, co si kdy přála. Kromě dominance.

Možná by měla začít uvažovat o tom, že by se vrátila zpátky k ošetřovatelství. Kvůli té možnosti si dodělávala certifikáty, ale pořád se nemohla přemluvit k návratu.

„Moje rodina ze mě bude mít radost,“ odpověděl Dash. „Moji bratři mě měli za blázna, že jsem čekal tak dlouho. Věděli, co k tobě cítím. Moje matka si o mě dělala starosti.

Myslela si, že jsem šílený, když jsem se zamiloval do vdané ženy. A ne jen tak ledajaké vdané ženy, ale manželky svého nejlepšího přítele a obchodního partnera. Tomu se říká recept na katastrofu,“ dodal s úšklebkem.

„Doufám, že se jim budu líbit,“ zašeptala Joss.

Představa, že se setká s jeho rodinou, ji znervózňovala. Ano, setkala se s nimi coby Carsonova manželka a oni je oba přijali. Ale to nevěděla, že vědí o Dashových citech k ní, a teď se s nimi měla setkat jako Dashova… milenka? Někdo, kdo je pro něj důležitý. To

měnilo vše. Jen doufala, že vyhoví jejich požadavkům a oni ji přijmou i v nové roli, kterou zastává v Dashově životě.

Dash jí shrnul vlasy z obočí a políbil ji na čelo. „Zamilují si tě. A budou nadšení, že jsme konečně spolu.“

To znělo tak… definitivně. Hotově. Nevyhnutelně. Ačkoli spolu nemluvili o ničem vážnějším než jen o sexuálním vztahu a skutečnosti, že se mu podřídí, jeho činy a to, co říkal, naznačovaly, že by chtěl něco vážnějšího.

Nebyla si jistá, jak se k tomu stavět. Co když se vrhala do něčeho, co jí nakonec ublíží?

Chessy se jí zeptala, jestli by radši prožila s Dashem jeden dokonalý rok a pak ho ztratila, než mu nedala šanci vůbec. Tehdy si řekla, že jakákoli doba s ním bude lepší volbou bez ohledu na to, jak by to skončilo. Asi jako s Carsonem. Nevrátila by se

v minulosti, nechtěla by na ní nic měnit, i kdyby věděla, že by ji s jejím manželem čekaly jen tři roky. Tři nejlepší roky jejího života.

Ale teď? Přemýšlela, jestli se nemýlila, když uvažovala, že čas s ním by byl lepší než nemít nic. Po smrti Carsona jí trvalo tři roky, než se vzpamatovala. Přežila by ztrátu někoho dalšího, koho by milovala? A k tomu se vázala další otázka. Cítí něco k Dashovi?

Nebyla do něj zamilovaná. Zatím ne. Na to bylo příliš brzy. Její city ji mátly. Nebyla si jistá, jak celou situaci pojmout. Všechno se stalo tak rychle. Tolik se toho změnilo

v relativně krátkém čase a ona si nemohla dovolit, aby city ovládly její činy. Nejen že si nechtěla ublížit, ale nechtěla ublížit ani Dashovi.

„Vím, že jsem řekla, že chci brzy poznat Jensena, ale pokud by ti to nevadilo, ráda bych setkání s rodinou prozatím odložila.“

Něžně se usmál a zasypal polibky její tvář, oči i nos.

„Máme všechen čas světa, Joss. Není kam spěchat. Líbí se mi představa, že tě mám chvíli jen pro sebe, než se o tebe podělím s ostatními.“

Zívla a přivinula se k němu tak blízko, jak jen s jejich svázanými zápěstími mohla.

Poddala se impulzu a políbila ho na krk. Nasála do plic jeho mužnou vůni, vychutnávala si ji.

Tolik nocí strávila sama, prázdná a plná bolesti. A teď ležela v posteli s Dashem, který ji majetnicky objímal, jednu nohu přehozenou přes její. Cítila jeho erekci, slyšela jeho rychlý nádech, když ho zoubky poškrábala na krku. Sotva ji napadlo, jestli si Dash další sex odepře, když ji náhle otočil a svázanou ruku ji vytáhl nad hlavu.

Pryč byla jeho předchozí trpělivost a něha. Volnou rukou jí hrubě roztáhl nohy a pronikl do ní, hluboko a tvrdě, ani se nestačila nadechnout.

Jako ohňostroj v ní vybuchla rozkoš. Byla tak překvapená, až vykřikla, hlasem stvrdila ten omračující pocit, jaký v ní probouzel jeho tvrdý, pevný penis pohroužený hluboko

do ní.

„Tentokrát jsem na řadě já,“ zavrčel mezi přírazy. „Šílím z tebe, Joss. Přísahal jsem, že si tě dnes v noci už nevezmu. Že na to půjdu pomalu. Ale tvoje rty na mém krku mě zbavily poslední unce sebeovládání.“

Usmála se, vidění ale měla rozmazané. Vnímala sílu jeho pohybů. Uznala, že mu její tělo patřilo. Svázanou ruku měla zabořenou do polštářů. Držel ji tak, aby se nemohla hýbat. A jí to bylo jedno. Líbilo se jí, jak zranitelná v této pozici je. Líbilo se jí vědomí, že

je naprosto bezmocná a může pouze tolerovat, jak uspokojuje svůj chtíč. Vzrušovalo ji to, přivádělo ji to stále blíž a blíž k vrcholu.

Na předehru nedošlo. Nijak ji nepřipravil. A přesto se nezadržitelně blížila k vyvrcholení.

Stačilo, aby se jí dotýkal, aby uplatňoval svou dominanci. Aby jí přikazoval.

„Jsi tak zatraceně sladká,“ zamumlal, tvář staženou, zatímco do ní bezmyšlenkovitě přirážel jako zvíře v zápalu páření. „O tomhle jsem snil, Joss. O tobě. A o mně. Spolu. Konečně spolu. Nikdy tě nenechám odejít, zlato. Sakra doufám, že jsi na to připravená. Jestli se někdy pokusíš ode mě odejít, budu bojovat s celým peklem, jen abys zůstala tam, kam patříš.“

Vyklenula se mu vstříc. Chtěla víc, toužila po tom, zoufale prahla po uvolnění. Kůže ji brněla, jako by byla sama živou bytostí. Byla tak vybuzená, až to hraničilo s bolestí.

Jeho vášnivá slova jí pronikla k samotnému srdci. Utišila její strach. Díky němu se cítila hýčkaná a… milovaná. A milovaná a zbožňovaná se necítila už hodně dlouho.

Ačkoli řekl, že tentokrát je na řadě on, sklouzl rukou mezi jejich těla, našel a začal laskat klitoris. Zvlhla, celé tělo se jí napjalo a vyklenulo se agonií a touhou.

„Tak pojď,“ přikázal. „Udělej se, Joss. Teď.“

K jejímu naprostému překvapení ho její tělo poslechlo. Byla bezmocná, mohla ho jen uposlechnout. Nemyslela si, že už dosáhla na vrchol. Skoro už tam byla, ale ne úplně.

V okamžiku, kdy jí to ale rozkázal, vybuchla. Vlna za vlnou se přes ni převalovaly, rozlévaly se jejím tělem, až necítila nic jiného než tu nejsladší rozkoš.

Vyvrcholil hluboko v ní, naplnil ji tekutým žárem. Po několik vteřin bylo jediným zvukem v ložnici pleskání masa o maso a rozechvělé dechy unikající z jejich úst.

Dash poklesl a ztěžka oddechoval námahou. Zavřel oči a opřel čelo o její, prudce dýchal, bojoval o každý nádech.

Když se o centimetr vytáhl, tiše zasténala. Zvuk napůl rozkoše, napůl bolesti. Byla nádherně rozbolavělá na místech, která už dlouho nepocítila. Celé tělo jí mravenčilo dozvuky orgasmů. Klitoris jí tepal, mezi nohami jí pulzovalo.

„Měl bych nás omýt,“ zamumlal. „Ale nechci tě rozvázat, ani z tebe ještě nechci vystoupit. Takhle se mi to líbí. Když jsi se mnou spojená nejen těmi pouty, ale i tím, jak hluboko v tobě jsem a na tak dlouho, jak se mi zlíbí.“

Objala ho volnou rukou, pohladila ho po zadku a zádech.

„Mně se to také líbí,“ zašeptala. „Převléknout povlečení můžeme i ráno, ne?“ Usmál se a políbil ji na rty. Pokoj naplnil tichý vzdech.

„Teď nás převalím, abys byla nahoře. Nic si nepřeju víc, než abys usnula rozložená

na mém těle. Obvykle v ženě nezůstávám tak dlouho tvrdý, ale přísahám, zlato, že stačí, aby ses nadechla, a já už tvrdnu. Právě jsem měl dva nejsilnější orgasmy v životě,

a stejně jsem pevný jako skála.“

„Líbí se mi mít tě v sobě,“ přiznala plaše.

„To je sakra dobře, protože odteď mám v plánu strávit v tobě hodně času.“

15. kapitola

Joss se probudila vzrušená, její tělo reagovalo na laskání i navzdory hlubokému spánku, do něhož upadla. Dash byl na ní. Už k sobě nebyli připoutaní, obě ruce bořil do jejích boků, zatímco do ní přirážel.

Zalapala po dechu, prudce otevřela oči a spatřila, jak na ni upírá zastřený pohled. Tvář měl staženou, čelist napjatou, jak do ní znovu a znovu pronikal.

„Dobré ráno,“ zašeptal a sklonil se, aby ji políbil.

„Fuj, nemám vyčištěné zuby,“ zabručela a odvrátila se, aby necítil pachuť, kterou v puse po noci měla.

Zasmál se a otočil si ji k sobě. „Chutnáš skvěle, Joss. Nemáš se čeho bát. Zvykej si, protože ani za nic nehodlám každé ráno čekat, dokud se nevyparádíš.“

Vystoupil z ní a ona zasténala na protest, Dash ji ale rychle obrátil, takže teď ležela tváří dolů. Bože, byl tak náruživý. Tak silný. Zbožňovala každou vteřinu, kdy byla s ním.

Zabloudil rukou pod ni a zvedl ji natolik, aby do ní mohl přirazit zezadu. Zabořila prsty do přikrývek, sevřela je v pěsti, zatímco on si ji tvrdě bral a tiskl ji stále hlouběji

do matrace.

V téhle pozici měla pocit, že je větší, že jde mnohem hlouběji. Naplňoval ji, rozpínal.

Ovládala ji slastná směsice rozkoše a bolesti. Zavřela oči a poddala se tomu pocitu. Poddala se jemu. Zcela se mu podvolila, nechala ho, ať si vezme svou rozkoš, jakkoli to bude chtít.

Chytil ji za zadek, masíroval její hýždě a hladil je, s každým přírazem ji rozpínal stále víc. Jeho palec zabloudil k rýze mezi jejími půlkami a ona se zachvěla temnými představami.

S Carsonem nikdy nezkusila anální sex. Bylo to něco, co by po ní Dash chtěl? Ta myšlenka ji neděsila. Naopak ji to ještě víc vzrušilo, a už teď byla skoro bez sebe rozkoší.

Jako by slyšel tu nevyslovenou otázku, Dash se sklonil, zakryl ji svým tělem

a znehybněl, zabořený hluboko do jejího těla. Políbil ji na rameno a lehounce ji kousl do krku, až se rozechvěla.

„Vezmu si tvůj zadeček, Joss. O tom nepochybuj. Vezmu si každou část tvého těla a ty mi to neodepřeš. Teď mi patříš. Jsi moje.“

Ta slova ji vrhla ze srázu. Sex byl především otázkou mysli, alespoň u žen. Touha sídlila v mozku. Její tělo pouze poslouchalo příkazy. A jeho slova ji nepředstavitelně vzrušila.

Bylo to příliš. Vyvrcholila v jasném, horoucím záblesku orgasmu. Vyklenula se zoufalou touhou. Chtěla to tvrdě, rychle a hluboko.

„Můj miláček to má takhle rád,“ zamumlal Dash, zatímco do ní přirážel tak rychle a tak tvrdě, jak po tom zoufale toužila.

Svíjela se, její síla ji opustila, mysl měla prázdnou a zastřenou. Ještě ale neskončil, dal si načas a dráždil ji a mučil její už tak citlivé tělo. Vystoupil penisem z jejího rozbolavělého těla a pak do ní přirazil a znovu a znovu, dokud sám nedosáhl na vrchol.

Zhroutil se na ni, zakryl její tělo svým.

Když bylo po všem, padl na ni plnou vahou, přitiskl ji do postele. Cítila, jak se mu hruď rychle a prudce zvedá, jak lapal po dechu. A stále hluboko v její kundičce pulzoval.

„Ublížil jsem ti?“ zamumlal jí do krku.

Pokusila se zavrtět hlavou, nedokázala se ale pohnout.

„Ne,“ zašeptala. „Bylo to nádherné, Dashi.“

Ještě chvíli tak zůstal, pak se ale zvedl. Odtáhl se od ní a její tělo ho svíralo, zatímco z něj vystupoval.

Políbil ji do prohlubně zad a vstal z postele. Neměla čas se ani otočit, když ji zvedl do náručí a odnesl do koupelny.

Pustil sprchu, vyzkoušel teplotu a vstoupil s ní pod proud vody, aby mohl umýt každý centimetr jejího těla. Bylo to čiré mučení. Zvláštní pozornost věnoval jejímu stále ještě se chvějícímu místu mezi nohama. Než jí umyl vlasy, už byla zas celá nabuzená a blížila se

k dalšímu orgasmu.

„Na kolena,“ přikázal.

Okamžitě uposlechla a poklekla na mokré dno sprchy. Oba je zaléval teplý proud vody.

Jeho penis byl plně vzrušený, obrovský a tvrdý.

„Udělej mě, Joss,“ nařídil. „A chci, abys laskala i sebe. Dotýkej se sama sebe. Ale nesmíš se udělat dřív než já. Jestli se to stane, potrestám tě.“

Rozechvěla se autoritou, která se ozývala z jeho hlasu. Skoro byla v pokušení ho neuposlechnout, jen aby zjistila, jaký trest by ji stihl. No, není hloupá? Ne. Nechtěla hned na počátku nerespektovat jeho příkazy. Nechtěla být potrestána. Chtěla cítit rozkoš. A on jí stejně řekl, že jí naplácá, ať už ho uposlechne, nebo ne.

Navedl penis mezi její rty, zatímco ona sklouzla prsty dolů po svém břiše až mezi nohy, ke klitorisu. Celá se napjala, jakmile se dotkla sama sebe, a věděla, že musí být opatrná, jinak vyvrcholí dřív než on.

„O tomhle jsem snil,“ vydechl. „Chtěl jsem na svém ptáku cítit tvoje rty.“ Vzhlédla k jeho nahému, vlhkému, krásnému tělu, po němž stékaly proudy vody.

Vypadal jako bůh. Byl naprosto dokonalý. Svalnatý a štíhlý. Nebyl na něm ani gram zbytečné hmoty. Byl to muž, který se o své tělo pečlivě staral.

Sála ho stále silněji, užívala si reakci jeho těla na její laskání. Ačkoli to byl on, kdo rozkazoval, a ona se mu podřizovala, uvědomila se, kolik moci nad ním skutečně měla. To se jí líbilo. Že ho svírá ve své dlani a ovládá jeho rozkoš.

Vrhla se do úkolu, který jí uložil, milovala se s jeho penisem, vychutnávala ho a cítila v ústech. Horký a živý, pulzující mocí. Mohl by jí snadno ublížit, byl ale opatrný, ovládal se. Jeho dotek byl plný něhy, své pohyby podřídil myšlenkám na to, aby ji ochránil.

„Už budu, zlato. Pospěš si.“

Našla to sladké místečko a jen trochu přitlačila, kroužila kolem svého klitorisu

a vychutnávala si orgasmus rodící se v hlubinách jejího těla. Přesto pořád čekala. Myslela na jeho příkaz, aby se neudělala dřív než on.

Vzal ji za hlavu, druhou rukou uchopil kořen penisu.

„Vezmi si ho ještě jednou. Hluboko, zlato. Vezmi ho hluboko. A pak ho vytáhnu a udělám se ti do úst.“

Ta erotická slova, představa, kterou jí přivodila, ji skoro dohnala na vrchol. Její ruka ztuhla, ponechala ji těsně na okraji té propasti. Vsála ho hluboko, brala si ho až do hrdla. Polkla a sevřela tak jeho hlavičku, což mu přineslo další vlnu rozkoše.

Jeho sten jí prozradil, že udělala správně. Potom prudce vystoupil z jejích úst a sám začal pumpovat pěstí.

„Udělej se, Joss,“ zavrčel, jako by sám sotva dokázal ta slova vyřknout. Na tvář jí dopadly první kapky jeho semene. Další jí zalilo rty a vzápětí bradu. Horké, mnohem teplejší než voda. Stékalo jí po pokožce a ona ještě víc, tvrději a rychleji mučila klitoris.

Poslední kapka semene jí stekla po bradě dolů na krk, jak ho rychle smýval proud vody. A jejím tělem otřásl výbuch. Kolena jí podklesla, málem by padla k zemi, Dash ji ale chytil za nadloktí a držel ji, zatímco se chvěla a otřásala vlastním orgasmem.

Něžně ji zvedl na nohy, podepřel ji, dokud si nebyl jistý, že se sama udrží na nohou.

Pak ji otočil proti proudu a smyl sperma z jejího těla. Teplo sprchy v kombinaci s mocným vyvrcholením, které právě zažila, ji rozechvěly. Pomohl jí ze sprchového koutu a zabalil ji do velké osušky. Rychle jí osušil vlasy a setřel vlhkost i z ostatních částí jejího těla.

Když skončil, políbil ji na čelo a něžně ji poplácal po zadečku.

„Vysuš si a rozčeš vlasy, já zatím připravím snídani. V budoucnu se budu starat

o všechny tvé potřeby. Příště ti rád osuším vlasy a rozčešu ti je. Jsem si ale jistý, že už máš hlad, stejně jako já. Nic si na sebe neber, Joss. Najíme se v obývacím pokoji a ty mi budeš klečet u nohou.“

Zaváhala, přemýšlela, jestli by ho její otázka rozzuřila.

Zvědavě na ni pohlédl a naklonil hlavou na stranu. Pak jí zvedl bradu a políbil ji na rty.

„Copak, zlato? Je vidět, že se chceš na něco zeptat. Nemusíš se bát mi položit jakoukoli otázku. Chci, abys mi věřila a důvěřovala mi – nám. Takže se ptej, protože vidím, že přímo umíráš touhou se mě na něco zeptat.“

Smutně se pousmála. „Byla jsem jen… nervózní. Řekl jsi, že chceš, abych si na sebe nic nebrala, ale nemá dnes dorazit Jensen? Očekáváš ode mě, že se nebudu oblékat ani před ostatními?“

Zčervenala a sklonila hlavu. Chtěla, aby jim to fungovalo. Líbila se jí tahle stránka Dashe, o níž dřív neměla ani tušení. Ten silný, mocný, dominantní muž, kterým byl. Ještě nikdy v životě se necítila tak… svobodná, což znělo absurdně vzhledem k tomu, že předala veškerou kontrolu a moc nad sebou jinému muži. Měla by se cítit uvězněná.

Zahnaná do kouta. Ale místo toho měla pocit, jako by konečně uvolnila z řetězů tu část sebe, kterou už dávno toužila vypustit na svobodu. A teď, když okusila Dashovu dominanci, neměla chuť vrátit se zpět do té nudné, ubíjející existence, v níž přežívala poslední tři roky.

Dash okamžitě zvážněl. Vzal její obličej do dlaní a přinutil ji, aby se na něj podívala.

„Nikdy bych neudělal nic, čím bych tě uvedl do rozpaků nebo zostudil, zlato. Nikdy. Ano, když budeme sami, očekávám, že na sobě budeš mít to, co ti přikážu. Ale nikdy bych

po tobě nechtěl nic, co by ti bylo nepříjemné. Pokud někdy zajdeme do Sídla, rozhodně budu chtít, abys zcela poslouchala mé příkazy, a budeš tam také nahá před ostatními. Ale ne tady, v mém… našem domě. Tohle je tvůj bezpečný přístav a také to jediné místo, kde se můžeš vždycky cítit v bezpečí a ochraňovaná. Tady se tě nikdo ani nedotkne, Joss.

Jenom já.“

„Děkuji,“ vydechla roztřeseně.

Sklonil se a políbil ji, pronikl jazykem do jejích úst, aby ji ochutnal.

„Tak, osuš si vlasy a pak přijď do obývacího pokoje, abych mohl svou ženu nasytit.“

Usmála se. Jeho slova jí projela žilami jako blesk. Svou ženu. Jako by mu patřila. A tou ona byla, přestože tomu stále nemohla uvěřit.

„Chci, aby nám to fungovalo,“ prohlásila a samotnou ji překvapila její rozhodnost.

„Bude to fungovat,“ přikývl Dash. „Překonali jsme tu největší překážku. Předat mi dar své podřízenosti je na celé věci to nejtěžší, zlato. Zbytek už nech na mně a důvěřuj mi, že ti dám vše, co chceš a potřebuješ. A já ti to dám, Joss, nebo radši zemřu ve snaze ti to dát.“

Trhla sebou, přestože věděla, že je to jen slovní obrat.

V očích se mu okamžitě objevil smutek, výraz v jeho tváři zjemněl.

„Omlouvám se, zlato. To se mi nepovedlo. Už se to nestane.“

Natáhla se po jeho ruce a přitiskla si ji na rty. Políbila ho do dlaně a pak k němu

s úsměvem vzhlédla. „Vím. A pokusím se nebýt tak citlivá, aby sis přede mnou nemusel dávat pozor na každé slovo, jen abys mi neublížil. Zapracuju na tom, Dashi. Slibuju. To prostě představa, že bych tě mohla ztratit…“

Objal ji a ona mu objetí opětovala, vychutnávala si jeho blízkost, intimitu, která pro ni byla stále ještě nová a neokoukaná.

„Neztratíš mě, Joss. Tomu věř.“

„Dobře,“ zašeptala.

A přestože s ním souhlasila, zašeptala tichou modlitbu, aby jim to vyšlo a aby se Dashovi nic nestalo. Znovu by to nepřežila. Už jednou ji to málem zničilo. Pokud by se něco stalo Dashovi, tentokrát by to nezvládla.

16. kapitola

Joss usedla na pohovku a vzala si sklenku vína, kterou jí Dash nabídl. Upila. Žaludek měla stažený nervozitou. Bylo hloupé mít strach ze setkání s Jensenem, náhradou za jejího manžela, ale ona strach měla. Po dnešním večeru s ním s velkou pravděpodobností nikdy nepřijde do styku, protože s vedením firmy neměla co do činění. Kylie jeho příchod zasáhne víc, protože ona s ním bude muset pracovat.

Věděla, že to Kylie nevezme dobře. Doufala, že když se s Jensenem setká a posvětí jeho příchod, utiší to jakékoli námitky, které Kylie bude k novému společníkovi mít.

„Jsi nervózní, zlato. Proč?“

Dash se usadil na pohovku vedle ní a natáhl se po ní. Okamžitě se uvolnila, sklenku přendala do druhé ruky a zavinula se do Dashova objetí.

„Nevím,“ přiznala.

Stiskl ji a políbil na temeno. „Bude se ti líbit. V tom, co dělá, je opravdu dobrý. Chci, abys věděla, že bych neudělal nic, co by ohrozilo tvou nebo Kyliinu budoucnost, tím, že bych do firmy přibral toho nesprávného.“

„Ona to nevezme dobře, že?“ zeptala se Joss a úzkostně se na něj zadívala.

„Zpočátku nejspíš ne, ale nebude mít na vybranou. Ona pracuje pro mě, ne naopak.

Nezbude jí než ho přijmout. Nedovolím, aby dělala jakékoli problémy. Jestli na to dojde, bude muset jít. Ne že bych to tak chtěl a také bych se ujistil, že je o ni postaráno. Slíbil jsem Carsonovi, že na vás obě dohlédnu. A ten slib hodlám dodržet.“

Naklonila hlavu, zvědavě se na něj zadívala. „On tě o to požádal? O co konkrétně?“ Dash se ošil. „Neměl jsem ti nic říkat.“

„Ale řekl jsi,“ trvala na svém. „Vy jste to spolu probírali?“

Dash si povzdechl. „Ano, mluvili jsme o tom krátce před jeho nehodou. Často jsem potom uvažoval, jestli to třeba netušil. Jestli neměl pocit, že se mu něco stane. Nikdy předtím jsme o tom nemluvili a pak to z ničeho nic vytáhl. A myslel to vážně. Nebyl to žádný rozhovor ve stylu ‚jen pro případ‘. Byl naprosto vážný a chtěl, abych mu slíbil, že pokud se mu cokoli stane, zajistím, aby bylo o tebe a Kylie dobře postaráno.“

Joss se na moment zamyslela nad jeho slovy. Vyvedlo ji z míry, že pro Dashe možná jen představovala způsob, jak dostát slibu nejlepšímu příteli. Ale ne, tvrdil, že k ní něco cítil už dlouho. Když byli ještě s Carsonem manželé. Na povrch vybublalo tucet dalších otázek, nebyla si ale jistá, zda je smí položit.

„Ten pohled se mi nelíbí, Joss. Na co myslíš?“

Tentokrát si povzdechla a shlédla k jeho pasu. Vzal ji za bradu a zvedl ji, přinutil Joss zadívat se mu do očí.

„Tohle tedy pro tebe jsem? Jenom povinnost?“

Okamžitě se zamračil. Vlastně vypadal dost naštvaně. Ihned zalitovala, že se mu svěřila se svým náhlým strachem, protože bylo zřejmé, že se mu to nelíbí.

„Neodpovídej. Byla to hloupá otázka,“ zamumlala. „Ale chci se tě zeptat ještě na něco.

Je to něco, nad čím uvažuju od chvíle, kdy to mezi námi začalo. Od chvíle, kdy jsi mi prozradil, že jsi ke mně něco cítil už v době, kdy jsem byla ještě vdaná za Carsona.“

„Můžeš se mě zeptat na cokoli,“ zopakoval Dash. „Ale připrav se, že dostaneš upřímnou

odpověď, zlato. Pokud by tě pravda zabolela, buď opatrná, na co se zeptáš. Protože já ti lhát nebudu. Nikdy.“

Přikývla. Byl k ní vždycky upřímný. To věděla.

„Když jsme s Carsonem začali chodit, zpočátku jsem měla pocit, že mě neschvaluješ. Že neschvaluješ náš vztah nebo to, že to všechno šlo tak rychle. Po čase jsem to brala tak, že máš jen starost o kamaráda. Ale nedávno mě napadlo…“

„Co tě napadlo?“ zeptal se Dash tiše.

Zvedla k němu zrak, zadívala se mu upřeně do tváře.

„Řekl jsi, že jsem tě přitahovala. Ale neřekl jsi, kdy to začalo. Přitahovala jsem tě

od úplného začátku? Právě proto jsi nebyl nadšený, že jsme s Carsonem spolu? To jsi… žárlil?“

Dash dlouho mlčel, pak si ztěžka povzdechl, až mu ramena poklesla. Odvrátil se od ní, zadíval se do ohně v krbu. Uvolnil objetí, v němž ji svíral, a ona se odsunula, aby na něj lépe viděla.

„Částečně máš pravdu,“ přiznal. „Žárlil jsem jako blázen. Tehdy, jak jsme se viděli poprvé. Vzpomínáš? Carson tě přivedl do firmy na vánoční večírek. Byla jsi tak překrásná, až mi to bralo dech. Byla jsi tak roztomile nesmělá, rezervovaná. A celý večer ses

od Carsona nehnula. Nemohl jsem se na tebe podívat, aniž bych v duchu neproklínal fakt, že on tě našel první.“

Vykulila oči překvapením. „To jsem netušila.“

„Ne. Stydím se za to, jak jsem se k tobě na počátku choval. Vlastně jsem doufal, že to mezi tebou a Carsonem nevyjde, protože jsem tě chtěl pro sebe. Měl jsem v plánu zakročit a převzít si tě ve vteřině, kdy to mezi vámi skončí. Ale pak začalo být jasné, že nemá v úmyslu nechat tě jít. Proklínal jsem se. Před očima jsem měl ženu svých snů,

a ona patřila mému nejlepšímu příteli. Viděl jsem, jak je s tebou šťastný. Na rovinu přiznávám, že jsem hledal chyby. Hledal jsem jakýkoli důkaz, že pro něj nejsi ta pravá. Sakra, dokonce jsem doufal, že ztratí zájem nebo že uděláš něco, čím ho od sebe odeženeš. Pravda je taková, že jsem se choval jako naprostý hajzl.“

Otočil se zpátky na ni, oči měl potemnělé lítostí.

„Chtěl jsem, aby vám to nevyšlo, abych tě mohl mít pro sebe. Ale viděl jsem, jak jsi mu oddaná. Viděl jsem, jak tě jiní muži zvou na schůzku, flirtují s tebou, nabízejí se ti, a ty ses nikdy ani nepodívala jejich směrem. Byla jsi na sto procent oddaná a věrná

Carsonovi. Jak bych to mohl pro svého přítele nechtít? Bylo to peklo, Joss. Peklo vidět ho, jak je šťastný, a nenávidět ho za to. A nejhorší bylo, že když to později zjistil, ani se nenaštval. Zasmál se a řekl, že se mi nemůže divit, že tě chci, když jeho stravovala úplně stejná touha. Řekl mi, že je sakra dobře, že tě potkal první, protože já bych si tě zamkl

v ložnici a nikdy tě nenechal odejít. Nemýlil se.“

Nevěřícně potřásla hlavou, neschopna strávit vše, co řekl.

„Celou dobu jsem si myslela, že mě nesnášíš. Alespoň zpočátku. Později jsem věděla, žes mě už přijal, ale nikdy jsem se nezbavila toho pocitu, žes mě na začátku neschvaloval. Měla jsem z tebe strach.“

Přitiskl své čelo na její a pohladil ji po vlasech. „To mě mrzí, zlato. Nevíš, jak moc. Ale byl jsem ve strašné situaci a vidět tě s Carsonem, vidět, jak jste oba tak neuvěřitelně

šťastní, bylo pokaždé jako rána do žaludku. Musíš ale vědět, potřebuju, abys věděla, že jsem mu nikdy nepřál, aby se mu něco stalo. Jeho ztráta mě bolí, a kdybych ho mohl získat zpět, ve vteřině bych tě nechal jít, i kdyby mě to mělo zabít.“

Joss se oči zalily slzami. Zamrkala, odhodlaná nedovolit, aby jí sklouzly na tvář.

„Děkuju,“ zašeptala. „Hodně pro mě znamená, že ti na něm tak záleželo. On tě měl rád, víš? Nikdy neměl rodinu. Jen Kylie. Ty a tvoje rodina jste pro něj hodně znamenali.“

„Do konce života budu litovat, že zemřel, ale, zlato, musíš vědět, že zároveň nelituji toho, že jsem dostal příležitosti získat tě pro sebe. Dal bych cokoli, abych ho mohl mít zpátky, ale nedokážu se přinutit litovat toho, že tě teď mám ve své posteli i ve svém životě.“

Váhavě se usmála, rty se jí chvěly. Políbil ji na oba koutky úst, aby ten třas utišil.

„Já toho také nelituju,“ zašeptala. „Chci zjistit, kam tohle povede, Dashi. Jsem ochotná to risknout.“

Ozval se zvonek a přerušil tak intimní atmosféru, která je ovíjela jako mlha. Ještě jednou ji políbil a uhladil jí lehce rozcuchané vlasy. Když vstal, nervózně si prameny vlasů prohrábla. Dotkl se její tváře.

„Vypadáš překrásně, zlato. Všechno je v nejlepším pořádku. Zůstaň tu a já Jensena přivedu.“

Dash odešel otevřít a Joss se mezitím posunula na okraj pohovky. Zhluboka se nadechla, aby se uklidnila, a proklínala se za to, že má nervy na pochodu. Byl to jen muž. Bylo jedno, co si o ní pomyslí. Chtěla se s ním ale setkat, protože byla zvědavá, jaký muž zaplní prázdné místo po Carsonovi.

O několik vteřin později se Dash vrátil a hned za ním kráčel Jensen Tucker. Zhluboka se nadechla, když vůbec poprvé spatřila muže, kterého si Dash vybral za obchodního partnera. Pokud si myslela, že Dash uměl působit děsivě, Jensen Tucker jí naháněl čirou hrůzu.

Byl zamračený, zachmuřený, odhodlaný a děsivý jako samo peklo. Byl opálený a barva jeho pleti seděla k jeho hnědým vlasům a očím, jako by trávil hodně času na slunci. Měl kolem sebe drsnou auru, jakou mívali vojáci a policisté. Přemýšlela, jakou má za sebou minulost a jestli byl její první dojem správný, že jde o vojáka.

Kylie by nejspíš zapadla pod stůl hned v první vteřině, kdy by na Jensena upřela oči.

Joss ji litovala, protože Kylie se bála silných, dominantních mužů a Jensen Tucker rozhodně takový byl.

Když se před ní Dash zastavil, nabídl jí ruku, aby jí pomohl vstát. Elegantně se zvedla, ačkoli jí srdce divoce bilo, a vzhlédla k Jensenovi. A on se na ni usmál a celá jeho tvář se tím úsměvem proměnila, ztratila zachmuřený výraz. Nyní před ní stál mnohem sympatičtější muž. Jako kdyby věděl, že z něj má strach, a to nechtěl.

Polkla knedlík v krku a napřáhla k němu ruku.

„Jsem Joss Breckenridgeová,“ představila se tiše. „Dash mi toho o vás tolik pověděl.

Moc ráda vás poznávám.“

Jensen její ruku stiskl pevně, silně, přesně tak, jak sám působil. Ale pak si její ruku k jejímu překvapení zvedl k ústům a vtiskl na její hřbet polibek.

Ještě jednou ji stiskl a potom už její ruku chytil Dash a přitáhl si Joss k sobě, jako by

dával otevřeně najevo, že mu patří. Joss zjistila, že jí to vůbec nevadí. Srdce jí poskočilo vědomím, že Dash dává jasně na srozuměnou, že k němu patří.

„Moc rád vás poznávám, Joss. Jste krásnější než na fotografiích.“

Zamrkala překvapením, přemýšlela, jaké její fotografie viděl. Později se na to Dashe zeptá. Ulevilo se jí, že Jensen nezmínil Carsona. Neprojevil soustrast, nezmínil, že se chystá nahradit jejího mrtvého manžela. Vůbec to nevytáhl, jak se Joss bála, protože by to celý večer zkazilo.

Byla ráda, že se jim podařilo vykročit tou správnou nohou, tak svou pozornost obrátila na oba muže. Vzpomněla si na své povinnosti hostitelky, ačkoli to bylo už několik let, co někoho hostila. Když byla vdaná za Carsona, často si zvali domů přátele na večeři.

Byla od přírody stydlivá a bylo pro ni těžké překonat se a zvyknout si na to, že by měla být před cizinci otevřená a přátelská. Ale po čase a s pomocí Carsona se naučila, jak zvládat určité společenské situace. Navrhla tedy nejprve Jensenovi, aby si tykali, a pak se obou mužů zeptala:

„Co byste si dali k pití? A prosím, posaďte se a udělejte si pohodlí. V kuchyni jsou nachystané předkrmy. Přinesu je hned, jak vám připravím nápoje.“

„Nemusíš nás obsluhovat, zlato,“ namítl Dash, v jeho očích se ale zračilo, jakou radost mu udělala. „Co kdybys přinesla jídlo a já nám a Jensenovi zatím připravím něco k pití.

Chtěla bys ještě trochu vína?“

Usmála se. „Ano, děkuji. Hned budu zpátky.“

Dash se díval, jak odchází, podpatky lodiček jí prodlužovaly pěkně vytvarované nohy.

Ani Jensenovi neušly. Zadíval se na Dashe s leskem v očích.

„Už chápu, proč jste se spolu sestěhovali tak rychle,“ poznamenal Jensen. „Jakýkoli muž by udělal cokoli, aby tuhle ženu získal.“

„Ano,“ přikývl krátce Dash. „A ona je už zabraná. Na to nezapomínej.“

Jensen se uchechtl. „To mi nemusíš říkat. Na ženy mám velmi specifické požadavky. Ne každé by se zamlouvalo, co požaduju. Pochybuji, že Joss by to přijala.“

To v Dashovi vzbudilo zvědavost. Povytáhl obočí a druhého muže pozoroval. Právě zabrousili na soukromé území, oblast, o níž zatím nikdy nemluvili. Jejich jednání bývala čistě obchodní, ale předpokládal, že pokud se z nich stanou partneři, dříve či později se stejně poznají mnohem blíž.

„Mohl bys to přiblížit? Takhle je to poměrně vágní,“ vybídl ho Dash.

Jensenova tvář byla náhle zcela nečitelná. „Podvolení. Požaduji od svých žen naprostou poslušnost.“ Pokrčil rameny. „Ne mnoho žen je ochotno předat muži naprostou kontrolu.“ Dashe to ani v nejmenším nepřekvapilo. Jensen byl tvrďák. Dashe už napadlo, že by mohli mít společného víc než jen obchodní zájmy, ale o svém osobním životě spolu nikdy nemluvili.

„Myslím, že v tomhle by tě Joss překvapila,“ prohlásil Dash suše. „Ne že bych tě vybízel, abys vyzkoušel, jak na tebe zareaguje. Je moje.“

„Očividně toho máme společného víc, než jsem si myslel,“ poznamenal Jensen. „A jestli chápu správně, co mi tu říkáš, pak máš sakra velké štěstí. Škoda, že je zadaná. Pokud je nejen krásná a inteligentní, ale i submisivní, pak mě mrzí, že jsem ji poznal tak pozdě.“

„Příběh mého života,“ zamumlal Dash. „Já přišel poprvé pozdě. Osud mi ale dal druhou

šanci a já nemám v úmyslu to podělat.“

V Jensenových očích se zračilo pochopení. „Takže jsi k ní něco cítil, ještě když byla vdaná. A za tvého nejlepšího kamaráda. To muselo být dost k vzteku.“

„I tak se to dá říct.“

Jensen se zamyslel. „Jak víš, jsem tu zatím krátce. Když jsme se potkali poprvé, bylo to během mé obchodní cesty do Houstonu. Jsou v téhle oblasti nějaké podniky?“

„Ano. Jeden dobrý znám. Velmi exkluzivní. Jmenuje se Sídlo. Vlastní ho a vede Damon Roche. Bohatý zmetek, který přijímá pouze ty nejbohatší klienty. Před několika měsíci se stáhl do ústraní. Je ženatý a má dceru, s kterou tráví většinu času, ale pořád se o podnik stará. Mohl bych ti na něj dát kontakt a přimluvit se za tebe. O každém potenciálním členovi si zjišťuje podrobné informace, ale to místo je také bezpečné. Myslím, že se ti tam zalíbí. Uspokojují se tam všechny možné sexuální touhy a mnoho submisivních žen tam čeká na to, co jim muž jako ty může nabídnout.“

„Díky. Beru tě za slovo.“

„Jen mi udělej laskavost. Protože budeme pracovat spolu, a ne že bych očekával, že mi budeš hlásit příchody a odchody, ale mám v plánu tam párkrát vzít Joss a nechtěl bych, aby se cítila nepříjemně, takže bych ocenil, kdybys mi dal vědět předem, kdy tam pojedeš. Radši bych ji tam nebral, kdybychom mohli narazit na někoho, koho zná.“

„Bez problémů,“ řekl Jensen.

„Je tam ještě jeden pár, který je členem Sídla. Nejspíš se s nimi brzy setkáš, protože jsou to naši přátelé, moji a Joss. Chessy a Tate Morganovi. Jsou to manželé a chodívají tam, i když v poslední době už ne tak často. Mám v plánu si promluvit i s Tatem, abychom tam na ně nenarazili, až tam vezmu Joss.“

„Vypadá to, že se stýkáš s mnoha lidmi, kteří mají podobné preference jako my,“ poznamenal Jensen suše.

