Maya Banks

Temné touhy 02. Podlehni

1. kapitola

„Vypadáš hrozně,“ prohlásil Jensen Tucker ve dveřích kanceláře Kylie Breckenridgeové.

Kylie ho zpražila pohledem, pod kterým by se jakýkoli jiný muž rozsypal. K jejímu zoufalství ale Jensenem její ledové vystupování nijak neotřáslo. Choval se, jako by neměl ponětí, že ji

k zešílení rozčiluje. Ne, věděla jistě, že Jensen ví, jak moc jí vadí, ale rozhodl se, že to bude ignorovat. Tvrdohlavý, nemožný, panovačný chlap. Přesně ten typ muže, kterému se vyhýbala na sto honů.

Jenže byl její šéf, a tak pro ni byla celá situace o to hořčejší. Jejím šéfem býval vždy Carson. On a Dash. A když pak její bratr před třemi lety zemřel, Dash se stal jejím jediným nadřízeným a jí to tak vyhovovalo.

Jensen si měl zatraceně najmout svou vlastní osobní asistentku, ale podle všeho mu naprosto vyhovovalo, když mohl přidělávat Kylie práci a ještě ji při tom štvát.

„Páni, děkuji,“ prohlásila tónem, který přesně odpovídal výrazu její tváře. „Jsem moc ráda, že se sem hodím.“

Jensen vstoupil – nepozván – do její kanceláře. Na druhou stranu, kdyby čekal na pozvání, nikdy by se dovnitř nedostal. Kylie dala jasně najevo, že ho u sebe nechce. Další věc, kterou se rozhodl ignorovat.

Posadil se do jednoho ze dvou křesel před jejím stolem a ona si v duchu udělala poznámku, aby se jich zbavila. Stejně nebyla k ničemu. S klienty jednali jenom Jensen nebo Dash. Do její kanceláře nikdo chodit nepotřeboval. Svou práci vykonávala důsledně a mlčky, nikdy na sebe nepřitahovala pozornost. Jensen se však z nějakého důvodu rozhodl, že bude bez ustání narušovat její osobní prostor. Což ji frustrovalo po všechny ty týdny, co uplynuly od jeho nástupu do Dashovy poradenské společnosti.

„Nespíš,“ prohlásil stejně přímočarým tónem, jakým jí oznámil, že vypadá strašně.

Upíral na ni pohled, pozoroval její obličej a ona věděla, co Jensen vidí. Co sama viděla každé ráno v zrcadle. Oči pronásledované minulostí. Tmavé kruhy, které zpod očí nikdy nevymizely.

Věděla, jak vypadá. A nepotřebovala, aby jí to tenhle arogantní kretén ještě připomínal.

„Nebyla jsem si vědoma toho, že můj vzhled nebo spací návyky mají jakoukoli souvislost s mými pracovními povinnostmi.“

Sarkasmus jí byl k ničemu, protože Jensen ho nechal prostě projít kolem, jako v podstatě všechno ostatní. Ještě nikdy ho neviděla, že by dal na sobě znát jakoukoli emoci. Nerozčiloval se, nezlobil se, ale ani nedával najevo radost nebo nadšení. Nic, jen ten pronikavý pohled, který viděla už tolikrát. Propaloval se skrze její kůži… až do její mysli. Nenáviděla to. Cítila se jako brouk pod mikroskopem. Tipla by si, že má i přehled o tom, kdy chodí na toaletu.

Byl to muž, kterému nic neuniklo. Jen mlčel a vše pozoroval. Stával stranou a sledoval ostatní. Tento návyk se mu v profesi, kterou si zvolil, hodil. Jí ale příjemný nebyl. Ten svůj zkoumavý pohled si mohl nechat na konzultace, které s Dashem poskytovali. Společnosti potřebovaly jeho nepředpojaté a bystré oči. Ona o jeho ostříží zrak zcela jistě nestála.

„Vedeš si skvěle, Kylie. Nevěřím, že bych ti někdy dal důvod pochybovat o své důvěře v tvé schopnosti. Pokud se tak stalo, pak se omlouvám. Dash i já bychom byli bez tebe zcela jistě ztraceni.“

Zamrkala překvapením z té neočekávané pochvaly a do tváří se jí proti její vůli vehnala barva, zahřála ji na kůži. Nechtěla dát najevo, jakou jí jeho uznání udělalo radost.

„Kdy jsi spala naposled?“ zeptal se přímo a dál na ni upíral pozorný pohled.

„Včera v noci,“ odpověděla zlehka. „Tak jako každou noc.“

„Lžeš!“

Vytřeštila oči překvapením z jeho hrdelního zavrčení.

„Stěží bych uvěřil, že jsi spala víc než pár hodin. Proč si nevezmeš dovolenou? Odjeď někam pryč. Uvolni se. Odpočiň si. Dash říkal, že sis nikdy nevzala ani den volna. Jen tehdy, když Carson zemřel.“

Kylie sebou trhla. Nedokázala ovládnout vlnu zármutku, která ji zasáhla přímo do hrudi.

„Jen to vyslov,“ vybídl ji Jensen téměř brutálním hlasem. „Je mrtvý, Kylie. Joss šla dál, tak proč nemůžeš ty?“

Zapřela se o desku stolu, vstala a neústupně se na něj zahleděla.

„Byl moje rodina,“ sykla. „Moje jediná rodina. Byl to jediné, co mi na tomhle světě zůstalo. Byl jediný, kdo mě miloval a ochraňoval, a teď je pryč. Jestli si myslíš, že na to můžu jen tak zapomenout a jít v životě dál, jako by snad jeho smrt nic neznamenala, tak si můžeš táhnout klidně k čertu!“

„No, konečně na tobě vidím nějaké emoce, Kylie. I když to je hněv. Alespoň se ale už nechováš jako zatracený robot, co jede na autopilota. Zabilo by tě snad, kdyby ses chovala

jako člověk, tak jako my ostatní? Špatné věci se stávají. Popereš se s tím, posbíráš, co zbyde, a jdeš dál. Tak jako každý příslušník lidské rasy. Nejsi výjimečná. Nejsi jediný člověk, co má

za sebou mizernou minulost a který ztratil někoho, koho miloval.“

Zuřivost jí zamlžila zrak, místnost kolem ní zmizela. Její rysy ovládl vztek a na vteřinu ji zcela paralyzoval. Nedokázala ani polknout knedlík v hrdle.