„Není to tak neobvyklé, jak se může zdát,“ opáčil Dash. „Jednoduše to není něco, co by lidé rozhlašovali do světa. Nikdy by mě ani nenapadlo, že by byla Joss takovémuto vztahu nakloněná. Sakra, čekal jsem tři dlouhé roky, než jsem udělal ten poslední krok, a skoro jsem přišel pozdě. Jednoho večera se ukázala v Sídle, když jsem tam zrovna byl, a to

jsem tam nebyl hodně dlouho. Bylo pouhé štěstí, že jsem tam tehdy přišel, jinak by skončila s jiným chlapem, který by s ní nejednal tak jako já.“

„Měl jsi opravdu štěstí,“ přikývl Jensen. „Kdybych tam byl já, určitě by nešla domů sama. Musím tam zajít. Teď jsi mě navnadil.“

Dash se na Jensena po jeho prohlášení zamračil, ale jen do chvíle, kdy spatřil v očích druhého muže pobavené jiskřičky. Jensen nahodil vlasec, parchant jeden, a Dash se chytil na udičku.

„Ještě jedno musíš vědět, nebo se na to připravit,“ dodal Dash rychle. Chtěl mít tento rozhovor co nejdřív za sebou, než se Joss vrátí z kuchyně.

Jensen povytáhl obočí.

„Pamatuješ, jak jsem ti řekl, že chci o tobě říct Joss a Kylie předtím, než partnerství oznámíme. Joss to vzala dobře, ale já bych od ní stejně nic jiného ani nečekal. Kylie to na druhou stranu tak dobře nevezme.“

„Tys jí to ještě neřekl?“

Dash zavrtěl hlavou. „Mám v úmyslu jí to povědět v pondělí, až přijde do práce. Jde o to, že dominantní muži ji děsí. Nevím, kolik toho o ní víš. O ní a Carsonovi. Vyrůstali

v pekle. Jejich otec byl sadistický grázl, který vládl jejich domu železnou pěstí. Zneužíval svojí síly. Žádný skutečně silný muž by nikdy nevztáhl ruku na svou ženu a děti. Ale ona ten rozdíl nevnímá. Bojí se silných mužů, sakra, dokonce i Joss jsi vyděsil, když jsi sem vešel. Viděl jsem jí to na očích. Ale skryla to a rychle se vzpamatovala. Měl bys ale vědět, že Kylie se tě bude hodně bát.“

„Nebudu se k ní chovat nijak zle,“ přislíbil Jensen poraženě.

„To vím,“ přikývl Dash. „Jenom jsem chtěl, abys věděl, proč je taková, jaká je. Neber to osobně. Nemá to s tebou nic společného, jde o to, co zažila s muži obecně. Nikomu nevěří. Carson ji bránil a chránil vlastně až do dospělosti. Nevím, jestli jí jen prokazoval laskavost, ačkoli je to pochopitelné vzhledem k tomu, odkud pocházel. Prostě chci, abys věděl, že to mezi vámi dvěma nemusí být zpočátku úplně jednoduché. A ocenil bych, kdybys s ní jednal trpělivě a s pochopením.“

Jensen přikývl, jeho výraz ale potemněl. „Jak zlé to bylo?“

„To nejhorší,“ odpověděl Dash tiše. „Jeho žena stáhla ocas a utekla, svoje dvě děti mu nechala na milost a on je strašlivě týral. Ke Kylie byl ještě horší, možná mu připomínala jeho ženu. Kdoví? Carson ji nebyl vždycky schopen ochránit, ačkoli bůh ví, že se snažil.

Její otec ji opakovaně bil a znásilňoval.“

„Zkurvenej hajzl,“ ulevil si Jensen. „Není divu, že se tak bojí mužů. Nemůžu se jí divit. Budu s ní opatrný. Nechci, aby se mě bála. Je mi špatně z toho, že by jakákoli žena měla takový důvod bát se mužů, jako ho má ona.“

„Na tom se shodneme,“ přikývl Dash. „Carson nemohl Joss dát, co potřebovala.

Dominanci. A ona ho příliš milovala, než aby to po něm žádala. Ale on to věděl. A teď udělala ten krok a chce, abych jí to dal já. A já jí to přání splním s velkým potěšením.“

„Přeji ti tedy hodně štěstí,“ popřál mu Jensen upřímně. „Je to dobrá žena. Máš zatracené štěstí.“

„To vím,“ řekl Dash tiše.

Odmlčeli se, to už se ale Joss vrátila i se stříbrným tácem s předkrmy, které připravila dříve.

V kuchyni byla nepřekonatelná. Když s Carsonem ve svém domě hostili návštěvy, vždy uvařila, ačkoli jí Carson pokaždé říkal, že můžou něco nechat přivézt. Vždycky se zasmála a odpověděla mu, že to není potřeba, protože ráda vaří. Dash se těšil, až mu uvaří, přestože měl v úmyslu ji rozmazlovat i tím, že on bude vařit jí. Byla to práce, kterou můžou dělat spolu. Líbila se mu představa, že s ní bude v kuchyni. V jeho kuchyni. Chtěl, aby se tu usadila a byla tu jako doma. Aby dodala jiskru jeho sterilnímu domovu. Nemohl se dočkat, až se celý dům rozzáří její přítomností a až z něj udělá svůj vlastní domov.

„Děkuji, Joss. Je to výborné,“ prohlásil Jensen pochvalně poté, co spořádal dvě chuťovky.

„Zapovídali jsme se, zapomněl jsem připravit pití,“ omluvil se Dash. „Hned to napravím.

Podej mi svou sklenku, zlato. Nejprve naliju tobě.“

„Och, já se o to postarám,“ navrhla rychle. „Vy dva pokračujte v rozhovoru. Umím většinu míchaných nápojů. Carson mi jednou koupil knihu a já si dala za cíl naučit se

všemožné koktejly, až budeme mít zas hosty. Jen řekni, co by sis dal?“

Jensen se usmál a vyslal k Dashovi pohled, než si zamumlal: „Šťastlivče.“ Dash se usmál a Jensenovu tichou pochvalu přijal krátkým pokývnutím.

„Překvap mě,“ vybídl ji Dash. „Připrav mi, cokoli budeš chtít. Bude mi chutnat, cokoli přineseš. Slibuju.“

„Pro mě totéž,“ řekl Jensen. „Jen moc nemusím rum. Všechno ostatní beru.“

Joss se usmála tak, až to bralo dech. Oči se jí rozzářily radostí a náhlými rozpaky. Dash na ní viděl, jak přemýšlí, co přichystat. Nechtěla ho zklamat. Neuvědomovala si snad, že je nemožné, aby ho ona zklamala? Mohla by mu přinést klidně líh, a pokud by se na něj usmála, vypil by ho, aniž by vnímal chuť.

„Prosím, posaďte se, udělejte si pohodlí,“ řekla Joss a pokynula k dvěma křeslům.

„Hned budu zpět s nápoji. Dashi? Máš zásobený minibar nebo máš láhve s alkoholem v kuchyni?“

„Mělo by tam být všechno, co budeš potřebovat,“ odpověděl. „A pokud ne, dej mi vědět a já ti přinesu, co budeš potřebovat.“

Oslnivě se na něj usmála a poodešla k baru v levém koutu obývacího pokoje. Sledoval ji pohledem, neschopen odtrhnout od ní zrak. Hrdlo se mu sevřelo spokojeností, rozlévala se mu hluboko do duše.

„Chlape, ty jsi jasný,“ poznamenal tiše Jensen. „Ačkoli se ti nemůžu divit. Je to poklad.“

„Ano, to ona je,“ odpověděl Dash tiše, zatímco oba muži usedali do křesel. „Chtěla se s tebou seznámit. O dnešní večer požádala ona. Přemýšlím, co si o tobě myslí a jestli je stejně uchvácená jako ty.“

Jensen se zakřenil. „Nemůžu říct, že bych si stěžoval, kdyby byla.“

„Uřízl bych ti koule,“ ucedil Dash.

Jensen se zasmál a Joss vzhlédla od stolku, kde připravovala míchané nápoje. Ve tváři se jí zračil zmatek.

Dash se na ni usmál a mávl rukou. „Jenom chlapské řeči, zlato. Nenech se vyrušovat.“

„Takže ta Kylie,“ vrátil se Jensen k vážnějšímu tématu. „Jak velké problémy myslíš, že moje přítomnost způsobí?“

„Na to odpovědět nedokážu,“ přiznal Dash. „Pochybuju, že by přijala dobře jakéhokoli společníka. Ona to vidí tak, že nahradíš jejího bratra. Byla zvyklá pracovat se mnou

a Carsonem, ale především s Carsonem. To on ji po její promoci přivedl do této společnosti. Především proto, aby mohl dohlížet na její bezpečí, protože ji chtěl tam, kde se o ni mohl postarat. Jak jsem řekl, ne že by jí prokazoval jakékoli laskavosti, ale také chápu, proč ji chtěl ochraňovat. Ona je… křehká. Dětství plné násilí se na ní podepsalo.

Carson byl odhodlaný ji v její dospělosti chránit před jakoukoli bolestí.

Když pak zemřel, brala to špatně a chvíli trvalo, než si zvykla pracovat pro mě, ačkoli já tu byl od počátku. Ona ale úzce spolupracovala s Carsonem. Já byl sice šéf, ale vedlejší.

Když jsem převzal vedení, zpovídala se přímo mně a působila jako moje osobní asistentka. Jednu jsem měl ještě předtím, než Carson zemřel, ale propustil jsem ji, aby na její místo mohla nastoupit Kylie. Myslel jsem, že by mohla pracovat jako asistentka pro nás oba. Rozhodně je schopná zvládnout hodně práce a o firmě ví první poslední. Je dobrá. Ale možná by sis chtěl najmout vlastní asistentku. To bude záležet na tom, jak

na tebe Kylie zareaguje.“

„Jinými slovy jste ji oba opečovávali jak malé děcko,“ shrnul to Jensen. Dash přikývl. „I tak by se to dalo říct.“

„Prosím, snaž se ji pochopit, Jensene,“ ozvala se tiše Joss.

Oba muži vzhlédli a spatřili ji před sebou, s nápoji v rukou. Vypadala znepokojeně, v očích se jí jasně zračily obavy.

Podala jim nápoje a pak se posadila na gauč vedle Dashe. Natáhla se po jeho ruce a jeho napadlo, jestli si vůbec uvědomila, že u něj hledá podporu.

„Nemám v úmyslu se k ní chovat zle,“ opáčil Jensen jemně.

„Nechtěla jsem naznačovat, že bys to udělal,“ namítla Joss a tváře jí zrůžověly rozpaky.

„Jde prostě o to, že Kylie je… křehká.“

Její slova potvrzovala to, co Dash sám řekl před chvílí.

„Vidí všechno černobíle a je opatrná. Má k tomu důvod,“ pokračovala Joss. „A ty ji vyděsíš. Neříkám to proto, abych tě urazila,“ dodala rychle. „Ale působíš děsivě. Bojím se o ni… kvůli ní. Když se cítí ohrožená, útočí, a já se obávám, že tě to rozzlobí a pak za ni budeš hledat náhradu. Ona tuhle práci potřebuje, Jensene. Ne kvůli penězům. Carson se o ni a o mě velmi dobře postaral. Ale ona potřebuje stabilitu. Rutinu. A v tom, co dělá, je

velmi dobrá. Vím, že většina lidí by se na ni podívala a pomyslela si, že tuhle práci získala jen proto, že je Carsonova sestra, a to je částečně pravda. Jenže ona je také velmi inteligentní a schopná. Promovala s vyznamenáním. Je pro firmu přínosem a jsem si jistá, že Dash by má slova potvrdil.“

„Joss, nemusíš ji přede mnou obhajovat. Dash mi pověděl o její minulosti a je pochopitelné, že je opatrná. Máš mé slovo, že udělám vše, co bude v mých silách, aby se se mnou cítila dobře. Pokud bude dělat svou práci a dokáže, že je nezastupitelná, jak říkáš, pak se nemá čeho bát.“

„Děkuji,“ řekla Joss upřímně. „Pro mě je víc než švagrová. Poté, co Carson ze-zemřel, jí už nikdo nezbyl. Jenom já a Chessy a samozřejmě Dash a Tate.“

Dash jí stiskl ruku, byl hrdý na to, jak zvládla mluvit o Carsonově smrti – pouze trochu zaváhala u slova „zemřel“. Dělala pokrok a to mu dodalo naději, že by pro ni mohl znamenat časem i víc a že Carson i po své smrti nebude mezi nimi klínem navěky.

„Jsi velmi oddaná své kamarádce,“ poznamenal Jensen. „Doufám, že ví, jaké má štěstí, že tě má.“

Joss rozkošně zčervenala, Jensenův kompliment ji očividně uvedl do rozpaků. Dash si ji chtěl přitáhnout do náruče a obejmout ji. Sakra, chtěl, aby odtud Jensen co nejdřív vypadl, aby ji mohl odnést do postele a milovat se s ní celou noc.

V duchu už vymýšlel, co všechno by s ní mohl dělat. Měl volnou ruku. Bylo tucet věcí, které chtěl s Joss provést, až mu bude vydána na milost. Téměř se neovládl, nemohl se dočkat, až jí ukáže, jakými všemi způsoby na ni může uplatit svou dominanci.

„Kdy to plánujete říct Kylie?“ zeptala se Joss a svou otázku mířila na Dashe, ačkoli mluvila v množném čísle.

„V pondělí ráno,“ odpověděl Dash. „Až přijde do práce.“ Joss se zamračila, zůstala ale zticha.

„Copak, zlato? Očividně chceš něco říct,“ vybídl ji něžně Dash.

„Já o tom nerozhoduju,“ začala.

„Řekni, co chceš říct,“ nařídil.

Zhluboka se nadechla. „Jen mě napadlo, že něco takového by bylo lepší jí říct mimo kancelář. Bude to pro ni šok. A známe se. Tedy, ty jsi pro ni víc než jen její zaměstnavatel. Myslím, že jí dlužíš, abys jí to řekl někde ve větším soukromí.“

„Co máš na mysli?“ zeptal se Dash pomalu.

Nervózně na něj pohlédla. Chtěl si ji přitáhnout do náruče a ujistit ji, že se od něj nemá čeho bát. Žádného nesouhlasu. Nebylo nic, čím by si od něj vysloužila kritiku.

„Mohl bys ji pozvat sem,“ navrhla. „Mohli bychom jí to říct společně. Bude to tak snazší než v práci. Také by jí to dalo čas se vzpamatovat, než se bude muset vrátit do práce.

Čas to přijmout, aby se dala dohromady, než bude muset v pondělí do kanceláře.“

„To není špatný nápad,“ uznal Jensen. „Nechceme jí tím ublížit a já pro ni očividně budu citlivé téma.“

„Co kdybys také přišel?“ navrhla Joss.

Jensen vypadal nejprve překvapeně, pak obezřetně.

„Nemyslím teď hned,“ dodala rychle Joss. „Ale možná bude lepší, když se vy dva seznámíte na neutrální půdě. Aby viděla, že nejsi zloduch. Mohli bychom sem Kylie pozvat v neděli na večeři. Také by mohli přijít Tate a Chessy, aby Kylie poznala Jensena mezi lidmi. Co myslíš, Dashi?“

Znamenalo to snad, že si na něj a na to, že teď k sobě patří, už zvykla? Nevadilo by jí, kdyby o nich věděli jejich přátelé? Souhlasil by s čímkoli. Kylie mu v tuto chvíli byla ukradená. Jestli chce Joss uspořádat večeři v Dashově domě, kde by vystupovali jako pár, tak sakra že souhlasí!

Dash pohlédl na Jensena. „Hodila by se ti večeře v neděli večer?“

„Řekni ano,“ vybídla ho Joss impulzivně a naklonila se, aby vzala Jensena za ruku.

„Jsme v podstatě rodina. Vždycky to tak bylo, i kvůli Carsonově a Dashově společnosti. Ráda bych, aby ses stal její součástí.“

Jensen vypadal zaraženě a Dash se téměř uchechtl. Další oběť Jossina kouzla osobnosti. Obměkčila by i to nejzatvrzelejší srdce a nikdo ji nedokázal odmítnout. Ne když tak hezky poprosila. To by bylo jako kopnout do štěňátka.

„To bych rád,“ odpověděl Jensen, čímž si od Joss vysloužil rozzářený úsměv. Vzala Jensena za obě ruce a stiskla je. V očích se jí zračila radost.

„Uvařím báječnou večeři,“ prohlásila nadšeně. „Chessy a Tate se ti zalíbí. A i Kylie, až budeš mít možnost poznat, jaká doopravdy je.“

Jensen se na ni usmál. Její nadšení a zjevná radost byly nakažlivé. Jensen pohlédl na Dashe a ani tentokrát nemusel nic říkat. Bylo to zřejmé z jeho pohledu. Šťastlivec.

Ano, Dash měl rozhodně štěstí. Nevěděl, čím si u Joss vysloužil svou šanci, ale nehodlal ji promrhat debatováním nad jakýmikoli proč a jak.

Chytil příležitost za pačesy a nehodlal ji promarnit.

17. kapitola

Můj miláček si zaslouží odměnu,“ promluvil Dash zastřeným hlasem.

Joss k němu vzhlédla, když po odchodu Jensena zavíral dveře. „Co jsem udělala?“

Usmál se a sklonil se, aby ji políbil. „Byla jsi, jako vždy, dokonalá hostitelka. Jensen se díky tobě cítil vítaný. A díky tvému návrhu, abychom se setkali ještě předtím, než oficiálně nastoupí do firmy, se snížilo riziko jakýchkoli nepříjemností. Děkuji ti, lásko.“

Usmála se a oběma rukama ho objala kolem krku. „Jsem ráda, že jsi souhlasil. Tak co je to za odměnu?“

Oči mu potemněly tak, až ji z toho zamrazilo. Napadlo ji, že odměna tentokrát nebude jen tak ledajaká.

„Řeknu ti, co mám na mysli,“ zašeptal. „Do posledního detailu. A pak chci, abys mi upřímně řekla, zda se ti zamlouvá, co jsem naplánoval. Ačkoli nevím, pro koho to bude větší odměna. Zda pro tebe, nebo pro mě.“

„Je snad nějaký důvod, proč bychom nemohli být odměněni oba?“ zeptala se nevinně.

„Sakra doufám, že ne,“ zavrčel.

„Tak mi pověz, co jsi naplánoval, a já ti povím, jestli do toho jdu,“ vybídla ho s úsměvem.

Objal ji a přitiskl k sobě, její ruce stále cítil obtočené kolem svého krku. Jak ji vedl pozpátku do obývacího pokoje, líbal a laskal ji po krku vzhůru k uchu, až jí z toho naskakovala husí kůže.

„Nejprve se svlékneš úplně donaha,“ zašeptal jí do ucha. „Pak tě svážu, až budeš naprosto bezmocná a vydaná mi na milost.“

„Hmm, zatím to zní dobře,“ zamumlala.

„Pak do tebe vložím kolík, abych tě pro sebe připravil. A pak ti naplácám na ten tvůj rozkošný zadeček, dokud ho nebudeš mít úplně růžový.“

Neovladatelně se rozechvěla, myslí jí vířily představy toho, co jí popisoval. Tiše zasténala, když vsál její lalůček do úst. Bože, udělala by se málem po těch jeho slovech. Už teď úplně hořela touhou. Bradavky se jí napjaly a ztuhly do tvrdých vrcholků. Klitoris jí mezi stehny pulzoval, musela dát nohy k sobě, aby ulevila tomu žáru.

„Potom tě ošukám do tvé pusinky, Joss. Ale nevyvrcholím. Ještě ne. Až budu blízko vrcholu, znovu ti naplácám, až budeš mít zadeček úplně rudý a budeš celá v jednom ohni touhou po úlevě. A pak se zmocním tvého zadečku. Vezmu si tě drsně a tvrdě, až

na hranice tvých možností. Nebudu něžný, ne dnes. A pak se ti udělám dozadu. Označím si tě semenem stejně jako tím bičíkem. Vzápětí tě ošukám znovu, naplním tvůj zadek, až ti mé semeno bude téct na tvoje nádherná stehna. Myslíš, že to zvládneš, zlato? Jsi připravená nechat se zcela a naprosto podrobit? Nechat se ovládnout a využít čistě pro mou rozkoš?“

Ta slova jí zněla v uších jako tekuté hedvábí, obestírala ji snovou mlhou. Sotva dokázala dát dohromady souvislou odpověď, tak moc ji jeho příslib vzrušil. Bylo to všechno, o čem kdy snila, ale tentokrát to bylo skutečné a tady a teď, ne v jejích nejtemnějších snech. Byla připravená? Bylo tohle to, co opravdu chtěla, nebo by bylo lepší nechat tenhle sen v rovině snů a nikdy ho nepřivést k životu?

„Pověz mi to, Joss,“ vybídl ji ochraptěle a sevřel ji ještě pevněji. „Řekni mi to.“

Zatímco mluvil, vjel jí prsty do vlasů a zatahal ji za prameny, až ji kůže pálila. Tohle byla ta stránka Dashe, jakou ještě nikdy neviděla a o níž si nikdy ani nepředstavovala, že by mohla existovat. Olízla si rty. Ústa měla suchá touhou a chtíčem. Tak silným chtíčem.

„Ano,“ vydechla. „Chci to, Dashi. Chci to všechno. Chci tebe.“

„Tvoje pojistka,“ zavrčel. „Nezapomínej na svoji pojistku. Jestli zajdu moc daleko, použij ji a já ihned přestanu. Řekni mi to slovo, ať vím, že si ho pamatuješ.“

Snažila si vzpomenout, které slovo si zvolila. Nedokázala si představit, že by Dash překročil limity, když přesně věděl, co potřebuje.

„D-duch,“ vyhrkla.

„Velmi dobře,“ zašeptal a znovu jí polaskal lalůček. „Ale buď si jistá, Joss. Protože jakmile to slovo vyřkneš, všechno končí a atmosféra bude zničená. Nebude cesty zpět. Takže si musíš být opravdu jistá, že chceš, abych přestal, a není toho na tebe v daném okamžiku jen trochu moc. Posunu tvoje hranice. Chceš muže, který je posune. Tak jsi to řekla. Tak nevycouvej hned v první vteřině, kdy to začne být tvrdé. Protože tohle bude tvrdé, Joss. To si uvědom. Když říkám, že ti označím tvůj zadeček, není to žádná hra.

Naplácám ti, a to hodně. Zbydou ti podlitiny. Neporuším ti kůži, ale budeš mít na dnešní noc památku ještě další den, budou ti připomínat, že jsem ti je tam dal právě já. Chci, aby ses na ně ráno podívala a vzpomněla si, že jsem ti je způsobil právě já.“

Souhlasně přikývla, pak to ale řekla nahlas, protože věděla, že by ji stejně přinutil ta slova říct. Chtěl by, aby dala jasně najevo, že chápe, do čeho jdou.

„Nepoužiju pojistku, dokud si nebudu naprosto jistá, že už nechci pokračovat,“ řekla tiše. „Věřím ti, Dashi. Vím, že nezajdeš příliš daleko. A já chci to všechno. Chci to naplno. Nechci, aby ses ovládal. Chci, abys udělal, co budeš chtít, beze strachu, že mi ublížíš nebo mě vyděsíš.“

„To pro mě hodně znamená, zlato. Tak, pokud jsme skončili s povídáním, radši bych tě měl už nahou, svázanou a vydanou mi na milost.“

„Já také,“ zašeptala.

„Jdi do ložnice, svleč se a poklekni u postele. Hned za tebou přijdu, jen vezmu pár nezbytností. Pamatuj na svoji pozici. Nohy od sebe, dlaně nahoru, položené na stehnech.“

„Pamatuju si to, Dashi. Nemusíš mi to připomínat. Nezklamu tě.“

Něžně se na ni usmál. „Já vím, že ne, zlato. A teď jdi. Hned tam budu.“

Joss si pospíšila do ložnice, pulz jí bouřil v žilách. Byla tak vzrušená a nedočkavá, až se jí z toho skoro točila hlava. V duchu slyšela jeho slova, tak živá a erotická. Byla vzrušená na hranici příčetnosti, tak vzrušená, že málem nedokázala zůstat chvíli v klidu.

I když se rychle svlékla a klesla na kolena, aby na něj počkala, vrtěla se nedočkavostí.

Ano, snila o muži, který zcela převezme kontrolu nad jejím tělem. Snila o tom, že bude svázaná a zranitelná. O tom, že si ji muž označí. Že jí dá bolest, která rychle přejde

v rozkoš. Ale dokáže realita dostát jejím nejtemnějším snům? Bude se jí líbit dostat

na zadek? Užije si to, nebo to bude bolet, aniž by při tom pocítila jakoukoli rozkoš, jak si to představovala?

Byl jediný způsob, jak to zjistit. Dala se Dashovi, aby si s ní dělal, cokoli bude chtít. Celým srdcem doufala, že to neskončí ošklivě. Nechtěla dostat strach a použít pojistku

hned poprvé, kdy se pokusí posunout její hranice. Tvrdil, že by ho nikdy nemohla zklamat, ale přesně to by přece udělala, kdyby vycouvala hned v první minutě, kdy by to začalo být drsné.

Čekání bylo téměř nesnesitelné, ačkoli si byla jistá, že uběhlo sotva pár minut

od chvíle, kdy odešla od Dashe, aby na něj počkala v ložnici. Přinutila se zůstat ve své pozici a být trpělivá. Neudělá nic, čím by ho zklamala. Ne když k ní byl tak trpělivý a plný pochopení.

O vteřinu později vešel dovnitř, v rukách provaz, důtky a kolík, který se jí zdál obrovský. Vytřeštila oči, když si představila, že by ho měla přijmout do svého těla. Vždyť to je přece nemožné!

Viděl její reakci a usmál se. „Neboj se, drahoušku. Nemám v úmyslu ho do tebe jednoduše strčit. Připravím tě a půjdu na tebe pomalu. Přijmeš ho naprosto bez problémů. A pak přijmeš mě. Celého.“

Znovu se rozechvěla, oči se jí přivřely, jak ji přemohl ten opojný pocit. Ani se jí ještě nedotkl a už se propadla na pokraj nevědomí. Euforie zesílila její smysly. Byla si bolestně vědoma jeho přítomnosti. Očekávala první příkaz, první dotek. Nevěděla, jak to zvládne. Už teď byla tak blízko okraje propasti a ještě ji toho tolik čekalo. Načrtl jí v živých barvách, co si pro ni přichystal.

Položil předměty na okraj postele, pomalu si rozepnul kalhoty a vysvobodil ztuhlý penis z jeho vězení. Pak se postavil přímo před ni, jeho erekce se vypínala. Chytil se za kořen

a přitiskl hlavičku k jejím rtům.

„Zůstaň ve své pozici. Nehýbej se. Otevři ústa a dovol mi proniknout dovnitř.“

Opatrně, aby se ani nehnula, rozevřela rty a on do nich přirazil. Nijak tvrdě. Vlastně se pohyboval pomalu a rozvážně, klouzal jí po jazyku, nechal ji ochutnat a pocítit tvrdost svého ptáka.

Vychutnávala si jeho ryze mužskou chuť. Nasávala do plic jeho vůni. Jeho ruka jí vklouzla do vlasů, pevně ji chytila a držela na místě, zatímco jí pronikal do úst. Na jazyku se jí rozlila drobná kapka, rychle ji polkla a toužila po další. Zasmál se a odtáhl, káravě ji zlehka poplácal po tváři.

Podal jí ruku a pokynul jí, aby ji přijala. Zvedl ji na nohy a podepřel ji, protože se nejistě zakývala, jak byla vybuzená. Kolena měla jako ze želé. Díkybohu nemusela jít daleko. Cítila se jako opilá. Roztoužená, nedočkavá zažít vše, co jí přislíbil.

„Lehni si na postel. Chci tě uprostřed, na kolenou, otočenou k čelu. Přivážu ti ruce k horním sloupkům a kotníky k těm dolním. Budeš bezmocná, Joss. Naprosto a zcela vydaná mi na milost. A dnes večer s tebou nebudu mít slitování. Posunu tě na samé

hranice tvých možností. Mluvili jsme o tom, říkala jsi, že nevíš, jaké jsou ty tvé, dokud k nim nedojdeš. Dnes večer oba zjistíme, jaké jsou tvé meze. Nezapomínej na svoji

pojistku. Není žádná ostuda ji použít, pokud se opravdu ocitneš za hranicí. Ale dej si čas. Neustupuj hned v první chvíli, kdy si nebudeš jistá. Věř si – a mně – že se dostaneš tam, kam chceš. Vypni, Joss. Já tě ochráním. Vždycky tě budu ochraňovat.“

Zavřela oči, jeho slova ji obalila jako ten nejsladší balzám. Dal jí mír. Jistotu. Že s ním může být, kýmkoli bude chtít. Že ji nebude soudit, ani ho nezklame tím, že by vycouvala. Jeho něha v ní probudila mnohem větší odhodlání, že přijme cokoli, co jí dá, a ještě bude

prosit o přídavek.

Vlezla na postel. Nohy se jí třásly, celé tělo měla rozechvělé touhou. Silným, nemilosrdným chtíčem. Chtěla ho – a vše, co jí mohl dát – víc, než si kdy v životě něco přála.

Tohle byl první krok na cestě k dosažení vlastního osudu. Na cestě stát se ženou, jíž vždy chtěla být. Na cestě k získání muže, kterého vždycky chtěla. Její minulost zmizela. Myšlenky na Carsona vybledly. Milovala ho – a vždy ho bude milovat – ale dnešní večer nehodlala považovat za zradu jejich manželství.

Opanoval ji mír. Obklopil ji, naplnil její srdce. Tak jako se to za těch několik málo dnů povedlo Dashovi. Jak to mohla nevědět?

Protože dosud nikdy neotevřela oči. Nikdy se na něj nepodívala, doopravdy nepodívala.

A teď, když ho konečně viděla, poznala, že právě on je chybějícím kouskem její duše.

„Dej ruce nahoru,“ nařídil Dash.

Zvedla tedy ruce nad hlavu. Podepřela se na předloktích, ale držela ruce vzhůru, aby jí mohl ovázat zápěstí.

Nejprve ovázal měkkým provazem jedno zápěstí, pak provaz natáhl ke sloupku v rohu postele. Potom vzal další kus provazu a zopakoval totéž i u druhého zápěstí, až je měla obě pevně přivázaná a nemohla se hnout.

Když skončil s jejíma rukama, přešel k nohám postele a ovázal jí i oba kotníky, natáhl provazy ke sloupkům a naprosto ji tím znehybnil. Nemohla se vůbec pohnout.

Myšlenky měla zamlžené, roztroušené. Snažila se vzpomenout si na to, co jí říkal, jaký bude jeho další krok. Vzápětí se jí zatajil dech. Kolík. Řekl, že do ní vloží kolík a pak jí naplácá.

Tep jí poskočil, když na zadečku ucítila jeho ruku, hladil ji a laskal, až se málem svíjela touhou. Potom odstoupil. Snažila se ohlédnout, ale ramena měla příliš napjatá, mohla se dívat jen dopředu. Bez dechu čekala, co přijde teď.

Položil ruku na její zadek, rozevřel jí půlky a pak ucítila chladný dotek lubrikantu.

Naplnil jím mezeru, u otvoru se zastavil a rozetřel po něm gel. Pak do ní pronikl prstem a ona zapomněla dýchat.

Celá se napjala tím vpádem, sevřela, snažila se vypudit jeho prst. On ale vytrval, zvyšoval tlak, dokud dovnitř nepronikl až po kloub. Zalapala po dechu a trhla sebou.

Sklonil se a políbil ji na kulatou půlku jejího zadečku, pak ji lehce škrábl zuby. Využil její nepozornosti a pronikl do ní dalším prstem, lubrikant mu usnadňoval cestu.

Začal jimi pohybovat, dovnitř a ven, vyplňoval ji tím gelem. Po několika dlouhých chvílích, kdy ji přivedl na pokraj šílenství, vytáhl prsty a na vstup jí nanesl ještě více gelu.

Pocítila, jak jí na sevřený kruh svalů tlačí zakulacená špička kolíku. Zatlačil, než se stáhl a zatlačil znovu ještě víc.

Volnou rukou jí sklouzl po bříšku až dolů ke klitorisu. Začal ji hladit, třel ho v maličkých kruzích a dál zaváděl kolík hlouběji do jejího těla.

Kundička se jí chvěla žárem, vlhká touhou. Přistihla se, že se snaží zatlačit proti kolíku, chtěla – potřebovala – víc.

„Přesně tak, drahoušku,“ zašeptal. „Už to bude. Připrav se. Bolest pomine. Přijmi to a drž. Nech se ovládnout rozkoší.“

Sklouzl rukou níž, obkroužil vstup do jejího těla, zatímco do ní tlačil kolík stále hlouběji.

Právě dosáhl nejširšího bodu, roztahoval ji na nejvyšší míru. Pálilo to, ale jeho prsty dokázaly s jejím klitorisem a kundičkou hotové zázraky. Byla skoro bez sebe, vybuzená a napjatá, bojovala se sílícím orgasmem, protože věděla, že bez řádné průpravy by ji kolík jen bolel.

Právě když si myslela, že už nevydrží ani minutu, její tělo se poddalo, naprosto se podvolilo a přijalo kolík do sebe. Dashovy prsty opustily klitoris a ona se zhluboka nadechla a dlouze vydechla. Na čele se jí perlil pot, rty se jí chvěly mělkými výdechy.

Ještě jednou ji políbil na půlku, pak jí vtiskl polibek do prohlubně zad.

„Dám ti chvíli, aby ses uklidnila,“ zašeptal. „Až tě konečně ošukám do zadku, chci, abys byla tak vybuzená, že budeš bez sebe rozkoší. Teď vezmu ty důtky. Chci, abys myslela

na to, jaký bude polibek té kůže na tvé pokožce. Nebojuj s bolestí. Přijmi ji. Protože po bolesti vždy přijde rozkoš. Pro mnoho žen je bolest cestou do podvědomí. Jakmile

na něj dosáhneš, dosáhneš také té nejsladší rozkoše. A já tě tam dovedu, Joss. Věř mi, že nás tam oba dovedu.“

Přikývla, neschopna promluvit. Chtěla na své kůži jeho značky. Chtěla cítit ten ostrý dotek kůže pleskající o její pokožku. Vše, o čem slyšela, o čem četla a snila, se mělo právě stát skutečností.

Zavřela oči a naslouchala jeho pohybům. A pak zaslechla ostré prásknutí kůže.

Okamžitě otevřela oči. Zvuk ji vybudil z jejího polosnění, bolest ale necítila. Chvíli jí trvalo, než si uvědomila, že ji nezasáhl. Zatím ještě ne.

Trhla sebou, když jí koženými důtkami přejel po páteři na zátylku a pak pomalu sjel až dolů na její zadek, kde jí kolík rozevíral půlky. Zadržela dech očekáváním, nedočkavostí. Nic se ale nestalo.

„Dýchej, Joss. Nezadržuj dech. Nechám tě čekat ještě déle, pokud se neuvolníš.“

Prudce vydechla, roztřeseně, jak se snažila přinutit se vyplnit jeho rozkaz. A pak jí kůže vybuchla palčivou bolestí. Nadskočila, neschopna ovládnout reakci na šok z první rány.

Vytřeštila oči překvapením. Tohle bolelo!

Instinkt ji ponoukal vykřiknout její pojistku, dostat se do bezpečí, které by jí to slovo zajistilo. Namísto toho se kousla do rtu, odhodlaná vydržet.

Druhá rána ji už nezastihla tak nepřipravenou jako ta první. Rozdýchala pálivý pocit, až vymizel, a pak, jak slíbil, bolest nahradila rozkoš a jejím tělem se rozlil jiný druh žáru.

Třetí už nebolela tolik jako první dvě, přestože byla o něco tvrdší. Teď už ale věděla, co čekat, a nebála se toho jako zpočátku. Rozkoš rychleji nahradila nepříjemný pocit a ona

se po ní natáhla. Přijala ji, přesně jak jí řekl.

Zasazoval jí rány na obě půlky, nikdy dvakrát za sebou na jedno místo. Zrychloval

a zesiloval údery, jeden za druhým, až svět kolem ní vymizel. Všechno bylo náhle jako v mlhách, žilami se jí rozlila euforie, šířila se jejím tělem jako požár.

Bylo tohle to, o čem mluvil jako o podvědomí? Četla o tom. Věděla, co se stane ženám, které dosáhnou na jinou rovinu a už necítí bolest, ale pouze tu nejsladší rozkoš.

Bylo to něco, co ještě nikdy nezažila. Nadzvedla se, beze slov tak vybízela k dalším zásahům dříve, než samy přišly. Chtěla víc. Tvrději. Rychleji.

Chvíli jí trvalo, než si uvědomila, že přestal. Kůže ji brněla a hřála horkostí. Byla

přecitlivělá. Trhla sebou, když se rukou dotkl jejího pozadí a pohladil modřiny, které způsobil.

„Jsi tak zatraceně překrásná,“ vydechl hlasem staženým touhou. „Moje značky na tvém těle. Nikdy jsem neviděl nic krásnějšího. Vím, že jsem řekl, že tě nejdřív ošukám

do pusinky a pak do zadečku, ale, zlato, umírám touhou do tebe proniknout. Nezvládl bych to, kdybych na ptákovi ucítil ty tvoje krásné rty.“

Tiše zasténala a zavřela oči, když si představila, jak si ji Dash bere zezadu. Bere si ji tak, jak ještě žádný muž před ním. A ona byla bezmocná, mohla to jen přijmout. Přijmout cokoli, co jí chtěl udělat, jakkoli jí to chtěl udělat.

Přitiskl rty na jednu její půlku, vzápětí na druhou a ten kontrast jeho činů jí vehnal slzy do očí. Zhluboka se nadechla, nasála do sebe touhu vznášející se ve vzduchu.

Vychutnávala si ji, ukládala si vzpomínku na tuto noc do paměti. Každou její vteřinu. Věděla, že ji čekají další noci, ale tohle bylo poprvé. Ne poprvé, kdy se milovali, ale poprvé, kdy jí plně ukázal svou dominantní stránku – a ona svou submisivní.

Bylo to nádherné. Nikdy ji ani nenapadlo, jak překrásné to může být. Teď už rozuměla mnohem lépe, proč Dash řekl, že to je dar. Takový, který je třeba opatrovat. Ona ale nebyla jediná, která dar nabízela. Dash jí daroval svou dominanci. Slib, že se o ni vždy postará. Demonstraci své síly. Mohlo by se to bez problémů zvrhnout v ubližování, on ale tu tenkou hranici mezi ještě ne dost a už příliš nepřekročil.

Jemně začal vytahovat kolík z jejího zadečku. Její tělo ho v sobě svíralo, nechtělo ho pustit. On ale rovnoměrně tahal, dokud ho nevysvobodil a její tělo se tlaku nepoddalo. Ochabla. Jakmile ten pocit naplnění zmizel, cítila se prázdná. Bolestivě prázdná, ochuzená o to příjemné napětí, které jí kolík přinášel.

O kolik lepší to bude, až ji naplní on místo gumové hračky? Toužila po tom každou svou částečkou. Chtěla ho hluboko v sobě, chtěla, aby si ji podmanil a dokázal jí, že mu zcela patří.

Postel se u jejích kolenou prohnula, jak za ní vlezl a klekl mezi její rozevřené nohy.

Pohladil ji po zadní straně lýtek, přes citlivou pokožku podkoleních jamek a vzhůru až

k jejímu zadečku. Vzal ho do dlaní a pohladil ty hebké polokoule, prsty obkroužil podlitiny a nakonec jí rozevřel půlky, připravoval ji na průnik.

Okamžitě ztuhla, její reakce byla automatická. Plácl ji dlaní, jen natolik, aby ji rozechvěl, ale ne tak silně, aby jí ublížil.

„Uvolni se, zlato. Bude to bolet mnohem víc, pokud budeš dál takhle napjatá, až se do tebe pokusím vstoupit. Použil jsem hodně lubrikačního gelu. Jsi na mě připravená. Přijmeš mě. Uvolni se a nech všechno na mně.“

Přinutila se udělat, co říkal. A on za ní nehybně čekal, hladil ji a laskal její tělo, až nakonec napětí začalo polevovat a její svaly se uvolnily.

Právě v tu chvíli přitlačil, rozevřel její půlky a přirazil. Nebylo to tvrdě, ani nijak silně.

Dostal se dovnitř sotva na pár centimetrů, ona se ale prudce nadechla a vytřeštila oči, jak cítila, že se její tělo roztahuje, aby se mu přizpůsobilo.

Jestli si myslela, že přijmout do sebe ten kolík bylo nemožné, pak s ním to bylo ještě horší. Jak mohla pro všechno na světě doufat, že ho dokáže přijmout? Jakou měla šanci? Ať už si myslela, že to dokáže, nebo ne, on jí nedal na vybranou. Pronikne do ní tak jako

tak.

To pomyšlení ji hříšně vzrušilo. Žilami jí proudil temný pocit a vrhl ji zpátky

do podvědomí. Celá její existence se proměnila v pouhý sen. Visela na hranici mezi snem a realitou, zatímco on dál tlačil, klestil si cestu dovnitř, až se rozevřela ještě víc, aby se mu přizpůsobila.

„Už to bude, zlato,“ uklidňoval ji a oběma rukama jí hladil půlky. „Už jenom kousek a budu v tobě celý.“

„Pospěš si,“ zašeptala a kousla se do rtu, aby nežadonila o víc.

Když se odtáhl, zasténala na protest, to už se ale vracel. Jediným mocným přírazem pronikl hluboko do ní. Tichem se rozlehl její výkřik, instinktivně se snažila vrhnout se vpřed, uniknout jeho invazi, ale její pouta jí v tom bránila.

Sevřel jí rukama boky, prsty jí zabořil do masa, označil si ji tak jako předtím jeho důtky.

Tiše zavrčel a prudce si ji přirazil na penis. Zabořil se do ní až po varlata. Cítila ten těžký vak a chloupky, které obklopovaly jeho ptáka.

Ztěžka dýchala, lapala po dechu, omámená a vybuzená z pocitů, které nikdy předtím nezažila. A pak se natáhl pod ni a lehce polaskal klitoris. Znovu tiše vykřikla, orgasmus ji téměř ovládl. Bože, ještě ne. Teď ještě nemohla vyvrcholit. Bylo by po všem, a to si nepřála.

„Jak moc jsi blízko?“ ucedil skrze zuby Dash.

„Blízko,“ zasténala zoufale. „Nedotýkej se mě. Ještě ne. Ne dokud nebudeš skoro na vrcholu. Už budu, Dashi. Už budu.“

Sklonil se a políbil ji mezi lopatky, prsty ale na jejím klitorisu znehybněly. Trhl sebou a zachvěl se v ní.

„Už taky budu,“ zavrčel hrdelně. „Chci, aby to trvalo dlouho. Jsi tak sladká, Joss. Tak zatraceně sladká. Tvůj zadeček je stejně dokonalý jako ty sama. Tak těsný a horký, obklopuje mě jako nenasytná pěst.“

Zavřela oči, dýchala zhluboka nosem. Nedotýkal se jí, a přesto zůstávala nebezpečně blízko okraji propasti. Nepotrvá dlouho a vybuchne.

Vklouzl oběma rukama pod ni a vzal do dlaní její ňadra. Pohrával si s jejími bradavkami, zatímco na ní skoro ležel, dokonale uvězněný v jejím těle. Pohrával si

s jejími prsy, laskal je a převaloval bradavky mezi prsty. Konečně se zvedl a pustil její ňadra. Chytil ji za pas a znovu přirazil, pronikl hluboko a tvrdě. Po několik vteřin pouze přirážel. Odtahoval se jen natolik, aby hlavička zůstala uvnitř jejího těla, než znovu divoce přirazil.

Řekl jí, že s ní nebude mít slitování. Že ji ošuká tvrdě a drsně. Že posune její hranice.

Ale až na tu první ránu, která ji překvapila bolestí a intenzitou, ji ani nenapadlo to ukončit. Příliš to chtěla. Celou svou bytostí po tom toužila.

A teď, když okusila jeho dominanci, se na tom stala závislou. Jako feťák bažící po další dávce. Nikdy se ho nenabaží. Jeho moci. Jeho kontroly. Oslovovalo to nejhlubší, nejtemnější kouty její duše. Pod jeho vedením se probudila. Jako květina na jaře

po dlouhé zimě.

„Teď budu tvrdý, Joss,“ ucedil skrz zaťaté zuby. „Nebudu tě šetřit a nepřestanu, dokud neřekneš svoji pojistku.“

Neovladatelně se chvěla. Myslela si, že už teď je tvrdý a drsný. Copak ji čekalo něco dalšího? Copak se doteď držel zpátky?

Brzy se odpovědi dočkala, když se nad ni sklonil, v pozici naprosté dominance. Rozevřel jí půlky a držel ji otevřenou svým vpádům. A pak si ji vzal s divokostí, která jí vzala dech.

Tvrdě. Rychle. Hluboko.

Znovu a znovu do ní přirážel, zaplavoval ji silou, s jakou si ji bral. Pokoj kolem ní zmizel. Nevnímala nic než jeho moc a sílu. Bolelo to. Pálilo. Byla to ta nejintenzivnější rozkoš, jakou kdy zažila.

Potom z ní vystoupil a vteřinu nato na zadečku ucítila horké proudy semene. Něco skapávalo i do zadního vstupu do jejího těla, rozevřeného jeho divokými přírazy. Zbytek jí stékal po zádech a zadku. A jak slíbil, opět do ní přirazil, stále na vrcholu, stále rozlévající svou tekutinu do hlubin jejího těla.

Cítila, jak z ní s každým přírazem ta šťáva uniká a ještě horká jí stéká po nohou.

Vzápětí se do ní zabořil až po kořen, tvrdě narazil do jejího zadku. Nad sebou cítila, jak se celý třese.

Objal ji a jeho ruka sklouzla zpátky k jejímu klitorisu. Trhla sebou. Byla tak vybuzená, tak neuvěřitelně vzrušená, že i ten lehounký dotek ji bolel, a přesto po něm toužila.

Potřebovala ho. Chtěla vyvrcholit.

„Zůstanu v tobě, dokud se neuděláš,“ zašeptal zastřeně. „Chci, abys vyvrcholila se mnou hluboko ve svém zadečku.“

Jeho prsty zesilovaly tlak, drobnými krouživými pohyby mučily klitoris. A ten dvojitý tlak, pták v jejím zadku a prsty laskající klitoris na ni byly příliš.

Jako mohutná vlna se přes ni převalil orgasmus. Ztratila veškerý cit. Ztratila se

ve vírech vyvrcholení. Byla pokrytá semenem, pták byl stále uvězněn hluboko v jejím zadku a ona se chvěla a svírala ho v sobě.

Dash zasténal. Joss vykřikla. A oba se zhroutili, jenom provazy, které ji věznily, jim zabránily v pádu.

Hruď se mu prudce zvedala, stejně jako její, jak bojovali o každý nádech.

„V pořádku?“ zeptal se něžně, když jí shrnul vlasy z tváře.

„Hmm-hmm,“ zavrněla.

„Dej mi chvíli, rozvážu tě a očistím.“

„Nikam nejdu,“ zamumlala.

Uchechtl se. „To předpokládám, vzhledem k tomu, že jsi přivázaná k posteli. Líbí se mi to. Sakra moc se mi to líbí. Mohl bych si zvyknout na to, že pokaždé stačí jen kývnout nebo zavolat.“

Nezmohla se ani na protest proti jeho vtípku. Byla příliš zničená. Unavená. Vyčerpaná.

Ale tak nasycená a spokojená jako ještě nikdy.

O několik vteřin později z ní otřel semeno vlhkou žínkou a něžně ji rozvázal. Když byla volná, posadil ji na okraj postele a prohlédl její zápěstí a kotníky, zda se jí neudělaly odřeniny. Lehounce ji políbil na zarudlá místa, kde se jí provaz vtiskl do kůže, a promnul jí nohy, když mu řekla, že v nich nemá cit.

Vlastně necítila vůbec nic. Byla příliš otřesená tím, co zažila. Cítila se otupělá a mimo, jako v mrákotách. A možná to tak bylo.

Když skončil, zvedl se na kolena a přitáhl si ji do náruče tak, aby složila hlavu na jeho rameno. Hladil ji po zádech a políbil do vlasů.

„Pověz mi, na co myslíš, Joss,“ vyzval ji tiše.

Pokusila se pousmát, když se odtahovala, ale měla pocit, jako by jí z těla zmizely všechny kosti. Namísto odpovědi zvedla ruce k jeho obličeji a uchopila ho do dlaní. Pohladila ho po lícních kostech.

„Myslím, že to bylo to nejúžasnější a nejerotičtější, co jsem kdy zažila. To si myslím,“ přiznala.

Usmál se, v očích se mu zračila úleva. Naklonil se a opřel se čelem o její. To dělával často. Líbila se jí intimita toho gesta. Líbilo se jí, jak dával otevřeně najevo své city. Moc se jí líbilo, když se jí tak často dotýkal.

„Chtěl jsem, aby to trvalo mnohem déle,“ přiznal smutně. „Obvykle na to nejdu tak rychle. S tebou to ale jinak nešlo. Přivádíš mě k šílenství. Dotýkám se tě, líbám, cítím tě a musím tě mít, až jsem skoro zaslepený chtíčem.“

Usmála se a překonala ten poslední centimetr, aby ho políbila na ústa. „Máme spoustu času, příště to protáhneme na delší dobu. Pořád se teprve poznáváme. Tohle všechno je stále ještě nové.“

„Můžeš vsadit ten svůj sladký, rozbolavělý zadeček na to, že to příště potrvá mnohem déle,“ přislíbil s úsměvem. „Těš se, protože příště to potrvá mnohem déle než dnes.“

„Můj zadek mě už teď bolí,“ svěřila se a trhla sebou, když přesouvala váhu.

„Pak ti ho políbím a bude to lepší,“ slíbil sametovým hlasem.

Zvedl ji, uložil na postel, vzal přikrývky a zakryl ji. Znovu ji políbil a pak postel obešel, aby do ní ulehl ze své strany.

Okamžitě mu vklouzla do náruče, opájela se teplem jeho těla. Dnes večer ji k sobě neuvázal. Možná zapomněl nebo se bál, že jí provaz z předchozího kola příliš pohmoždil kůži, a chtěl, aby si odpočinula. Na tom nezáleželo. Byla mu tak blízko, jak jen to šlo,

a on ji objímal. To stačilo.

Uprostřed noci se Dash probudil, protože Joss sebou neklidně zmítala. Chtěl ji probudit, myslel si, že má ošklivý sen, ale než to stihl, zamumlala: „Carsone.“

Ztuhl, to jediné slovo proměnilo jeho srdce v kus ledu. Zněla… smutně. Jako by jí chyběl. Tohle tedy nechtěl slyšet sotva pár hodin poté, co se s ní pomiloval. Když na sobě ještě stále měla stopy po jeho dominanci.

Odvrátila se od něj, sbalila se do klubíčka, ale neprobudila se. Dash tam ležel, sotva několik centimetrů od ní, ale jako by je dělil celý svět.

A zatímco spala, nyní už tiše a poklidně, Dash byl vzhůru, obklopen zachmuřeným tichem.

18. kapitola

Dash byl následující ráno zamlklý a skoro zachmuřený. Mizernou náladu měl od chvíle,

kdy vstali z postele. Váhavě mu nabídla, že mu připraví snídani, ale on její nabídku odmítl a jídlo pro ně připravil sám. Ale nenakrmil ji, jak to dělával u několika posledních společných jídel. Vlastně seděli naproti sobě u malého snídaňového stolku v koutě vedle kuchyně.

Několikrát se pokusila navázat s ním rozhovor, ale jeho odpovědi byly krátké

a lhostejné, jako by myslel na něco úplně jiného. V duchu si znovu a znovu přehrávala celou minulou noc, přemýšlela, jestli neudělala něco, čím by ho popudila. V noci se ale přece zdál spokojený. Jeho výzvu přijala. Nepoužila svoji pojistku. Došla s ním až

na konec a ještě ji mrzelo, když bylo po všem.

Tak proč byl teď tak vzdálený?

Přemýšlela o tom při snídani, a když dojedli, sama odnesla talíře zpátky do kuchyně.

Pravda byla, že se od něj chtěla na chvíli dostat pryč, aby zjistila, jestli se mu nálada nezlepší.

Ztuhla, když vešel do kuchyně za ní, a tak se odvrátila od dřezu, kam uložila talíře, a zadívala se na něj.

„Udělala jsem něco špatně?“ zeptala se na rovinu.

Nenáviděla jakékoli dohady. Nebyla z těch, co umí skrývat skutečné pocity. A Dash by poznal, že ji něco trápí, i kdyby tím problémem byl on sám.

Překvapeně zamrkal a vzápětí se mu tvář uvolnila, výraz zněžněl, napětí a ztuhlost v jeho čele povolily.

„Ne, zlato, proč si to myslíš?“

„Protože jsi mi za celé ráno řekl sotva půl slova,“ odpověděla. „Nechci být vlezlá, ani se cpát do něčeho, co možná není moje starost, ale přivádí mě to k šílenství a nedokážu přijít na nic, čím jsem tě mohla rozzlobit.“

„Nezlobím se na tebe. Jenom jsem ráno přemýšlel. S tebou to nemá nic společného.

Minulá noc byla nádherná stejně jako ty, Joss. Mrzí mě, že jsi měla pocit, jako bys udělala něco špatně. Bylas a stále jsi dokonalá.“

Z nějakého důvodu měla pocit, že jí neříká pravdu, nebo alespoň ne celou pravdu.

Několikrát během rána zahlédla, že si ji prohlíží, jako by se snažil přijít na to, co si myslí. Přece už ale ví, že je jako otevřená kniha. Pokud si něco myslela, netajila to. Buď jí to bylo vidět na očích, nebo to jednoduše řekla.

Byla to jedna z věcí, které na ní Carson miloval. Nemlčela, na nic si nehrála. Nedělala

z komára velblouda. Pokud jí něco vadilo, věděl to. Nikdy se jí nemusel ptát, protože byla upřímná a jednala na rovinu, zvláště s lidmi, na nichž jí záleželo.

„Určitě?“ zeptala se tiše. „Pořád se teprve učím a nechci to pokazit, takže pokud něco udělám špatně, musíš mi to říct, jinak nebudu vědět, jak tu chybu napravit.“

Políbil ji a pevně objal. „Neudělala jsi nic špatně, Joss. A pokud by se tak stalo, vím, že by to určitě nebylo úmyslné. Na to jsi příliš upřímná a přímočará. To je také jedna z věcí, které na tobě obdivuji. Nemusím si nic domýšlet, protože ty jdeš a chytneš býka za rohy.“ Uvolnila se, obavy z ní částečně opadly. „Omlouvám se. Vím, že asi zním nejistě, ale je

to pro mě důležité. Chci, abys věděl jedno. Pro mě to není žádná hra. Nehledám vztah jen tak s někým. Vybrala jsem si tebe. To přece musí něco znamenat.“

„Znamená to všechno,“ řekl tiše. „Víc, než si uvědomuješ. Ty prostě nechápeš, že existuje mnoho mužů přeochotných ti dát to, co chceš. Rozmazlovali by tě a hýčkali. Složili by ti k nohám celý svět. A já jsem sakra rád, že sis vybrala mě, i když jsem na tebe byl tvrdý.“

Usmála se. „Bez ohledu na to, jak tvrdý jsi byl, kdybych do toho s tebou jít nechtěla, nesouhlasila bych s tím. Carson mě naučil, abych byla nezávislá a stála na vlastních nohách. Za to mu budu navždy vděčná. Naučil mě, že můžu být tím člověkem, jakým chci, a nikdy bych se neměla změnit v někoho jiného jenom proto, abych tím udělala radost druhým. Měl pravdu. A to je také něco, o co jsem se celý život snažila.“

Znovu se napjal, tvář měl náhle bez výrazu. Vadilo mu snad, že se zmiňovala o Carsonovi? Nelíbilo se mu, že byla šťastně vdaná za jiného?

Dalo by se to celkem pochopit. Muselo mu být nepříjemné, když každou chvíli vzpomínala na svého předchozího muže, přestože byl jediný, koho měla.

Odteď si už bude dávat pozor, aby před ním o Carsonovi moc nemluvila. Pro ni to ale bylo přirozené a chvíli potrvá, než si zvykne na náhlou změnu, která se v jejich vztahu udála. Už to nebyl jenom její kamarád, během několika dní se změnil v milence. Dřív neměla problém s ním probírat svůj vztah s Carsonem, nebo dokonce Carsona

samotného, protože toho muže považoval za nejlepšího přítele. Bylo hezké mít možnost si o Carsonovi popovídat s mužem, který ho znal téměř stejně dobře jako ona. Díky tomu vzpomínka na něj žila dál a ona si měla s kým popovídat o dobrých časech, které spolu zažili.

„Co budeme dnes dělat?“ zeptala se impulzivně. „Zavolal jsi Tateovi, Chessy a Kylie, jestli dnes přijdou na večeři? Pokud ano, zajedu nakoupit věci na vaření. Na tržišti mívají steaky, které se rozplývají na jazyku. Myslela jsem, že bychom mohli grilovat a já bych připravila přílohy. Pečené brambory, saláty, domácí rolky a nějaký opravdu dobrý dezert.“

Sklonil se k ní a políbil ji se vší něhou, kterou jí dnes ráno dosud neprokázal.

„To zní skvěle. Zavolám Tateovi. Chceš zavolat Kylie, nebo bys byla radši, abych jí zavolal já a pozval ji sem?“

„Já jí zavolám,“ nabídla se Joss tiše. „Ale až dorazí, vysvětlování nechám na tobě.

Chtěla jsem, aby dorazila tak půl hodiny před ostatními, abys měl čas si s ní promluvit o Jensenovi.“

„To zní dobře. Tak jí zavolej. Já zavolám ostatním. Pak tě odvezu do obchodu, abys nakoupila všechno, co potřebujeme.“

„Ráda bych, abys vybral víno,“ požádala ho. „Já dobré víno vybrat nedokážu. Carson s tím nade mnou už dávno zlomil hůl.“

Skoro si zoufale ukousla jazyk. Sotva před několika minutami si slíbila, že před ním už nebude mluvit o Carsonovi, aby nebyl navěky klínem, který ji bude dělit od Dashe. Žádný muž by nechtěl, aby ho jeho partnerka bez ustání porovnávala s jiným mužem, natož

s mužem zesnulým.

Joss čekala na bolest, která ji bodala pokaždé, kdy promluvila Carsonovi. Tentokrát ale nepřišla. Jen smutek, s kterým se čas od času potýkala, ale který sám od sebe brzy

vyprchal. Vůbec poprvé viděla i na druhou stranu plotu, a vypadalo to tam dobře.

19. kapitola

Ačkoli pořádání večeře nebylo pro Joss nic nového, stejně byla nervózní, protože tohle bylo poprvé, co působila jako hostitelka v Dashově domě. A hosty byli všichni do jednoho jejich přátelé. Neměla důvod být nervózní, ale byla. Přestože její kamarádky věděly

o jejím vztahu s Dashem, na vlastní oči je spolu ještě neviděly.

Dodělala salát a mísu uložila do ledničky, pak strčila brambory do trouby. Steaky se marinovaly, a až se přiblíží čas k jídlu, Dash je dá na gril.

Nejprve si promluví s Kylie, Dash jí chtěl sdělit, že se Jensen stane jeho novým společníkem. Joss se toho rozhovoru bála, věděla ale, že nejlepší to bude probrat

v soukromí, protože tak se bude Kylie cítit lépe, než kdyby jí to Dash sdělil v kanceláři, kde by neměla možnost upřímně zareagovat.

Ozval se zvonek. Joss vyrazila ke dveřím a zavolala na Dashe, že otevře. Chtěla být první, koho Kylie uvidí.

Když dveře otevřela, Kylie se na ni usmála a Joss ji rychle objala.

„Chtěla jsem se zeptat, jak se ti daří, ale stačí se na tebe podívat,“ prohlásila Kylie s úsměvem. „Vypadáš… šťastně, Joss. Jsem ráda.“

Joss ji znovu objala. „Díky. Jak se máš? Vím, že jsme se viděly před několika dny, ale mám pocit, jako bych s tebou nemluvila celou věčnost!“

„To proto, že ses na mě a Chessy vykašlala a jenom jsi nám napsala,“ rýpla si Kylie suše.

Joss se zasmála. „Ano, to jsem napsala. Napadlo mě, že bude jednodušší vám to napsat. Telefonát by zabral víc času, protože obě byste se do mě nemilosrdně pustily.“

Kylie se pousmála, to už ale vcházely do Dashova obývacího pokoje. Kylie se rozhlédla, a když nikoho dalšího nespatřila, obrátila se k Joss a ztišila hlas.

„Je k tobě hodný, Joss? Vypadáš šťastně, ale jsi opravdu šťastná?“

Joss se usmála, aby se její radost odrážela i v obličeji. „Je ke mně moc hodný, Kylie.

Všechno je lepší, než jsem kdy doufala. Opravdu jsem moc šťastná.“

Kylie ji vzala za ruku a stiskla. „Pak jsem šťastná i já. Vím, že to tak ze začátku nevypadalo, a za to se ti omlouvám. Bála jsem se o tebe. Chci, abys byla šťastná, Joss. Doufám, že to víš.“

„Jsem. Mám tě ráda. Na to nikdy nezapomínej.“

Do obývacího pokoje vešel Dash a políbil Kylie na tvář. „Jsem moc ráda, že jsi dorazila, Kylie. Dala by sis něco k pití? Než dorazí ostatní, chci s tebou něco probrat.“

Kylie se na něj zvědavě zadívala. „Dala bych si víno. Nějaké vyber. Dám si, jakékoli máš.“

Dash nalil oběma ženám sklenku, vrátil se k nim a sklenice jim podal.

„O čem jsi se mnou chtěl mluvit?“ zeptala se Kylie zvědavě.

Dash si povzdechl, na vteřinu vypadal, že je mu to celé nepříjemné. Joss ale věděla, že on není z těch, co by chodili kolem horké kaše. Přijde, řekne své a postaví se čelem následkům, ať jsou jakékoli.

„Do naší firmy nastoupí nový společník,“ prohlásil Dash věcně, jak to od něj Joss čekala.

Kylie vykulila oči a pootevřela ústa překvapením, nic ale neřekla. Jenom na Dashe zírala, naprosto zmrazená jeho prohlášením.

„Jmenuje se Jensen Tucker,“ pokračoval Dash. „Před několika lety jsme o něm

s Carsonem uvažovali. Když pak Carson zemřel, nechal jsem to být a soustředil jsem se na to, aby firma vůbec fungovala. Ale teď už je čas. Bude pro společnost velkým přínosem.“

„Ty ho prostě jen tak nahradíš?“ vydechla Kylie chraplavě. „Proč? Vedeš si skvěle, Dashi. Na co toho chlapa potřebuješ? Co ti vůbec může nabídnout?“

Zvedala hlas, který se jí s posledními slovy stáhl potlačovanými emocemi.

Joss přešla k Dashovi, propletla s ním prsty a stiskla mu ruku na znamení, že má její plnou podporu. On jí stisk opětoval a vděčně na ni pohlédl.

„Tobě to nevadí?“ obrátila se Kylie na Joss vyčítavě.

Joss okamžitě zrudla a na vteřinu ztratila řeč. Ne, nečekala, že by to Kylie vzala dobře, ale také nečekala tak přímé obvinění. Nepředpokládala, že by svůj vztek obrátila proti Joss. Přece to nebyla její společnost, ani její rozhodnutí. Ano, vlastnila podíl, ale neměla tam žádnou moc, ani neměla právo o čemkoli rozhodovat. To bylo čistě na Dashovi a nyní i na Jensenovi. Ona a Kylie pouze profitovaly ze zisku. O to se Carson postaral. Ale ani jedna z nich nemohla zasahovat do běhu firmy. Carson věřil Dashovi a Joss s jeho volbou souhlasila.

„Nemůžu uvěřit, že ho v tom podporuješ,“ vydechla Kylie. „To jsi už na Carsona zapomněla? Tak ses vrhla do nového vztahu, že jsi úplně zapomněla na to, co tvůj manžel vybudoval?“

„To stačí,“ okřikl ji Dash, čelist se mu zlostně napínala. „Svůj vztek neobracej na Joss.

Jestli k tomu máš co říct, tak to můžeš sakra dobře říct i mně. Neopovažuj se v ní vzbouzet pocit viny. O tomhle ona nerozhodla, ale ano, podporuje mě i mé rozhodnutí.

S tím se smiř. Může to jít po dobrém, ale může to jít i po zlém. Záleží na tobě, Kylie. To je tvoje volba. Jensen sem dnes večer přijde, takže se seznámíte. Očekávám, že budeš profesionální a přátelská.“

Joss se hrudí rozlil vřelý pocit z toho, že ji Dash bránil. Zlobil se, a jeho jen tak něco nerozzlobilo. Kyliin výbuch ho ale naštval. Ochranitelsky objal Joss kolem pasu a hlasitě i mlčky jí dal najevo svou podporu. Tak jako ona podpořila jeho.

„A když ne?“ opáčila Kylie. „Vyhodíš mě jenom proto, že se mi nebude líbit člověk, kterého jsi přivedl na místo Carsona?“

„Jestli k tomu bude muset dojít, ano,“ prohlásil Dash tiše. „Doufám, že až tam to nezajde, Kylie. V tom, co děláš, jsi opravdu dobrá. Tahle společnost tě potřebuje. Já tě potřebuji. Nerad bych tě musel nahradit, ale pokud budeš kvůli Jensenovi dělat problémy, můžeš být a budeš nahrazena.“

Kylie zbledla, oči se jí zaleskly bolestí. Střelila pohledem po Joss stejně vyčítavě, jako se na ni před chvílí utrhla. Joss sebou pod tím pohledem škubla. Věděla, že to Kylie považuje za zradu. Nejen od Dashe, ale i od samotné Joss. Čekala, že se Joss postaví na její stranu. Že bude mít námitky proti Carsonovu nahrazení.

Z jejího výrazu, z řeči jejího těla bylo zřejmé, že zuří, nejen kvůli Dashovi, ale kvůli Joss. Možná především kvůli Joss.

„Pozvali jste mě sem, jen tak jste mi to oznámili a teď čekáte, že se budu chovat mile k člověku, který má nahradit mého bratra,“ shrnula raněným hlasem. „Jak jste asi čekali, že budu reagovat?“

„Pozvali jsme tě sem, protože jsem ti to chtěl říct v soukromí a dát ti čas se vzpamatovat, než Jensen dorazí. Druhou možností bylo oznámit ti to v pondělí v práci.

Myslel jsem, že jeden pro druhého znamenáme mnohem víc, než abych ti to oznámil v kanceláři. Možná jsem se ale mýlil.“

Dashův hlas byl jako led a vyzařoval z něj vztek. Kylie překročila meze, její útok

na Joss ho rozzuřil doběla. Joss mu znovu stiskla ruku, mlčky mu tak naznačila, že bude všechno dobré.

„To je v pořádku, Dashi,“ zašeptala Joss, aby se Dash nemusel jen domnívat, co si myslí. „Chápu, že se zlobí. Nemyslí to tak.“

„Není to v pořádku,“ odsekl Dash. „Nemá právo s tebou takhle jednat a já to v našem domě nedovolím.“

„Našem domě?“ zopakovala Kylie nevěřícně. „To jste ale udělali dost velký pokrok, co, Joss? Už ses k němu nastěhovala a zapomněla jsi na muže, za kterého jsi byla vdaná tři roky? O co tu přesně jde? To máme prostě všichni zapomenout, že Carson vůbec existoval? Tedy, ty to asi dokážeš, ale já ne. Byl moje jediná rodina a to se nedá jen tak nahradit. Já to tedy udělat nehodlám.“

„Jestli se Joss okamžitě neomluvíš, musím tě požádat, aby odešla. A v pondělí přijdeš do práce, aby sis vyklidila stůl a podala výpověď,“ prohlásil Dash ledově. „Co je mezi mnou a Joss, se tě netýká. Nepotřebuje tvoje svolení ani požehnání, ačkoli by ráda měla oboje. Má tě ráda a radši by si uřízla ruku, než by ti vědomě ublížila. Ale ty teď ubližuješ jí a to nestrpím. Nedovolím to a rozhodně ti to nedovolím v našem domě. Ano, našem domě, Kylie. Joss patří ke mně, takže máš dvě možnosti. Přijmi to a buď za ni šťastná, nebo vypadni. Co si vybereš?“

Joss cítila, jak jí mizí barva z tváře. Zbledla stejně jako Kylie. Neovladatelně se rozechvěla, což Dashe vytočilo ještě víc. Objal ji tak pevně, až skoro nemohla dýchat. Ne, nečekala, že to Kylie vezme dobře, ale ani nečekala, že na ni takhle vyjede.

Myslí si Chessy totéž? Že snadno zapomněla na Carsona a při první příležitosti se pohnula v životě dál? Copak jí ani jedna z jejích kamarádek nepřála štěstí? Ztratí je, protože chtěla být znovu šťastná? Bylo snad moc žádat o trochu štěstí? Proč nemohla Kylie přijmout, že Joss už prostě nechtěla být dál tak osamělá?

Oči se jí zalily slzami a Dash to spatřil. Napjal se, oči se mu vztekem leskly.

„Rozrušila jsi Joss a to nehodlám tolerovat,“ prohlásil napjatě. „Omluv se, nebo odejdi, ale rychle. Nebudu stát stranou a dívat se, jak ji v našem domově trápíš.“

Zdálo se, že Kylie Dashova slova vyplašila a zabolela. Zmínka o trápení Kylie zasáhla a očividně ji vyděsilo, že ji někdo obviňoval z toho, že někomu ubližuje.

„Omlouvám se, Joss,“ vzlykla Kylie. „Nechtěla jsem ti ublížit, ani tě rozrušit.“

„Povedlo se ti obojí,“ prohlásil Dash úsečně.

„To nevadí,“ řekla Joss tiše. „Vím, že jsi to tak nemyslela, Kylie. Dej Jensenovi šanci. Poznala jsem ho a zdá se, že je to dobrý muž. Carsonovi se zamlouval a respektoval ho. To by ti mělo stačit.“

Kylie krátce zavřela oči a pak se na ni vrhla a objala ji s takovou silou, až Dashe odstrčila.

„Omlouvám se. Mám tě ráda. Opravdu. Mrzí mě to, Joss. Co jsem řekla, bylo hrozné. Nemám pro to omluvy. Zastihlo mě to nepřipravenou. Nečekala jsem to. Prosím, odpusť mi.“

Joss ji také objala, Kyliina slova ji však pořád bodala u srdce. Věřila, že to Kylie

upřímně mrzí, ale její slova ji stále bolela. Jako drobné šipky, které našly svůj cíl. Opravdu si to ostatní mysleli? Že tak snadno zapomněla na Carsona a nahradila ho? Byly to přece už tři roky! Přece nevlezla Dashovi do postele za týden, měsíc, dokonce ani za rok

po Carsonově smrti.

Dash se s vražedným výrazem ve tváři zadíval přes Kyliino rameno na Joss. Věděl, že její obvinění Joss zabolelo – a bolelo ji to stále. Udělal by cokoli, aby ji té bolesti ušetřil.

Joss ale na Dashe zavrtěla hlavou, aby to nechal být. Kylie vedly city. Vždycky taková byla. A často mluvila bez rozmýšlení. Joss věděla, že ji má Kylie ráda, ale také znala Kyliiny chyby. A když někoho máte rádi, přijmete je takové, jací jsou. I se všemi jejich nedokonalostmi.

Dash rozvážně přikývl, přijal tak Jossinu prosbu, aby to už dál nerozváděl. Když se Kylie od Joss odtáhla, ztrápeně se otočila na Dashe.

„Omlouvám se, Dashi. Prosím, odpusť mi. Pokusím se ho akceptovat. Neudělám nic, čím bych tě zostudila. A pokud u tebe mám pořád práci, udělám, co bude v mých silách. Budu tu práci vykonávat tak, jak ode mě čekáš.“

Dash se pousmál a pevně Kylie objal.

„To bych ocenil, Kylie. Jsi opravdu dobrá, moji – naši – kancelář vedeš skvěle.

Očekávám, že to tak bude i nadále. Ale pokud tě ještě někdy uslyším mluvit s Joss tak jako před chvílí, příště už takové pochopení mít nebudu.“

Atmosféra v pokoji zhoustla jeho výhrůžkou. Kylie ale přikývla a otočila se na Joss.

V jejích očích se zračil smutek a lítost.

„Odpouštím ti, Kylie,“ zašeptala Joss. Myslela to upřímně. „Prosím, zapomeň na to

a užij si večer. Chessy a Tate tu budou co nevidět, a stejně tak Jensen. Prosím, dej mu šanci,“ úpěnlivě zaprosila.

Joss byla vždycky mírotvůrce. Nenáviděla rozkoly a sváry jakéhokoli druhu. Byla taková a Dash to o ní moc dobře věděl. Právě proto tak rychle a důrazně Kylie utnul. Líbilo se jí, že ji tak chrání. Cítila se s ním v bezpečí. Nejen fyzicky, ale i emocionálně, a možná právě ta emocionální stránka byla nejdůležitější, protože si toho tolik vytrpěla. Potřebovala

a chtěla se cítit ochraňovaná a opatrovaná. Pokud to z ní dělalo slabocha, tak ať. Chtěla to – potřebovala to – a Dash se zdál odhodlaný jí to poskytnout.

„Dám mu šanci. Kvůli tobě, Joss,“ přislíbila Kylie a dala tak jasně najevo, že to udělá kvůli Joss, a ne nutně kvůli Dashovi. Což bylo zvláštní vzhledem k tomu, že Dash byl její šéf, a proto by si ho neměla poštvat proti sobě.

Ale Joss byla její kamarádka – její sestra – a to pouto bylo pevné a nezlomitelné, nebo v to Joss alespoň doufala. Modlila se, aby se z toho nestala otevřená rána, z které se už nikdy nevzpamatují.

„Ceníme si tvé podpory,“ prohlásil Dash tiše. „Hodně to pro nás znamená, že za námi

stojíš, Kylie. Nejsi jenom zaměstnankyně. Jsi naše rodina.“

Kylie se oči zalily slzami. Rychle si je setřela. „Mrháme tu dobrým vínem,“ hlesla roztřeseně a váhavě se usmála. Snažila se, záleželo jí na tom, a za to ji Joss zbožňovala.

„Co kdybychom se přesunuly do kuchyně. Musím připravit předkrmy,“ navrhla Joss

a nabídla švagrové ruku. „Můžeme tam počkat na Chessy a vypít láhev vína, zatímco se muži postarají o gril.“

Tentokrát se Kylie usmála upřímně a přijala Jossinu ruku. Mlčky ji omluvně stiskla.

Když obě kamarádky došly do kuchyně, rozhostilo se mezi nimi nepříjemné ticho. Joss se vrhla na přípravu předkrmů a obrátila steaky v marinádě. Zkontrolovala si hodinky.

Věděla, že ostatní už co chvíli dorazí. Nemohla se dočkat Chessy, která zmírní napětí mezi ní a Kylie.

Vydechla proto úlevou, když o několik chvil později vešla Chessy s rozzářeným úsměvem na tváři do kuchyně.

„Ahoj, holky,“ pozdravila.

Objala Kylie, pak došla k Joss, aby objala i ji.

„Co je s Kylie?“ zašeptala Joss do ucha.

„Později,“ špitla rychle Joss.

Chessy přimhouřila oči, když se odtáhla, ale rychle zas nasadila úsměv a posadila se na barovou stoličku vedle Kylie.

Kylie byla viditelně zamlklá, přestože Chessy povídala a vyplňovala tak to nepříjemné prázdno, které nastalo mezi Joss a Kylie. Ale Chessyinu ostřížímu zraku neuniklo napětí, které mezi oběma ženami panovalo.

Když se ozval zvonek, Kylie zbledla, rychle se omluvila a odešla do koupelny. Ve chvíli, kdy Kylie odešla, se Chessy vrhla na Joss. Obešla za ní pult, zatímco Joss vytahovala steaky z marinády a osušovala je.

„Co se to tu krucinál děje?“ dožadovala se Chessy vysvětlení. „Jak se ozval zvonek, Kylie odsud zdrhla, jako by ji honili pekelní psi.“

„To je na dlouho,“ povzdechla si Joss. „Dash přijal Jensena Tuckera za nového společníka a Kylie to nevzala vůbec dobře. To byl on, kdo teď zazvonil. Přišel, aby vás všechny poznal. Pozvali jsme Kylie o něco dřív, aby jí to mohl Dash říct v soukromí, a ona na nás vyjela. Jako opravdu vyjela. Řekla pár hodně ošklivých věcí. Mně.“

Chessy vytřeštila oči. „Vážně?“

Joss přikývla. „Dashe to naštvalo. Ne, naprosto ho to nasralo. V podstatě jí pohrozil, že ji vyhodí, pokud se neomluví, a také jí řekl, že jestli se do mě ještě někdy takhle pustí,

na hodinu ji vyrazí.“

„Páni,“ vydechla Chessy. „Ne že mám něco proti tomu, že se tě zastal, ale… páni.“

„Jo. Tak nějak.“

Chessy zvedla tác zrovna ve chvíli, kdy se Kylie vrátila do kuchyně a nabídla se, že s něčím pomůže.

„Vezmi víno, Kylie,“ navrhla Chessy zvesela. „Doneseme chlapům Jossiny pochoutky.“

Její předstíraná nevědomost o celé situaci málem zmátla i samotnou Joss. Kylie vypadala jako srna lapená v reflektorech auta, ale nemohla nic namítnout, aniž by udělala scénu. S povzdechem tedy vzala ze stolu víno a následovala Chessy do obývacího

pokoje.

Joss šla jenom několik kroků za nimi a ihned se šla přivítat s Jensenem. Chtěla, aby se u nich cítil tak příjemně, jak jen to bude možné, protože bylo zřejmé, že Kylie takhle srdečná nebude.

Jensen ji políbil na obě tváře a vřele se na ni usmál.

„Už tě Dash všem představil?“ zeptala se Joss.

„Všem kromě Kylie a Chessy.“

Vzala ho tedy za ruku a odvedla ho k oběma ženám. Jensen vypadal překvapeně, zatímco Dash se usmál, když viděl, že Joss vzala věci do svých rukou.

„Dámy, ráda bych vám představila Jensena Tuckera, Dashova nového společníka.

Jensene, tohle jsou moje nejlepší kamarádky, Chessy a Kylie.“

„Jsem její švagrová,“ doplnila Kylie.

„Moc rád vás obě poznávám, ale především tebe, Kylie. Tolik jsem o tobě slyšel. Dash říkal, že jsi v práci nezastupitelná. Těším se, až spolu budeme pracovat.“

Kylie po jeho lichotivých slovech zčervenala a sklopila hlavu. Nechtěla se mu podívat přímo do očí.

„Také tě ráda poznávám,“ řekla ztuhle.

Chessy natáhla ruku, aby si s Jensenem potřásla, on jí ale ruku zvedl a stejně jako

s Joss předchozího večera i Chessy nyní ruku políbil. Potom napřáhl ruku ke Kylie, a když ji váhavě přijala, také ji zvedl, ale poté, co ji políbil, sklonil ji mnohem pomaleji.

Kylie mu ruku vytrhla, jako by se spálila, a ochranitelsky ji ukryla za zády. Pokud si Jensen její reakce všiml, nedal to najevo. Usmíval se a snad ani nemrkl.

„Jak dlouho se znáte s Dashem?“ zeptala se Chessy zvědavě.