„Jak se opovažuješ!“ vybuchla. „Kdo sakra jsi, abys mě soudil? Nic o mně nevíš. Vypadni

z mojí kanceláře a neopovažuj se vracet. Jestli něco budeš chtít, můžeš mi to poslat e-mailem, zavolat nebo mi napsat textovku. Ale už nikdy nechoď do mé kanceláře.“

Nijak na její výbuch nezareagoval. Ke svému údivu spatřila na jeho rtech náznak úsměvu.

„Vím o tobě mnohem víc, než si sama myslíš. Ale máš pravdu. Nevím všechno. To ale chci změnit. Právě teď. Příštích několik týdnů budeme my dva spolupracovat velmi úzce, protože Dash s Joss jedou na líbánky. Pokoušíme se získat smlouvu se společností Simpson & Gerrick Oil. Snižují stavy a plánují to ve velkém. Chtějí se zbavit neproduktivních dělníků.

Přeorganizovat pozice. Rozhodnout, kdo půjde a kdo zůstane. A to bude právě na tobě a na mně.“

Kylie vytřeštila oči. „S něčím takovým nemám žádné zkušenosti. Pracuju v pozadí, Jensene.

To přece víš. Vedu kancelář. To ty a Dash jste hrdlořezové.“

„Ty na to nemáš to srdce, Kylie?“

Začervenala se. Své slabé stránky neodhalovala světu nijak ráda.

„Jsi drzá. Útočíš i na lidi, kteří tě mají rádi. Přemýšlím, proč to tak je. To se tak bojíš někoho milovat? Bojíš se s někým sblížit ze strachu, že je ztratíš tak, jako jsi ztratila Carsona? Mě ale neoblbneš, Kylie. Ani v nejmenším. Pod tím vnějškem drsňačky se skrývá zranitelná žena

s velkým srdcem a já ji chci dostat na svobodu. A to také udělám. Tím si můžeš být jistá, zlatíčko. My dva se budeme vídat mnohem častěji, tak si na to zvykej.“

„Vypadni,“ ucedila mezi zuby. „Tohle ve své vlastní kanceláři nemusím snášet.“

Jensen pokrčil rameny. „Je jedno, kde to je řečeno. Nic to nemění na tom, co se stane. Co se stane mezi tebou a mnou, Kylie. Jdu si za tím, co chci, a já nikdy neprohrávám. Nikdy.“

Odfrkla si. Zvedl se jí tlak, dech se jí zadrhl v hrdle. Jeho slova ji vyděsila, a přesto jí z nich poskočil tep.

Jensen Tucker byl přesně takový chlap, jakého by nikdy nechtěla. Ne že by vůbec

po nějakém muži toužila. Zvláště ne po někom tak dominantním a panovačném jako Jensen. Ani za nic na světě se nikdy dobrovolně neocitne v pozici, kdy by byla opět tak zranitelná. A žena, která si začne s Jensenem, rozhodně nemůže být zranitelná. Vždyť on by ji snědl zaživa. Jensen by ji do deseti vteřin schlamstl a vyplivl jen kosti.

„Šetři si dech,“ prohlásila ledově. „Mezi námi se nikdy nic nestane. A bůh mi pomáhej, jestli o tom ještě někdy začneš mluvit, zažaluju tě za sexuální obtěžování tak rychle, až se ti z toho zatočí hlava.“

Zakřenil se, čímž ji překvapil. Zadíval se na ni, prohlédl si ji od hlavy po paty a ona najednou získala pocit, jako by ji právě svlékal.

„Ještě něco bys o mně měla vědět, zlatíčko. Miluju výzvy. Říct mi ne je jako zamávat býkovi rudým hadrem před očima.“

„Nejsem žádné tvoje zlatíčko. Nech si to pro takovou, která o to stojí, ale já to nejsem.“

Jeho úsměv se rozšířil ještě víc. Přísahala by, že tohle je vůbec poprvé, co ho vidí se usmívat. Vždycky byl takový tichý a zachmuřený. Nemračil se, ale také se nikdy neusmíval. Pokaždé měl na tváři nečitelný výraz, který ji přiváděl k šílenství, protože nikdy neměla tušení, co si myslí.

Až teď získala vzdálený dojem, že o ní přemýšlel. A to hodně.

V duchu prošla všechny svoje nejoblíbenější nadávky a pár jich pro svůj dobrý pocit na ten seznam přidala.

„Tak já ti to zjednoduším, když tak miluješ výzvy. Nejsem žádná výzva, Jensene. Nikdy ani žádná výzva nebudu, protože u mě nemáš sebemenší šanci. Nejspíš ses musel pomátnout. Co na mně vůbec chlap jako ty vidí? Podle tebe se děsím i vlastního stínu. Jsem ustrašená, očividně vypadám i hrozně a je se mnou tolik problémů jako s Blízkým východem.“

Vstal, aniž by okomentoval její výbuch, což ji rozzuřilo ještě víc. Nezdálo se, že by ho její poznámky zasáhly. Pak se naklonil přes stůl, až se jí skoro nalepil nosem na nos. K jejímu překvapení přejel špičkou prstu po tmavých kruzích pod jejíma očima.

„Vyhledej pomoc, Kylie,“ vybídl ji tiše. „Zajdi si k doktorovi. Ať ti napíše něco, co ti pomůže spát. Najdi si psychologa, jestli to bude potřeba. Takhle nemůžeš žít navěky. Dřív nebo později dojdeš na bod zlomu. A pak se zničíš. Jestli to nechceš udělat kvůli sobě, udělej to pro lidi, kteří tě milují a moc se o tebe bojí.“ Než dokázala dát dohromady vhodnou odpověď na takový nesmysl, Jensen se otočil, vyšel z její kanceláře a s tichým bouchnutím za sebou zavřel dveře.