Jestli se v něčem dalo na Chessy spolehnout, pak na to, že neztrácela čas. Byla naprosto okouzlující a zdálo se, že i Jensen je jí uchvácen. Kdo by nebyl? Mohli se snad divit Tateovi, že si ji tak chrání? Dash ale přece řekl, že se o Chessy její muž dělil

s jinými. Joss to stále nemohla pochopit. Dokonce ani teď ji Tate nespouštěl z očí

a pečlivě sledoval, jak Jensen jedná s jeho ženou. Přestože seděl na opačné straně místnosti, ani na chvíli ji nespustil z očí, a zamračil se, když jí Jensen políbil ruku.

Zachmuřeně sledoval, jak Jensen mluví s ostatními ženami. Ačkoli s ním Dash právě hovořil, Tate se na něj nesoustředil. Jeho pozornost patřila pouze Chessy.

Chessy zbožňovala lidi. Byla plná života. Překrásná. Nikdo pro ni nebyl cizí a její smích byl nakažlivý. Joss jí vždy záviděla její sebevědomí a otevřenou osobnost. Joss byla tišší

a rezervovanější. Carsonovi to ale nevadilo. Zbožňoval její zdrženlivost. Potěšilo ho, že je jejím prvním milencem. Řekl jí, jak moc pro něj znamenalo, že počkala. Na něj.

Joss setřásla myšlenky na Carsona. Celý den na něj nepomyslela. Ne dokud jí Kylie nehodila jejího mrtvého manžela přímo do tváře. A nyní opanoval její myšlenky, a to bylo to poslední, co si přála. Ne, když byla v Dashově domě jako jeho hostitelka. Což pro Carsona dělala mnohokrát.

Tohle ale byli její přátelé. Ano, Jensena teprve poznala, ale okamžitě se jí zalíbil. Byl tichý a zamyšlený. Na první pohled sice působil nebezpečně, ale rychle se v jeho přítomnosti uvolnila, navíc chápal Kyliiny pocity. Dokonce ani teď se nezdálo, že by si její reakci bral osobně. Stál tam, zdvořile konverzoval a nevšímal si toho, že se Kylie cítí

nepříjemně.

„Omluvte mě,“ řekla Joss.

Došla k Dashovi a Tateovi. Tate se na ni přátelsky usmál, krátce ji objal a políbil na tvář.

„Ahoj, drahoušku. Dlouho jsme se neviděli.“

Také se na něj usmála. „To se od nás nesmíš tak odcizovat, Tate. Pořád máš hodně práce? Mám pocit, jako bych tě neviděla celou věčnost.“

V jeho očích se zatřpytilo. „Pochybuji, že sis toho vůbec všimla. Zdá se, že tě Dash v poslední době docela zaměstnával.“

Zrudla až ke kořínkům vlasů, když se oba muži se rozesmáli. Tate ji vzal za ruku a povzbudivě ji stiskl.

„Moc vám to přeju, srdíčko. Zasloužíš si štěstí a Dash je přesně ten muž, který tě šťastnou udělá. Přeju vám oběma to nejlepší.“

Tváře jí pořád ještě hořely, když k Dashovi plaše zvedla oči, pak ale obrátila pozornost zpátky na Tatea. Co mu o ní Dash řekl? Nebo možná Chessy byla ta, kdo mu pověděl detaily o jejím vztahu s Dashem.

„Děkuji,“ řekla upřímně. „Jsem s Dashem moc šťastná.“ Dash se po jejích slovech uvolnil a Tate se pousmál.

„Zasloužíš si být šťastná, drahoušku. A lepšího muže, než je Dash, nenajdeš.“

„Já vím,“ přizvukovala tiše.

Pak si vzpomněla, proč k nim vůbec přišla, a vzhlédla k Dashovi. „Steaky jsou připravené na grilování. Všechno je připravené. Brambory jsou pořád v troubě, a než se propečou steaky, budou i ty hotové. Vezměte si na starost gril. Já připravím nápoje, také tu je pivo a víno. Cokoli chcete.“

Dash se sklonil, aby ji políbil na čelo, a vzal její tvář do dlaně. „Díky, zlato. Vezmu Tatea a Jensena a splníme svou chlapskou povinnost. S Kylie všechno v pořádku?“

Zadíval se jí upřeně do očí, hledal jakoukoli známku rozrušení.

Joss přikývla. „Necítí se s Jensenem moc dobře, ale to se dalo čekat. On umí působit… nebezpečně. Je to přesně ten typ muže, před jakými se Kylie drží na pozoru.“

Tate se zamračil. „Tohle pro ni bude těžké. Nerad to říkám, ale jednoho dne bude muset nechat svou minulost za sebou. Nemůže dovolit, aby ji ovládala přítomnost

a budoucnost. Jsem rád, že jsi neustoupil, Dashi. To ona potřebuje.“

Dash souhlasně přikývl, jeho výraz ale potemněl. Zadíval se na Kylie a zamračil se ještě víc. „Překročila čáru, když se do Joss pustila. To nedovolím. Mně si může říkat, co bude chtít, ale nedovolím, aby házela hnůj na Joss.“

Joss znovu zahřálo u srdce. Přitiskla se k němu a zvedla hlavu, aby ho políbila na rty.

Překvapilo ho a potěšilo, že dala tak spontánně najevo své emoce.

„Děkuji,“ zašeptala. „Hodně to pro mě znamená, že ses za mě postavil.“

Jedním prstem jí zvedl bradu, aby se mu zadívala do očí. „Kdykoli, zlato. Nedovolím, aby ti někdo ubližoval. S tím počítej.“

Usmála se a pak ho pobídla do kuchyně.

„Jestli se nepustíte do grilování, nebudeme mít co jíst. A už máme hlad!“

Dash se smíchem zamířil k Jensenovi, Tate šel hned za ním. Po chvíli všichni tři muži

zmizeli v kuchyni a Joss zaslechla, jak bouchly dveře do předsíně a pak druhé dveře, když muži vyšli ven, aby se postarali o gril.

Všimla si, že Kylie i Chessy mají sklenky na víno prázdné. Vzala tedy láhev a naplnila sklenky jim i sobě.

Potom jim pokynula, aby se posadily a udělaly si pohodlí. Věděla, že mají tak půl hodiny, než budou steaky připravené.

Bylo to jako za starých časů, jen tu s nimi nebyl Carson. On jediný tu chyběl, ale teď tady byl Jensen, aby zaplnil to prázdné místo. Už to nikdy nebude stejné, ale vůbec poprvé se na tu skutečnost dívala Joss optimisticky. Ne, už to nikdy nebude stejné, ale bylo možné, že to bude lepší.

Jako kdyby věděl, jak náročný pro Joss večer byl a jak emocionálně křehká se cítí, Dash se s ní pomiloval tak něžně, až ji to přemohlo. Poté si ji k sobě přitiskl, svázal jejich zápěstí tak jako předtím, objal ji a její hlavu si položil na rameno.

Zbožňovala intimitu těch okamžiků. Když k němu byla připoutaná. Nešlo jen o fyzická pouta. Cítila se s ním propojená na mnohem hlubší úrovni. Na té, kterou vítala a celým srdcem přijímala.

Propadla se do hlubokého spánku, nasycená a spokojená, a přesto sny, které přišly, byly značně znepokojující. Byl tam Carson, usmíval se a natahoval se po ní. Dash stál na druhé straně se srdcem na dlani. Hlas uvnitř ji vybízel, aby si vybrala. Kdyby měla šanci získat zpátky Carsona, nebo zůstat s Dashem, koho by si vybrala?

Ve spánku se zamračila, čelo se jí svraštilo bolestí. Jak by si mohla vybrat? Vždycky říkala, že by udělala vše, aby Carsona získala zpět. Udělala by pro to naprosto cokoli. To teď ale už nebylo tak jednoduché. Nyní měla Dashe.

Stála mezi dvěma muži, na nichž jí záleželo, a každý ji táhl jiným směrem. Ten sen nedával smysl. Nemohla získat Carsona zpět, tak proč ji ta možnost volby tak mučila?

A přesto ji oba muži vybízeli, aby si vybrala. Carsonův úsměv povadl, do očí mu vstoupil smutek. Spustil ruku, ramena mu poraženecky poklesla. Ale ani Dash nepůsobil vítězoslavně. Vypadal zmučeně, jako by udělal vše, co by mohl, aby ušetřil Joss bolesti,

jíž čelila.

Dash se od ní odvrátil, rozhodl tak za ni, ale to ona nechtěla. Za Carsonem nevykročila.

Zůstala stát, zmrazená nesplnitelností úkolu, který před ní stál.

Jak by si mohla vybrat? Měla by si zvolit svou minulost nebo svou přítomnost? Svou budoucnost? Carson byl mrtvý. Nemohla – zradit Dashovu víru v ni. Ani ve svých snech si to nedovolila.

Srdce měla na kousky. Bezmocně sledovala, jak se od ní Carson odvrací a pomalu mizí, průsvitní. Při pohledu na výraz v jeho obličeji její srdce krvácelo.

„Omlouvám se, Carsone. Mrzí mě to,“ zašeptala. Po tvářích jí stékaly slzy, hřály ji na pokožce.

Dash ji sledoval ve tmě, svíral ho bezmocný pocit. Dokonce i ve spánku bojovala se svými démony a on s tím nemohl nic dělat. Horší bylo, že plakala za svého mrtvého manžela a omlouvala se mu. Za co? Za to, že ho podváděla? Že zradila jeho památku? Měl Dash vůbec někdy naději vyhrát její srdce, nebo bude už navěky patřit mrtvému muži?

Tiše rozvázal stuhu, která k sobě poutala jejich zápěstí, a tentokrát to byl on, kdo se odvrátil, otočil se k Joss zády. Ale i nadále si ho spánek nenacházel. Ležel tam, bojoval s vlastními démony, zatímco Joss vzdorovala těm svým pouhých několik centimetrů

od něj, a zároveň na druhém konci světa.

Joss se příštího rána probudila psychicky vyčerpaná z neklidných, znepokojujících snů. Automaticky se natáhla po Dashovi, potřebovala jeho podporu, útočiště před emocionální bouří, kterou jí přinesly sny.

K jejímu překvapení nejenže neměla zápěstí připoutané k jeho ruce, ale on ani nebyl v posteli. S námahou se posadila a shrnula si vlasy, aby se rozhlédla. Dashe spatřila

na opačné straně pokoje před šatníkem, kde si právě zapínal rukávy košile. Ve tváři měl vážný výraz, jako by o něčem přemýšlel.

„Dashi?“

Vyslovila jeho jméno roztřeseně a tiše, on ji ale zaslechl a ihned se otočil. Výraz měl nečitelný.

„Dneska musím do práce hodně brzy,“ oznámil bezbarvě. „Je toho potřeba hodně vyřídit, než oznámíme Jensenův příchod. Nevím, jak se večer opozdím, ale zavolám ti, abys věděla, kdy vyrazím domů.“

Zamračila se. Náladu měl stejnou jako předchozího dne, kdy netušila, co se s ním děje. A bylo zřejmé, že se něco děje. Jak šlo o její emoce, ona možná byla otevřená kniha, ale Dash byl podobný, stačilo se mu podívat do očí a věděla, na čem je. A tohle bylo už druhé ráno, kdy nebyl sám sebou.

Nevrátil se k posteli, aby ji políbil, a ona se příliš styděla, než aby vstala a došla

k němu. Bála se, aby ji neodmítl, tak zůstala, kde byla, a pozorovala ho přivřenýma očima.

„Dávej na sebe pozor,“ zašeptala. „Těším se, až se vrátíš domů. Mám připravit něco k večeři?“

„Jak chceš,“ odpověděl neurčitě. „Můžeme někam zajít, jestli budeš chtít.“

„Uvařím,“ prohlásila rozhodně. Chtěla mu udělat radost.

Přikývl a odvrátil se, vzal si hodinky, peněženku a klíčky od auta.

Čekala, že ji přijde políbit. Řekne jí něco pěkného. Třeba že mu bude chybět. Něco.

Cokoli. On ale jenom posbíral svoje věci a vyšel ze dveří a ji nechal v posteli, kde se za ním dívala s pusou dokořán.

Padla zpátky do polštářů a zahleděla se do stropu. Co se to krucinál dělo? Proč si najednou začal hrát na Jekylla a Hydea? Bylo vyčerpávající držet krok s jeho výkyvy nálad. Ona k němu byla vždy zcela upřímná a otevřená, ale on se vůči ní držel zpátky.

To přece ženy bývají náladové, emocemi zmítané bytosti. Alespoň podle mužů. Ale

s muži to bylo mnohem horší. Jednou nahoře, jednou dole. V jednu chvíli byl milý, něžný a naprosto okouzlující. V další? Mlčenlivý a zadumaný nad bůhvíčím.

Možná prostě nebyl ranní ptáče. Musela si přiznat, že až donedávna ho ráno vůbec nevídala. Nikdy neměla důvod ho vidět nebo s ním jednat v takhle brzkých hodinách. Pokud s ním mluvila, bývalo to odpoledne nebo večer, a tehdy byl dokonalým gentlemanem.

No, asi bude sama muset ráno rozdávat dobrou náladu za ně oba. Vždy vstávala brzy a považovala se za ranní ptáče. Carson si z ní utahoval, že je nechutně veselá už

od chvíle, kdy vstává z postele.

Myšlenky na Carsona jí připomněly ten znepokojivý sen z uplynulé noci. Nešťastně se zamračila. Co to mělo znamenat? Sny byly nevysvětlitelné, jen projev podvědomí. Kdo mohl sakra vědět, co doopravdy znamenají? Možná neznamenaly vůbec nic. Možná to byl jen projev bitvy mezi její minulostí a současností, ke které došlo v noci, kdy své myšlenky neovládala.

Přála si, aby ty sny zmizely. Carson byl pryč. Už se nikdy nevrátí. Sen z uplynulé noci jí hodně vadil. Tíživý pocit si přenesla až do probuzení, padlo to na ni pokaždé, kdy si vzpomněla na to, jak zbytečně ji sen nutil si vybrat.

Bylo to hloupé, protože této možnosti nikdy čelit nebude. Bylo zbytečné přemýšlet nad tím, koho by si vybrala, protože k tomu nikdy nedojde. Rozhodnutí šlo mimo ni.

Vybrala by si Carsona, kdyby se vrátil? Otočila by se zády k Dashovi a všemu, co jí nabízel? Zavrtěla hlavou. Do tohohle se pouštět nechtěla. Jenom by to v ní vzbudilo provinilý pocit, protože ve snu si ho nezvolila.

„Přestaň nad tím uvažovat, Joss. Jen si ničíš náladu a přiděláváš si zbytečný pocit viny.

Carson by chtěl, abys byla šťastná. Nechtěl by, abys nad ním truchlila do konce života. Tak se seber a jdi dál.“

Zauvažovala, jestli by neměla zajít k doktorovi. Ne k psychiatrovi. Bože, jen to ne. Ale možná by jí její lékař mohl předepsat něco, po čem se jí bude lépe spát, aby ji nemučily sny o jejím manželovi a současném milenci.

Udělala si v duchu poznámku, aby doktorovi zavolala, pak se přinutila vstát z postele.

Začala uvažovat, co bude dělat celý den, než se Dash vrátí z práce.

Co dělávala, než se k němu nastěhovala?

Čím dál víc uvažovala o tom, že se vrátí ke své profesi zdravotní sestry. Potřebovala něco dělat. Potřebovala aktivněji trávit volný čas, protože takhle celé dny nedělala vůbec nic. Všechny certifikáty měla platné. Platný měla i průkaz. Mohla by se vrátit do práce, kdykoli by chtěla.

Co by si Dash pomyslel? Řekl přece jasně, že chce o jejím času rozhodovat, ale on musel pracovat. Nemohl všeho nechat, aby s ní byl bez přestání celé dny, a to od něj ani nečekala.

Neměla moc chuť vrátit se zpátky ke směnnému provozu a nebylo ani pravděpodobné, že by dostala denní směny, protože by nepatřila v nemocnici k těm nejnepostradatelnějším. Práce na intenzivní péči a na nočních směnách sice byla lépe placená, ale ona peníze nepotřebovala. Díky Carsonovi byla finančně zabezpečená. Pouze potřebovala něco, čím vyplní čas.

Možná by se mohla poptat v soukromých ordinacích. Pak by měla normální pracovní dobu a volné víkendy. Plánovala, že se vrátí do školy, aby se stala diplomovanou zdravotní sestrou. Chodila na přednášky a sbírala kredity, ale nechala toho, když odešla z práce. Zbýval jí jenom rok, aby získala licenci, s níž by mohla začít pracovat u lékařů na soukromých klinikách.

Bude o tom muset popřemýšlet. Už byla unavená nicneděláním, bylo načase, aby zas vzala život do vlastních rukou. Byla mladá. Právě přijala svou sexualitu a vrhla se do toho s Dashem. To vše jí připomnělo, aby se zamyslela, jestli se vrátit do práce.

Bude to muset probrat s Dashem, ale počká, až bude mít lepší náladu. Ne že by

potřebovala jeho svolení. Byla naprosto schopná rozhodovat se sama za sebe. Ano, podvolila se mu a chtěla, aby nad ní převzal kontrolu. Ale stále ještě měla právo sama činit důležitá rozhodnutí na cestě k vlastnímu štěstí. A pokud na ní Dashovi opravdu záleží, nebude jí stát v cestě. Když se v otázce své budoucnosti cítila nepatrně lépe, vrhla se do každodenní práce. Půl hodiny strávila na internetu hledáním receptů. Chtěla Dashovi připravit něco speciálního. Našla recept na lahodně vypadající dušené kuře se sýrem, které bude snadné na přípravu. Pak si prošla spíž a lednici a uvědomila si, že bude muset zajít na nákup.

Ve spíži bylo prázdno a lednice na tom nebyla o moc lépe. Nadšená, že má co dělat, se vrhla na seznam. Naplánovala několik jídel a sepsala všechny potřebné ingredience, které bude na všechny recepty potřebovat. Když měla seznam hotový, prozkoumala, co chybí

v koupelně.

Neměla tu všechnu svoji kosmetiku, ačkoli většinu z ní si přinesla z domova. Bude muset zajet domů a zabalit si další věci, které sem přiveze, protože Dash nevypadal, že by jí dovolil trávit noci mimo svůj domov.

Než vyrazila, nálada se jí zlepšila a tíživý pocit polevil. Byla už skoro u obchodu, když si uvědomila, že nedala Dashovi vědět, kam jede. Nebyla zvyklá někomu hlásit každý svůj krok, věděla ale, že když s ním teď bydlí, bylo by minimálně slušné dát mu vědět, kam jede.

Poslala mu krátkou textovku, kde mu napsala, co dělá a že mu uvaří speciální večeři.

Na konec přidala smajlíka a srdíčko.

Zakřenila se a přemýšlela, jestli mu ty emotikony přijdou otravné. Carson je považoval za kouzelné a roztomilé. Prý to byla „celá ona“. Povzdechla si, když se přistihla, že je zase v duchu srovnává. Musí s tím přestat. Carson byl pryč, jak si každý den připomínala. To nekonečné vzpomínání na to, co měl rád a co ne, už začínalo být otravné. A přišlo to otravné hlavně Dashovi. Díkybohu o něm nepřemýšlela nahlas, ale jenom v duchu.

Mobil jí pípnul a ona se usmála při pohledu na Dashovu odpověď. A to se bála, že by mu její vzkaz vadil.

Díky, zlato. Těším se. Pa.

Už to byla celá věčnost, kdy naposled pro někoho uvařila. Párkrát pro holky ukuchtila oběd nebo večeři, ale pro milence nevařila od… Ne, nebude na to myslet, kruci.

Nakupování si užívala. V obchodě ji napadlo, že se mohla nejprve stavit u sebe doma, protože z obchodu poveze rychle se kazící potraviny a dnes mělo být dobrých dvacet sedm stupňů.

No, tak k sobě zajede jenom na skok.

Cestou ke svému domu zapnula rádio a zpívala si. Vyjela po příjezdové cestě,

s úsměvem vystoupila a rychle došla dovnitř, aby sesbírala věci, které potřebovala.

O pět minut později už ukládala cestovní tašku na zadní sedadlo – i když se to sotva dalo nazvat zadním sedadlem, když se tam člověk pořádně ani nevešel – protože kufr měla nacpaný nakoupenými potravinami – a pak zamířila zpátky k Dashovu domovu. Nyní i svému domovu.

Potrvá dlouho, než ten dům bude považovat za svůj domov. Pořád o něm přemýšlela jako o Dashově domě. Ale jestli jim to vydrží…

Zarazila se. Uvědomila si, že tohle je poprvé, co začala přemýšlet o budoucnosti.

Váhala, zda má doufat, že jejich vztah bude dlouhodobý. Trvalý. Ale zatím to vypadalo dobře, pokud tedy nevezme v potaz jeho ranní rozmrzelost. S tím ale dokáže žít. Bude veselá za ně za oba.

Musela jít pětkrát, než odnesla všechny věci z kufru do domu, a při poslední cestě už nesla jen svou přeplněnou cestovní tašku. Dash by se smál, kdyby viděl, co všechno považovala za nezbytné.

Poté co uklidila potraviny, připravila ingredience na večeři a přemýšlela, jestli má začít vařit už teď, nebo až přijde Dash domů.

Krčila čelo, jak zvažovala svoje možnosti. Dash dal jasně najevo, že chtěl, aby na něj každý den čekala, než přijde domů, neřekl jí ale, kdy přijede. Pohlédla na hodinky. Bylo teprve půl páté. Pracovní den obvykle končil v pět a on řekl, že se dnes zdrží.

Rozhodla se pustit se do práce hned a začít s přípravou večeře, když jí zazvonil telefon.

Pohlédla na displej a spatřila Dashovo jméno. Usmála se a rychle hovor přijala.

„Ano?“

„Ahoj, zlato. Jedu domů.“

Na ramenou ji lehounce zamrazilo. „Budu čekat,“ řekla chraplavě.

„Těším se,“ pronesl hlasem stejně tichým jako ona.

„Brzy na viděnou.“

„Zatím, zlato.“

Ukončila hovor a rychle uklidila věci na večeři. Přípravy nepotrvají dlouho a mohla by to udělat i potom, co přijede. Teď se ale soustředila na to, aby ho přivítala tak, jak to po ní chtěl. Na kolenou, nahá, čekající na něj v obývacím pokoji, aby byla to první, co spatří, až vejde do dveří.

22. kapitola

Dash zabočil na příjezdovou cestu a spatřil, že vedle volného místa pro jeho auto parkuje auto Joss. Chvíli seděl a pevně svíral volant. Neměl tušení, co má čekat, až vejde

do domu. Ráno se choval jako pitomec. Uvědomoval si to. Ale nemohl se přinutit chovat se něžně jako obvykle, když ho sžíralo zaživa, že Joss po milování s Dashem plakala nad Carsonem.

Nespal a výsledkem bylo, že se choval jak nabručený medvěd s bolavou tlapou. S povzdechem otevřel a vystoupil, odhodlaný to mít za sebou.

Otevřel dveře a vešel dovnitř, automaticky zamířil do obývacího pokoje.

To, co tam spatřil, mu vzalo dech. Joss klečela nahá na koberečku před krbem, její překrásné vlasy jí spadaly na ramena, mezi prameny jí vykukovaly tvrdé bradavky.

Choval se k ní naprosto neomluvitelně, a ona tu na něj přesto čekala, jak se dohodli, nahá a na kolenou. Kvůli němu.

Snažila se. Bez ohledu na to, co se jí honilo hlavou, se snažila. Snažila se, aby jim to fungovalo. Když může ona, jak by nemohl on?

Předchozí noc byla zapomenuta. Opájel se pohledem na ni, uchvácen tím, že před ním klečí na znamení svého podrobení.

„Ach, zlato,“ zašeptal a vydal se k ní.

Veškeré myšlenky na dominanci zmizely. Chtěl ji obejmout a omluvit se za to, jak se k ní dnes ráno choval. Chtěl ji držet v náručí, tak měkkou a hebkou. Vzal ji pod rameny a zvedl. Vypadala překvapeně, když ji zvedl ze země.

Objal ji a líbal, až se jim oběma nedostávalo dechu a hrudníky se jim ztěžka zvedaly. Zabořil jí ruce do vlasů, ovinul si hedvábné prameny kolem prstů. Jediné, po čem toužil, bylo se jí dotýkat. Obalit se jí.

Znovu ji políbil, vychutnával si její rty, ochutnával ji a olizoval. Jeho tělo se probudilo k životu, pevné a tvrdé se jí třelo o břicho. Musel ji mít. Hned teď.

Odvedl ji k pohovce a posadil na polštáře, pak se rychle osvobodil z kalhot. Jeho penis vyčníval z látky, napjatý a tak tvrdý, až ho z toho bolely koule.

Když se naklonila, aby ho vzala do úst, ustoupil a vzal ji za ramena.

„Ne, zlato. Nechci, abys mě teď laskala. Ráno jsem se k tobě nezachoval hezky a chci to napravit. Dovol mi, ať ti přinesu rozkoš. Dovol mi tě potěšit.“

V očích se jí objevil vřelý pohled a okamžité odpuštění. Ale taková Joss byla.

Nedokázala k nikomu chovat nenávist. A on se jí v tu chvíli vůbec necítil hoden. Naopak zcela a absolutně nehoden. Tohle byla žena, kterou miloval a zbožňoval, a on přitom dělal všechno pro to, aby si to u ní podělal ještě předtím, než vůbec dostali šanci.

Odstoupil a svlékl se, sotva se ovládal, aby si ji tvrdě a drsně nevzal. Slíbil jí ale čistou rozkoš a to jí dá, i kdyby ho to čekání mělo zabít.

„Roztáhni nohy a opři se,“ přikázal chraplavě.

Touhou jí ztěžkla víčka. Zvedla k němu omámený zrak. Poklekl před ní a přejel jí dlaněmi po vnitřní straně stehen.

Její kundička se přímo před ním otevřela, růžová, hebká a ryze ženská, stejně jako ona celá. Polaskal kapucku klitorisu, přejel špičkou prstu po samotném vrcholku, pak obkroužil

vstup do jejího těla a pronikl do ní sotva na centimetr.

Tiše zasténala, ucítil, jak zvlhla ještě víc. Reagovala tak nádherně. Její tělo sevřelo jeho prst, a když ho chtěl vytáhnout, nechtěla ho pustit. Sklonil hlavu a ochutnal sladkou vlhkost.

„Dashi!“

Vykřikla jeho jméno hlasitě do ticha pokoje. Jeho jméno. Ne Carsonovo. Neskutečně ho tím potěšila. Jejímu manželovi možná patřily její sny, ale Dashovi patřila přítomnost. A on se chystal si ji vzít a ani za nic ji nepustit. Dříve nebo později opanuje její sny, jako

vládne jejímu bdění.

Zlehounka ji kousal a sál, převaloval po klitorisu svůj jazyk, zesiloval tlak jen natolik, aby se divoce svíjela. Zajela mu prsty do krátkých vlasů, chytila ho, vybízela ho, držela ho na místě.

To ona ho právě teď ovládala a on zjistil, že mu to naprosto nevadí. V tuto chvíli ona velela a on jí to dovolil. Dá jí, cokoli bude chtít. Nyní mu může rozkazovat.

Tiše vydechla. Zaplavilo ji uspokojení i touha. Vyklenula se, nabídla mu tak místa, která jí přinesou ještě větší rozkoš. A on byl bystrý student, vnímal, jak její tělo zareagovalo, když polaskal to drobné místečko.

Učil se rychle a brzy ho nemusela ani vést. Poznal její tělo, rychle se naučil, co ji přivede k šílenství.

Přitiskl ústa k její kundičce a pak do ní pronikl jazykem, jak nejhlouběji mohl, a jeho ústa zaplavilo tekuté vlhko.

Chtěl, aby mu vyvrcholila do úst, prudce a horoucně. Vložil do ní dva prsty, pohladil jimi hedvábné stěny její pochvy.

Jemně ji třel, hledal místo trochu jiné na dotek, trochu drsnější. Když ho našel a stiskl, okamžitě vykřikla. Zvlhla ještě víc a zalapala po dechu. Ten zvuk byl rajskou hudbou pro jeho uši. Penis se mu tiskl na břicho, tak tvrdý a pulzující, až byl skoro bez sebe touhou se jí zmocnit. Ale zakázal si to. Kvůli ní. Dneska chtěl přinést rozkoš hlavně jí. Jenom jí. Bude to jeho tichá omluva za to, že se choval jako parchant a že si na ní vybíjel svoji mizernou náladu.

Nechtěl žárlit. Zvláště na mrtvého muže. Muže, který byl jeho nejlepším kamarádem. Ale tady to měl. K zešílení žárlil na to, že na ni má Carson vliv dokonce i ze svého hrobu.

„Už budeš, zlato?“

„Ano! Prosím, nepřestávej, Dashi. Potřebuju tě.“

Ta procítěná prosba ho potěšila na duši, zahřála ho. Tekutá záře. Těšil se z jejího světla, z její rozkoše, z její touhy.

Přirazil do ní prsty, přidal na tlaku na tom místečku rozkoše, zatímco jazykem obkružoval klitoris a jemně ho sál. Neovladatelně se pod ním chvěla, stehna se jí třásla, kolena sebou cukala.

„Dej mi to,“ zašeptal chraplavě. „Dej mi to, Joss. Všechno. Osvoboď se.“

Vyklenula se, nekonečně, bolestivě vykřikla. Rychle zakryl ústy její kundičku a tvrdě sál, zatímco ona se třásla a pulzovala orgasmem. Jazyk mu zaplavil její med a vystřelil jeho touhu ještě výš.

Palcem pohyboval po jejím klitorisu, stejně jako před chvílí jazykem, jemně třel,

zatímco z ní vyzařovala jedna vlna za druhou vyvrcholení.

Nakonec se zhroutila na pohovku, tělo zcela ochablé. Vzhlédl k ní a spatřil, že si ho její oči líně prohlížejí a září přitom spokojeností. Připomínala mu spokojenou kočku, jen ještě zavrnět.

Když chtěl vstát, aby uklidil oblečení, rychle se napřímila a chytila ho za boky, aby ho zastavila. Pak beze slova uchopila jeho penis a navedla ho ke svým ústům. Hlavičku pojala do rtů.

„Neodpírej mi možnost dát ti stejnou rozkoš, jako jsi dal ty mně,“ pronesla hlasem zastřeným po orgasmu. Zněla ochraptěle a roztouženě, jako by ještě zbýval kus cesty k ukojení její touhy.

„Jen tu stůj, Dashi. Dovol mi pomilovat tě.“

Zavřel oči, opanovala ho čirá spokojenost, tak silná, až ho skoro srazila na kolena.

Bože, ano, dovolí jí to. Nic jiného si ani nepřál.

Zapletl ruce do jejích vlasů a zvedl je, aby jí pohlédl do tváře, viděl, jak se její rty uzavírají kolem ptáka. Vsála ho hluboko, skoro až do hrdla a pak polkla. Cítil, jak z něj unikají první kapky spermatu.

„Dlouho nevydržím, zlato.“ Pousmála se se rty kolem penisu.

„Já vím.“

A pak začala pumpovat pěstí a sála ho hluboko, silně. Tímto tempem ho za několik vteřin přivede do ráje. A tak se také stalo. Než ho stihla vsát do úst počtvrté, už se ho zmocnil orgasmus a on se jí rozlil do hrdla.

Hladově polykala, sála a chtěla ještě. Ani kapka nazmar neunikla z jejích rtů. Její prsty mu něžně hnětly koule, hladily je a převalovaly v dlaních. Byl tak vybuzený. Tělo měl tak napjaté, až se bál, že se roztrhne ve dví.

Poslední kapky semene unikly z jeho penisu, a ona přesto dál sála a lízala, polykala, až byl nakonec tak citlivý, že už její něžné zacházení dál nesnesl.

Chytil ji za ruku, přinutil ji přestat, a pomalu se odtáhl z jejích úst. Jak se vytahoval, cítil na sobě její jazyk.

Zvedl ji na nohy, objal a pevně ji k sobě přitiskl. Zabořil tvář do jejích vlasů a něžně ji do nich políbil.

„To jsem si nezasloužil,“ vydechl chraplavě. „Ale neodmítnu to. Nikdy. Děkuju ti, zlato.

Děkuju, žes mi odpustila.“

Odtáhla se, na rtech něžný úsměv. „Není co odpouštět, Dashi.“

To posílilo jeho názor, že jí není ani zdaleka hoden. Bože, byla dokonalá. A on byl kretén, že se nechal po dvě rána za sebou ovládnout frustrací, a ona mu přesto odpustila tak sladce, jak jen žena dokáže muži odpustit.

„Pokud chceš, připravím ti pití a můžeš se posadit v kuchyni a dělat mi společnost, než připravím večeři,“ navrhla.

„To bych rád. To bych opravdu rád.“

Jako by už opravdu tvořili jeden domov. On bude sedět a dívat se, jak pro něj vaří. Ta představa mu udělala obrovskou radost.

Rychle se oblékl a vzal ji za ruku.

„Tak pojď. Připravím ti pití, ale kdyby ti to nevadilo, ráda bych se oblékla. Nechci stát u plotny nahá,“ řekla.

„Vezmi si můj župan,“ navrhl.

Nic si nyní nepřál víc než vidět ji ve svém županu ovinutém kolem jejího těla, zatímco bude postávat v kuchyni.

„Dobře,“ souhlasila měkce. „Půjčím si tvůj župan hned potom, co ti naliju skleničku.“

23. kapitola

Poslední dva týdny byly splněným snem. Dash nemohl být šťastnější. Joss zářila spokojeností. Zapadla do role subinky, jeho subinky, jako by se pro ni narodila. A možná že ano.

Možná tohle bylo opravdu to, po čem toužila – co potřebovala – a Dash byl zatraceně rád a potěšen, že právě on je tím mužem, který jí to může dopřát. Také už ze spánku nevyřkla Carsonovo jméno. Neměla žádné neklidné sny. Byla, jak tomu začínal věřit, jenom jeho. Zcela a naprosto jeho.

Jel rychleji než normálně, nemohl se dočkat, až bude doma. Dnes večer chtěl s Joss probrat jejich první společnou návštěvu Sídla. Nechtěl to uspěchat, zvláště ne po Jossině první zkušenosti se Sídlem. Nechtěl ji tam vzít, dokud to mezi nimi nebude fungovat naprosto dokonale. Dokud se ta první návštěva zcela nevymaže z jejích vzpomínek a Joss se přestane cítit trapně.

Byla připravená a on zcela jistě taky. Chtěl je pozvednout na další úroveň. Chtěl veřejně prohlásit Joss za svou, ale také jí chtěl dát, po čem toužila od prvního dne.

Věděl jistě, že bude souhlasit, nebo se dokonce nebude moci dočkat, až s ním vyzkouší všechny možnosti, jaké Sídlo nabízí.

Než se rozhodl, kterou noc tam půjdou, zajistil, aby se tam ani Tate, ani Jensen neobjevili. Nechtěl, aby se Joss ani na vteřinu cítila nepříjemně. Jensen před pár dny podal přihlášku, prošel procesem schválení a byl přijat.

Podle Tatea už tam s Chessy dlouho nebyli. Dashovi se to nezamlouvalo, vzpomínal si na rozhovor s Joss o Chessy a Tateovi a na její obavy z toho, zda je Chessy šťastná. Tate měl v poslední době moc práce. Jeho společnost rostla závratnou rychlostí a brala mu stále více času.

Svého kamaráda se na to ale nevyptával, protože to nebyla jeho starost. A netušil tak, jestli mají jako pár problémy. Nechtěl otázkami zasévat semínko pochyb do Tateovy mysli, když pro to nebyl důvod. Tate Chessy zbožňoval, to Dash velmi dobře věděl.

A Tatea by přivedlo k šílenství, kdyby se domníval, že Chessy není šťastná.

Jako pár to spolu časem vyřeší. Dash tomu věřil. Tate byl do své ženy zblázněný. Složil by jí k nohám celý svět – vždy jí skládal k nohám celý svět. Vážil si Chessyina daru submise. Měl zatracené štěstí.

Ale Dash byl teď taky šťastný. Měl Joss. Dokonalou, submisivní, milující Joss. Dělala vše, aby ho potěšila, a donekonečna se bála, že ho zklame. Jako by to snad bylo možné.

Dash teď už věděl, že kdyby mu Joss nebyla schopná dát, co potřeboval – po čem toužil – kdyby se mu nedokázala podvolit, tuhle stránku by v sobě kvůli ní potlačil. Přinesl by jakoukoli oběť, pokud by na oplátku získal to, po čem jeho srdce toužilo.

Joss mu stačila. Vždy mu bude stačit.

Zabočil na příjezdovou cestu, zaparkoval vedle Jossina auta a napadlo ho, jestli by jí neměl koupit nové auto. Aby ho měla od něj. Jako čistý řez od minulosti. Už se odstěhovala ze svého domu, ačkoli ho zatím nenabídla k prodeji. Zatím o tom nemluvili. Brzy to s ní ale probere. Chtěl ji tady, natrvalo. Nechtěl, aby měla vlastní dům, kam by se mohla vrátit. Dům, kde bydlívala s Carsonem a který její manžel koupil, stejně jako její

auto.

Mohla by dům prodat a peníze si uložit na účet pro pozdější použití. Nikdy jí nebude chybět nic, co by jí Dash mohl dát. A on nechtěl ani cent z peněz, které jí dal její muž. To a příjem ze zisku z jejího podílu ve společnosti by patřily jenom jí. A dětem, které by spolu v budoucnu měli.

S širokým úsměvem na tváři vystoupil a zamířil ke dveřím. Představa, že by dal Joss děti, které tak chtěla – jeho děti – ho naplnila dokonalým štěstím. Dal by jí malé holčičky, které by vypadaly přesně jako jejich matka. A kluky domýšlivé po něm a něžné po ní.

Život byl vážně dobrý. A bude jen lepší.

Věděl, že Joss toužila po dvou věcech, které jí Carson nemohl dát. Jednu už jí Dash dal. Dominanci. A ta druhá? Děti. Carson se zdráhal mít děti, Dash ale v tomhle směru žádné zábrany neměl.

Čím dřív ji přesvědčí, aby jejich vztah trvale zpečetili, čím dřív na její prst nasadí prsten, tím dřív proberou její mateřství. Nebylo třeba čekat. Joss čekala už tak moc dlouho. Nechtěl nic víc než jí splnit všechny její sny.

Vešel dovnitř, a jak očekával, Joss už na něj čekala, na kolenou, nahá, vítající.

Okamžitě k ní došel, zvedl ji a přitáhl si ji k sobě. Láskyplně ji políbil a ukázal jí tak lásku, kterou k ní choval. Zatím jí to neřekl, ale každý den nechal promlouvat činy. Musela to vědět. A brzy jí to také řekne. Až pocítí, že nastal ten pravý čas.

„Ahoj,“ vydechla, rty napuchlé po jeho polibcích. „Chápu správně, žes měl hezký den?“

Zakřenil se. „Až do této chvíle ne. Ale přijet domů za tebou je moje nejoblíbenější část dne. Každého dne.“

Usmála se, vzala jeho obličej do dlaní a zlehka ho pohladila. Vychutnával si její dotek, bažil po něm každou částí svého bytí. Nelhal. Těšil se na konec každého dne, v práci sotva dostával svým povinnostem. Ani jednou nepřišel později, protože by to znamenalo strávit méně času s ní.

Večer nyní patřil jim. Nikdo je nebude vyrušovat. Svět za okny neexistoval. Byl jenom svět za zavřenými dveřmi jejich domova. Jejich domova.

„Tohle je také moje nejoblíbenější část dne,“ přiznala kouzelně stydlivě. „Když mi zavoláš a já jdu do obývacího pokoje a kleknu si, zdá se mi to pak nekonečné.“

„To mě mrzí, zlato. Je pro tebe nepohodlné klečet tak dlouho?“

Nechtěl, aby trpěla jakýmkoli nepohodlím. Ne kvůli němu. Ano, chtěl, aby čekala a klečela nahá a zcela podřízená. Ale ne za cenu jejího nepohodlí.