Zhroutila se do křesla a zabořila tvář do dlaní. Měla najednou pocit, že už nedokáže udržet hlavu zpříma.

Měl pravdu a to ji štvalo o to víc. Pohybovala se na tenké hranici mezi příčetností

a šílenstvím. Nespala. Bála se nočních můr. O minulosti. Děsili ji démoni minulosti, kteří stále ovládali její přítomnost.

Ale cvokař? Požádat svého doktora, aby jí předepsal prášky na spaní? To by znamenalo přiznat slabost, a ona se nikdy nevzdávala, sakra. Ona ne. Přežila peklo a nechala ho

za sebou. Nebo snad ne?

Nebo snad byla i nyní vězněm tak, jako jím bývala jako malé dítě? V její mysli bylo otcovo týrání čerstvé, jako by se to stalo včera. Protože na to nedokázala zapomenout. Nedokázala to nechat být. Nedokázala se smířit se svou minulostí.

Zavřela oči. Další vlna únavy ji skoro porazila. Spát. Potřebovala jen jednu noc bez nočních můr, které se za ní ve spánku kradly příliš často. Možná by se cestou domů mohla zastavit

v lékárně a zeptat se na léky na spaní bez předpisu. Vyhnula by se tak ponižující návštěvě doktora, kde by musela přiznat svou slabost, i zatraceného cvokaře, u nějž by musela ležet na gauči a odhalovat svou duši.

Ani za nic. To dřív zamrzne peklo, než by ona dovolila, aby kdokoli poznal, jakými muky prochází a s jakým studem žije každý den.

Proč jen ho ta žena přiváděla na hranici šílenství? Jensen, pohroužen do svých myšlenek, vešel do své kanceláře. Na stole měl horu papírů, smlouvy, které bude muset pročíst a podepsat, pokud na nich nebude nutné něco pozměnit. Pro příští dva týdny bude sám strážit pevnost, zatímco si budou Dash a Joss užívat na líbánkách.

Dash byl šťastný. Až nechutně šťastný. Teď, když si vynahradil všechny ty ztracené roky. Joss byla dobrá žena. Ta nejlepší. Dash měl zatracené štěstí, že získal tu, po níž jeho srdce prahlo. Překrásnou poddajnou ženu, která Dashovi dala vše, po čem toužil. Svou důvěru, lásku a naprosté podřízení.

Jinými slovy byla Joss úplný protiklad ženy, která v poslední době okupovala Jensenovy myšlenky.

Kylie Breckenridgeová byla pichlavá jako kaktus, a přesto kdykoli ho obdařila jedním ze svých zdrcujících pohledů, okamžitě mu ztvrdnul. Chtěl ji tak moc, že ani v její blízkosti nedokázal dýchat. A to ho štvalo.

Byla to žena, na kterou nesměl ani sáhnout. Naprostý opak žen, s kterými šukal. A opravdu myslel šukal, protože o nic jiného ani nešlo. Nikdy do toho nedal svoje srdce. Jeho touha

po ovládání převažovala veškeré vřelé myšlenky.

Ne že by se k ženám, které si podřizoval, choval jako parchant. Postaral se o ně, dal jim vše, aby je sexuálně uspokojil.

Ale Kylie?

Sakra. Dominantní muž byl to poslední, co potřebovala. Jestli nějakého muže vůbec chtěla.

Ne že by se jí divil. Dash mu pověděl o Kyliině dětství. Otřásala jím zuřivost, že si prošla takovým týráním. Že ji ničil člověk, kterému by jako jedinému v životě měla naprosto důvěřovat. Její otec.

Ale když se na ni podíval a prohlédl skrze tvrdý zevnějšek, z toho, co spatřil, mu zjihlo srdce až na práh bolesti. Chtěl ji objímat, hýčkat, ukázat jí, jaké by to mohlo být s mužem, který by měl na srdci jen její nejlepší zájmy. S mužem, kterému by na ní záleželo.

A záleželo na ní jemu? To byla otázka za milion. Jasně že záleželo, ale jak moc? Byla jenom, jak to řekl, pouhou výzvou? Něco, co získá, a pak přejde na další v pořadí? Miloval výzvy.

Právě díky tomu se stal úspěšným ve velmi raném věku. Tak jak moc mu záleželo na Kylie Breckenridgeové? Protože tohle nebyla žena, se kterou by si měl ledabyle pohrávat. Prožila toho víc než jiní za celý život a on nechtěl být dalším mužem, který by ji zničil.

Nenalhával si, že by ji mohl „uzdravit“. To nedokáže nikdo kromě ní. Ona musí chtít se uzdravit, zatím to ale nedávala nijak najevo. Což v něm probouzelo o to větší touhu se do toho vložit a postrčit ji.

Ta potřeba ovládat byla velice mocná. Pulzovala v něm jako tep, silná, nedočkavá, ačkoli si dobře uvědomoval, že Kylie nebyla ženou, kterou by mohl ovládnout. Nebyla ženou, která by se mu podřídila. Nikdy. Ani fyzicky. Ale dominance představovala víc než jen fyzická pouta,

s kterými si v takových vztazích často pohrávali. Emoční podlehnutí bylo mnohem mocnější a možná právě po tom bažil, kdykoli se jí zadíval do očí plných stínů.

Potřebovala muže, který by ji hýčkal a bránil před vší bolestí, poskytoval jí ochranu. Místo, kde by se mohla ukrýt před celým světem. Potřebovala muže, na kterého by se mohla kdykoli obrátit a jemuž by mohla důvěřovat, že ji ochrání před jakýmikoli hrozbami. Nejen před těmi fyzickými, ale také emocionálními, protože takové rány bolí víc než fyzické.

Byla křehká. Velice zranitelná. Sledoval ji. Sledoval ji sakra často, a kdykoli si myslela, že ji nikdo nevidí, ztrácela tu ledovou masku a on tak zahlédl vyděšenou mladou dívku, která se skrývala za tvrdým zevnějškem.

Byla složitá, úplná hádanka a on ji toužil rozlousknout. Ale jak?

Jeho obvyklé metody na ni určitě nezapůsobí. Nemohl k ní dojít, převzít kontrolu, nastavit vlastní pravidla a jen jí oznámit, jak to odteď bude. Zrovna před chvílí to tak zkusil a bylo to jako házet hrách na zeď.

Uřízla by mu koule rezavým nožem, kdyby to tak na ni znovu zkusil, a, no, nemohl by se jí divit.

Neměla důvod mu důvěřovat, ale ať se propadne, jestli se nechce dostat za ty hradby, které kolem sebe tak pečlivě vystavěla. Jen mezi svými nejbližšími se přestávala hlídat a on zahlédl tu skutečnou Kylie.

Hebkou. Sladkou. Oddanou a ochranitelskou vůči těm, které milovala.

Chtěl ji naučit, že ne všichni muži jsou hajzlové. Chtěl jí ukázat, že dominance neznamená bolest a ponížení. Že dominance je mnohem víc. Emocionální podvolení je to nejmocnější ze všech, ale také dělá lidi zranitelnými. A to by ji vyděsilo víc než jakékoli fyzické aspekty dominantně-submisivního vztahu.

S touto ženou bude muset jednat velmi opatrně. Své obvyklé metody musí vyhodit z okna

a přijít na něco nového. Byla, jak to sám řekl, výzvou. Takovou, kterou hodlal pokořit. Jen ještě nevěděl jak. Zatím ne. On to ale nevzdá. Myslel to naprosto vážně, když jí řekl, že vždy šel

po tom, po čem toužil, a nikdy neprohrál. Nikdy.

Všechno je jednou poprvé, jak se říká. On však nedovolí, aby Kylie Breckenridgeová byla jeho prvním neúspěchem.

2. kapitola

„Kylie, mohla bys na moment do mé kanceláře?“ promluvil Jensen do interkomu.

Věděl, že ji jeho žádost bude vadit, ale dala jasně najevo, aby se držel dál od její kanceláře – od ní – takže teď za ním musela. Nebylo to tak neobvyklé vzhledem k tomu, že šlo o žádost šéfa ke své osobní asistence.

„Hned tam budu, pane,“ odpověděla tak rázně, až se musel usmát.

Byla odhodlaná udržet jejich vztah, pokud to lze nazývat vztahem, čistě na neosobní rovině mezi zaměstnavatelem a zaměstnancem.

Věděl, že je naštvaná na Dashe, že je tak dlouho mimo kancelář, protože Dash mezi nimi obvykle fungoval jako nárazník. Většinu žádostí jí sděloval Dash, i ty, které se týkaly Jensena, protože Dash ji chtěl ochránit.

Ale co je moc, to je moc. Jestli spolu mají dlouhodobě pracovat, a to on by velice rád, tak se Kylie musí naučit vycházet i s Jensenem. A on měl v úmyslu ji k tomu postrčit. Byla velice inteligentní. Měla magisterský titul a podle jeho názoru tím titulem na současné pozici mrhala.

V práci byla ale spokojená a on věděl, že by to tak ráda ponechala.

Nelíbilo se jí, když ji někdo vystrkoval z její zóny pohodlí. Měla ráda rutinu – v tom si byli podobní, ačkoli jí by se nijak nezamlouvalo, kdyby věděla, že mají něco společného.

Vlastně toho měli společného víc, než Kylie věděla nebo si byla ochotná přiznat. Oba byli disciplinovaní a měli rádi vše pod kontrolou. Byl plně připraven vrhnout se do bitvy vůlí, kterou hodlal vyhrát. Jen doufal, že ji nepostrčí až do bodu, kdy by nakonec odešla.

O chvíli později se Kylie objevila ve dveřích a věcně, netečně na něj pohlédla chladnýma očima.

„Chtěl jste něco, pane?“

„Přestaň s tím ‚pánem‘,“ opáčil. „Dashovi také neříkáš ‚pane‘. Mé jméno postačí. Říkej mi Jensene nebo nijak.“

Stiskla rty a on si povzdechl.

„Musí to s tebou být pořád tak těžké, Kylie? Tohle je jednoduchá žádost. Řekni to. Řekni moje jméno,“ vyzval ji. „Nezabije tě to.“

„Chtěl jsi něco… Jensene?“ Jeho jméno vyznělo lehce přiškrceně, jako by se k jeho vyslovení musela přemáhat. Ale byl to začátek.

Pokynul jí, aby přistoupila k jeho stolu. Váhavě k němu vykročila a zastavila se u křesel. Ruce měla složené před sebou, ale ve tváři měla výraz zvířete připraveného utéct při první známce nebezpečí. Pochyboval, že si uvědomovala, že je na ní její strach tak vidět. Oči měla vytřeštěné, nos se jí chvěl a při pohledu na její hrdlo viděl, jak jí divoce tepe pulz.

„Nepřeskočím ten stůl a nezaútočím na tebe,“ zašeptal. Otráveně přimhouřila oči. „Zkus to a já ti nakopu zadek.“

Jensen zvrátil hlavu a rozesmál se. Kylie vykulila oči překvapením. Vypadala… šokovaně. Vzpamatoval se a zvědavě na ni pohlédl. „Co měl znamenat ten pohled?“

Okamžitě sklopila zrak a zůstala zticha.

„Kylie?“ vybídl ji.

Povzdechla si a zvedla hlavu, vyzývavě na něj pohlédla s vystrčenou bradou.