Usmála se a zavrtěla hlavou. „Ne, miláčku. Zbožňuju ty okamžiky, kdy vejdeš do domu a oči se ti rozzáří, jakmile mě uvidíš. To bych nevyměnila za nic na světě.“

Naprosto nečekaně ho potěšilo, jak ho oslovila. Ještě nikdy mu tak neřekla. Dosud byl pro ni jenom Dash. Byl dospělý, a přesto ho nyní skoro srazilo na kolena, že mu řekla miláčku.

„Co se děje, Dashi?“ zeptala se a ustaraně se mračila. „Řekla jsem něco špatně?“

Políbil ji na svraštělé obočí. „Vůbec ne, zlato. Řekla jsi něco naprosto správně. Řekla jsi mi miláčku. Líbí se mi to.“

Zčervenala a sklopila zrak, on jí ale zvedl bradu, aby ji mohl opět políbit.

„Líbí se mi to, Joss,“ ujistil ji. „Zatraceně moc se mi to líbí. Cítím se tak výjimečně. Jako

bych pro tebe byl výjimečný.“

„Jsi pro mě výjimečný, Dashi,“ zašeptala. „Doufám, že jsem ti to také ukázala.“

„Ukázala, ale je hezké to slyšet.“

Zvedla se na špičky a políbila ho, objala ho kolem krku a on ji držel a svíral ve svých pažích. Neměl v úmyslu ji pustit.

Přešel k pohovce a posadil se, s ní stále v náručí.

„Chci s tebou něco probrat. Chtěl jsem to jako překvapení, ale pak mě napadlo, že bude lepší, když se na to budeš moct připravit. A pokud to nebudeš chtít, řekni to.

Nebudu se zlobit. Nechci udělat nic, co by ti bylo nepříjemné.“

Zmateně se zamračila, ale zůstala zticha a čekala, až bude pokračovat. Za to ji miloval.

Že okamžitě nepanikařila ani neprotestovala. Věřila mu a on tu důvěru opatroval.

„Napadlo mě, že bychom zítra mohli zajít do Sídla. Jako pár. To místo tě zajímalo a naše společná návštěva bude výjimečná, Joss. Důvěřuj mi, že vím, co tě potěší.“

Musel jí nechat, že podle výrazu tváře ani na vteřinu nezapochybovala. Spatřil v jejích očích důvěru, když k němu vzhlédla. Nezdála se nervózní, ani znepokojená.

„Já ti věřím, Dashi. Pokud tam chceš jít, moc ráda půjdu s tebou. Jen mi řekni, co si mám vzít na sebe. Nechci tě zklamat nebo zostudit.“

„Ty bys mě nikdy nedokázala zostudit,“ opáčil chraplavě. „Není nic, čím bys ve mně vzbudila rozpaky. Je to nemožné.“

Usmála se, oči měla vřelé a plné… lásky? Mohl si dovolit tak brzy doufat? Radši tu myšlenku nerozváděl, nechtěl zažít zklamání, přestože jí řekl, že pro něj nikdy zklamáním nebude. Tohle ale bylo jediné, co by ho zničilo. Že by neopětovala nebo nebyla schopná opětovat jeho lásku.

„Kdy bys tam rád šel? A co bych si měla obléknout?“ zeptala se.

V jejích očích spatřil nadšení a nedočkavost. Těšila se tam. A jemu už na mysl přicházely všechny možnosti. Všechno si do detailu naplánuje. Chtěl, aby to bylo perfektní.

„Něco sexy,“ navrhl. „Krátké koktejlky, které odhalí tvé nádherné nohy. A podpatky.

Rozhodně vysoké podpatky. Chci tě v nich před všemi ostatními ošukat.“

Oči se jí zamlžily chtíčem. Rozechvěla se v jeho náruči, jako by ji ta představa přitahovala stejně jako jeho. Zatraceně v to doufal.

„Ale doopravdy na tom nesejde,“ dodal. „Protože sotva dorazíme, budeš nahá a spoutaná.“

Prudce se nadechla. Zblízka ji pozoroval, hledal jakoukoli známku, že by se jí nezamlouvalo, co pro ni plánoval. Ale neviděl žádný odpor. Jen zvědavost a vzrušení.

„V kolik?“ zašeptala. „V kolik musím být připravená?“

„Navečeříme se venku. Buď připravená, až dorazím domů. Najíme se, dáme si načas a do Sídla dorazíme na devátou. Věci tam nabírají spád až pozdě večer. A já chci, aby celý svět viděl, co mi patří. Chci, aby se každý chlap užíral závistí, že jsi moje a nikdy nebudeš jejich. Můžou se dívat, ale ať se tě neopovažují dotýkat.“

Usmála se, oči jí zářily potěšením. „Líbí se mi, že jsi vůči mně tak majetnický, Dashi.

Cítím se díky tomu… v bezpečí. A opatrovaná.“

„To jsem rád,“ zavrčel chraplavě. „Protože jsi moje.“

Náhle vytřeštila oči, v jejích hlubinách zaplála panika.

„Panebože! Večeře! Úplně jsem zapomněla na večeři, Dashi. Když jsi přišel, naprosto jsem ji vytěsnila. Zatraceně, doufám, že nebude spálená.“

Jak mluvila, už se škrábala z jeho klína, a on ji se smíchem pustil a sledoval, jak utíká do kuchyně.

Následoval ji a srdce se mu sevřelo, když se sklíčeně odvrátila od trouby.

„Je zničená. Moc mě to mrzí, Dashi. Plánovala jsem pro nás speciální večeři a načasovala to tak, že se najíme, hned jak dorazíš domů.“

Vypadala tak kouzelně, že dokázal pouze přejít přes místnost a přitáhnout si ji do náruče. Jednou rukou zavřel troubu a vypnul ji.

„Tak ať se to spálí,“ zavrčel. „Obleč se, vezmu tě na večeři. A je mi jedno, co budu jíst, hlavně že budu s tebou.“

24. kapitola

Joss byla nervózní, nadšená a nesmírně vzrušená, to vše z ní udělalo uzlíček nervů.

Věděla, se vší skromností, že vypadá báječně. Dávala si na svém vzhledu záležet a nedbala na to, že jí Dash řekl, že bude krátce po příchodu zcela nahá.

Chtěla vypadat dobře, nejen kvůli sobě, ale kvůli Dashovi. Chtěla, aby na ni byl hrdý.

Hrdý na to, že ji má po boku, až vejdou do Sídla.

Dash jí pomohl z auta, zavěsil si její ruku do rámě a společně vykročili ke vchodu.

Jak se jen tato cesta lišila od té poslední, kdy byla vyděšená a nervózní a žaludek měla stažený, až jí skoro bylo špatně. Alespoň že tentokrát nemusela projít společenskými místnostmi v přízemí, kde se lidé scházeli, aby si našli partnera na dnešní večer.

Nemusela se bát, že si vybere špatného muže nebo někoho, kdo by jí mohl ublížit.

Dash tu byl s ní, z jeho výrazu a pohybů bylo zjevné, že ji považuje za svou. Dnes večer si muže vybírat nebude. Už si zvolila. Dash, jen a pouze Dash, jí dá vše, co pro ni naplánoval.

Nevěděla přesně, co to bude, ale to nevědomí ještě víc zesílilo její vzrušení. Bradavky měla tuhé a bolavé. Kundička se jí svírala a ona věděla, že je už teď vlhká.

Dash ji doprovodil přes společenské místnosti, kde jí nabídl sklenku vína. Ona ale věděla, že tím hlavním důvodem, proč sem zašli, bylo, že ji chtěl všem ukázat, a to jí zvedlo sebevědomí.

Byl na ni hrdý. Bylo to poznat z jeho pohledu. Ani na vteřinu ji nespustil z očí, cítila

na sobě jeho spalující pohled. Sotva od ní odstoupil, i když jí šel pro víno. Držel se od ní na dosah, dotýkal se jí rukou nebo ji objímal paží.

Když ale do místnosti vešel Craig, ten muž, s nímž tu byla Joss první noc a jenž si okamžitě všechny ženy prohlédl dravčím zrakem, Dash ztuhl a přitáhl si Joss k boku.

Jeho sevření prozrazovalo, jak je majetnický. Zadíval se na Craiga ledovým pohledem.

„Corbine,“ pozdravil Craig a úsečně na něj kývl. Pak pohled stočil na Joss. „Vypadáte překrásně, paní Breckenridgeová.“

Dash při zvuku toho jména ztuhl, Joss mu proto položila ruku na paži a lehce stiskla.

„Děkuji,“ odpověděla zdvořile. „A teď, pokud nás omluvíte, půjdeme.“

Dash ale s odchodem otálel. Vstoupil do Craigova osobního prostoru, až se skoro dotýkali nosy. No, ne úplně, protože Dash byl o dobrých osm centimetrů vyšší než Craig.

„Nechci tě vidět ve společných prostorech,“ zavrčel Dash. „Jestli tě tam uvidím, vlastnoručně tě vyhodím. Už se na Joss nikdy takhle nepodíváš. Jasný?“

Craig se uchechtl. „Ty mi nemáš co nařizovat, kam mám jít, Corbine. Mám právo tu být, stejně jako ty. Takže táhni do hajzlu. Budu se dívat, jak budu chtít.“

„Nahoru nepůjdeš,“ oznámil mu Dash varovně. „Roztrhnu tě ve dví a je mi u prdele, jestli mě za to vyhodí. Bude to za to stát. Jen do toho. Varuju tě.“

Craig zbledl a ustoupil, v očích se mu zračil strach. Dash to myslel naprosto vážně. Joss byla přesvědčená, že by Craigovi opravdu poupravil obličej, a bylo zřejmé, že i Craig tomu uvěřil.

Craig se mlčky otočil a odešel, jenom po Dashovi hodil znechuceným pohledem. Dash objal Joss kolem pasu a odvedl ji z místnosti ke schodišti.

„Pojď, zlato. Nenecháme si jím pokazit večer.“

„On by ho stejně nepokazil,“ prohlásila tiše. „Je mi jedno, že tady je. Já jsem tu s tebou, Dashi. Jenom s tebou. Je mi jedno, kdo mě uvidí, protože patřím tobě.“

U paty schodiště se zastavil a políbil ji tak, až jí to vzalo dech.

„Děkuji ti, zlato. Nemám toho chlapa rád a ještě méně se mi zamlouvá, že se tě někdy dotýkal. Že položil ruce na to, co jsem považoval za své dávno předtím, než jsme se dali dohromady.“

Usmála se a setřela mu svou rtěnku ze rtů. „Zničil jsi mi make-up.“

Zavrčel, ten zvuk vyšel hluboko z jeho hrdla. „A než s tebou skončím, zničím ti ho ještě víc. Máš překrásně vyčesané vlasy, miláčku, obávám se ale, že ten účes bude na konci zničený stejně tak.“

Zachvěla se a potěšeně se usmála. „Nemůžu se dočkat.“

„Tak jdeme na to,“ vybídl ji a vykročil s ní do schodů.

Když vešli do společné místnosti, už to tam žilo. Dash si prohlédl návštěvníky a jednoho z nich poznal. Damon Roche je spatřil stát ve dveřích a s úsměvem na tváři se k nim vydal.

Po jeho boku stála překrásná tmavovláska a Joss se domnívala, že to bude jeho žena Serena.

Na ženu, která nedávno porodila dítě, měla dokonalou postavu bez jakýchkoli důkazů po předchozím těhotenství.

„Dashi, Joss, moc rád vás oba vidím,“ přivítal je Damon vřele.

Zdálo se docela trapné vyměňovat si zdvořilosti, zatímco všichni kolem nich se oddávali požitkům a rozkoším. Nazí, sténající, šukající, sající. Pleskání důtek o kůži. Výkřiky a steny bolesti i rozkoše. Ve vzduchu se vznášela vůně sexu a vzrušení. Joss z toho až mrazilo.

Jak se dokáže před těmi lidmi svléknout?

Zatímco mluvili s Damonem a Serenou, Dash jako by vycítil její obavy, a objal ji kolem pasu.

O chvíli později k nim došli dva muži, mezi nimiž kráčela krásná Asiatka. Dashova tvář se rozzářila poznáním a upřímnou radostí.

„Lucasi, Cole, Ren,“ pozdravil je. „Moc rád vás tři zase vidím. Už je to nějaká doba.“

Muži si s Dashem potřásli, pak Dash políbil Ren na tvář. Joss rychle pochopila, že Ren má vztah s oběma muži. Okamžitě se v ní probudila zvědavost, představovala si, jaké by bylo mít dva silné dominantní muže zároveň. Byl jejich vztah trvalý, nebo se dali dohromady na jednu noc rozkoše na tomto ostrově určeném ke splnění všech sexuálních přání?

„Několik posledních měsíců jsme byli ve Vegas,“ oznámil mu Lucas. „Představ nás své dámě, Dashi. Nepamatuji si, že bych ji tu někdy viděl.“

Dash ji popostrčil před sebe a stiskl jí ruku.

„Zlato, toto jsou Lucas Holt, Cole Madison a Ren Holtová-Madisonová. Přátelé, toto je Joss. Je moje.“

To jednoduché oznámení ji zahřálo po celém těle. Jeho věcné prohlášení, že je jeho, že ji veřejně označil za svou. Že on je její dominant a ona jeho subinka. Pokud si myslela, že by ji uvedlo do rozpaků, kdyby ji takhle někdy představil, nyní věděla, že se mýlila.

Zbožňovala to.

„Moc rád tě poznávám, Joss,“ usmál se Cole a políbil jí ruku.

Lucas ji vzal za druhou. Jeho temný pohled ji propaloval, až se cítila jako nahá. Z obou mužů vyzařovalo něco, díky čemu se cítila… zranitelně. Pohlédla na Ren, která se zdála být na výsost spokojená, že stojí mezi nimi, a přemýšlela, jak silná ta drobná žena musí být, že je schopna zvládnout oba tyto evidentně dominantní muže.

Cole si přitáhl Ren k boku, zatímco Lucas ji dál držel za ruku, jejich prsty propletené. Viditelně neměli žádný problém s tím, aby celý svět věděl o jejich neobvyklém vztahu. Dash jí představil Ren příjmením obou mužů. Vzala si je oba? Spojila se s nimi oběma?

To ji zaujalo a fascinovalo. Musí se na to Dashe později poptat.

„Nyní už vás necháme, abyste si dnešní večer patřičně užili,“ prohlásil Damon zdvořile, se svou ženou po boku. „Pokud budete cokoli potřebovat, stačí požádat moje lidi a oni vám donesou všechno, co si budete přát.“

„Je lavice volná?“ zeptal se Dash s jiskrou v oku.

Jak Serena, tak Ren pohlédly na Joss a ona v jejich očích spatřila čirou závist. Ať už ta lavice byla cokoli, musí být potěšením na ní sedět, protože obě ženy vypadaly, že by si to s Joss moc rády vyměnily.

„Je. Pokud chceš, nechám na ni zavěsit ceduli s rezervací,“ nabídl Damon velkoryse.

„To oceňuji. Budu také potřebovat pouta a bičík.“

Damon přikývl a pak se s Dashem rozloučili. Joss jim sdělila, jak ráda je všechny poznala. Pak ji Dash odvedl od skupinky svých známých dál, do hlubin sálu.

„To byli tví přátelé?“ zeptala se Joss. Dash přikývl. „Poznal jsem je tady.“

„Cole, Ren a Lucas. Oni jsou spolu? Všichni tři?“

Dash se usmál. „Ano. Není to tady až tak neobvyklé. Ačkoli oni mají trvalý vztah, nedomluvili se pouze na noc zde v Sídle. Ona jim patří a oni líbají zem, po které kráčí.“

„Má štěstí,“ povzdechla si Joss posmutněle.

Dash přimhouřil oči. „Tak tohle si přeješ, Joss? Dva muže, kteří se s tebou pomilují?

Kteří tě budou opatrovat a hýčkat?“

Rychle zavrtěla hlavou. „Jeden mi naprosto stačí,“ odpověděla se smíchem. „Potřebuju jenom tebe, Dashi. Víc ani nezvládnu.“

Zatvářil se domýšlivě. „To rád slyším, zlato, protože nemám v nejmenším úmyslu dělit se o tebe s jiným mužem, minimálně ne trvale.“

„To bylo celkem patrné z toho, jak jsi pohrozil Craigovi,“ poznamenala suše.

Odvedl ji k čalouněné lavici, která vypadala spíš jako obrovské sedlo. Uprostřed byla zakřivená a ze spodní části vycházely podnožky rozevřené do „V“. Vpředu měla dva sloupky a ona přemýšlela, jak by se daly využít.

„Teď tě svleču, Joss. Tady, před všemi ostatními. Chci, aby ses soustředila jenom

na mě. Na nikoho jiného. Pouze na mě. Zapomeň na všechny ostatní. Teď jsme tu jen já a ty a to, co spolu uděláme.“

Polkla a potlačila nervozitu.

Pomalu, něžně a s úctou ji začal zbavovat jejích šatů. Dal si načas, vychutnával si to.

Odhaloval její kůži centimetr po centimetru.

Když byla nahá, narovnal se a zhluboka se nadechl, když pohlédl na její odhalené tělo. Cítila se… krásná. Cenná. A hrdá.

Dash byl pohledný a dominantní a chtěl ji.

Ještě nikdy se necítila víc žensky a mocná. Ano, Dash držel v rukách veškerou moc.

Ovládal ji. A přesto se cítila silná. Jako by vládla nad jeho rozkoší a uspokojením.

„Chci, aby sis nalehla na lavici, břichem dolů. Lehni si tak, aby ti to bylo pohodlné, a řekni, kdyby nebylo. Ruce natáhni ke sloupkům. Přivážu ti je k nim a pak ti přivážu kotníky k nožkám, aby ses nemohla hýbat.“

Srdce jí poskočilo, dech zrychlil, chvěl se na jejích rtech. Nyní už bylo jasné, k čemu ty sloupky byly. Bude roztažená a uvázaná a on bude mít přístup ke každé části jejího těla.

Když ulehla tak, jak jí nařídil, začal jí ovazovat zápěstí hedvábným provazem. Když měla ruce spoutané, obrátil svou pozornost k jejím kotníkům a přivázal je k podnožkám lavice.

Potom ji pohladil po zadku, roztáhl a poplácal obě její půlky. Ošuká ji do zadku?

Do kundičky? Nebo do obou míst? Hlavou jí vířily všechny možnosti. Touha jí bouřila

v žilách jako droga. Byla opojená, omámená a už nyní na půli cesty do země snů, kam vstupovala pokaždé, kdy nad ní Dash uplatňoval svou moc.

Pak si ale vzpomněla, že požádal o bičík. Zhluboka se nadechla a uvědomila si, že jí hodlá naplácat. A k tomu byla v dokonalé poloze, její zadek, záda a zadní části nohou vystavené jeho úderům.

Obešel ji, podlezl pod jednou její paží přivázanou ke sloupku, postavil se před ni

a rozepnul si kalhoty. Ze spodního prádla osvobodil vzrušený penis. Přitiskl jí ho na rty a uchopil ji za hlavu, přinutil ji zvednout, aby otevřela ústa.

Potom jediným, hlubokým přírazem pronikl dovnitř. Bylo jí jasné, že je vzrušený stejně jako ona a že dnes v noci nebude nijak něžný. To ani nechtěla. Chtěla jeho dominanci.

Jeho sílu. Chtěla, aby nad ní uplatnil svou absolutní moc. Líbilo se jí, jak zranitelná se vůči němu cítila. Opájela se skutečností, že ji může využít po libosti… a že to udělá. Tvrdě.

Drsně. Chtěla to.

Po několik dlouhých okamžiků si nemilosrdně bral její ústa. Na jazyku ucítila první slané kapky, které dopadly na zem dřív, než je stihla všechny polknout. Pak se odtáhl, pevný

a tvrdý, a pochvalně ji pohladil po tváři.

„Skvěle, miláčku. Velmi jsi mě potěšila. Teď zajdeme o něco dál. Naplácám ti, Joss.

A nebudu něžný. Pamatuj na svou pojistku. Nedám ti roubík, protože chci, abys to slovo řekla, kdyby to bylo nutné.“

Přikývla na znamení, že rozumí, ale už teď byla odhodlaná to slovo nepoužít, ať se děje, co se děje. Radši by dřív omdlela, než dovolila, aby to slovo uniklo z jejích rtů. Nehodlala sebe ani Dashe zklamat.

Zvedl bičík a přejel jím po jejích zádech, koženým vrcholkem ji pohladil po celé délce páteře. Pak ji plácl po zadku tak prudce, až zalapala po dechu. Pevně stiskla rty, odhodlaná nevydat už ani hlásku. Přijme vše, co jí hodlá dát.

Dopadla další rána. Musela se kousnout do rtu, aby potlačila výkřik, který se jí dral z hrdla. Nelhal. Nebyl ani v nejmenším něžný. Rány byly stále tvrdší. Ostřejší. Každý dopad přinesl pálení, které rychle odeznělo a jež nahradila rozkoš.

Při šestém šlehnutí už byla jako v mlhách a na každý zásah reagovala jen líně. Snažila se vyklenout, dožadovala se sladkého horka, jež přicházelo s každým úderem.

Přidával na síle, jako by vycítil, že se už propadá do omámeného nevědomí. Osmá rána ji ale ze snění probrala, rychle se vzpamatovala. Zasazoval údery na její záda, její pozadí, dokonce i zadní strany stehen, až si byla jistá, že bude mít celé tělo pokryté růžovými značkami.

Lapala po dechu, dech se jí zrychloval stále víc, jak s ní neměl ani na vteřinu slitování. Hebkou pokožku ramen měla jako v jednom ohni a stejně tak záda. Na jejím těle nebyl jediný centimetr, který by ji nemravenčil. Svíjela se, neschopna zůstat v klidu. Snažila se zmírnit ten obrovský žár.

Sklopila hlavu, zhroutila se, už se nedokázala dál udržet. On jí ale vjel rukou do vlasů a zvrátil jí hlavu, aby jí do úst vsunul svého ptáka.

Po několik dlouhých okamžiků ji šukal do úst a ona neslyšela nic než zvuky sání.

Netušila, co se kolem ní děje. Neměla ponětí, jestli se ostatní dívají a sledují, jak si Dash bere její tělo. Bylo jí to jedno. Pro ni tu existoval jenom on. A tento okamžik.

Vklouzl jí do úst, až na bradě ucítila jeho varlata, a zůstal tak, až začala bojovat o dech.

Ale přinutila se nepanikařit. Věřila mu. Dash znal její hranice. Nezašel by příliš daleko.

Odtáhl se, vysunul se z jejích úst a pak se náhle vrátil ten oheň, jak zesílil údery.

Téměř ztrácela vědomí, ne proto, že by ji přemohla bolest, ale protože svět kolem ní přestával existovat. Obklopovala ji těžká mlha rozkoše, pronikala jí do žil. Chtěla pokračovat. Prosila ho o to. Slyšela, jak k ní jako z dálky doléhá její vlastní hlas.

A pak se jeho tělo vrátilo k jejímu, zakrylo ji svým teplem a sílou. Blízko tváře uslyšela jeho šeptání.

„Milovaná Joss. Tak překrásná, tak poddajná. Nemáš tušení, jak důležitá pro mě jsi. Jak překrásné jsou mé značky na tvé kůži. Teď tě ošukám a ošukám tě tvrdě. Nejprve

do kundičky, pak do zadečku. A zatímco tě budu šukat, jiný muž ti naplácá.“

Vytřeštila oči, její tělo se okamžitě probralo. Divoce ji vzrušila představa toho, co se chystá. Že jí naplácá jiný muž, zatímco se jí Dash zmocní, získá ji a ošuká.

Jak to přežije? Už teď si sotva pamatovala své jméno. A Dash nehodlal přestat, už teď posouval její hranice dál, než si kdy představovala.

Hrubě ji popadl za boky a pronikl do ní s brutalitou, která jí vzala dech. Byl hluboko, zasunul se tak daleko, jak mohl. Byla na něj připravená, víc než připravená, a přesto ho v sobě pevně svírala. Byl obrovský. Tak vzrušený, že byl tvrdší, delší a širší než kdy předtím.

Nořil se do ní, přirážel ji k lavici a napínal její pouta, až to skoro bolelo. A ona to přijala.

A chtěla víc. Toužila po tom. Bažila po tom. Když na ni dopadl bičík, Dash se odtáhl. Oba muži jednali v dokonalém souladu. Bičík ji zasáhl na kůži, když z ní Dash vystoupil,

a zvedl se, když do ní přirazil.

Bezmocně vzlykala, ztracená v rozkoši, že si ani nebyla jistá, zda vůbec vyvrcholila, nebo ne. Pokud ano, už teď byla na cestě k dalšímu vrcholu. Uvnitř ní se s děsivou silou zvedala další vlna touhy.

A pak z ní vystoupil, roztáhl jí půlky a rychle mezi ně nanesl větší množství lubrikantu. Přitiskl se hlavičkou k úzkému otvoru a přirazil, ani jí nedal čas se jeho vpádu přizpůsobit.

Vykřikla navzdory tomu, že si to zakázala. Nemohla si pomoct. Jeho jméno unikalo z jejích rtů, znovu a znovu, prosila ho, ať nepřestává, prosila ho o slitování, přestože žádné nechtěla.

Svou pojistku ale nevyřkla. Ani jí nepřišla na mysl. Nedokázala si na ni vzpomenout, nechtěla si na ni vzpomenout, protože nechtěla, aby to skončilo.

Znovu a znovu pronikal do jejího zadečku a na její tělo dopadal bičík, na její záda i zadek, kdykoli se Dash odtáhl.

„Chci, aby ses udělala,“ přikázal Dash. „Se mnou, Joss. Chci, abys vyvrcholila se mnou.

Pověz mi, co k tomu potřebuješ, a já to splním.“

Mozek jí odmítal službu. Nevěděla, co potřebuje, jen cítila své tělo jako v ohni, bolavé nenaplněným chtíčem.

Cizí ruka jí jemně roztáhla záhyby, nad nimiž do ní Dash tvrdě a zuřivě přirážel.

Nedotýkal se jí Dash. To poznala okamžitě. Tohle byl muž, který jí předtím naplácal. Něžně jí laskal klitoris, snažil se přinést jí naplnění.

Zachvěla se, vzrušená představou, že se jí dotýkají dva muži. Dash řekl, že ji nikdy jiný muž mít nebude, a dostál svému slovu. To Dash si ji teď bral a naplňoval, zatímco ten druhý muž se jí sotva dotýkal a jenom Dashovi pomáhal.

Nohy se jí začaly třást. Celé její tělo se chvělo, jak se v ní orgasmus vypínal

do závratných výšin. Prsty zesílily tlak, obkružovaly a třely její klitoris, laskaly vstup do jejího těla a pak pronikly dovnitř, zatímco Dash ji dál mocně šukal do zadku.

Vybuchla v explozi, v uších se jí rozléhal hlasitý výkřik. Zakřičela Dashovo jméno, zdivočela pod ním, málem ho od sebe odstrčila navzdory tomu, že se kvůli poutům nemohla pořádně hýbat.

Cítila, jak její pokožku zaplavují proudy semene, stékají jí po půlkách, naplňují úzký otvor. Dash znovu přirazil, pronikl do ní, naplňoval ji, až sperma stékalo po jejích nohách na podlahu.

Když se nad ni sklonil, zašeptal jí do ucha uklidňující slova. Ona ale nerozuměla tomu, co jí říkal, protože jí v uších burácela krev. Ztěžka oddechovala, zcela zmožená, vyčerpaná tím nejbouřlivějším zážitkem svého života.

Tohle jí tak dlouho chybělo. Nestyděla se, ani se necítila provinile za to, že toužila po tom, co ostatní můžou považovat za zvrhlé. Právě teď byla na veřejnosti, kde ji cizí lidé mohli vidět při tom nejintimnějším aktu. A přestože byli na očích cizím lidem, mezi

nimi vládla intimní atmosféra, protože nikoho jiného nevnímala. Jenom Dashe a rozkoš, kterou jí dal.

Políbil ji na rameno, a jak se z ní zvedal, prolíbával si cestu po její páteři, až nakonec

z jejího třesoucího se těla vystoupil. Pak ji s tím druhým mužem opatrně rozvázali a Dash si ji přitáhl do náruče. Podepřel ji, když se pod ní podlomila kolena.

Toho druhého muže spatřila jen na vteřinu, než upřela neochvějný pohled na Dashe. Díval se na ni tak něžně, jeho oči byly tak plné lásky, že kdyby ji nesvíral pevně v rukou, upadla by.

Políbil ji a zašeptal jí slova chvály, hrdosti a spokojenosti. Opájela se těmi slovy jako vyprahlá poušť. Přitiskla se k němu, chtěla a toužila mu být co nejblíže, když teď byla po explozi orgasmu tak zranitelná.

„Otoč se a poděkuj muži, který mi pomáhal,“ vybídl ji něžně. „Poděkuj mu a pak se za mnou vrať.“

„Co mám udělat?“ zašeptala. „Tedy, co se ode mě očekává? Mám ho po-potěšit?“

„Ne, zlato. Vůbec ne. On je plně spokojený s tím, že tě viděl, jak se nám poddáváš

a jak nádherně reaguješ na polibek kůže. Řekl jsem, že tě nebude mít jiný muž než já, a to znamená i tvou rozkoš. On se na tvém laskání podílel, to ano. Ale jenom mu poděkuj, nic víc.“

Otočila se tak roztřeseně, že ji Dash musel dál podpírat. Vzhlédla k tomu muži, zadívala se na rysy jeho tváře. Byl starší než Dash, možná tak o deset let. Spánky mu začínaly šedivět, přesto byl velmi pohledný. Pousmál se, když zašeptala své díky. Vzal ji za ruku, přitiskl ke rtům a něžně ji políbil.

„Dash má veliké štěstí,“ prohlásil. „Je na tebe krásný pohled, Joss. V místnosti není muž, který by právě Dashovi celým srdcem nezáviděl.“

Usmála se. „Děkuji. Děkuji za tvou štědrost. Přinesl jsi mi rozkoš. Vy oba, ty i Dash.

Za to ti děkuji.“

„To já bych ti měl poděkovat, žes mi dovolila být součástí něčeho tak krásného,“ prohlásil vážným hlasem.

Pokývl Dashovi, otočil se a ztratil se v davu, který, jak si právě Joss všimla, se kolem nich srotil.

Tváře jí zahořely, když si uvědomila, že se na ni a na Dashe soustředila pozornost všech v sále. Všichni všeho nechali, aby se mohli na ni a Dashe podívat. Na to, jak si ji podmanil. Ženy je pozorovaly, v pohledech, které upíraly na Dashe, se zračila otevřená závist. Chtěly ho. A nesnažily se to nedávat najevo. A pak ti muži… Prudce se nadechla, překvapená syrovou touhou, kterou spatřila v jejich očích.

Vzhlédla k Dashovi. Jejich pohledy ji vyvedly z míry.

Něžně se na ni usmál a přitáhl si ji do náruče. „Jsi překrásná a dokonalá subinka a tvá reakce na bičík je splněným snem. Který muž by se na tebe nepodíval s touhou v očích?“

„Chci, abys byl jediný, kdo se tak na mě podívá,“ zašeptala. „Vezmi mě domů, Dashi.

Chci s tebou domů.“

Políbil ji na čelo a pak zvedl její odhozené šaty. Setřel z jejího těla zbytky stop po svém vyvrcholení a pomohl jí se obléct. Šaty jí nebyly na stále ještě pálící pokožce příjemné.

Trhla sebou, když jí Dash zapnul zip.

Políbil ji na rameno a jemně ji poškrábal zuby na krku.

„Až se dostaneme domů, svléknu z tebe ty šaty a napustím ti vanu, aby ses mohla hezky dlouho koupat. A zítra nebudeš celý den nosit vůbec nic. Nechci, abys trpěla jakýmkoli nepohodlím.“

25. kapitola

Joss seděla v boxu v Lux Café a čekala, až dorazí Chessy a Kylie. Pro jednou tu byla první, ale nemohla se kamarádek dočkat. Posledních několik týdnů si na ně vůbec nenašla chvíli a teď se cítila provinile, že je nevídala častěji. Zvláště Kylie.

Slyšela od Dashe, jak si Kylie zvyká na Jensena. Říkal, že v kanceláři panuje napětí, ale že se Kylie snaží. Ať už to znamenalo cokoli. Prý je tišší, ale svoji práci vykonává bez stížností.

Kromě několika telefonátů a e-mailů či textovek se Joss s kamarádkami nesešla

o samotě od chvíle, kdy si daly oběd přesně na stejném místě jako nyní a ona jim řekla o svém rozhodnutí navštívit Sídlo.

Kolik se toho od té doby změnilo! Naprosto ji pohltil vztah s Dashem a vše ostatní ustoupilo do pozadí.

Vzhlédla, když dovnitř vešly Chessy s Kylie, a vstala, aby je objala, než se všechny zase usadily.

„Moc ráda vás obě vidím,“ řekla jim Joss upřímně. „Chyběly jste mi.“

Chessy se zatřpytily oči. „Hmmm. Čekáš snad, že ti to uvěříme, když jsi skoro nevylezla z Dashovy postele?“

Joss se zasmála, ale pokradmu přitom pozorovala Kylie. Bylo zřejmé, že je opravdu pod velkým tlakem. Pod očima měla tmavé kruhy, které Joss napověděly, že ji opět trápí její sny.

Joss si povzdechla. Měla o kamarádku starost. Natáhla se a chytila Kylie za ruku.

„Jak to jde v práci? Jak vycházíte s Jensenem?“ Kylie se ušklíbla. „Štve mě.“

„Jak to?“ zeptala se Chessy zvědavě. „Na toho muže se zatraceně dobře dívá. Takový temný, zachmuřený. Mrazí mě z něj, a to mám doma velmi majetnického chlapa.“

Joss se znovu zasmála, spatřila ale Kyliin ztrápený výraz.

„Tak to prostě je. Je tak tichý a silný. Jak se na mě dívá… ty jeho pohledy. Jako by se snažil pohlédnout mi do duše nebo tak něco. Vadí mi to, ale co mu mám asi říct? Nemůžu mu prostě nakázat, aby se na mě přestal dívat. On i Dash by si mysleli, že jsem se zbláznila. A možná že ano,“ dodala a pokrčila rameny.

„To zvládneš,“ uklidňovala ji Joss, ale její ruku nepustila. „Zdá se milý a určitě si k němu najdeš cestu.“

Kylie se nezdála přesvědčená. Namísto toho obrátila konverzaci zpátky k Joss.

„A jak to jde mezi tebou a Dashem? Musím říct, že jsem ho ještě nikdy neviděla tak šťastného. Celý den má v práci neuvěřitelně dobrou náladu. A každý den je už někdy mezi půl pátou a pátou ze dveří. Pochybuju, že by v práci zůstal přesčas, i kdyby firma krachovala.“

Chessy se uchechtla. „Je taaaak zamilovaný. To je vidět. Ten chlap je z tebe úplně hotový. Stačí už jen píchnout do něj vidličkou.“

Joss zrůžověla, jak se jí do tváří vehnalo horko.

„Otázka je, jestli jsi na tom stejně?“ poukázala Chessy.

Joss si povzdechla a pak si protřela tvář. „Ano. Ne. Já nevím,“ přiznala. „Vadí mi to,

protože na Carsona myslím čím dál míň. Dřív jsem na něj myslela pořád, ale teď? Celé dny mi nepřijde na mysl. Jsem strašná, že?“

Chessy se účastně zamračila. Dokonce i Kylie se stáhla. Obě ženy vzaly Joss za ruku.

„Ne, zlato, nejsi,“ opáčila Chessy jemně. „Milovala jsi Carsona a on miloval tebe. Ale je pryč. Je pryč už celé tři roky. To je docela dost času na smutek. Je načase nechat ho jít

a pohnout se v životě dál. S Dashem, jestli je on ten, koho sis zvolila. Nemáš důvod trápit se pocitem viny za to, že už na Carsona tolik nemyslíš. To je normální. Teď máš novou lásku. Přijmi ji. Nevzpírej se jí. Nemůžeš žít navěky svou minulostí.“

„Vím, že jsem ti řekla strašné věci, Joss, a doufám, že mi odpustíš. Chci, abys byla šťastná. Opravdu. Moc to chci. A jak Chessy řekla, Carson je pryč.“

Kylie se zlomil hlas, bylo na ní vidět, jak se snaží vzpamatovat, než pokračovala.

„Dash je dobrý muž. Ten nejlepší. A je vidět, jak moc mu na tobě záleží. Jestli tě dělá šťastnou, jdi si za tím. Nedovol, aby tě ovlivňovalo, co si o tom já nebo ostatní myslí.“

Joss se oči zalily slzami, když pohlédla kamarádkám do upřímných očí.

„Děkuji,“ vydechla. „Tolik mě to tížilo. Před několika týdny mě trápily sny. To jsme s Dashem právě začínali. Hned poté, co jsem se k němu nastěhovala. A v těch snech

jsem si musela vybrat, jestli chci zpátky Carsona, nebo zůstat s Dashem. A já se nemohla rozhodnout,“ řekla smutně. „Cítila jsem se hrozně, protože jsem vždycky snila o tom, že se mi Carson vrátí. Udělala bych cokoli, aby se tak stalo. A přesto jsem v tom snu tu šanci nepřijala. Zaváhala jsem, protože tam byl i Dash a já ho nechtěla ztratit.“

„Vykašli se na sny,“ opáčila Chessy. „Akorát si pohrávají s tvou myslí. A jedno je jisté, Joss. Carson se ti nevrátí, takže to byl jen hloupý sen, do kterého se promítl tvůj pocit viny. Carson je pryč. Není proto vůbec směrodatné, jestli by ses rozhodla pro něj. Protože zpátky už ho nezískáš. Nikdy ho už zpátky nezískáš. Takže se musíš rozhodnout, jestli strávíš zbytek života truchlením po něm, nebo vezmeš svou budoucnost do vlastních rukou a nenecháš odejít muže, který tě zbožňuje.“

„To by ani nebyla Chessy, kdyby to neřekla takhle na rovinu,“ poznamenala Kylie pobaveně. „Ale souhlasím s ní. Carson tě miloval. Zbožňoval tě. To nikdy nezpochybňuj. A nevěř ani na vteřinu, že by se mu líbilo, jak si ubližuješ. Chtěl by, abys byla šťastná. Já chci, abys byla šťastná. Jenže ty si to musíš přát sama pro sebe.“

Joss přikývla. „Mám vás ráda, holky. A jsem tak ráda, že vás vidím. Přísahám, že odteď se uvidíme častěji. Jste pro mě důležité.“

„To se vsaď, že se uvidíme častěji,“ odvětila Chessy. „Jinak zajdu k Dashovi domů a vytáhnu tě odtamtud za vlasy. Skoro jsem ti už zavolala, abych tě pozvala na oběd, takže to ber jako varování, kamarádko. Příště tak trpělivá nebudu.“

Joss i Kylie se rozesmály. Joss se ulevilo, když se zadívala na ženy, které měla tolik ráda. Tohle potřebovala. Čas jen s nimi, jejich rady a podporu. Neuvědomovala si, jak ji celá situace s Carsonem a Dashem tížila, dokud to nevyslovila nahlas.

Teď se to zdálo hloupé a možná si opravdu myslela, že potřebuje posvěcení

od kamarádek, ačkoli se jí nezamlouvalo, že se nedokáže sama rozhodnout a udělat ten krok vpřed. Nebylo to k Dashovi ani k ní fér.

„Tak kdy mu hodláš říct, že ho miluješ?“ zeptala se Chessy zvědavě.

Ta otázka Joss vyplašila, protože ještě ani sama sobě nepřipustila hloubku svého citu

k němu, natož aby to přiznala komukoli jinému. Nad Chessyinou otázkou se ale zamyslela a uvědomila si, že už se tak stalo. Cítila to. A možná to cítila od samého počátku.

„Zatím mi to přijde moc brzy,“ odpověděla.

Kylie si odfrkla. „Jako by ses do mého bratra tak rychle nezamilovala? Kruci, Joss, oba jste v tom až po uši. Carson byl do tebe určitě zblázněný dřív než ty do něj. A podívej, jak to skončilo. Jestli si říkáš, že zamilovat se tak rychle je špatné, uvědom si, že kdyby Carson nezemřel, stále byste byli svoji a zamilovaní. Zamilovat se rychle neznamená, že ten cit bude nestálý. Jestli to cítíš, tak to cítíš.“

„Rychlost neurčuje, jestli je ta láska skutečná, nebo není,“ prohlásila Chessy jemně.

„Kylie má pravdu. S Carsonem jste se do sebe zamilovali skoro hned, ale to neznamenalo, že to není skutečná láska. Podívej se na mě a na Tatea. Byli jsme spolu, kolik? Dva týdny, než mě požádal o ruku?“

„A jsi pořád šťastná?“ zeptala se Joss vyzývavě.

Vyměnila si s Kylie rychlý pohled. Bylo zřejmé, že se Kylie bojí o Chessyino manželství stejně jako Joss. Ačkoli Joss nestrávila s Chessy v posledních týdnech tolik času, bylo jí jasné, že se mezi ní a Tatem něco děje.

Chessyin úsměv povadl, ale rychle se vzpamatovala. „Je to v pohodě. My jsme

v pohodě,“ dodala. „Je to teď jen jiné. Ale vztahy takové bývají. Líbánky netrvají věčně. Teď máme jiné priority. On teď má starosti s firmou a spoustu času tráví s klienty nebo na cestách. Ale zvládneme to. Pořád ho miluju a vím, že on miluje mě.“

Horlivá odpověď její kamarádky Joss uklidnila, proto jen přikývla. Kylie stále očividně pochybovala, ale to byla Kylie. Věrná a vůči kamarádkám ochranitelská, přestože se občas nehlídala, co říká. Ale Joss věděla, že Kylie záleží na tom, aby byly s Chessy šťastné. Přála jim to z celého srdce a to srdce měla větší než Texas.

„Tak si objednáme. Umírám hlady,“ řekla Chessy a změnila tak téma.

Joss odvrátila pozornost od jejího vztahu s Tatem a mávla na číšníka, který kolem nich procházel. Ženy si objednaly a po zbytek obědu se smály a doháněly novinky.

Jossiny myšlenky se ale občas zatoulaly k Dashovi. Přemýšlela, kdy zpečetí jejich vztah tím, že mu řekne ta slova. Miluju tě. Tak prostá slova, a přesto tak děsivá, protože se

s nimi stávala zranitelnou na zcela nové úrovni.

Pomyslela na to, jak na ní Dashovi záleží. Možná to k ní cítil už dlouho, soudě podle několika jeho posledních prohlášení. Ale neřekl jí, že ji miluje. Možná čekal, až mu to poví první. Už tak dost riskoval a ona chápala, proč se nechtěl otevřít dřív, než bude vědět, jak je na tom ona.

Pokud on mohl trpělivě čekat, než se ona rozmyslí, to nejmenší, co mohla udělat, je ten první krok, jímž dá vše v sázku.

Co kdyby jí ale neuvěřil? Co když je moc brzy a jde na to hodně rychle? Myslel by si, že se nechala ovládnout okamžikem a její emoce určovalo něco jiného?

Soustředěně se zamračila. Chessy i Kylie na ni zvědavě pohlédly, ale nepromluvily, ačkoli se jim v očích zračila otázka.

„Povím mu to, až se nebudeme milovat,“ prohlásila Joss a okamžitě zrudla až ke kořínkům, když si uvědomila, jak daleko zašla.

Chessy i Kylie se rozesmály a Joss se k nim připojila. Bylo jí jedno, kdo ji uslyší.

„Dobrý nápad,“ protáhla Chessy. „Nebylo by zrovna dobře, kdyby mu to uniklo, protože by jeho penis právě ovládal jeho mozek.“

„Proboha, Chessy!“ sykla Kylie.

Chessy pokrčila rameny. „Neříkám, že je to špatně. Někdy je lepší, když muži myslí svými ptáky. Pak bude snadněji po tvém.“

„Dneska večer mu to řeknu,“ vyhrkla Joss impulzivně, náhle nedočkavá sdělit Dashovi své city.

Pak ale pohlédla na kamarádky a zvážněla. „Nikdy jsem si nemyslela, že se ještě někdy zamiluju. Myslela jsem, že jsem měla jen jeden pokus, a ten mi přinesl Carsona, mou spřízněnou duši. Ale Dash… Miluju ho. Je možné najít dokonalost dvakrát za život?“

Chessy i Kylie se na ni usmály.

„Právě sis na tu otázku sama odpověděla, kamarádko,“ prohlásila Chessy. „Miluješ ho.

Takže bych řekla, že jsi právě našla svou druhou spřízněnou duši.“

26. kapitola

Joss pobíhala po kuchyni, aby byla večeře hotová v tu správnou chvíli. Dash volal sotva před pěti minutami, že za deset minut bude doma. Což znamenalo, že měla jen pár minut na to, aby nachystala stůl, připravila steaky a přílohy na talíře a doběhla do obýváku, kde na něj nahá a na kolenou počká.

Přivítání budou muset zkrátit, protože večeře už na ně bude čekat a stydnout.

Na dnešek ale měla svůj plán. Chtěla, aby to bylo výjimečné, i kdyby to znamenalo dočasně porušit domluvu, že v jejich vztahu velí on.

Dnes večer by chtěla vzít otěže do vlastních rukou. Po intimní večeři mu poví, že ho miluje. Ještě než se pomilují. Chtěla, aby si byl jistý, že to myslí vážně. Aby věděl, že se nenechala jenom strhnout okamžikem a nevyhrkla slova, která pro ni nic neznamenají.

Jak zareaguje? To byla otázka, která ji pálila už od oběda s Chessy a Kylie. A oplatí jí ta slova? V srdci věděla, že ji miluje, a to už dlouho. Doufala, že její prohlášení přijme

s radostí a úlevou a že tím stvrdí své partnerství.

Stále nedokázala pochopit, že ještě před několika týdny strávila výročí manželovy smrti ve smutku a rezignovaně přijala, že je odsouzená k životu bez lásky. Tehdy doufala, že tu prázdnotu v nitru zaplní sexem a dominancí. Nečekala ale… lásku.

A rozhodně nečekala, že to bude dlouholetý přítel, nejlepší kamarád jejího manžela, do koho se zamiluje.

Široce se usmála a z kuchyňského grilu sundala šťavnaté steaky a oba uložila na talíře.

Potom vyndala brambory a přendala je do mísy a připravila ochucovadla.

Zkontrolovala hodinky a uvědomila si, že má sotva dvě minuty, možná i méně, pokud jsou volné silnice. Vletěla do ložnice a rychle se svlékla, na vteřinu se zastavila, aby si uhladila vlasy. Pak se vrátila do obývacího pokoje, a to právě včas, protože už slyšela, jak Dash zatáčí na příjezdovou cestu.

Padla na kolena, celá se chvěla. Nervy měla napjaté, třásla se nedočkavostí. Tohle bude nejlepší – nebo také nejhorší – noc jejího života. Modlila se, aby byla nejlepší.

Dveře se otevřely a tam stál, naplňoval obývací pokoj svou přítomností. Okamžitě se usmál, když na ni upřel svůj zrak. Přešel k ní, ale před ní se zastavil a potěšeně začichal.

Pak se sklonil, zvedl ji a přitáhl si ji do náruče. Dlouze, lenivě ji políbil a chraplavým hlasem ji pozdravil.

„Co vaříš, zlato? Voní to krásně. Přísahám, že každý den, kdy se vracím za tebou, je lepší než ten předchozí. Nevím, jak se ti to daří, ale nějak to dokážeš.“

Široce se usmála, objala ho kolem krku a přitáhla si ho pro další polibek.

„Steaky a pečené brambory. A také jsem na večer připravila něco speciálního. Nevadí ti to?“

Povytáhl obočí. „Napovíš mi?“ Zakřenila se. „Ne. Však brzy uvidíš.“

Usmál se na ni. „V tom případě mě veď. Dnes poroučíš ty.“

Vzala ho za ruku a propletla s ním prsty. Dotýkali se často a nejen intimně. Zvykla si, že jsou si pořád nablízku. Své city dával Dash otevřeně najevo. A ona to – a jeho – milovala.

Zavedla ho do jídelny, kde už byla připravená večeře. Lustr nerozsvítila. Stůl ozařovalo jen světlo svíček a lampy z vedlejšího pokoje. Bylo tu intimní přítmí.

Nyní už pro ni bylo přirozené, že na sobě nemá ani nitku, takže na to ani nepomyslela, když usedla do čalouněné židle v čele stolu. Každý den na něj čekala nahá, až přijde domů, a velmi často neměla u večeře na sobě vůbec nic.

„Dovol,“ řekl tiše, když zakrojila do svého steaku. „Moc rád bych tě dnes večer nakrmil.“

Přestala a nechala ho, ať jí steak nakrájí na jednotlivá sousta. Stejně naložil

i s bramborami, přesně jak to měla ráda, a pak jí vložil do úst první sousto jemného masa.

Střídavě krmil ji i sebe. Nemluvili. Ve vzduchu se vznášelo tíživé ticho, ale oni se

od sebe ani jednou neodvrátili. Ani jednou nesklopili zrak. Dash vycítil, že je dnešní večer důležitý. Cítil napětí z očekávání a nemohl se dočkat, až bude po večeři a on zjistí, co si pro něj připravila.

Usmívala se pro sebe. Nehodlala ho nechat dlouho čekat. Obvykle by zapnuli televizi nebo se spolu dívali v obývacím pokoji na film, ona přivinutá k němu, zatímco on by ji hladil po těle nebo po vlasech. Řekl, že se jí rád dotýká jen tak, že je rád, když s ní může prostě být.

Jiné noci sedávali na zadní verandě s láhví vína a povídali si o uplynulém dni. Jak se Jensen zabydluje ve firmě a jak ho Kylie jen nerada přijala za svého šéfa.

Dnes večer ale měla v úmyslu dostat se do postele velmi brzy. Chtěla mu ležet

v náručí, až mu poví, že ho miluje, a pak se s ním toužila pomilovat. Tentokrát chtěla být ona ta troufalá. Chtěla mu ukázat hloubku svého citu k němu. Jen doufala, že jí to dovolí.

„Nádobí nech být,“ zašeptala, když dojedli. „Umyju ho později. Právě teď tě chci vzít do ložnice.“

Dash povytáhl obočí, oči mu ztmavly a zamlžily se touhou.

„Nikdo nikdy neřekne, že svému miláčkovi něco odpírám.“

Usmála se a nechala své oči prostoupit láskou. Možná už nad tím přemýšlel, dnes večer ale veškeré jeho pochybnosti pominou. Bylo načase. Chystala se učinit další krok.

Zadržela dech a skočila.

Nabídla mu ruku, jak to tolikrát udělal on, obvykle když chtěl, aby uposlechla jeho příkaz. Avšak dnes večer, sice stydlivě, rozkazovala ona.

Dash ji hladil po těle, když kráčeli bok po boku do ložnice. Jako by si nemohl pomoct a musel se jí pořád dotýkat. Jako by na ní byl stejně závislý jako ona na něm.

Když vešli do ložnice, odvedla ho k posteli a pokynula mu, aby si sedl na okraj. Zvědavě se na ni zadíval, ale mlčel, předal jí žezlo.

Padla na kolena mezi jeho rozevřená stehna a vzala jeho ruce do svých.

„Chci ti něco říct, Dashi. Něco důležitého. A chci to udělat v tu nejvhodnější chvíli. Když se nebudeme milovat. Když se nenecháme strhnout okamžikem, protože potřebuju, abys věděl, jak moc pro mě ta slova znamenají.“

V jeho očích se objevila tak velká naděje, ale i strach, až ji to ničilo. Jako by byl rozpolcený mezi těmi dvěma pocity a bál se doufat, co se z toho vyvine.

Zvedla jeho ruce ke rtům a něžně je políbila.

„Miluju tě, Dashi,“ zašeptala. „Moc tě miluju.“

Jeho oči okamžitě zaplavila radost a to byla ta jediná odpověď, kterou potřebovala.

Ramena mu poklesla, zavřel oči, aby si tu chvíli vychutnal. Když je zase otevřel, byly zalité slzami. Intenzita jeho reakce, jeho emocí, ji zasáhla.

„Bože, Joss,“ vydechl. „Kdybys jen tušila, jak dlouho jsem o této chvíli snil.“

Zvedl ji a posadil do klína, přitiskl si ji k hrudi. Držel ji pevně, jako by se bál, že zmizí. Líbal ji do vlasů, na spánek a pak pootočil její hlavu, aby ji mohl políbit na oči, na nos, na tváře, na každý centimetr její pokožky, na který dosáhl.

„Také tě miluju, miláčku. Bože, jak tě miluju. Miluju tě tak moc, až mě to bolí. Ničilo mě nevědět to a jenom jsem doufal, že ke mně cítíš to, co já k tobě. Miluju tě už tak dlouho. Jsi si jistá, Joss? Jsi na to připravená?“

Úzkostně čekal na její odpověď. Usmála se a nechala do svého výrazu proniknout tolik radosti a úlevy, kolik cítila.

„Ach, ano,“ vydechla. „Opravdu mě miluješ, Dashi? Doopravdy?“

„Zlato, kdybych tě miloval jenom o něco víc, zemřel bych. Nemáš tušení, jak dlouho jsem tě miloval, toužil po tobě a chtěl tě.“

„Teď už žádný z nás čekat nemusí,“ zašeptala. „Jsem tvoje, Dashi. Zcela a naprosto tvoje. Vždycky budu, pokud mě budeš chtít.“

„Chtít tě?“ podivil se chraplavě. „Zlato, chci tě na všechny možné způsoby. Ale byl bych rád, aby sis byla jistá, že to tak chceš i ty. Nejen mě, ale i náš vztah. Mou dominanci.

Svou podřízenost. Protože jestli to není něco, co bys chtěla dlouhodobě, tak to takové být nemusí. Žádná oběť není dost velká, pokud odměnou budeš ty.“

Usmála se ještě víc, oči se jí zalily slzami. „Nezměnila bych na tobě – na nás – jedinou věc. Chci tě takového, jaký jsi. Chci náš vztah takový, jaký je právě teď. A chci to, miláčku. Chci nás. Potřebuju tvou dominanci. Chci ji každým úderem svého srdce. Je mojí součástí, tou nejlepší součástí. Nikdy se nezměň, Dashi. Nechci, aby ses kvůli mně změnil. Protože já tě chci takového, jaký jsi.“

Prudce ji k sobě přitiskl, dech se mu zrychlil, cítila ho ve vlasech. Třásl se, jako by

v něm bouřily emoce. A pak ji znovu a znovu líbal, jako by hladověl po její lásce. Jako by ji potřeboval stejně zoufale, jako ona potřebovala jeho lásku.

„Miluj se se mnou,“ vydechla. „Vůbec poprvé se se mnou doopravdy pomiluj.“

„O to nikdy nebudeš muset prosit,“ zašeptal. „Zlato, jedno ale věz. Z mé strany to bylo pokaždé milování. Bez ohledu na to, co jsme dělali a co uděláme, vždycky to bylo

s láskou. Pokaždé. A to se nikdy nezmění.“

Převalil se s ní, zabořil ji do matrace a rychle si svlékal oblečení, tahal a nedočkavě trhal, zatímco ona čekala na posteli. Potom jeho nahé tělo zakrylo její, jejich nohy se propletly, mezi stehny ucítila penis.

Ta slova učinila rozdíl. Dosud nad tím neuvažovala, ale ten rozdíl byl zřejmý. Nyní, když byla vyřčena, cítila naléhavost – a něhu – která tu dříve nebyla. Ne že by se k ní Dash někdy choval jinak než báječně, ale teď v tom bylo mnohem víc.

Vášnivě ji líbal, až jí to bralo dech a jejich dechy se mísily. Mezi polibky šeptal slova lásky a ona si konečně opět vychutnávala ten pocit všestravující lásky. Nikdy nevěřila, že to ještě někdy najde, ale tak se mýlila.

Dash byl vše, v co mohla doufat. Dokud bude mít jeho, nic jiného od života už nechce.

Nedej bože, aby o něj někdy přišla. Ztrátu druhé lásky svého života by už nepřežila.

A jejich láska byla stále nová, zářivá, stále toho bylo hodně, co se naučit. Tak jako to bylo s ní a Carsonem na počátku. Jejich láska se probudila rychle, ale časem sílila, neslábla. Celým srdcem věřila, že to teď s Dashem bude stejné.

„Tak dlouho jsem na tebe čekal, Joss,“ zašeptal jí do prsou. Věnoval pozornost každé její bradavce, laskal je, až se proměnily v tvrdé vrcholky. „Nikdy jsem v to ani nedoufal. V tebe. V tvou lásku. Je to víc, než dokážu snést. Přísahej, že mě nikdy neopustíš. Že se mnou budeš navěky.“

„Nikdy tě neopustím,“ slíbila mu. „Navždy budeš mít mě i mou lásku, Dashi.“

Znovu ji k sobě prudce přitáhl, nedočkavě se přesunul mezi její stehna a pronikl do ní, do tepla a hlubin jejího těla. Prohnul se nad ní, své tělo hluboko v jejím. Zvedl jí paže nad hlavu, propletl jejich ruce a držel je, zatímco do ní přirážel, znovu a znovu.

„Nikdy nezapomenu, jak dnes večer vypadáš,“ slíbil něžně. „Jak jsi vypadala, kdy jsi mi poprvé řekla, že mě miluješ. To si budu pamatovat do smrti.“

„Doufám, že to hned tak nebude,“ odpověděla Joss hlasem naplněným bolestí. Tvář se mu okamžitě stáhla lítostí. „Neuvažoval jsem, zlato. Tak jsem to nemyslel.

Nikdy tě sám od sebe neopustím. Věř tomu.“

Usmála se. „Já vím, Dashi. Pokusím se nebýt tak přecitlivělá.“

„Buď si, jaká jen chceš. Nezměnil bych na tobě vůbec nic, má lásko.“

Zavřel oči a přirazil hluboko do ní. Jeho pohyby ale byly nyní jiné, něžnější, plné lásky.

Naplnil ji, vystoupil z ní a pak se do ní zase pomalu, lenivě pohroužil. V hlubinách samotné její duše se začal probouzet orgasmus, ne tak ostrý jako dříve, ale něžný, lahodný. Bylo to jiné. Tentokrát to bylo vyvrcholení emocionální, nejen fyzické.

Byla to… láska. A ta dělala ten největší rozdíl.

„Udělej se se mnou, Joss. Buď se mnou. Navěky.“

„Jsem s tebou,“ zašeptala. „Neovládej se, Dashi. Doveď nás oba na vrchol.“

Opřel se čelem o její, což milovala. Zlehka ji líbal, i když se jeho tělo rozechvělo a ji zaplavilo vyvrcholení jako ten nejsladší déšť. Pustil její ruce a ona ho objala, držela ho a oba přepadli přes okraj společně, stravováni ohněm své lásky.

Ačkoli bylo brzo, nechtělo se jí vstát. Ani se hýbat. Byla spokojená, jak byla, v jeho náručí, zcela ukojená. Spokojená. Milovaná. Budoucnost se ještě nikdy nezdála tak jasná. Cítila se, jako by dokázala dobýt celý svět. Dash jí dal křídla, na nichž nyní mohla vzlétnout.

„Zůstaň tu se mnou,“ zašeptala, když ji zakrylo jeho tělo. „Právě takhle. Zůstaň ve mně.

Chci tě cítit.“

Opět ji políbil a spočinul na ní plnou vahou. Hladila ho po pažích a oba se pomalu propadli do sladkého spánku.

Sen byl živější než kdy dřív. Joss ve spánku tiše zasténala, když před sebou spatřila Carsona a Dashe, bok po boku. Oba muži se na ni dívali s očekáváním, každý chtěl, aby si zvolila právě jeho.

„Můžeš mě mít zpátky, kotě,“ řekl Carson tichým hlasem plným něhy, kterým na ni vždy promlouval. Nevzpomínala si, jestli na ni vůbec někdy zvýšil hlas, i kdyby jen ve vzteku.

Občas se hádali. Který manželský pár se nehádá? Ale nikdy se nepřestal ovládat.

Nevěřil si, že by jí fyzicky neublížil, jako to tolikrát udělal jeho otec.

„Můžeme být opět spolu. Jako dřív. Jenom si musíš vybrat.“

Dash stál mlčky stranou a vypadal ztraceně. V jeho očích se zračila rezignace, začal se odvracet, jako to udělal v jejím předchozím snu Carson.

„Ne!“ vykřikla. „Nechoď, Dashi. Chci… tebe.“

Carsonův šokovaný výraz se jí zabodl do srdce. Stěží dokázala sama sobě uvěřit, že si místo milovaného manžela vybrala Dashe. Pak jeho rysy ovládl smutek. Pohlédl

na Dashe.

„Postarej se o ni,“ požádal ho tiše. „Miluj ji tolik jako já.“

„Postarám. Miluju ji,“ odpověděl Dash.

Natáhl se po Joss a ona k němu váhavě vykročila. Udělala další krok a ještě jeden, dokud nebyla v jeho náručí. Když pohlédla Carsonovým směrem, byl už pryč, ztrácel se, jako by tu nikdy nebyl.

„Carsone,“ zašeptala zmučeně. „Mrzí mě to. Tolik mě to mrzí.“ Pak vzhlédla k Dashovi a pohledem stvrdila svá slova. Že si opravdu zvolila právě jeho. „Miluju tě,“ zašeptala.

„Jenom tebe.“

Dash se pomalu probudil, v paměti stále živou vzpomínku na předchozí noc. Usmál se, natáhl se po Joss, plně odhodlán se s ní znovu pomilovat. Ale když se k ní otočil, ztuhl, protože se mračila, vrtěla hlavou a tiše sténala.

Její následující slova ho paralyzovala. Zabodla se mu do nitra, rozřízla mu srdce a vysála z něj veškerou naději, s níž se probudil.

„Carsone,“ zašeptala zmučeně. „Mrzí mě to. Tolik mě to mrzí.“ Na chvíli se odmlčela a pak… „Miluju tě. Jenom tebe.“

Zachvátil ho iracionální vztek. Do žil se mu vlily zrada a bolest. Zatraceně. To mezi nimi bude Carson stát už navždycky? To ho nikdy nenechá jít?

Otevřela oči a ospale se na něj zadívala. Zamračila se, když spatřila, jak zjevně zuří.

„Dashi?“

„Jsem rád, že si uvědomuješ, s kým ležíš v posteli,“ prohlásil ledovým hlasem.

Otevřela pusu. „Cože? O čem to mluvíš?“ Zvedla se na lokti, vlasy jí spadly přes ramena jako opona. „Dashi, proč se tak zlobíš?“

Zmatek v jejím hlasu ho rozzuřil ještě víc.

„Nedokážeš ho nechat jít,“ ucedil. „Řekla jsi mi, že mě miluješ, a jenom několik hodin nato se ti o něm zdálo. Ve snu jsi mu říkala, že ho miluješ, a omlouvala ses, proboha!

A za co? Za to, žes ho podváděla? Žes byla nevěrná mrtvému? Něco ti povím, Joss. Carson je mrtvý. Už se nevrátí. Opustil tě a už se nevrátí. Tak se s tím konečně smiř.“

Zbledla a nevěřícně na něj zírala.

„Nikdy se mu nevyrovnám,“ pokračoval nemilosrdně, protože v tu chvíli jí toužil ublížit stejně, jako ona ranila jeho. „Nechci být ubohou náhražkou za muže, kterého jsi ztratila. Za muže, kterého nikdy nemůžeš mít. Na to můžeš zapomenout, končím s tím. Byl jsem trpělivý. Chápavý. Dal jsem ti všechno, o co jsi žádala.“

„Nikdy jsi nebyl žádná náhražka,“ vydechla chraplavě.

„Odmítám být v naší posteli ten třetí, Joss. Vedle mrtvého chlapa. Došlo mi, že by ti stačil jakýkoli chlap. Ty totiž nechceš jít dát. Ty prostě chceš někoho, s kým si zašukáš

a kdo ti občas udělá pána. K sakru, mohl by to být kdokoli, nebo si už nevzpomínáš na tu první noc v Sídle? Tehdy jsi neměla na mysli nikoho konkrétního, kdokoli s ptákem by se ti hodil.“

„Mýlíš se,“ zašeptala. Oči se jí zalily slzami, které sevřely i její hrdlo. „Nebudu tu ležet, když mi říkáš takové věci, jenom abys mi ublížil.“

„Dobře,“ opáčil prudce. „Je načase, abys pocítila alespoň desetinu bolesti, s kterou jsem žil posledních několik let. Už mě unavuje žít vedle vzpomínky na mrtvého. Kdy už konečně přijmeš, že je pryč? Bože, Joss, dokonce i pojistku sis vybrala takovou, která ti ho připomene. Jako bys ho potřebovala, aby tě ochraňoval přede mnou. On pořád stojí mezi námi, protože tys ho tam postavila, a já v tom už nehodlám pokračovat.“

„Takže říkáš, že je po všem?“ zeptala se hlasem zlomeným stejně jako jeho srdce.

„Poté co jsem ti řekla, že tě miluju?“

„Už v tom nemůžu pokračovat, Joss. Ztratil jsem moc času čekáním na něco, co se evidentně nikdy nestane. Nemůžu dál čekat na ženu, která nikdy nebude moje. Zasloužím

si něco lepšího. Ty si zasloužíš něco lepšího. A dokud jednou provždy nenecháš minulost za sebou, nemáme šanci.“

Prohrábl si vlasy, zoufalý, zlomený a naštvaný.

Joss se zvedla, skrčila kolena a objala je v ochranitelském gestu. Dashe ničilo, že si myslela, že před ním potřebuje ochránit. Ale copak jí právě neroztrhal srdce na kousky, stejně jako ona to jeho?

„Nemůžu uvěřit, že můžeš být tak bezcitný,“ vyhrkla a po tvářích jí stékaly slzy.

„Požadoval jsi moji důvěru, očekával jsi ji a nic menšího bys nepřijal, ale teď je jasné, že mi nedokážeš věřit tak moc, jako jsi to chtěl po mně. Nemůžu být s mužem, který po mně chce všechno, ale na oplátku nedá nic. A už vůbec ne svou důvěru.“

„Takže to je asi konec,“ prohlásil divoce, rozzuřený, že v něm vzbudila pocit viny, jenž by cítit neměl. On nebyl ten, kdo se držel zpátky. On nebyl ten, kdo se odmítal vzdát své minulosti.

„Vypadni,“ vydechla tiše. „Prostě vypadni. Jdi do práce. Dělej si, co chceš. Ale nech mě sakra samotnou.“

„Tohle je můj dům, zatraceně.“

Zbledla ještě víc, pak se zvedla z postele a lovila své oblečení. „Máš pravdu, Dashi.

Tohle je tvůj dům. Tvůj domov. Ne můj. Nikdy nebyl můj. Nikdy jsi mě do něj nepustil. To ty mezi nás stavíš bariéry, ne já.“

„Kecy,“ odsekl. „S odstěhováním spěchat nemusíš. Jdu pryč. Máš celý den, aby sis dělala, co budeš sakra chtít.“

S tím došel ke skříni a vytáhl kalhoty a triko. Se sprchou se neobtěžoval. Potřeboval odtud vypadnout dřív, než by řekl nebo udělal něco horšího. Než by provedl něco opravdu hloupého, jako třeba klekl si na kolena a žadonil o odpuštění. Nebo jí třeba řekl, že mu nesejde na tom, že ji nikdy nebude mít celou, protože by vzal, cokoli by mu dala. Kdysi si myslel, že by mu stačila jakákoli její část. Jakákoli. Myslel si, že něco bude lepší než nic.

Mýlil se.

Nemohl – a nehodlal – se spokojit s ničím menším než s ní celou.

Joss se držela, dokud Dash nevypálil z domu, a pak klesla na kolena, zabořila tvář do dlaní a rozplakala se.

Jak jen ji mohl milovat, a přitom jí říkat tak strašné věci? Dávala si pozor, aby mezi ně Carsona nestavila. Co se dali dohromady, o Carsonovi se ani jednou nezmínila. Přitom předtím o muži, kterého oba milovali, mluvili otevřeně. A nyní? Jako by Carson nikdy neexistoval, protože o něm ani jeden nehovořil.

Dash jí nevěřil. Měla pravdu. To, co po ní žádal, jí sám nedokázal dát. To nebylo spravedlivé. Ona mu dala všechno. Důvěřovala mu. Milovala ho. Podvolila se mu. A on přísahal, že ten dar bude strážit. Že ji ochrání. A přesto jí těmi hořkými, lhostejnými slovy ublížil.

To se nedá vrátit. Nedá se vymazat, co bylo řečeno. Jeho slova se jí ozývala v uších.

Odteď je vždy uslyší. Bez ohledu na to, kolikrát si bude přát, aby ztichla.

Musela odtud pryč. Nemohla tu zůstat už ani minutu. Horečně začala balit svoje věci do kufrů a systematicky prošla celý dům, aby ho zbavila stop po své přítomnosti.

Ale co věci, které jí Dash dal? Dárky, šperky, oblečení? Nechala je na hromádce na jeho

posteli, aby je spatřil, až se vrátí, a věděl, že si od něj nic nevzala. Nechtěla to. Ji si nekoupí. Ne když byla ochotná mu dát vše zadarmo a bez jakýchkoli podmínek.

Zalistovala v telefonu a třesoucími se prsty vytočila Chessyino číslo. Potřebovala rameno, na kterém by se mohla vyplakat. Potřebovala někoho, kdo by rozuměl, čím si prochází.

„Ahoj, kamarádko. Co se děje? Už jsi Dashovi řekla tu novinu?“ Z hrdla jí unikl tichý vzlyk.

„Joss? Co se sakra stalo? Ty brečíš? Co se stalo? Kde jsi? Jsi v pořádku?“ vyhrkla Chessy.

„Potřebuju tě,“ řekla Joss přidušeně. „Jsi doma? Můžu přijít?“

„Ale samozřejmě, drahoušku. Jsem tady. Zníš rozrušeně. Kde jsi? Přijedu za tebou.“

„Ne,“ odpověděla Joss tiše. „Přijedu k tobě. Všechno ti vysvětlím, až budu u tebe. Dej mi půl hodiny, ano?“

„Budu tady,“ přislíbila Chessy. „Buď opatrná, Joss. A až dojedeš, budu chtít vědět, co se přesně stalo, a nevynecháš ani slovo.“

Joss souhlasila a hovor ukončila. Ještě jednou prošla celý dům a ujistila se, že nic nepřehlédla. Na třikrát poodnášela do kufru auta všechny své věci.

Když byla i poslední taška uložená na místě spolujezdce, otočila se a naposledy se zadívala na Dashův dům. Dům, který na krátkou, ale překrásnou chvíli považovala za svůj domov. A nyní? Nyní byl ztělesněním samotného pekla.

Z ulice vyjela příliš rychle. Zpomalila, protože nechtěla zbytečně riskovat. Nervózně bubnovala do volantu, když se přiblížila ke koloně způsobené autonehodou. Zabočila do vedlejší ulice a objela park. Byla to delší cesta, ale s klidnější dopravou. Zabere jí stejný čas, ale nebude muset popojíždět.

Už chtěla být u Chessy, kde se bude moct vyplakat ze ztráty někomu, kdo ji má rád. Měla pocit, jako by jí někdo podrazil nohy, a vlastně to tak i bylo. Po noci, v níž se její budoucnost zdála dokonalá, se nyní cítila prázdná a ta prázdnota se rozkládala, kam jen oko dohlédlo.

To dítě, které vběhlo do silnice za míčem, neviděla, dokud nebylo příliš pozdě.

Vyděšená, že by mohla té malé holčičce ublížit nebo ji zabít, strhla volant tak prudce, jak jen dokázala, a ani neměla čas dupnout na brzdy.

Do obrubníku narazila tak prudce, až jí praskla přední pneumatika, a když vzhlédla, spatřila přímo před sebou rozložitý dub. Nemohla nic dělat. S děsivým skřípěním plechů a tříštícího se skla narazil její kabriolet do stromu. Hlava sebou trhla vpřed, do tváře ji udeřil airbag. Zachvátila ji bolest, a když zamrkala, pocítila, jak jí po čele stéká krev

a cloní jí vidění. Hlavou jí stihla problesknout otázka, jestli to přežije, když vše kolem zčernalo a ona se propadla do prázdnoty.

29. kapitola

Dash zamračeně zíral z okna kanceláře a pořád dokola si přehrával události dnešního rána. Nezareagoval přehnaně? Jedna jeho část tvrdila, že ano. Ta druhá, praktická, emocemi neovládaná část říkala, že měl právo se zlobit. Ale rozhodně neměl právo být na Joss tak zlý a tak ošklivě ji ranit.

Ale, proklatě, co je moc, to je moc. Co měla být nejlepší noc v životě, splnění nesplnitelného snu, se proměnilo v nejhorší noční můru. Možná to bylo doopravdy nesplnitelné. Možná Joss nebyla připravená – možná ani nikdy nebude – zapomenout.

Tak co s tím má udělat? Před týdnem si přísahal, že se spokojí s jakoukoli její částí. Že počká, bude trpělivý a bude doufat, že jednoho dne mu dokáže vrátit vše, co jí dal.

Ale když mu řekla, že ho miluje, a pak ráno vzdychala po svém manželovi, uvědomil si, že nikdy nebude doopravdy jeho. Všechny jeho naděje v tu chvíli pohasly a on zareagoval jako raněné zvíře. Sakra, byl raněný. Z tohoto zranění se ale nikdy nevzpamatuje.

Dveře jeho kanceláře se rozlétly a on se otočil, otrávený tím vyrušením. K jeho překvapení se dovnitř vřítil Tate, ve tváři měl výraz čirého vzteku.

„Co jsi sakra provedl Joss?“ pustil se do něj. Dash si povzdechl. „To netrvalo moc dlouho.“

„Co tím sakra myslíš? Chessy je strachy bez sebe. Kde je Joss? Co se mezi vámi stalo?“ Dash se zmateně zamračil. „O čem to mluvíš? Proč se mě ptáš, kde je?“

„Protože jsi podle všeho poslední člověk, který ji viděl,“ ucedil Tate skrz zuby. „Před dvěma hodinami Joss celá ubrečená volala Chessy. Byla rozrušená a plakala, ale nechtěla Chessy říct, co se stalo. Zeptala se jí, jestli může přijet, že ji potřebuje a že tam bude

do půl hodiny. Neukázala se a Chessy se jí nemůže dovolat na mobil, k ní domů ani

k tobě domů. Poslala mě, abych tě vytáhl z toho tvýho zavšivenýho kanclu, protože ani ty jsi jí telefon nezvedal.“

Dash zbledl, všechno se v něm sevřelo strachem. „Nevím, kde je. Když jsem odcházel, byla u mě doma… v mojí posteli.“ Trhl sebou a zavřel oči. „Nebo alespoň ráno byla v mojí posteli, ale chtěla odejít.“

„A proč by odcházela?“ zavrčel Tate.

„To není do prdele tvoje věc,“ opáčil Dash ledově.

„Sakra! Chessy je strachy bez sebe. Do háje, slíbil jsem jí, že Joss sám najdu. Jenom tak jsem ji dokázal přinutit, aby zůstala doma a nerozběhla se za ní. Joss není žádná hysterka, není nezodpovědná, takže jestli byla rozrušená a teď zmizela, pak se muselo stát něco hodně zlého.“

Dashovi se svíralo hrdlo. Po páteři mu přeběhl mráz, panika ho naprosto paralyzovala.

„Řekl jsem jí pár hodně zlých věcí,“ přiznal tiše. „Bože, když jsem odcházel, brečela.“

„Tys ji tam nechal takhle rozrušenou?“ zavrčel Tate znechuceně. Dash zavřel oči. „Byl jsem naštvaný.“

„Ani se tě na to nebudu ptát, protože to jediný, na čem mi teď záleží, je moje žena, která je bez sebe strachem o Joss, a jestli je Joss v pořádku. Beru to tak, že ty o ní nic nevíš.“

Dash zavrtěl hlavou. „V podstatě mi řekla, ať táhnu do hajzlu. Ale já v něm už jsem.

A byl jsem v něm celý roky.“

Tateovi zazvonil telefon. Rychle ho zvedl. „Chessy?“ řekl. „Je v pořádku? Našla se?“ Dlouho mlčel a vzápětí zbledl. Dash k němu hned přiběhl, snažil se zaslechnout, co

Chessy říká, ale Tate si držel telefon těsně u ucha, a Dash proto nic neslyšel.

„Zatraceně. Ne, nechoď nikam. Ne, Chessy! Hned tam budu. Neopovažuj se odejít z domu. Jedna nehoda úplně stačila. Nechci, abys takhle rozrušená řídila.“

Dash sevřel ruce v pěst. Musel se opřít o stůl, aby se pod ním nepodlomila kolena. Tate zavěsil a chladným pohledem se zadíval na Dashe.

„Chessy právě volali z nemocnice. Nejspíš zjistili, že její číslo bylo poslední, na které Joss volala, a zavolali jí. Joss měla autonehodu. A vypadá to vážně. Neřekli jí do telefonu, jak na tom je, ale žádali, aby Chessy nebo nejbližší rodinný příslušník dorazil co

nejrychleji do nemocnice.“

„Jedu,“ zavrčel Dash. „Která je to nemocnice? Můžu tam být dřív, než ty dojedeš domů a naložíš Chessy.“

Tate se na něj zadíval, v očích mu planul vztek. Pak prudce vydechl. „Leží na pohotovosti v nemocnici Hermann Memorial.“

Dash nečekal ani minutu. Popadl klíčky a vyběhl ze dveří k výtahům. Kylie na něj zavolala, když procházel její kanceláří, ale nezastavil se. Na vysvětlování neměl čas, i když Kylie by to měla vědět. Chessy jí to později poví. Teď měl jediný cíl: dostat se za Joss a modlit se, aby nebylo příliš pozdě.

30. kapitola

Když Dash dorazil na pohotovost, okamžitě chtěl vědět, jaký je Jossin stav a jestli ji může vidět. U recepce stál policista, a když zaslechl, jak Dash říká Jossino jméno, došel

k němu.

Zoufalý, že musí čekat, odstoupil s policistou stranou.

„Víte, jak jí je?“ vyhrkl Dash. „Byl jste na místě nehody? Co se sakra stalo?“

Policista si povzdechl. „Mohu se vás zeptat, jaký je váš vztah k paní Breckenridgeové?“

„Jsem její snoubenec,“ zalhal. „Žijeme spolu.“ Další lež. „Viděl jsem ji dneska ráno, krátce předtím, co se to stalo. Odešel jsem do práce a teď tohle.“ Alespoň to poslední byla pravda.

„Byla rozrušená? Pod tlakem?“ Na vteřinu se odmlčel. „Máte nějaký důvod se domnívat, že by se mohla pokusit o sebevraždu?“

„Cože?“ vyhrkl Dash nevěřícně. „Co tím sakra myslíte?“

Policista se ošil. „Na silnici nebyly žádné stopy po brzdách. Narazila přímo do stromu.

V obydlené oblasti jela minimálně sedmdesátkou.“

„A vy si myslíte, že se chtěla zabít?“

„Zkoumáme všechny možnosti. Dokud si s paní Breckenridgeovou nepromluvím, nemůžeme prohlásit s jistotou, co bylo příčinou nehody. Ale mohl byste mi pomoct tím, že byste mi řekl, v jakém stavu byla, když jste ji viděl naposledy. Vyrozuměl jsem, že je to vdova. Mohla by trpět depresemi ze ztráty svého manžela?“

Dashovi se nedostávalo slov. Její stav? Byla rozrušená. Extrémně. Zatraceně, vždyť ji vykopl ze svého domu. A pak bourala. Dobrý bože. Mohla by to udělat záměrně? Proč by jinak v takové rychlosti najela do stromu, aniž by brzdila?