„Jenom jsem tě ještě neviděla se smát. Nebo alespoň se usmívat. Jako předtím v mé kanceláři. Tohle je poprvé, co jsem zahlédla víc než jen zdvořilý zájem. Nedáváš najevo, co cítíš. Nikdo tak neví, na co právě myslíš.“

Povytáhl obočí. Takže ona ho pozorovala. Dost toho o něm věděla, Jensenovi tedy došlo, že sledovala jeho i jeho reakce.

Pousmál se a všiml si, že i to ji znovu překvapilo.

„Už víc lidí mi řeklo, že jsem škrobený a upjatý,“ přiznal pobaveně. „Možná teď spatříš moji druhou stránku, kterou ještě nikdo neviděl.“

Ten návrh ji zjevně rozladil.

„Chtěl jsi něco?“ zeptala se. Očividně se nemohla dočkat, až bude pryč.

On jí ale nehodlal dovolit, aby se tak brzy uchýlila do bezpečí své kanceláře, kde se zavře před zbytkem světa. Věděl, že každý den jezdí z práce rovnou domů. Neměla žádný společenský život, pokud nepočítá obědy s Chessy a Joss, jejími nejlepšími kamarádkami. Vlastně její přátelé byli jediní lidé, s kterými se Kylie vídávala.

Musela vést osamělý život a to se mu protivilo. Bylo mu proti srsti, že její minulost ovlivnila její budoucnost – a stále ji utvářela – a že ze sebe dosud nesetřásla pouta dětství.

Postrčil k ní stoh papírů.

„Chci, aby sis prošla tyto složky. Jak jsem řekl v tvé kanceláři, S&G Oil v jedné ze svých rafinerií propouštějí. Musí ušetřit milion na výdajích, tak zjišťují, jak spojit pracovní místa. Chtějí zrušit minimálně třicet pozic a ušetřit na zbytečných výdajích a potřebují, abychom jim našli řešení.“

Jeho žádost ji zjevně ohromila.

„Ale, Jensene, já o tomhle nic nevím. Dělám jenom administrativu.“

Znovu se na ni usmál a sledoval, jak na jeho úsměv zareaguje. Nebyla k němu až tak netečná, což ji asi štvalo ještě víc.

„Chci, aby ses to naučila,“ vybídl ji. „Když byl Carson naživu, plánovali přijmout třetího společníka. Firma na to zakázky měla. Dash pak měl práce víc než dost a musel sakra máknout, aby udržel tuhle firmu nad vodou, dokud nepřivedl mě. Místo třetího společníka je pořád volné a ty na to máš. Chybí ti jenom zkušenosti.“

Otevřela pusu dokořán, nedostávalo se jí slov. Vychutnával si, že tuhle raritu má na svědomí právě on. Ta žena nikdy nešla pro slovo daleko.

„Ty mě chceš za společníka?“ vydechla.

„Nemůžu ti to slíbit,“ uklidňoval ji. „Považuj to za zkoušku ohněm. Nestane se to dnes nebo zítra, možná k tomu nedojde ani v příštích měsících, ale není důvod hledat někoho jiného, když dokonale schopný kandidát už pro nás pracuje. Víš, jak to ve firmě chodí, Kylie. Všechna data a informace prochází skrz tebe. Znáš naše klienty. Domlouváš naše schůzky. O firmě víš všechno do nejmenšího detailu. Není důvod, proč bys neměla dostat příležitost k povýšení.“

Shlédla na papíry, které jí postrčil přes stůl. Informace, které pro něj a Dashe sesbírala a uspořádala. Rozhodně se na tom procesu podílela.

Mohl by přísahat, že v jejích očích spatřil nadšení, ale bylo pryč tak rychle, že to skoro nepostřehl.

„Co chceš, abych udělala?“ zeptala se chraplavě.

„Za tři dny se máme sejít s finančním ředitelem S&G. Chci, abys tam šla se mnou. Máš tři dny, aby ses seznámila se všemi příjmy a výdaji jejich společnosti. S pozicemi, platy

a povinnostmi každého zaměstnance. Musíš znát jejich režie, výdaje a každý cent, který utratí. Chci, abys navrhla vlastní plán a za dva dny, před schůzkou s jejich finančním ředitelem, mi ho prezentovala. Chci vědět, co tě napadne, a pak to probereme, než se s ním sejdeme.“

Nevěřícně na něj zírala. „Ty mi svěříš tak obrovský kontrakt?“

„Netvrdím, že s tvými nápady budu souhlasit,“ usměrnil ji jemně. „Jen jsem řekl, že bych je rád slyšel. Dáme hlavy dohromady a uvidíme, na čem se shodneme – a neshodneme. Pak spolu před tou schůzkou sestavíme plán z našich návrhů.“

„To jsem nečekala,“ řekla tiše.

On ale v jejích očích spatřil jiskru. Milovala výzvy skoro stejně jako on. Nemýlil se. Coby administrativní asistentka mrhala talentem. To místo bylo bezpečné. Mohla by tu práci odvádět i ve spánku. Potřebovala výzvu. Něco, co jí rozpumpuje krev v žilách a připomene jí, že je naživu.

„Věřím ti, Kylie. Můžeš totéž říct sama o sobě?“

Tentokrát se jí v očích zablýsklo a on potlačil vítězný úsměv. Ach, ano, milovala výzvy,

a možná ještě před žádnou podobnou nestála. Dash byl na ni moc mírný. Ne že by čekal, že se Dash bude chovat jako vůl, ale po smrti Carsona hýčkal Kylie jako v bavlnce a podle toho, co mu Dash řekl, ji Carson hýčkal úplně stejně. Ani jeden z mužů nechtěl této křehké ženě ublížit.

Její křehkost ale potlačovala její inteligenci, ohnivou ženu schovávající se v ulitě a Jensen měl v úmyslu ji vylákat na světlo. Dash by mu nejspíš jednu vrazil, kdyby věděl, co Jensen dělá, ale pro příští dva týdny měl Jensen plnou moc a Dash se o nic ohledně firmy zajímat nebude –

a ani by neměl. Jensen měl v úmyslu oba týdny patřičně využít.