„Nemám tušení,“ prohlásil Dash otupěle. Byl by rád, kdyby mohl Joss obhajovat, ale kdo mohl sakra vědět, co se jí dělo v hlavě?

Žaludek se mu sevřel pocitem viny. Neměl ráno vůbec odcházet. Byl naštvaný, to rozhodně. Ale měl se uklidnit a pak to spolu měli probrat jako dva rozumní dospělí. Jenže on nebyl rozumný. Ať už se pokusila sáhnout si na život, nebo ne, celé to byla Dashova vina.

Štvalo ho ale, že by se prostě vzdala. Že by byla tak slabá. Že by to nebyla Joss, kterou znal. Nebo si myslel, že zná.

Odvrátil se od policisty, došel k recepci a dlaněmi se do ní zapřel.

„Chci vidět Joss Breckenridgeovou. A hned.“

„Je mi líto, pane, ale teď je v péči lékařů. Kdybyste laskavě počkal v čekárně, zavolám vás hned, jak k ní budete moct.“

„Jak to myslíte, že je v péči lékařů? Co s ní dělají?“ dožadoval se Dash odpovědí. „Co s ní je? Jak vážně je zraněná? Bude žít?“

Sestra se na něj zadívala se vší účastí. „Vím, že je těžké čekat a nic netušit, ale ujišťuji vás, že naši lékaři dělají, co je v jejich silách, a jak jsem řekla, v tuto chvíli vám můžu říct jenom to, že vás budu informovat.“

Dash vyhodil rukama do vzduchu a odkráčel do čekárny, sedět ale nedokázal. Jak by mohl? Bylo to jako déj? vu. Jiný den. Tři roky zpátky. Stejná nemocnice. Stejné děsivé

čekání a nakonec ta strašná zpráva. Carson zemřel. Nemohli ho zachránit. Jeho zranění byla neslučitelná se životem.

Jenže jeho bouračka byla nehoda. Nemohl udělat nic, čím by jí zabránil. Mohla by Joss říct totéž? Byla tak rozrušená a vystresovaná, že narazila do stromu schválně v naději, že zemře?

Nemohl to pochopit. Nemohl tomu uvěřit. Ale ten policista ji z toho podezříval. Proč by jinak chtěl vědět, jestli nepomýšlela na sebevraždu? Co když ji k tomu dohnal Dash?

Nakonec se posadil a zabořil tvář do dlaní. Zdálo se mu to jako věčnost, než ze dveří vystrčila hlavu sestra a zavolala rodinu Joss Breckenridgeové. Jako jediný, kdo zde v tu chvíli byl, za ní skoro vyběhl.

„Jak je na tom?“ vyhrkl.

Sestra se usmála. „Bude v pořádku. Hodně si natloukla, ale můžete ji vidět. Je trochu omámená z léků na bolest, které jsme jí dali, ale víc pro ni udělat nemůžeme, dokud nedorazí výsledky z rentgenu a CT.“

Bylo mu fuk, v jakém je stavu, pokud to znamenalo, že bude žít.

Sestra ho vedla kolem sálů a pak otevřela dveře a pokynula, ať vejde dovnitř. Zhluboka se nadechl, když na lůžku spatřil Joss, bledou a s modřinami. Ve vlasech a v koutku rtů měla zaschlou krev.

Vypadala tak křehce, až se jí bál dotknout.

Došel k její posteli a pomalu začal znovu zuřit. Joss omámeně zamrkala a upřela na něj zrak. V očích se jí okamžitě objevila bolest. Odvrátila se. To ho naštvalo ještě víc.

„Ty bláznivá ženská,“ zasyčel. „Snažila ses zabít, Joss? Je pro tebe život bez Carsona tak nesnesitelný, že ses rozhodla k němu připojit?“

Prudce se k němu otočila, bolest v jejích očích okamžitě nahradil čirý vztek.

„Vypadni,“ ucedila skrz zuby. „Nechci tě tu. Nechci tě nablízku. Táhni do hajzlu, Dashi.

Tam už to musíš znát. Bůh ví, že tam už dávno jsi a já na tom nic nezměním.“

„Neodejdu, dokud mi neodpovíš,“ opáčil zlostně. „Vyděsila jsi mě tak, že jsem zestárl snad o deset let, Joss. Co sis sakra myslela, že děláš?“

„Snažila jsem se vyhnout dítěti,“ odpověděla ledovým hlasem. „Ta holčička mi vběhla do cesty a já jsem věděla, že když to nestrhnu, srazím ji. Ten strom jsem vůbec neviděla. Bylo mi to fuk. Jenom jsem se jí chtěla vyhnout. Nemohla bych žít sama se sebou, kdybych si vybrala svůj život namísto jejího. Byla jsem naštvaná a nevěnovala jsem pozornost řízení. Měla jsem ji zahlédnout mnohem dřív, ale prostě jsem si jí nevšimla.

Nechtěla jsem ale dovolit, aby za mou chybu zaplatila svým životem.“ Prudce vydechl. Ramena mu poklesla, musel se chytit postele.

„Omlouvám se,“ zašeptal.

„Nestojím o tvoji omluvu,“ vyhrkla odměřeně. „Chci, abys vypadl. Nechci tě už nikdy vidět, Dashi. Cos mi chtěl říct, to jsi mi řekl ráno. A víš co? Byly to kecy. Ale tys mi ani nedal šanci to vysvětlit.“

„Vysvětlit co, zlato?“

„Už mi tak nikdy neříkej,“ vyštěkla. „Neopovažuj se mi tak ještě někdy říct. Cítila jsem se provinile, protože jsem začala na Carsona zapomínat. Na muže, který byl moje všechno. Na muže, jehož jsem milovala celým srdcem a který stejně tak miloval mě. Byla

jsem za něj vdaná, Dashi, a to se ti nelíbí. Nikdy se ti to nelíbilo. Obviňuješ mě, že ho stavím mezi nás, ale to já nikdy neudělala. To ty. Ne já. Ty, sakra. Kvůli vlastním nejistotám jsi to nemohl nechat být.

Před dvěma týdny jsem měla sen. Hodně mě rozrušil. Protože v tom snu jsem si musela vybrat. Mohla jsem mít zpět Carsona, nebo zůstat s tebou. A já si nemohla vybrat. Bože, cítila jsem se tak provinile, protože jsem vždycky říkala, že bych udělala cokoli, abych měla Carsona alespoň na jeden další den. Kdybych ho mohla získat zpátky, už bych nikdy nic dalšího nechtěla. Ale já si ho nevybrala. Zaváhala jsem. A on zmizel.“

Dash měl pocit, že bude zvracet. Sevřel rám postele ještě silněji, zatímco poslouchal slova, jež ho budou navěky pronásledovat. Dělal unáhlené závěry. Strašlivé závěry. A Joss za to tvrdě zaplatila. Zatraceně, to on zaplatil tu nejvyšší cenu, protože ji ztratil ve chvíli, kdy ji konečně získal. A všechno to zahodil, když se jí mohl jednoduše zeptat, co si myslí nebo o čem se jí zdálo.

„A pak včera v noci jsem měla stejný sen. Carson ke mně promlouval. Řekl, že můžeme být zase spolu. Ale já si tentokrát zvolila,“ řekla přidušeně. „A nezvolila jsem si jeho.

Zvolila jsem si tebe.“

Dash zavřel oči, pod víčky ho pálily slzy. Co na to mohl asi říct? Jak může někdy napravit ty strašné věci, které jí řekl? Věci, z nichž ji obvinil?

„Dala jsem ti všechno, Dashi,“ pokračovala hlasem plným bolesti. „Milovala jsem tě.

Podvolila jsem se ti. Důvěřovala jsem ti. Co jsi mi dal ty? Možná jsi mi dal sex, ale nedal jsi mi svou lásku ani důvěru. Protože nemůžeš milovat někoho, komu nedůvěřuješ. Ne doopravdy. A tys mi od začátku nevěřil. Dál jsi mezi nás stavěl Carsona. Víš, že bych se o něm sama od sebe ani nezmínila? Předtím, než jsme se dali dohromady, jsem nad tím nepřemýšlela. Byl to můj manžel a tvůj nejlepší kamarád. Bylo přirozené, že jsi byl jediný, s nímž jsem o něm mohla mluvit. Ale i to jsi mi vzal, protože jsem věděla, že to nemáš rád. Tak mi pověz, Dashi, co jsi pro mě sakra obětoval? Protože z mého pohledu jsem to já, kdo dělal kompromisy a přinášel oběti.“

Zachvěla se a trhla sebou bolestí z toho pohybu.

„Nechci probírat ty strašlivé věci, z kterých jsi mě obvinil. Očividně si o mně nic dobrého nemyslíš, jinak by tě ani na vteřinu nenapadlo, že bych schválně způsobila nehodu.

Zvláště když právě takhle zemřel Carson. I kdybych si chtěla ublížit, nikdy bych svým milovaným nezpůsobila takovou bolest, jakou jsem si prošla já, když jsem ztratila Carsona.“

Každé slovo se mu zabodlo hluboko do srdce. Měla pravdu. Do posledního písmenka.

Zastyděl se, když si uvědomil, jak moc se mýlil. Od samého počátku. Měla pravdu. Nevěřil jí. Byl si sám sebou nejistý, tak moc se bál, že ji nikdy nezíská, že když se mu dala,

nevěřil upřímnosti toho daru, protože se obával, že ho ztratí. Že ztratí ji. Byl tak zatraceně pohroužen do svého strachu, že si neuvědomil, jak překrásný dar dostal, dokud nebylo příliš pozdě. Bože, nemohlo být moc pozdě. To nedovolí. Ať už pro to bude muset udělat cokoli, udělá to.

Otevřel ústa, aby se omluvil. Aby padl na kolena, pokud to bude potřeba. Udělal by cokoli, aby mu odpustila a dala mu další šanci. Ale otevřely se dveře a dovnitř vtrhli Chessy a Tate.

Tate se zadíval na Jossinu tvář a zamračil se na Dashe.

„Co se to tu sakra děje?“ dožadoval se odpovědi Tate.

Chessy rychle došla k Jossině posteli a Tate se postavil před Dashe, aby mu zabránil v pohledu na Joss. Chessy chytila kamarádku za ruku, kterou neměla ovázanou. Dash si

až nyní všiml, že má levou ruku v sádře, a ztuhl. Nezeptal se na její stav. Na to, jak vážně je zraněná. Jenom se mu ulevilo, že je naživu, a na ničem jiném mu nezáleželo.

Tate se sklonil a něžně ji objal. Joss mu zabořila tvář do krku a pevně sevřela Chessyinu ruku.

„Prosím,“ vydechla přiškrceně hlasem ztěžklým slzami. „Ať odejde. Nechci ho vidět. Ať odejde. Prosím. Už ho tu dál nesnesu.“

Skutečnost, že prosila, ačkoli jí Dash přísahal, že to nikdy nebude muset dělat, ho zasáhla tak, až v nitru krvácel.

Tate ji opatrně položil a pak se se vztekem ve tváři obrátil na Dashe.

„Vypadni odtud. Jenom jí ubližuješ. Přísahám bohu, Dashi. Nevím, co máš sakra

za problém ani proč do ní tak rád kopeš, když je na tom takhle mizerně, ale okamžitě toho musíš nechat.“

„Neopustím ji,“ prohlásil důrazně Dash. „Jestli mě nechce ve svém pokoji, budiž. Ale neodejdu z téhle nemocnice, dokud nebudu vědět přesně, co jí je a jak dlouho potrvá, než se uzdraví.“

„Uzdraví se mnohem rychleji, když ji nebudeš rozrušovat,“ ozvala se vztekle Chessy.

„Vypadni odtud, nebo tě Tate vyhodí.“

„On a kdo ještě?“ opáčil Dash ledovým hlasem.

„Pokud budu muset, zavolám bezpečnost,“ pohrozil Tate tiše. „Nepomáháš tu, Dashi. Podívej se na ni. Jenom se dobře podívej, co jsi způsobil. Pláče a má bolesti. Přestaň být tak sobecký a pro jednou udělej správnou věc a odejdi.“

Joss se odvrátila, jako by nechtěla, aby Dash spatřil její slzy. Ale jak by si jich mohl nevšimnout? Koulely se jí po tváři a zanechávaly za sebou lesklé stezičky. Žaludek se mu sevřel, zaplavil ho žal. Ani Carsonova smrt ho nezničila tak jako pohled na Joss, zraněnou a smutnou jeho vinou.

Přísahal, že jí nikdy nezpůsobí bolest ani utrpení. A přesto to právě udělal. To on byl důvodem, proč teď leží v nemocnici, zakrvácená, se zlámanými kostmi a modřinami.

Nevěděl, jestli to vůbec někdy bude schopný překonat.

„Půjdu,“ řekl. Sám se sotva bránil slzám. „Ale nevzdám se, Joss. Možná sis myslela, že jsem to vzdal, ale nevzdal. Byl jsem kretén. Choval jsem se k tobě jako ten největší hajzl, ale přísahám, že pokud mi dáš šanci, odčiním to. Napravím to mezi námi, zlato.“

Ani se nepohnula, nedala najevo, že jeho upřímný slib vůbec slyší. Oči měla zavřené, zatímco ji Chessy objímala a uklidňovala.

„Zavolám Kylie,“ navrhl Dash. „Bude sem chtít zajít. Miluje tě. Já tě miluju, Joss.“ Joss se otočila, z očí jí šlehaly blesky. „Už to nikdy neříkej,“ okřikla ho. „Nelži, Dashi.

Vždycky jsi byl upřímný. Až bolestně upřímný. Tak to teď neměň.“

Dash se protlačil kolem protestujícího Tatea a naklonil se nad ni, aby se jí podíval do očí.

„Já ti nikdy nelhal, miláčku. A nemám v úmyslu s tím teď začínat. Řekl jsem a udělal

pár hodně špatných věcí. Ublížil jsem ti a to si nikdy neodpustím. Ale miluju tě. Miloval jsem tě sakra snad celou věčnost. To se nikdy nezmění. Půjdu, protože si to přeješ.

A dám ti čas, aby ses zotavila. Ale, krucinál, Joss, nikdy to s námi nevzdám. A nedovolím to ani tobě.“

„Nikdy jsi nám nedal šanci,“ namítla bolestně smutným, zoufalým hlasem.

To ho zasáhlo, nevěděl, co na to říct. Ustoupil, otočil se a pomalu se vydal ke dveřím. Mýlila se. Měla pravdu a zároveň se mýlila. Možná jim nedal šanci dřív, ale nevzdal to.

Pohnul by nebem i zemí, prošel peklem tam i zpět, pokud by to znamenalo, že Joss bude navěky jeho.

31. kapitola

Joss zírala do prázdna z okna pokoje pro hosty Chessyina domu, kde nyní přebývala – a kde se zotavovala. Kylie sem přijela každý den po práci, bála se o ni. Obě její

kamarádky si dělaly starosti, stejně jako Tate. Ne o její zranění. Ta byla podružná a čas je vyléčí. Hůř na tom bylo její srdce.

Bolest se vrátila, tepala v ní, ona ale neměla sílu ani vstát a spolknout prášek

na bolest, který jí lékař předepsal. Měla zlomená dvě žebra a levou ruku. V ruce měla naštěstí pouze vlasovou zlomeninu, ne úplnou frakturu. Za čtyři týdny by jí měli sádru sundat.

Hlavou do něčeho narazila – pořád si nebyla jistá do čeho – a tržná rána si vyžádala několik stehů. Měla pohmožděný obličej a i celé tělo bylo po nárazu bolavé. Krk měla ztuhlý, důsledek toho, jak s ním při nehodě trhla, ale doktor jí povzbudivě řekl, že má velké štěstí.

Tak proč se šťastná necítila? Proč neměl Carson stejné štěstí jako ona? Proč musel být osud taková přelétavá děvka, jak to řekl Dash? Proč ona přežila a Carson zemřel?

Ne že by chtěla zemřít, ať už si Dash myslel původně cokoli. Ano, byla to zcela jistě její chyba a ona každý den děkovala bohu, že její nepozornost nestála tu holčičku život.

Do toho stromu ale nenarazila schválně.

Měla Chessy dovolit, aby přijela a vyzvedla ji, jak se nabídla. Nikdy neměla usednout za volant auta v tom stavu, v jakém byla. Žij a uč se. Alespoň že přežila, aby se mohla z této lekce poučit.

„Joss?“

Za ní se ozval Chessyin tichý hlas, Joss se ale neotočila. Pořád ji všechno moc bolelo, proto počkala, až Chessy vejde.

O chvíli později se před ní objevila znepokojená tvář její kamarádky a viděla také, že Chessy drží sklenici s vodou a lahvičku léků na bolest. Bylo jí trapně, protože se jí ulevilo, že nemusí vstát a přinést si je sama.

„Máš bolesti?“ zeptala se Chessy ustaraně.

Joss přikývla. „Nemám ani dost síly se zvednout a vzít si ty léky sama. Děkuju.“

Chessy se zamračila a vysypala z lahvičky dvě tabletky a podala je Joss do ruky. Poté co jí pomohla léky zapít, posadila se na otoman v nohách Jossiny postele.

„Mám o tebe strach, zlato. Já i Tate, my oba. A stejně tak Kylie. Která sem mimochodem právě jede. Asi bych tě měla varovat. Zněla… odhodlaně. Nebyla bych překvapená, kdyby se ti chystala nakopat zadek.“

Joss se usmála. „Mám vás obě ráda. I Tatea. Chováte se ke mně tak hezky. Jsem teď jako úplné mimino. Nemůžu se vrátit k sobě domů, ale cením si toho, že jste mi dovolili tu zůstat. Jenom jsem nechtěla být… sama.“

„Zlato, já to chápu.“ V Chessyiných očích se zračila účast a pochopení. „A můžeš tu zůstat, jak dlouho budeš chtít. Tate má teď v práci tolik povinností, že doma stejně několik posledních týdnů skoro nebyl. Je ode mě strašné, že mám radost z tvé nehody, protože teď byl díky tomu doma častěji? Bože, neodpovídej. Je hrozné na to jen pomyslet, natož to vyslovit.“

Joss se zasmála. „Ne, vůbec ne. Vím, že ti chybí. Je tohle ten důvod, proč jsi byla v poslední době tak nešťastná, Chessy? To ho jeho práce tak moc zaměstnává?“

„Doufám, že jenom práce,“ zamumlala si Chessy tiše.

Pak se zatvářila, jako by těch slov zalitovala hned, jak je vyslovila. Odvrátila se, jako by se chtěla vyhnout té nevyhnutelné otázce, která se objevila Joss v očích.

„Myslíš, že tě podvádí?“ zašeptala Joss. „Mluv se mnou, Chessy. Víš moc dobře, že sama nedovolíš, abych před tebou cokoli důležitého tajila. Vždyť jsi ze mě vytáhla do nejmenšího detailu všechno o tom, co se stalo mezi mnou a Dashem.“

Chessy se smutně pousmála. „Ne. Ano. Já nevím. A ta nejistota mě užírá.“

„Mluvila jsi s ním o tom?“

Chessy pomalu zavrtěla hlavou. „Co když nepodvádí? Víš, jak by ho ranilo, kdybych se ho na to zeptala? Kdybych mu naznačila, že mu nevěřím?“

„Dobře, tak začněme s tím, proč si myslíš, že tě podvádí,“ navrhla Joss. Byla ráda, že může přemýšlet i o něčem jiném než o vlastním nepovedeném vztahu. A pokud dokáže pomoct kamarádce, alespoň jedna z nich bude šťastná.

„Nemám žádný důkaz, který by potvrdil, že mě podvádí,“ přiznala Chessy. „Jenom je tak… vzdálený. Víš, že máme dominantně-submisivní vztah, ale v poslední době jsem ráda, že vůbec dojde na vanilkový sex. Náš vztah začíná být dost obyčejný.“

„Je možné, že je prostě ve stresu z nové práce? Od chvíle, kdy odešel z Manning-Brown Financial a rozjel vlastní firmu, má hodně starostí. To poznám i já.“

„Tady jde o víc než o tohle,“ odvětila Chessy. „Ten muž, kvůli kterému odešel

z Manning-Brown, aby se stal jeho společníkem, se rozhodl odejít do důchodu. Pouhých pár měsíců potom, co začali s Tatem pracovat.“

Joss otevřela ústa překvapením. „Proč o tom nevím? Kdy se to stalo?“

Chessy stiskla Jossinu nezraněnou ruku. „Měla jsi vlastní starosti. S Dashem. Navíc to není nic, co by tě mělo trápit. Nic, co se dá změnit. Tate se vždycky vrhal do práce

po hlavě, ale Mark k nim při odchodu ze své firmy přetáhl spoustu vlivných klientů. Takže Tate teď dělá, co může, aby byli klienti spokojení, protože je nechce ztratit. Zatím odešel jenom jeden a on chce, aby u toho i zůstalo. Což znamená, že jim musí být neustále

k dispozici a přijet na zavolání, dvacet čtyři hodin denně, sedm dní v týdnu.“

Joss nakrčila nos. „Nenapadlo mě, že mají finanční poradci tolik práce. Tedy vím, že ano, ale jak jim může pomoct mimo obvyklou pracovní dobu? Banky nebo burza přece nemají otevřeno celé dny, ani o víkendech.“

„Byla bys překvapená,“ prohlásila Chessy. „Volají mu v kteroukoli hodinu. Někdy oprávněně, jindy kvůli pitominám. Ale Tateova práce je uklidňovat je a ujišťovat

a spravovat jejich finance. Kráčí po hodně tenkém ledě, protože jak jsem řekla, nechce ztratit klienty, které tak těžko získal.“

„Nepřijme nového společníka, aby mu trochu ulehčil?“

Chessy pokrčila rameny. „To nevím. Se mnou to neprobírá. Nechce, abych si dělala starosti. Kdysi jsem ho za to milovala. Že mě vždycky chránil před čímkoli, co by mi mohlo ublížit nebo mi přidělat starosti. Ale teď? Brala bych cokoli, o čem by se mnou chtěl mluvit, protože mám pocit, že je mezi námi propast, která se neustále rozevírá, a já to nenávidím. Nenávidím to, Joss,“ zdůraznila ztrápeně.

„Vím, že se asi chovám hloupě a přeháním, ale nenávidím tuhle nejistotu. Nenávidím pocit, že už mu na mně nesejde. A přitom vím, že to není pravda. Vím, že mě miluje. Ale už mi to nedává najevo tolik jako dřív. Od chvíle, kdy jsme se poznali, jsem věděla, že jsem u něj na prvním místě, a asi to bude znít sebestředně, ale líbí se mi, že jsem pro něj ta hlavní a nejdůležitější. Líbilo se mi, že jsem se díky němu cítila… výjimečná.“

„A teď se už výjimečná necítíš,“ poznamenala Joss.

Chessy zavrtěla hlavou. „Nejsem nešťastná, ale prostě nejsem tak šťastná jako dřív.

A to mě sžírá zevnitř. Přemýšlím, jestli se to někdy zlepší nebo jestli bych měla být vděčná za to, že se mnou zůstává. A nelíbí se mi, jak sobecky se cítím, protože chci něco víc.“

Joss se k ní naklonila a nevšímala si bolesti v žebrech. „Nejsi sobecká,“ řekla důrazně.

„Zlatíčko, ty jsi ta nejobětavější, nejštědřejší a nejláskyplnější žena, jakou znám. Tak proč si s ním o tom nepromluvíš? Řekni mu to, cos právě teď řekla mně. Nedokážu si představit, že by ti nenaslouchal. Že by ho nevyděsilo, kdyby věděl, jak se cítíš. Tak moc tě miluje. Vidím to, kdykoli se na tebe podívá.“

„Kéž bych to viděla stejně,“ povzdechla si Chessy. „Jen bych to chtěla mít znovu takové, jako když jsme se poznali, ale to asi není možné. Když jsi s někým tak dlouho jako my dva spolu, když se nový vztah obnosí, asi si na sebe příliš zvyknete.“

Joss rozhodně zavrtěla hlavou. „Tomu nevěřím. Vím, že jsme s Carsonem byli svoji jenom tři roky, ale celou tu dobu jsme byli zamilovaní stejně jako na počátku, a ty a Tate jste manželé teprve necelých pět let.“

„Možná máš pravdu,“ uznala Chessy. „Možná bych si s ním prostě měla promluvit. Ale kdykoli se ho už chci zeptat, celá ztuhnu. Nedokážu to vyslovit, protože vím, že by mu ublížilo, kdybych se ho zeptala, jestli má někoho jiného. A pokud se neděje nic víc, než že má hodně práce, nechci náš vztah poznamenat svými pochybami.“

Joss zaváhala. Věděla, že Chessy má v tomhle pravdu. Tatea by vyděsilo, kdyby věděl, že ho Chessy podezírá z nevěry. A možná by jí nějakou dobu neodpustil, že o něm pochybuje. Tate byl v tomhle neústupný. Byl velmi čestný muž a vůči Chessy ochranitelský. Kdyby jí někdo ublížil, Tate by udělal, co by bylo potřeba, aby to zastavil. Ale co když je on ten, kdo jí ubližuje? Co pak?

„Možná bys měla ještě chvíli počkat. Být trpělivá a chápavá. Milovat ho. Ukazovat mu svou lásku a podporu a pak, až se věci v práci trochu uklidní a on bude mít vše pod kontrolou, se to mezi vámi zlepší,“ navrhla rychle Joss.

Chessy jí znovu stiskla ruku. „Děkuju. Přišla jsem sem, abych tě zkontrolovala a povzbudila. Nechtěla jsem na tebe házet všechny svoje starosti.“

Joss se usmála. „Mám tě ráda a nakopala bych ti zadek, kdyby ses mi přestala svěřovat s tím, co tě trápí. Ty a Kylie jste moje nejlepší kamarádky. A to se nikdy nezmění.“

„Když už mluvíme o Kylie, tady ji máme,“ oznámila Chessy vesele, s pohledem upřeným na dveře za Joss. Pak po Joss střelila úpěnlivým pohledem, aby to téma před Kylie neotevírala.

Kylie byla přímá osoba, co se nebála konfrontací, a kdyby ji někdy napadlo, že Tate svou ženu podvádí, rovnou by mu nakopala zadek.

Joss stiskla Chessy ruku, mlčky tak slíbila, že jejich rozhovor udrží v tajnosti.

„Ahoj, Joss,“ pozdravila Kylie a objala ji, dávala si přitom pozor, aby ji nestiskla příliš silně. „Jak se dnes cítíš?“

„Teď už lépe, když mi má osobní zdravotní sestra přinesla léky na bolest, protože jsem příliš líná vstát a podat si je sama,“ opáčila Joss.

Kylie se usmála a posadila se na otoman vedle Chessy. Pohlédla na Joss, jako by uvažovala, jak si její švagrová vede.

„Jak to jde v práci?“ zeptala se Joss zvesela. Pak se ale začala bát, aby to pro Kylie nebylo záminkou k povídání o Dashovi, takže rychle dodala: „Jak vycházíte s Jensenem? Už je to lepší?“

Kylie se ušklíbla. „Je to panovačný, zkostnatělý blb.“

Chessy se rozesmála. „Srdíčko, právě jsi popsala polovinu mužské populace, včetně Tatea a Dashe.“

Joss sebou trhla, odmítla ale dát při zmínce o Dashovi najevo jakékoli emoce.

„Z Dashe je chodící mrtvola,“ oznámila Kylie. „Ten chlap nespal snad od tvé nehody. Nevím, proč vůbec chodí do práce a snaží se něco dělat. Jensen začal pracovat přesčas, stejně jako já, protože Dash nic nezvládne.“

Joss zavřela oči, zachvátila ji bolest, kterou ani ty nejsilnější léky nedokážou utišit.

Volal jí snad desetkrát denně a ona to pokaždé nechala spadnout do hlasové schránky. Sice to z ní dělalo zbabělce, ale teď nebyla připravená na to, aby se mu postavila. Pokud k tomu vůbec někdy dojde.

Psal jí, e-mailoval a alespoň jednou denně zašel k Chessy a ptal se po ní. Pokaždé mu Chessy nebo Tate řekli, že spí. Byla to lež, kterou prohlédl. Jenže ona ho vidět nechtěla. A možná ho už nikdy nebude chtít vidět.

Byl neodbytný, ale to o něm věděla. Získal, o čem sám prohlašoval, že si přeje nejvíce na světě. Dala mu všechno. Nechtěla po něm, aby změnil, kdo a co je, protože ho chtěla takového, jaký je. Chtěla jeho dominanci, jeho kontrolu, ale především toužila po jeho lásce a důvěře.

Možná ze začátku to nechtěla. Nevěřila, že by ještě někdy našla takovou lásku, jakou jí dal Carson. Ale Dash jí dal i to, co jí Carson nikdy dát nemohl, a ji bolelo si to přiznat.

Bolelo to o to víc, protože to ztratila.

Nalezla dokonalost dvakrát za život a v obou případech ji ztratila. Jak se z toho má vzpamatovat?

„Nevím, co mám dělat,“ zašeptala hlasem stísněným bolestí. „On mi nevěří. Jak mohl říct, že mě miluje, když mi nevěří? Víte, z čeho mě obvinil?“

Obě ženy zavrtěly hlavami. Joss jim neprozradila, co jí Dash řekl tehdy v nemocnici.

Bolest z toho obvinění nevymizela ani za čtyři dny, co bydlela u Chessy. Co se tu schovávala.

„Obvinil mě, že jsem se chtěla zabít. Zeptal se, jestli jsem schválně najela do stromu v naději, že zemřu.“

Chessy i Kylie se prudce nadechly, díkybohu se ale ani jedna na ni nepodívala s otázkou v očích. Nevěřily tomu. Naštěstí. Nesnesla by, kdyby o ní a jejím duševním zdraví pochybovaly i její nejlepší kamarádky.

„Myslel si, že je pro mě život bez Carsona příliš nesnesitelný, a tak jsem se k němu

chtěla připojit na druhé straně.“

„Ach, zlatíčko,“ povzdechla si Chessy hlasem staženým účastí a bolestí. „Určitě to tak nemyslel. Vyděsila jsi ho. A po té vaší hádce se nejspíš cítil provinile. Cítil se za tvou nehodu zodpovědný, protože tě tak rozrušil.“

„Vyjel na tebe, protože jinak by musel přijmout vinu za to, co se stalo,“ prohlásila Kylie tiše.

„Mám hodně o čem přemýšlet,“ řekla Joss. „O budoucnosti. A jestli v ní Dash bude, nebo nebude. Řekl… řekl, že mě miluje a že chce druhou šanci. Volal, psal, e-mailoval, chodil sem každý den. Přísahal, že se nevzdá. Ale já nevím, jestli mu mám tu druhou šanci dát. Bez jeho důvěry nám zbývá co? Nechci jednostranný vztah, v kterém já dám vše a on na oplátku vůbec nic. Ano, chtěla jsem dominantního muže. Chtěla jsem mu předat moc a kontrolu. Ale na oplátku jsem chtěla jeho lásku a důvěru. A jedno bez druhého neexistuje.“

„V tom s tebou souhlasím,“ promluvila Chessy opatrně. „Musíš si odpovědět na otázku, jestli mu dokážeš jeho chybu odpustit. Byla to hodně vypjatá situace. Řekla jsi mi, co se toho dne ráno stalo, a, zlato, já se za něj nestavím, ale dokážu pochopit, proč tak zareagoval. Myslel si, že pořád něco cítíš ke Carsonovi, když jsi ze spánku řekla jeho jméno, a zdála ses mu tak nešťastná, když jen večer předtím jsi mu řekla, že ho miluješ.“

Joss pohlédla na Kylie, zajímalo ji, co na Chessyinu teorii poví.

Kylie si povzdechla. „Musím přiznat, že ze začátku jsem váhala. Nad vším. Nad tím, co chceš, nebo co jsi říkala, že potřebuješ. Ale když ses dala dohromady s Dashem, měla jsem z toho najednou mnohem lepší pocit, protože jsi byla s někým, o kom jsem věděla, že se k tobě bude chovat dobře, a nemusela jsem se bát, že ti nějaký cizí muž ublíží.

A vám to spolu jde, Joss. Nikdy mě nenapadlo, že bys mohla být i s někým jiným než

s Carsonem. Vy dva jste k sobě pasovali. Ale ty a Dash… vy dva k sobě sedíte dokonale. Když se tedy nechová jako naprostý pitomec.“

Chessy se zasmála a Joss usmála. Temnota tížící její duši trochu ustoupila.

„Kéž bych věděla, co mám dělat,“ povzdechla si Joss a protřela si spánky. „Myslím na to tolik, až se mi z toho točí hlava. Mám strach předat mu zpátky kontrolu, protože se bojím, že mi zas ublíží. A já už mám bolesti dost. Chci být… šťastná.“

„Jak jsem ti kdysi řekla, v životě musíš zariskovat,“ připomněla jí Chessy jemně. „Ty se musíš rozhodnout, který risk za to stojí. Teď je ti mizerně. Tak jaký rozdíl by byl, kdyby ses vrátila k Dashovi a ono vám to nevyšlo a tobě by zas bylo mizerně? Tak či tak je ti mizerně. Ale co kdyby to vyšlo? Máš štěstí na dosah.“

„Na tom určitě něco je,“ poznamenala Kylie. „Je z tebe stejná mrtvola jako z Dashe, jen on chodí a ty ne. Kdy naposledy jsi vyšla z tohohle pokoje, Joss? Vstala jsi vůbec

z postele, když nepočítám cesty do koupelny? Takhle dál žít nemůžete. Ani ty, ani on. Nikdy to nezjistíš, pokud mu tu šanci nedáš.“

Joss přikývla. „Máte pravdu. Obě dvě.“ Pak si povzdechla. „Teď ale nikam nemůžu.

Před chvílí jsem spolkla ty prášky.“

„Můžu tě odvézt,“ nabídla se Chessy. „Jen mi pověz, kam chceš jet, a já to zařídím.“

Joss se zhluboka nadechla. Ještě nikdy nečelila tak důležitému rozhodnutí. Bylo to jednoduché, a přesto tak složité. Její kamarádky ale měly pravdu. Teď je na tom špatně.

Potřebovala trochu štěstí. Musela jenom natáhnout ruku a vzít si ho. Zariskovat. Dokázat Dashovi, že může nechat svou minulost za sebou. To on se jí nedokázal vzdát.

Odhodlaně ze sebe setřásla zoufalství, které se jí tvrdohlavě odmítlo několik posledních dní vzdát. Nebyla zbabělec a nebyla slaboch. Dvakrát ji osud zničil, a ona pokaždé přežila. Přežije i tohle, ať to dopadne jakkoli.

„Tak mi pomoz se obléknout a pak mě odvez k Dashovi,“ řekla, když se konečně rozhodla.

Děsilo ji to, ale musela to alespoň zkusit.

32. kapitola

Nemusíš to dělat, srdíčko,“ promluvil Tate a zadíval se do zpětného zrcátka na Joss, která seděla vzadu, zatímco ji s Chessy vezl k Dashovi.

„Ano, musím,“ namítla Joss tiše. „Musíme to vyřešit, Tate. Musím vědět, jestli máme nějakou naději. Jestli mi Dash věří. A jestli mě miluje.“

„No, co se důvěry týče, do toho mluvit nemůžu, ale vím, že tě ten parchant miluje,“ prohlásil Tate rozhodně. „Ještě nikdy jsem neviděl, že by chlapa ztráta ženy takhle sebrala. Kdybych se na něj nezlobil za to, jak ti ublížil, skoro bych ho litoval.“

Joss se pousmála.

Jak se blížili k Dashovu domu, Chessy se v sedačce pootočila a zadívala se na Joss.

„Nenechám tě tu, aby ses pak neměla jak dostat domů. Nechci, abys v tomhle byla

závislá na Dashovi. Mám u sebe mobil. Zavolej mi, jakmile budeš chtít odejít. Jestli o tobě do hodiny neuslyším, vrátím se. Hodina je dost dlouho na to, aby se před tebou začal plazit.“

Joss se zasmála. „Jsi nějak moc přesvědčená, že se plazit bude.“

„Och, to bude,“ zamumlal Tate. „Muž zoufalý jako on by udělal cokoli, aby tě získal.

A tak by to mělo být. Když to chlap takhle podělá, musí se pokořit.“

Chessy se na svého muže pokradmu podívala, což Joss neuniklo. V jejích očích spatřila bolest a bylo jí líto, že její kamarádka trpí. Setřásla myšlenky na Chessy a Tatea. Oni to vyřeší. Tate podle všeho ani netušil, že nějaký problém existuje. Jakmile Chessy sebere odvahu, aby mu to řekla, všechno bude dobré. Joss o tom byla přesvědčená. Ani

na vteřinu nevěřila, že by měl Tate poměr. Proč by to dělal, když má Chessy?

Chessy byla překrásná. Chytrá. Její úsměv by rozzářil celou ulici. A byla dokonale submisivní, své blaho svěřila do rukou svého manžela. Byl by blázen, kdyby něco takového riskoval kvůli jednomu povyražení.

„Dobře, jsme tady,“ oznámila Chessy. „Jsi si jistá, že to chceš, Joss? Ještě není pozdě si to rozmyslet. Můžeme tě odvézt zpátky. Stačí říct.“

Joss se prudce nadechla. „Ne. Jsem připravená. Tak či tak to chci mít za sebou. Buď to pro nás bude nový začátek, nebo to alespoň řádně ukončíme, ale rozhodně to dneska skončí.“

Dash přecházel po obývacím pokoji, rozrušený skoro k nepříčetnosti. Čtyři dny. Čtyři zatracené dny už byla Joss z nemocnice venku, a on ji ještě neviděl. Zašel do nemocnice v den, kdy ji měli propustit, ale tam zjistil, že ji předali do péče Tatea a Chessy. Byl odhodlaný převzít situaci do svých rukou a neustoupit. Měl v úmyslu přivézt Joss k sobě domů, kde se o ni postará, dokud se plně neuzdraví. Ale Chessy s Tatem ji ubytovali

ve svém domě, který se proměnil v nedobytnou pevnost, do níž se Dashovi nepodařilo proniknout.

Na jeho telefonáty, textovky ani e-maily Joss neodpovídala. To ticho stálo mezi nimi jako betonová zeď a s každým uplynulým dnem, s každým nevydařeným pokusem ji zkontaktovat cítil, jak mu jeho šance prokluzuje mezi prsty.

Co měl sakra dělat? Jak by jí mohl složit své srdce k nohám, když se k ní ani nedokázal

dostat? Natáhl se po telefonu, chtěl jí znovu zavolat, přestože věděl, že mu to nezvedne. Tak jako mu to dneska nezvedla snad už tucetkrát.

V posledních dnech cítil jenom zoufalství a v jednom kuse klel. Kéž by nedovolil, aby jeho myšlenky a slova toho rána ovládl vztek – a paralyzoval strach. Byla to jeho vina. Ne Jossina. Jeho. To on jí to udělal. Jim oběma. A zničil tak jakoukoli šanci mít ji navěky pro sebe.

Sklonil hlavu, lítost mu propalovala díru do žaludku.

Byl tak ponořen do svého smutku, že ani neslyšel, jak před domem zastavuje auto.

Nevěděl o tom, dokud se neozvalo tiché zaklepání na dveře.

Trhl sebou směrem, odkud přicházel ten zvuk. Neměl teď náladu na nikoho, kdo ho vyrušoval v jeho soukromém pekle. Když se klepání ozvalo znovu, tentokrát rozhodněji a hlasitěji, zaklel a vztekle odrázoval ke dveřím, odhodlaný utrhnout hlavu tomu nešťastníkovi, který narušil jeho sebezpytování.