„Zvládnu to,“ prohlásila odhodlaně. „Kdy se chceš sejít nad mými návrhy?“

„Ve středu večer. Večeře v Capitol Grill. Vím, že s děvčaty chodíváte do Lux Café, ale chtěl bych něco tiššího a intimnějšího, kde bychom ty citlivé informace mohli probrat. Zarezervuji nám stůl v odlehlém rohu, kde nás nikdo neuslyší.“

Kylie se zamračila, úplně viděl, jak se jí v hlavě otáčejí kolečka.

„Větší soukromí bychom přece měli tady v kanceláři,“ poznamenala. „Večeře není nutná.“

„Není,“ souhlasil. „Ale tak to chci.“

Na to neměla co říct, ačkoli na ní viděl, že se jí nezamlouvá představa, že spolu půjdou na večeři.

„Zařídím rezervaci na sedmou,“ pokračoval a ignoroval, že je jí to celé nepříjemné.

„Projdeme si tvé návrhy. Vyslechnu si je a pak je doma zapracuju do finální analýzy. Ve čtvrtek tě vyzvednu u tebe doma v osm ráno a do S&G za jejich finančním ředitelem dojedeme společně.“

Poznal, že bojuje sama se sebou. Nechtěla s ním jít na večeři, ani se s ním setkat mimo kancelář, nechtěla s ním ani jet na tu schůzku, ale také si nechtěla nechat ujít příležitost, kterou jí nabízel.

Nerozhodně se kousla do rtu a on v tu chvíli nechtěl nic než se natáhnout přes stůl, palcem její ret osvobodit a polibkem napravit škodu, kterou hebkému rtu způsobila. Jeho penis na tu představu zareagoval. Byl rád, že sedí a ona tak nevidí, jak na ni jeho tělo fyzicky reaguje.

Strčila by ocas mezi nohy a utekla by a on by pak měl s velkou pravděpodobností do hodiny na stole její výpověď.

Povzdechl si a mlčky penisu přikázal, ať se chová slušně. Ne že by to pomohlo, protože takhle na něj Kylie působila a on ani nevěděl proč. Výzva. Byla pro něj výzvou. Musela být. Protože on nedokázal výzvám odolat. Ale i když si logicky vysvětlil, proč ho tak nevysvětlitelně přitahuje žena, která nedává nic podobného najevo, věděl, že lže.

Ona v něm probouzela všechny jeho ochranitelské instinkty. Nutila ho jednat s ní jemně, hýčkat ji a ochraňovat před vším, co by jí mohlo ublížit, ať fyzicky, nebo psychicky.

Zatraceně, chtěl jí ukázat, že ne všichni muži jsou hovada. Že ne všichni dominantní muži

trvají na fyzických aspektech dominance. U Kylie toužil po jejím emocionálním podrobení. Nikdy by jí ani nenaplácal, nikdy by ji nesvázal. Nikdy by na její jemné tělo nepoužil bičík. Nikdy by neudělal nic, co by ji vyděsilo. Nechtěl, aby se cítila tak zranitelná jako kdysi dávno v rukách toho monstra. Nikdy by neudělal nic, čím by jí připomněl týrání, jež si protrpěla. Radši by zemřel, než aby to dovolil. Měl dost vlastních démonů a udělalo by se mu fyzicky špatně, kdyby svými činy ženě připomněl prožité utrpení.

Chtěl jen… ji.

„Dobře,“ řekla nakonec zastřeným hlasem, z něhož mu ztvrdl ještě víc. Protože v jejím hlasu slyšel kapitulaci. To nebylo čisté podřízení, ale blížilo se to tomu a jemu to rozproudilo krev.

Zpívala mu v žilách, protože pro jednou vyhrál.

„Uvidíme se tedy v sedm v restauraci.“

Vyzývavě k němu zvedla zrak, jako by ho vybízela, aby se s ní dohadoval. Sotva potlačil úsměv. Dovolí jí malé vítězství, protože tím získá to velké. Večeři. Jen oni dva. Ano, budou mluvit o práci, ale také si plánoval, že tu zajímavou ženu pozná. Přijde na to, co ji děsí.

A dalšího dne ji vyzvedne a odveze ji na tu schůzku. Což znamenalo, že na něm bude celý den závislá.

Ta představa se mu líbila. Zatraceně moc se mu líbila. Bude na něm závislá. A on ji nezklame, ani ji nepřinutí litovat toho, že mu důvěřovala. Ach, věděl, že mu nevěří. To byla největší překážka, kterou bude muset překonat. Po malých krůčcích. Jedno malé vítězství za druhým.

„Takže v sedm,“ souhlasil.

To ji překvapilo. Měla to vepsané ve tváři. Už se připravovala na hádku, ramena narovnaná a pevná, připravená na odpor. Dokonce i to ho vzrušilo.

Měl rád submisivní ženy, ale submisivita neznamenala dělat ze sebe rohožku. Měl rád nezávislé ženy dokonale schopné vlastního rozhodování. Submisivní ženy, nebo alespoň ty, s nimiž býval, si zvolily, že se podřídí. Zvolily si, že se svěří do jeho rukou. Nic mocnějšího neznal.

Chtěl silnou ženu. Takovou, která nepotřebovala ani jeho, ani to, co nabízel, ale chtěla to. To byl pro něj ten největší rozdíl. Chtěl někoho, kdo se postaví a neustoupí. Kdo se s ním pustí klidně do křížku.

A na oplátku? Složí jí k nohám celý svět. Nikdy by nemusela žádat o nic, co by jí mohl dát.

A on si ji bude hýčkat a zbožňovat ji, uctívat a opatrovat.

Chtěl to s Kylie. Toužil po tom od první chvíle, kdy ji poznal u Dashe na večeři. Viděl pod jejíma očima kruhy, viděl muka, jež ukrývala před celým světem. A nechtěl nic víc než zahnat to utrpení, kterým si prošla a nesla v sobě až do dnešních dnů.

To ale od něj vyžadovalo téměř nekonečnou trpělivost. Trpělivost, kterou nikdy moc nevládl, ale s tou správnou ženou? Jeho trpělivost by mu záviděl i Job.

Vzala papíry a začala je procházet. Viděl na ní, jak její mysl pracuje a vše zpracovává.

Poznal, že je to velice inteligentní žena s okem na obchod. Stejně tak věděl, že na své současné pozici mrhá talentem. I kdyby jim to nefungovalo, jak zamýšlel, pořád by byla jednoho dne jako společník velmi přínosná. Pokud ji do té doby neodežene.

„Jestli je to vše,“ řekla úsečně, stále pohroužená do papírů, „tak bych se vrátila do kanceláře a začala na tom pracovat. Na středeční večeři přednesu své návrhy.“

Znovu se usmál a sledoval její rozkošné rysy. Na krátkou chvíli se stíny z jejích očí vytratily, nahradily je odhodlané plamínky. Vycítil její nadšení a nedočkavost. Chtěla dokázat, že na to

má. Skvěle na jeho výzvu zareagovala a on se nemohl dočkat, až uvidí výsledky.

Věděl, že ho nezklame. Že je mnohem víc inteligentní, než si Carson a Dash mysleli. Ne že by ji oba muži sráželi nebo nevěřili v její schopnosti. Pouze jim na ní velmi záleželo a chtěli ji ochraňovat. Tomu rozuměl, dokonce s nimi i do jisté míry souhlasil.

Ale nebylo dobře, že ji tak urputně chránili. Potřebovala větší výzvy a prostor pro rozvoj své analytické mysli a inteligence. Její současnou práci by zvládla i opice. Zvedat telefony, domlouvat schůzky, připravovat smlouvy k podpisům a vést kancelář.

On jí ale nabídl mnohem víc. Rovnoprávnost.

A kdy v životě se Kylie naposledy cítila někomu rovna? Žila jako oběť. Měla pro to důvod. Ale bylo načase přestat být obětí a stát se tím, kdo přežil. Kdo přežil a překonal svou minulost

a nakopal zadek současnosti.

Jestli se na tom bude moct podílet, ať už spolu navážou vztah, nebo ne, bude na ni velice hrdý.

3. kapitola

Nemohla uvěřit, že do té šílenosti jde. Kylie zastavila před Capitol Grillem, kde jí zřízenec otevřel dveře a pomohl jí ven. Převzala si lístek a zamířila do potemnělé restaurace.

Restaurace úplně vykřikovala: sem chodí jen zazobanci, nebo to alespoň sedělo

na návštěvníky. Nábytek byl velmi robustní, po zdech visely portréty postarších zbohatlíků. Nervózně na sebe shlédla, přemýšlela, jestli je do tohoto podniku vhodně oblečená. Ostatní ženy, které čekaly na své stoly, měly všechny do jedné koktejlové šaty a drahé šperky a vlasy měly elegantně vyčesané.

Kylie si nechala vlasy volně rozpuštěné. Nosila je buď takhle, nebo v copu, ale

ve společenských pravidlech se vyznala natolik, aby věděla, že v restauraci, jako byla tato, by byl cop nepatřičný. Měla na sobě jednoduché malé černé pouzdrové šaty bez ozdob

a třpytících se doplňků. Sahaly jí po kolena, takže v nich dokázala chodit, na rozdíl od jiných těsných šatečků, v kterých musely ženy dělat malé krůčky, jinak by skončily rozplácnuté

na zemi. Boty měla s rovnou podrážkou, ačkoli se trochu třpytily. Třpytivé boty byly její jedinou slabostí. Cokoli s podpatky? Ne. Jen by se ztrapnila, kdyby se snažila chodit na podpatcích.

Ale lesklé sandály nebo žabky? Těch měla plný botník. Každý den v práci nosila jiné. Její další slabostí byl díky Joss lak na nehtech u nohou. Každý týden si je lakovala jinou barvou, ale nejradši měla ostře růžovou. Připadalo jí nezbedné mít sytě růžové nehty a také to bylo to nejdrzejší, co si dovolila.

Zbytek jejího šatníku by se hodil jako studijní materiál na referát o tom, jak nepřitahovat pozornost. Zvláště pak ne mužskou pozornost.

Jensen se zjevil zdánlivě odnikud, vystoupil ze stínů a najednou stál přímo před ní. Polkla,

v ústech měla náhle sucho, protože zatímco do práce nosíval ležérní oblečení obchodníka, tedy obvykle propínací košili – bez kravaty – a jednoduché kalhoty, dnes měl černý oblek, který prozrazoval peníze a moc, a temná barva jeho oblečení potvrzovala to, co sama už věděla. Že

s tímto mužem si není radno zahrávat. Dokázal by ji bez sebemenší námahy rozmáčknout jako brouka.

Ale pak se usmál a ty tvrdé, téměř kruté rysy jeho pohledné tváře se zjemnily a náhle působil jako někdo, s kým je snadné se sblížit. Jako někdo, kdo by ji nesežral zaživa. Možná.

Byla blázen, že ji to vůbec napadlo. Že polevila ve své ostražitosti jen pro ten jeho úsměv. Nesměla zapomínat, že byl rozeným predátorem. Silným. Nesmiřitelným. A schopným jí velmi snadno ublížit.

„Jsem rád, že jsi dorazila,“ řekl zlehka a vzal ji za loket, aby ji odvedl hlouběji do potemnělého interiéru restaurace.

Procházeli kolem dlouhých stolů, u nichž seděli obchodníci a mnoho lidí oblečených velice formálně. Byly tu páry na intimních večeřích, u kterých postávali číšníci připraveni doplnit víno do sklenic. Tohle byl Carsonův svět – svět, který pro sebe sám vybudoval. Ona do něj ale nikdy nepatřila, přestože se s ní o něj chtěl Carson podělit.