Když ale prudce otevřel, srdce se mu zastavilo, protože před ním stála Joss, bledá a křehká, ještě stále s patrnými modřinami po nehodě. Zlomenou ruku měla v šátku

a ochranitelsky si ji tiskla k hrudi. A v jejích očích se zračila odhodlanost, která ho zasáhla přímo do srdce.

Pevně tiskla rty a on chtěl zakřičet ne! Srdce mu říkalo, že mu přišla říct, ať táhne

k čertu. Aby přestal volat, psát, e-mailovat a chodit každý den k Chessy a Tateovi. Nic menšího si ani nezasloužil, ale nechtěl ta slova slyšet z jejích rtů.

Byla tady! Neukrytá za zdmi Tateova domu, kde ji Tate s Chessy chránili jako strážní psi. Stála tu a on dostal šanci se před ní pokořit a prosit za odpuštění.

„Můžu jít dál?“ zeptala se tiše, když tam dál stál jako opařený, neschopen říct vše, co měl na srdci, ale nedokázal dát dohromady.

Náhle vypadala zranitelně, v jejích překrásných očích spatřil pochybnosti. Strach. Že ji odmítne? Že jí nedovolí vstoupit do svého domu?

Otevřel dveře a skoro si ji přitáhl do náruče. Jen připomínka, jak je křehká a zraněná a kolik bolesti si prožila, ho zastavila. A přesto tu stála. Když by správně měla být

v posteli. Odpočívat. Uzdravovat se.

„Joss,“ vydechl. „Bože, ano, zlato. Prosím. Pojď dovnitř. Dovol, pomůžu ti. Neměla bys stát. Měla bys ležet v posteli. Nebolí tě něco?“

Váhavě se usmála, když vešla do jeho domu. Rychle za ní zavřel dveře, bál se, že změní svůj názor nebo že je snad pouhým ztělesněním jeho snů a zmizí, jakmile se probudí.

„Před půl hodinou jsem si vzala něco na bolest,“ odpověděla tiše. „Proto mě sem přivezl Tate. Nechtěla jsem riskovat další nehodu a několik týdnů bych stejně neměla řídit.“

Znovu ho zasáhl pocit viny. Dotkl se její nezraněné ruky, vychutnával si ten krátký kontakt. Chtěl udělat mnohem víc. Toužil ji držet, utěšovat, být s ní, být jí tak nablízku, aby cítil její vůni, aby se jí mohl dotýkat.

„Pojď do obývacího pokoje,“ vybídl ji tiše. „Na gauči budeš mít pohodlí. Já si můžu sednout do křesla. Mohla by sis lehnout na bok, abys měla nohy nahoře. Co žebra?

Pomáhají ti léky proti bolesti?“

Plácal jako idiot, ale záplava otázek neustávala. Ještě nikdy se necítil tak nejistý sám sebou a protivilo se mu, že ona mlčí.

Vzal ji za ruku a potěšilo ho, když mu ji nevytrhla. Odvedl ji k pohovce a usadil ji, pak nad ní chvíli stál a hledal jakýkoli příznak bolesti.

Dlouze vydechla, zavřela oči a zapřela se do gauče.

„Zatraceně, ty máš bolesti,“ zaklel. „Máš ty prášky s sebou? Neměla by sis vzít další dávku?“

„Některé bolesti se nedají potlačit pomocí prášků,“ zašeptala. „Musím s tebou mluvit, Dashi. Chci… chci to vyřešit. Takhle to dál nejde. Ničí mě to.“

Padl na kolena, sražen k zemi intenzitou smutku v jejích očích. Setrvával v té bezbranné pozici, vzal ji za ruku a upřeně se na ni zadíval.

„Prosím, neříkej mi, že je po všem, zlato. Jenom to ne. Nadávej mi. Křič na mě.

Proklínej mě. Máš na to naprosté právo. Ale prosím, já tě prosím, nevzdávej to. Nevzdávej nás. Miluju tě, Joss. Miluju tě tak moc, že ani nespím. Nejím. Nedokážu normálně fungovat. Nedokážu pracovat. V srdci mám díru, kterou dokážeš zaplnit jedině ty.“

Koutek rtů jí zacukal. „Kylie mi řekla, že v práci stojíš za houby. Ani neví, proč tam vůbec chodíš, když nic neuděláš.“

„Má pravdu,“ přiznal chraplavě. „Potřebuju tě, Joss. Jsi druhá půlka mojí duše. Jsem celý, jen když jsem s tebou.“

„Taky tě miluju, Dashi.“

Okamžitě ho zaplavila taková úleva, až zeslábl v kolenou. Třásl se tak, že skoro nedokázal dál klečet. On ale musel zůstat na kolenou a prosit o odpuštění tak dlouho, dokud ho nedostane. Byl dominant a ona subinka, ale právě teď měla v rukou veškerou moc ona. Protože bez ní jeho síla nic neznamenala. Bez jejího drahocenného daru submise jeho dominance nic neznamenala. Jeho život nic neznamenal.

Ale něco v jejích očích mu zabránilo cokoli odpovědět.

„Jenže to nestačí,“ dodala tiše. „Říkáš, že mě miluješ, ale nevěříš mi. A láska bez důvěry nestačí. Bez důvěry není mezi námi nic než chtíč a sex.“

Sklonil hlavu, oči a nos ho pálily. Knedlík v krku ho skoro dusil. Znovu k ní vzhlédl,

v jejích očích ale spatřil smutek. Křičely porážkou. Vzdávala to. Vzdávala to s ním. S nimi.

„To ty jsi ten, kdo mezi nás pořád stavěl Carsona,“ řekla. „Ne já. Já šla dál, Dashi. Já ho nechala jít. Udělala jsem to už před všemi těmi týdny, kdy jsem zašla k jeho hrobu. Jakmile jsme si spolu začali, došlo mi, že ti vadí, když o něm mluvím, ačkoli ti to dřív nevadilo. A pochopila jsem, že nechceš, abych ti pořád připomínala muže, kterého jsem kdysi milovala. Ale tvoje vlastní nejistota ho pořád stavěla mezi nás. Já k tobě byla

upřímná. Celou dobu jsem byla jen a pouze upřímná. A dala jsem ti všechno, co jsi chtěl – co jsi požadoval. Tys mi však na oplátku nedal vůbec nic. Žádný respekt. Žádnou důvěru. Říkáš, že mě miluješ, ale já nevěřím, že se láska obejde bez důvěry a respektu.“

„Prosím, už nic neříkej,“ žadonil Dash. „Dovol mi, abych se ti omluvil. Abych tě poprosil o odpuštění, Joss.“

Zadívala se na něj tak smutně, až se mu ten pohled zabodl do srdce. Byla v něm taková rezignace… Jako kdyby v jejich budoucnost nevěřila. Musel tedy doufat za ně

za oba.

Zvedl její ruku ke rtům a něžně ji políbil do dlaně. „Moje milovaná Joss. Jak moc tě miluju. Miluju tě tak, až mě to ničí. Ničí mě být bez tebe. Bez tvé lásky nedokážu přežít. Nechci bez ní žít. Prosím, dej mi – dej nám – druhou šanci. Klečím před tebou na kolenou, zlato, a zůstanu na nich po zbytek života, pokud to budeš chtít. Jen zůstaň a dej mi šanci to napravit.“

Zhluboka se nadechl a rychle pokračoval, než stihla odpovědět. Chtěl, aby si poslechla všechno, co jí chtěl říct.

„Máš pravdu. Byl jsem si nejistý. Té noci v Sídle jsi mě zastihla nepřipraveného.

Neplánoval jsem udělat ten krok tak brzy, ale možná jsem to byl já, kdo nebyl připraven. Musel jsem jednat, nebo riskovat, že tě ztratím, a to jsem nehodlal připustit… Bál jsem se. Tolik jsem se bál, že tě ztratím. To přiznávám. Udělal jsem největší chybu svého života a skoro jsem tě kvůli vlastní hlouposti a iracionální žárlivosti ztratil. Znovu se to nestane, Joss. Jsi můj život. Věřím ti. Říkáš, že ne, ale já ti opravdu věřím. Nebyla jsi to ty, komu jsem nevěřil. Byl jsem to já. Nevěřil jsem, že bych ti někdy mohl stačit. Nevěřil jsem, že bych tě dokázal učinit šťastnou, že bys se mnou byla tak šťastná jako předtím

s Carsonem, a to mě sžíralo a ničilo moje sebevědomí, až nakonec ze mě zbyla jen vzteklá schránka muže, jakého bys vedle sebe skutečně potřebovala. Tys udělala všechno správně a já se ve všem mýlil.“

Její pohled zjihl, oči se jí zatřpytily neprolitými slzami. Vytrhla ruku z jeho sevření

a něžně ho pohladila po tváři. Když se odtáhla, šokovalo ho, že na jejích prstech spatřil kapky slz.

„Miluju tě,“ vyznal se chraplavě. „To ráno, kdy jsi měla autonehodu, bylo nejhorším dnem mého života. Tolik jsem se bál, že tě ztratím, a co hůř, způsobil jsem to. Vyjel jsem na tebe, obvinil tě z hrozných věcí, protože jsem se bál, že je to moje vina. Věděl jsem, že jsem to zapříčinil, a přesto jsem na tebe vysypal všechna ta obvinění. Naznačil jsem, že jsi slabá. Bože, Joss, jsi všechno, jen ne slaboch. Jsi ta nejsilnější žena, kterou znám.

Doufám, že dokážeš být silná za nás za oba, protože to já jsem tu ten slabý. Ne ty. Ty nikdy.“

„Odpouštím ti, miláčku,“ zašeptala. „Všechno je v pořádku. Bude to dobré. Miluju tě.“ V každém jejím slovu se ozývala láska, kterou cítila, jako balzám uklidňující její duši.

Slzy mu stékaly po tvářích, když se k němu naklonila, objala ho paží a přivinula si ho k prsům.

„Ne, nedělej to, Joss,“ protestoval. „Jsi zraněná. Nechci ti způsobit další bolest.“ Přesto se neodtáhla, odmítla se oddělit od jeho těla.

„Bolest mi způsobíš, když mě odmítneš,“ zašeptala něžně.

Zvedl hlavu a opřel si čelo o její. Jejich dechy se promísily, a stejně tak jejich slzy.

„To nikdy, zlato. Tobě nikdy nic neodmítnu. Celý svět ti snesu k nohám na stříbrném podnosu. Cokoli si budeš přát, to dostaneš.“

„Chci jenom tebe,“ řekla prostě. „Tebe. Tvou lásku. Tvou důvěru. A tvou dominanci.“

„Máš to mít,“ přísahal. „Ale, Joss, věříš mi se svou podřízeností? Se svým srdcem?

Po tom všem, čím jsem ti ublížil? Musíš vědět, že bych tě nikdy nenutil k ničemu, co bys nechtěla. Obětuju se pro tebe. Není pro mě nic důležitějšího než ty. Jen ty. Chci tě

ve svém náručí, ve své posteli, ve svém srdci. Každý den. Je mi jedno, jak tě budu mít. Stačí mi to. Vždycky mi to postačí.“

Usmála se, dech se jí zatajil tichým vzlykem. Zavřela oči, když se jí do koutků vlily další slzy.

„Chci tě takového, jaký jsi, Dashi. I se všemi vadami na kráse. Asi to nebude snadné, ale jestli mi dáš svou lásku a důvěru, nikdy nebudu žádat nic dalšího. Slibuju.“

„Máš je. Navěky, Joss. Už ti nikdy nedám důvod pochybovat o mé víře v tebe.“ Povzdechla si, tentokrát to znělo bolestivě, a on ihned zpozorněl.

„Máš bolesti?“ zeptal se. „Sakra, Joss. Měla bys být v posteli a odpočívat. Neměla bys tu sedět a objímat mě, když ti to působí nepohodlí.“

Usmála se, rozzářeně a překrásně. Její úsměv ho zahřál u srdce. „Nikde jinde bych nebyla radši než tady s tebou. Kašlu na bolest. Poprvé za týden mě nic nebolí. Ne tak, jak to bolelo. Fyzická bolest přejde. Ale zlomené srdce se dá vyléčit jedině láskou. A tu jsi mi dal. Budu v pořádku, Dashi. Zvládnu cokoli, když budu mít tebe.“

Vzal její překrásnou tvář do dlaní a naklonil se k ní, aby ji zbožně políbil na rty.

„Miluju tě.“

„Já tě také miluju,“ zašeptala. „Ale teď musím zavolat Chessy a říct jí, že nebudu odvoz potřebovat. Nechtěla mě tu nechat, když bych se neměla jak vrátit, tak slíbila, že pokud

o mně neuslyší do hodiny, vrátí se pro mě.“

Napřímil se a natáhl se po telefonu, vytočil Chessyino číslo a přístroj jí podal.

„Řekni jí, že přijedu pro tvé věci i léky na bolest,“ nařídil. „A jakmile s ní domluvíš, uložím tě do postele. Do naší postele. A pak se o tebe budu starat, dokud se plně nezotavíš.“

Usmála se, prohodila pár slov s Chessy a ujistila ji, že všechno je v nejlepším pořádku a že k ní Dash přijede pro její věci. Když zavěsila, Dash vstal a opatrně, aby jí neublížil, se usadil na pohovku vedle ní.

Objal ji a přitáhl si ji k sobě, zabořil tvář do jejích sladce vonících vlasů.

„Chyběla jsi mi, zlato. Jestli jsem někdy pochyboval o tom, že tě potřebuju, teď už to zmizelo. Poslední týden nestál za nic. Byl to nejdelší týden mého života. Už nikdy si to nechci zopakovat.“

„Byla jsem na tom stejně,“ přiznala. „Teď už je to za námi, Dashi. Tolik nás toho ještě čeká. Minulost nám jen ubližuje. Je načase ji nechat být.“

„Lépe bych to neřekl,“ usmál se a vzal ji za bradu, aby se mohl zmocnit jejích rtů. „To jediné, co nikdy nenechám na pokoji, jsi ty, Joss. Miluju tě.“

Usmála se a jeho ten úsměv zahřál u srdce. „Také tě miluju.“

Pak ji něžně zvedl a znovu před ní klesl na kolena. Zatvářila se zmateně, když ji vzal za ruku a sáhl do kapsy. Vytáhl prsten, který koupil den poté, co se k němu nastěhovala. Prsten, který čekal na tu správnou chvíli. A Dash věděl, že lepší chvíle než nyní nenastane.

„Vezmeš si mě, Joss? Zestárneš se mnou a budeš mě milovat? Budeš se mnou mít děti, po nichž oba tak toužíme?“

Prudce se nadechla, až se ten ostrý zvuk rozlehl tichým pokojem.

„Chtěl bys je mít hned?“ zašeptala tak nadějně, až ho to skoro zlomilo.

Nasadil jí prsten na stejný prst, z něhož si stáhla prsten v den, kdy se k němu nastěhovala. Tehdy si všiml, že si Carsonův prsten sundala. Mělo to svůj význam a on měl pochopit, že je připravena jít dál. Na to byl ale příliš hloupý a nejistý.

„Dám ti děti hned, jak je budeš chtít,“ přislíbil něžně. „Vlastně myslím, že jakmile se uzdravíš, začneme na nich velice intenzivně pracovat.“

Její úsměv by ho srazil na kolena, kdyby už na nich neklečel.

„Tak to bychom se asi měli co nejdřív vzít,“ prohlásila škádlivě. „Nerada bych měla nemanželské děti.“

„Jakmile budeš moct cestovat, odletíme do Vegas a vezmeme se,“ přislíbil. „Nechci, abys měla čas si to rozmyslet, takže čím dřív, tím líp. A jestli se mnou zůstaneš, moc rád tě přivedu do jiného stavu, takže si mě budeš muset vzít tak jako tak.“

Zasmála se a ten zvuk zaplnil i tu poslední díru v jeho srdci. Měl zatracené štěstí. Žena, kterou miloval – kterou odjakživa miloval – mu dávala druhou šanci dokázat jí svou lásku. Už nikdy jí nedá důvod o něm znovu pochybovat. Ji i jejich děti bude milovat až do smrti.

Epilog

Dash stál nad Carsonovým hrobem. Ode dne, kdy ho pohřbili, bylo tohle poprvé, co sem přišel sám. Předtím sem vždy chodil s Joss. Dnes ji tu ale nechtěl. Za prvé, slíbila si, že se sem už nevrátí, protože takhle si svého manžela pamatovat nechtěla.

A tohle bude také naposledy, kdy je tu on. Ale potřeboval to uzavřít. Joss nebyla jediná, kdo ho musel nechat jít. Tak tu teď stál nad hrobem nejlepšího přítele

a připravoval se, aby se Carsonovi ze všeho vyznal a ujistil ho, že je Joss milovaná a je o ni dobře postaráno.

„Podělal jsem to, brácho,“ prohlásil Dash na rovinu. „Ale to už víš. Nejspíš bys mi jednu vrazil za všechnu tu bolest, kterou jsem Joss způsobil. Bolest, kterou jsem jí přivodil.

Zasloužím si to. Sám bych si za to jednu vrazil.“

Zhluboka se nadechl. Ovládly ho emoce, zastihly ho nepřipraveného a pevně mu sevřely hruď.

„Něco jsem ti slíbil, a ten slib jsem nedodržel. Omlouvám se. Dal jsi mi neobyčejný dar a já ti za něj budu navždy vděčný. Za to, žes mě pochopil a nikdy jsi mě neodsuzoval.“

Dlouze se odmlčel, snažil se své emoce ovládnout.

„Je teď šťastná. Jsme šťastní. Všechno jsem napravil. Vzali jsme se. Vím, že to víš. Ale musel jsem přijít a říct ti to. Ujistit tě, že tentokrát už dodržím slib, který jsem ti dal, než jsi zemřel. Mám tě rád, brácho. Celým srdcem. Díkybohu to se mnou nevzdala a dala mi další šanci.

Znovu ji už nezklamu. Tebe už znovu nezklamu. Navěky ji budu milovat a ochraňovat. Dám za ni svůj život. Není nic, co bych neudělal, aby byla šťastná, tak jako jsi ty vždycky dělal, co bylo potřeba, aby byla šťastná.

Doufám, že teď už najdeš klid, Carsone. Já i Joss tě máme rádi. Pořád tě budeme mít rádi. Ale ona má velké srdce, schopné spousty lásky. Miluje mě, ovšem bude i navěky milovat tebe, a mně to nevadí, protože vím, že ve svém srdci má místo pro nás pro oba. To, že tě miluje, neznamená, že nemiluje mě, a už to chápu. Předtím jsem to nechápal.“

Odmlčel se a vzhlédl k mrakům, které se převalovaly nad hřbitovem, až na hrob dopadlo sluneční světlo. Okamžitě ho naplnilo tak krásné teplo, které určitě znamenalo, že teď je Carson s ním. Milující a odpouštějící, jako byl za svého života.

„Přišel jsem se rozloučit, stejně jako se přišla před několika týdny rozloučit Joss. Nevrátím se. Rozhodli jsme se, že takhle si tě pamatovat nechceme. Máme na tebe spoustu jiných skvělých vzpomínek a ty si chceme uchovat.

Děkuju, kamaráde. Nevíš, jak moc jsem ti vděčný, žes mi věřil, že se o ni postarám.

Jsme šťastní. Díky ní jsem tak šťastný, že se na ni někdy nemůžu ani podívat, aniž bych před ní nepadl na kolena. Vím, že ten pocit znáš. Měl jsi to s ní úplně stejně. Je to výjimečná žena a oba máme zatracené štěstí, že nás miluje. Že je tak vřelá a velkorysá.

Chceme mít děti. Co nejdřív, jestli do toho budu mít co mluvit. Ona si je vždycky přála

a já chápu, proč jsi jí je nemohl dát, přestože já i Joss víme, že bys je miloval, ochraňoval a nikdy bys jim neublížil.

Rozhodli jsme se našeho prvního syna pojmenovat po tobě. Je to tak správně, protože tys nás dal dohromady. Vzpomínka na tebe bude žít skrze něj a Joss i já udržíme tvou

památku naživu. Nezapomeneme na tebe. Byl jsi pro nás oba důležitý a jsi součástí naší minulosti. Ale teď jdeme dál a oba jsme připraveni nechat všechno za sebou a udělat

v životě další krok.“

Dash se krátce dotkl náhrobního kamene a pak se napřímil.

„Děkuju, že jsi Joss miloval. A žes mě měl rád,“ zašeptal. „Už se nemusíš bát. Je

v dobrých rukou. Radši zemřu, než abych jí zase ublížil. Máš moje slovo. Sbohem, příteli. Ať tě opatrují andělé, dokud se opět nesetkáme.“

Srdce měl náhle lehčí, jako by mu z ramen spadla obrovská tíha. Otočil se a vydal se zpět k autu, kde na něj čekala jeho žena. Když se přiblížil, otevřela dveře a vystoupila, na tváři překrásný úsměv, který mu bral dech. Tak vřelý, že ani slunce se s jeho září nemohlo rovnat.

Oči jí zjihly a zvedla k němu ruku. Nic neřekla, jen mu ji stiskla a mlčky mu dala najevo svou podporu. Ani jednou nepohlédla ke Carsonovu hrobu, když ji usazoval zpět do auta

a pak vůz obešel ke dveřím řidiče.

Když nastoupil, hned nenastartoval. Namísto toho se pootočil, aby viděl na svou ženu.

Svou překrásnou, milující, velkorysou ženu.

„Miluju tě,“ řekl, hrdlo sevřené emocemi.

Naklonila se k němu, vzala jeho tvář do dlaní a políbila ho.

„Také tě miluju, miláčku. Pojeďme domů, musíme začít pracovat na dětech, jak jsi mi slíbil.“

Zakřenil se. Náhle měl pocit, že by dokázal dobýt celý svět. Přivést ji do jiného stavu?

Ano! Už měsíc nebrala antikoncepci, její cyklus se srovnal. Kdyby mohlo být po jeho, příští dva dny by strávili v posteli a on by udělal, co by bylo v jeho moci, aby co nejdřív měli rodinu, po které oba toužili.

Důležitější ale bylo, že Joss byla konečně jeho. Jeho žena. Jeho milenka. Jeho nejlepší přítelkyně. Jeho milovaná subinka. Nevěděla ale, že ačkoli on byl její dominant, ležel jí

u nohou, naprosto pokořen její bezpodmínečnou láskou.

Ona se mu možná podvolila, ale on bude navěky jejím otrokem.

„Tak jedeme dělat děti,“ prohlásil s úsměvem. „Nemůžu se dočkat, až budeš čekat moje dítě. Krásné jako ty sama. A až ti bude růst v bříšku, budeš ještě krásnější.“

Ukázka z druhého dílu série Temné touhy

Podlehni

Kylie, mohla bys na moment do mé kanceláře?“ promluvil Jensen do interkomu.

Věděl, že jí jeho žádost bude vadit, ale dala jasně najevo, aby se držel dál od její kanceláře – od ní – takže teď za ním musela. Nebylo to tak neobvyklé vzhledem k tomu, že šlo o žádost šéfa ke své osobní asistence.

„Hned tam budu, pane,“ odpověděla tak rázně, až se musel usmát.

Byla odhodlaná udržet jejich vztah, pokud to lze nazývat vztahem, čistě na neosobní rovině mezi zaměstnavatelem a zaměstnancem.

Věděl, že je naštvaná na Dashe, že je tak dlouho mimo kancelář, protože Dash mezi nimi obvykle fungoval jako nárazník. Většinu žádostí jí sděloval Dash, i ty, které se týkaly Jensena, protože Dash ji chtěl ochránit.

Ale co je moc, to je moc. Jestli spolu mají dlouhodobě pracovat, a to on by velice rád, musí se Kylie naučit vycházet i s Jensenem. A on měl v úmyslu ji k tomu postrčit. Byla velice inteligentní. Měla magisterský titul a podle jeho názoru tím titulem na své současné pozici jen mrhala. V práci byla ale spokojená a on věděl, že by to tak ráda ponechala.

Neměla ráda, když ji někdo vystrkoval z její zóny pohodlí. Měla ráda rutinu – v tom si byli podobní, ačkoli jí by se nijak nezamlouvalo, kdyby věděla, že mají něco společného.

Vlastně toho měli společného víc, než Kylie věděla nebo si byla ochotná přiznat. Oba byli disciplinovaní a měli rádi vše pod kontrolou. Byl plně připraven vrhnout se do bitvy vůlí, kterou hodlal vyhrát. Jen doufal, že ji nepostrčí až do bodu, kdy by nakonec odešla.

O chvíli později se Kylie objevila ve dveřích a věcně, netečně na něj pohlédla chladnýma očima.

„Chtěl jste něco, pane?“

„Přestaň s tím ‚panem‘,“ opáčil. „Dashovi také neříkáš ‚pane‘. Mé jméno postačí. Říkej mi Jensene nebo nijak.“

Stiskla rty a on si povzdechl.

„Musí to s tebou být pořád tak těžké, Kylie? Tohle je jednoduchá žádost. Řekni to.

Řekni moje jméno,“ vyzval ji. „Nezabije tě to.“

„Chtěl jsi něco… Jensene?“ Jeho jméno vyznělo lehce přiškrceně, jako by se k jeho vyslovení musela přemáhat. Ale byl to začátek.

Pokynul jí, aby přistoupila k jeho stolu. Váhavě k němu vykročila a zastavila se u křesel.

Ruce měla složené před sebou, ale ve tváři měla výraz zvířete připraveného utéct při první známce nebezpečí. Pochyboval, že si uvědomovala, že je na ní její strach tak vidět. Oči měla vytřeštěné, nos se jí chvěl a při pohledu na její hrdlo viděl, jak jí divoce tepe pulz.

„Nepřeskočím ten stůl a nezaútočím na tebe,“ zašeptal. Otráveně přimhouřila oči. „Zkus to a já ti nakopu zadek.“

Jensen zvrátil hlavu a rozesmál se. Kylie vykulila oči překvapením. Vypadala… šokovaná.

Vzpamatoval se a zvědavě na ni pohlédl. „Co měl znamenat ten pohled?“ Okamžitě sklopila zrak a zůstala zticha.

„Kylie?“ vybídl ji.

Povzdechla si a pak zvedla hlavu, vyzývavě na něj pohlédla s vystrčenou bradou.

„Jenom jsem tě ještě neviděla se smát. Nebo alespoň se usmívat. Jako předtím v mé kanceláři. Tohle je poprvé, co jsem zahlédla víc než jen zdvořilý zájem. Nedáváš najevo, co cítíš. Nikdo tak neví, na co právě myslíš.“

Povytáhl obočí. Takže ona ho pozorovala. Dost toho o něm věděla, Jensenovi tedy došlo, že sledovala jeho i jeho reakce.

Pousmál se a všiml si, že i to ji znovu překvapilo.

„Už víc lidí mi řeklo, že jsem škrobený a upjatý,“ přiznal pobaveně. „Možná teď spatříš moji druhou stránku, kterou ještě nikdo neviděl.“

Ten návrh ji zjevně rozladil.

„Chtěl jsi něco?“ zeptala se. Očividně se nemohla dočkat, až bude pryč.

On jí ale nehodlal dovolit, aby se tak brzy uchýlila do bezpečí své kanceláře, kde se zavře před zbytkem světa. Věděl, že každý den jezdí z práce rovnou domů. Neměla žádný společenský život, pokud nepočítá obědy s Chessy a Joss, jejími nejlepšími kamarádkami. Vlastně její přátelé byli jediní lidé, s kterými se Kylie vídávala.

Musela mít osamělý život a jemu se to protivilo. Bylo mu proti srsti, že její minulost ovlivnila její budoucnost – a stále ji utvářela – a že ze sebe dosud nesetřásla pouta dětství.

Postrčil k ní komínek papírů.

„Chci, aby sis prošla tyto složky. Jak jsem řekl v tvé kanceláři, S&G Oil v jedné ze svých rafinerií propouštějí. Musí ušetřit milion na výdajích, tak zjišťují, jak spojit pracovní místa. Hodlají zrušit minimálně třicet pozic a ušetřit na zbytečných výdajích a chtějí, abychom jim našli řešení.“

Jeho žádost ji zjevně ohromila.

„Ale, Jensene, já o tomhle nic nevím. Dělám jenom administrativu.“

Znovu se na ni usmál a sledoval, jak na jeho úsměv zareaguje. Nebyla k němu až tak netečná, což ji asi štvalo ještě víc.

„Chci, aby ses to naučila,“ vybídl ji. „Když byl Carson naživu, plánovali přijmout třetího společníka. Firma na to zakázky měla. Dash pak měl práce víc než dost a musel sakra máknout, aby udržel tuhle firmu nad vodou, dokud nepřivedl mě. Místo třetího společníka je pořád volné a ty na to máš. Chybí ti jenom zkušenosti.“

Otevřela pusu dokořán, nedostávalo se jí slov. Vychutnával si, že tuhle raritu má na svědomí právě on. Ta žena nikdy nešla pro slovo daleko.

„Ty mě chceš za společníka?“ vydechla.

„Nemůžu ti to slíbit,“ uklidňoval ji. „Považuj to za zkoušku ohněm. Nestane se to dnes nebo zítra, nebo k tomu možná nedojde ani v příštích měsících, ale není důvod hledat někoho jiného, když dokonale schopný kandidát už pro nás pracuje. Víš, jak to ve firmě chodí, Kylie. Všechna data a informace prochází skrz tebe. Znáš naše klienty. Domlouváš naše schůzky. O firmě víš všechno do nejmenšího detailu. Není důvod, proč bys neměla dostat příležitost k povýšení.“

Shlédla na papíry, které jí postrčil přes stůl. Informace, jež pro něj a Dashe sesbírala a uspořádala. Rozhodně se na tom procesu podílela.

Mohl by přísahat, že v jejích očích spatřil nadšení, ale bylo to pryč tak rychle, že to skoro nepostřehl.

„Co chceš, abych udělala?“ zeptala se chraplavě.

„Za tři dny se máme sejít s finančním ředitelem S&G. Chci, abys tam šla se mnou. Máš tři dny, aby ses seznámila se všemi příjmy a výdaji jejich společnosti. S pozicemi, platy

a povinnostmi každého zaměstnance. Musíš znát jejich režie, výdaje a každý cent, který utratí. Chci, abys navrhla vlastní plán a za dva dny, před schůzkou s jejich finančním ředitelem, mi ho prezentovala. Chci vědět, co tě napadne, a pak to probereme, než se

s ním sejdeme.“

Nevěřícně na něj zírala. „Ty mi svěříš tak obrovský kontrakt?“

„Netvrdím, že s tvými nápady budu souhlasit,“ usměrnil ji jemně. „Jen jsem řekl, že bych je rád slyšel. Dáme hlavy dohromady a uvidíme, na čem se shodneme –

a neshodneme. Pak spolu před tou schůzkou sestavíme plán z našich návrhů.“

„To jsem nečekala,“ řekla tiše.

On ale v jejích očích spatřil jiskru. Milovala výzvy skoro stejně jako on. Nemýlil se. Coby administrativní asistentka mrhala talentem. To místo bylo bezpečné. Mohla by ho dělat

i ve spánku. Potřebovala výzvu. Něco, co jí rozpumpuje krev v žilách a připomene jí, že je naživu.

„Věřím ti, Kylie. Můžeš totéž říct sama o sobě?“

Tentokrát se jí v očích zablýsklo a on potlačil vítězný úsměv. Ach, ano, milovala výzvy

a možná ještě před žádnou podobnou nestála. Dash byl na ni příliš mírný. Ne že by čekal, že se Dash bude chovat jako vůl, ale po smrti Carsona hýčkal Kylie jako v bavlnce,

a podle toho, co mu Dash řekl, ji Carson za svého života hýčkal úplně stejně. Ani jeden z mužů nechtěl této křehké ženě ublížit.

Její křehkost ale potlačovala její inteligenci, ohnivou ženu schovávající se v ulitě

a Jensen měl v úmyslu ji vylákat na světlo. Dash by mu nejspíš jednu vrazil, kdyby věděl, co Jensen dělá, ale pro příští dva týdny měl Jensen plnou moc a Dash se o nic ohledně firmy zajímat nebude – a ani by neměl. Jensen měl v úmyslu oba týdny patřičně využít.

„Zvládnu to,“ prohlásila odhodlaně. „Kdy se chceš sejít nad mými návrhy?“

„Ve středu večer. Večeře v Capitol Grill. Vím, že s děvčaty chodíváte do Lux Café, ale chtěl bych něco tiššího a intimnějšího, kde bychom ty citlivé informace mohli probrat.

Zarezervuji nám stůl v odlehlém rohu, kde nás nikdo neuslyší.“

Kylie se zamračila, úplně viděl, jak se jí v hlavě protáčejí kolečka.

„Větší soukromí bychom přece měli tady v kanceláři,“ poznamenala. „Večeře není nutná.“

„Ne,“ souhlasil. „Ale tak to chci.“

Na to neměla co říct, ačkoli na ní viděl, že se jí nezamlouvá představa, že spolu jdou na večeři.

„Zařídím rezervaci na sedmou,“ pokračoval a ignoroval, že je jí to celé nepříjemné.

„Projdeme si tvé návrhy. Vyslechnu si je a pak je doma zapracuju do finální analýzy.

Ve čtvrtek tě vyzvednu u tebe doma v osm ráno a do S&G za jejich finančním ředitelem

dojedeme společně.“

Poznal, že bojuje sama se sebou. Nechtěla s ním jít na večeři, ani se s ním setkat mimo kancelář, nechtěla s ním ani jet na tu schůzku, ale také si nechtěla nechat ujít příležitost, kterou jí nabízel.

Nerozhodně se kousla do rtu a on v tu chvíli nechtěl nic než se natáhnout přes stůl, palcem její ret osvobodit a polibkem napravit škodu, kterou hebkému rtu způsobila. Jeho penis na tu představu zareagoval. Byl rád, že sedí a ona tak nevidí, jak na ni jeho tělo fyzicky reaguje. Strčila by ocas mezi nohy a utekla by a on by pak měl s velkou pravděpodobností do hodiny na stole její výpověď.

Povzdechl si a mlčky penisu přikázal, ať se chová slušně. Ne že by to pomohlo, protože takhle na něj Kylie působila a on ani nevěděl proč. Výzva. Byla pro něj výzvou. Musela být. Protože on nedokázal výzvám odolat. Ale i když si logicky vysvětlil, proč ho tak nevysvětlitelně přitahuje žena, která nedává nic podobného najevo, věděl, že lže.

Ona v něm probouzela všechny jeho ochranitelské instinkty. Nutila ho jednat s ní

jemně, hýčkat ji a ochraňovat před vším, co by jí mohlo ublížit, ať fyzicky, nebo psychicky.

Zatraceně, chtěl jí ukázat, že ne všichni muži jsou hovada. Že ne všichni dominantní muži trvají na fyzických aspektech dominance. U Kylie toužil po jejím emocionálním podrobení. Nikdy by jí ani nenaplácal, nikdy by ji nesvázal. Nikdy by na její jemné tělo nepoužil bičík. Nikdy by neudělal nic, co by ji vyděsilo. Nechtěl, aby se cítila tak zranitelná jako kdysi dávno v rukách toho monstra. Nikdy by neudělal nic, čím by jí připomněl týrání, jež si protrpěla. Radši by zemřel, než aby to dovolil. Měl dost vlastních démonů a udělalo by se mu fyzicky špatně, kdyby svými činy ženě připomněl prožité utrpení.

Chtěl jen… ji.

„Dobře,“ řekla nakonec zastřeným hlasem, z něhož mu ztvrdl ještě víc. Protože v jejím hlasu slyšel kapitulaci. To nebylo čisté podřízení, ale blížilo se to tomu a jemu to rozproudilo krev. Zpívala mu v žilách, protože pro jednou vyhrál.

„Uvidíme se tedy v sedm v restauraci.“

Vyzývavě k němu zvedla zrak, jako by ho vybízela, aby se s ní dohadoval. Sotva potlačil úsměv. Dovolí jí malé vítězství, protože tím získá to velké. Večeři. Jen oni dva. Ano,

budou mluvit o práci, ale také si plánoval, že tu zajímavou ženu pozná. Přijde na to, co ji děsí. A dalšího dne ji vyzvedne a odveze ji na tu schůzku. Což znamenalo, že na něm bude celý den závislá.

Ta představa se mu líbila. Zatraceně moc se mu líbila. Bude na něm závislá. A on ji nezklame, ani ji nepřinutí litovat toho, že mu důvěřovala. Ach, věděl, že mu nevěří. To byla největší překážka, kterou bude muset překonat. Po malých krůčcích. Jedno malé vítězství za druhým.

„Takže v sedm,“ souhlasil.

To ji překvapilo. Měla to vepsané ve tváři. Už se připravovala na hádku, ramena narovnaná a pevná, připravená na odpor. Dokonce i to ho vzrušilo.

Měl rád submisivní ženy, ale submisivita neznamenala dělat ze sebe rohožku. Měl rád nezávislé ženy dokonale schopné vlastního rozhodování. Submisivní ženy, nebo alespoň ty, s nimiž býval, si zvolily, že se podřídí. Zvolily si, že se svěří do jeho rukou. Nic mocnějšího neznal.

Chtěl silnou ženu. Takovou, která nepotřebovala ani jeho, ani to, co nabízel, ale chtěla to. To byl pro něj ten největší rozdíl. Chtěl někoho, kdo se postaví a neustoupí. Kdo se

s ním pustí klidně do křížku.

A na oplátku? Složí jí k nohám celý svět. Nikdy by nemusela žádat o nic, co by jí mohl dát. A on si ji bude hýčkat a zbožňovat ji, uctívat a opatrovat.

Chtěl to s Kylie. Toužil po tom od první chvíle, kdy ji poznal u Dashe na večeři. Viděl pod jejíma očima kruhy, viděl muka, jež ukrývala před celým světem. A nechtěl nic víc než zahnat to utrpení, kterým si prošla a nesla v sobě až do dnešních dnů.

To ale od něj vyžadovalo téměř nekonečnou trpělivost. Trpělivost, kterou nikdy příliš nevládl, ale s tou správnou ženou? Jeho trpělivost by mu záviděl i Job.

Vzala papíry a začala je procházet. Viděl na ní, jak její mysl pracuje a vše zpracovává.

Poznal, že je to velice inteligentní žena s okem na obchod. Stejně tak věděl, že na své současné pozici mrhá talentem. I kdyby jim to nefungovalo, jak zamýšlel, pořád by byla jednoho dne jako společník velmi přínosná. Pokud ji do té doby neodežene.

„Jestli je to vše,“ řekla úsečně, stále pohroužená do papírů, „tak bych se vrátila do kanceláře a začala na tom pracovat. Na středeční večeři přednesu své návrhy.“

Znovu se usmál a sledoval její rozkošné rysy. Na krátkou chvíli se stíny z jejích očí zvedly, nahrazené odhodlanými plamínky. Vycítil její nadšení, její nedočkavost. Chtěla dokázat, že na to má. Skvěle na jeho výzvu zareagovala a on se nemohl dočkat, až uvidí výsledky.

Věděl, že ho nezklame. Že je mnohem víc inteligentní, než si Carson a Dash mysleli. Ne že by ji oba muži sráželi nebo nevěřili v její schopnosti. Pouze jim na ní příliš záleželo

a chtěli ji ochraňovat. Tomu rozuměl, dokonce s nimi i do jisté míry souhlasil.

Ale nebylo dobře, že ji tak urputně chránili. Potřebovala větší výzvy. Potřebovala prostor pro rozvoj své analytické mysli a inteligence. Její současnou práci by zvládla i opice. Zvedat telefony, domlouvat schůzky, připravovat smlouvy k podpisům a vést kancelář.

On jí ale nabídl mnohem víc. Rovnoprávnost.

A kdy v životě se Kylie naposledy cítila někomu rovna? Žila jako oběť. Měla pro to důvod. Ale bylo načase přestat být obětí a stát se tím, kdo přežil. Kdo přežil a překonal svou minulost a nakopal zadek současnosti.

Jestli se na tom bude moct jakkoli podílet, ať už spolu navážou vztah, nebo ne, bude na ni velice hrdý.