Byl odhodlaný překonat nepříznivé okolnosti a dosáhnout přesného opaku toho, v čem žili jako děti. A Kylie? Ona pořád otálela na místě, přestože se to snažila popřít.

Nikdy přítomnost nepřijala za svou, ani se o to nepokoušela. Byla příliš pohroužená v nočních můrách ze své minulosti, paralyzovaná a neschopná jít dál.

To, že to Jensen přede dvěma dny v její kanceláři tak přesně odhadl, jí bylo nepříjemné, obzvlášť kvůli tomu jeho upřenému pohledu a očím, co viděly až příliš mnoho.

Jensen ji dvorně usadil a posunul její židli, aby seděla pohodlně, a pak ji obešel a sedl si přímo naproti ní. Alespoň že si nesedl vedle. Teď se mu ale musela dívat do očí a střetnout se s jeho pronikavým pohledem.

Váhavě se rozhlédla kolem a ke své nelibosti si uvědomila, že musejí působit, jako by si byli mnohem bližší. Stůl v rohu restaurace, přítmí, u stolů kolem nich nikdo. Bylo to, jak slíbil, místo, kde je nikdo neuslyší. Domluvil to tak, že poblíž nich nebude nikdo usazen, nebo měl jen štěstí?

Ne, tenhle muž na štěstí nevěřil. Nebyl z těch, kdo by cokoli ponechávali náhodě. Domluvil to tak, jako nejspíš vše ve svém životě. Aby se dostálo všem jeho přáním a požadavkům. Jemně ji zamrazilo syrovou mocí, která z něj sálala. To – a on sám – ji k smrti děsilo. Měla to být obchodní večeře, což si také pořád opakovala, aby se přinutila sem přijít. Když však nyní seděla proti němu v tomhle zjevně intimním prostředí, věděla, že to téma mohli stejně tak dobře probrat i v kanceláři.

Nelíbilo se jí, jak je z něj nervózní. Nelíbilo se jí, že si sama musí přiznat takovou slabinu.

Celý život byla slabá, proto to teď potlačovala neústupností a téměř drzostí. Nebyla na to hrdá, ale rozhodně to bylo lepší než odhalit jiným svoje slabiny.

„Uvolni se, Kylie,“ řekl Jensen s pohledem upřeným do jejích očí.

Díval se na ni vřele, to ji udivilo. Jensen sice nebyl bezcitný, chladnokrevný hajzl, ale působil tak. Kdokoli by si dvakrát rozmyslel, než by mu zkřížil cestu. Jeho oči byly obvykle nečitelné, neprozrazovaly, co cítí, pokud vůbec měl nějaké city.

Ale nyní? V jeho očích se zračila něha, kterou zaplavoval právě ji. Byl to jen krůček od lítosti a to jí pomohlo se vzpamatovat, protože to poslední, co od tohoto muže chtěla, bylo politování.

„Ty ses na mě právě zamračila?“ zeptal se a rty se mu pobavením zvlnily.

„Ne. Ano. Možná,“ odvětila.

„Uvolni se,“ zopakoval hlasem něžným stejně jako jeho oči. „Já tě nekousnu. Pokud mě o to nepožádáš. A hezky,“ dodal s úšklebkem.

Zamračila se ještě víc, než si uvědomila, že si z ní jenom utahuje. Od chvíle, kdy začal pracovat s Dashem, to dělával často.

„Možná to budu já, kdo tě bude chtít kousnout,“ opáčila cynicky, ale sexuální podtext si uvědomila příliš pozdě. Měla na mysli, že cvakne zuby jako zuřivý pes. Ne že by ho kousala… při sexu.

Bylo ale jasné, že on to pochopil právě tak, protože v jeho očích okamžitě zaplál oheň, který ji rozechvěl. Ano, byl to nebezpečný muž. Hodně nebezpečný. Bylo lepší si ho nevšímat. A mluvit s ním pouze o práci. Což byl také důvod, proč se tu vůbec sešli.

Díkybohu na její poznámku neodpověděl. Ale ten pohled… Stále ho viděla v jeho očích, jasnou záři, jako by si představoval, jak ho slastně okusuje a užívá si to.

Bože, musí s těmihle myšlenkami přestat a přejít k hlavnímu tématu.

„Takže sis přečetl mou analýzu,“ spustila ostrým profesionálním hlasem. „Co si o tom myslíš?“ Chvíli mlčel, ale pak se evidentně rozhodl nechat to být. Znovu ji napadlo, že mu to není vlastní. Působil na ni jako muž posedlý kontrolou. Copak ji obklopují opravdu jen takoví lidé? O Tateovi, manželovi její nejlepší kamarádky, věděla, že chce mít naprostou kontrolu. Chessy se jí ve svém vztahu dobrovolně vzdala. Ale Dash… nad ním pořád musela vrtět hlavou. Teprve nedávno vyšlo na světlo – alespoň pro ni – že je stejně dominantní jako Tate, a ještě větším šokem pro ni bylo, že právě to Joss chtěla.

Vzhledem k tomu, že spíš strkala hlavu do písku, jí mnoho věcí ušlo, ale byla tak spokojená.

Nebo ne?

Tolik věcí se kolem ní změnilo, v tom jejich úzkém kruhu přátel. Dash a Joss se vzali. A byli šťastní. Do firmy nastoupil Jensen, aby nahradil Carsona. Pouze Kylie zůstala stejná.

Předvídatelná Kylie, jež se bála i vlastního stínu.

Znechuceně se ušklíbla a Jensen povytáhl obočí.

„Myslíš, že se mi to nelíbilo?“

Zavrtěla hlavou. „Omlouvám se. Myslela jsem na něco jiného.“

„Chceš mi to prozradit? Asi to nebylo nic hezkého.“

„Jenom jsem si uvědomila, jaký jsem zbabělec a že žiju s hlavou v písku.“

Samotnou ji šokovalo, že mu to přiznala. Nemohla uvěřit, že to takhle vyhrkla. Tohle nikdy nedělávala. Bylo jí odporné pouhé pomyšlení, že by měla odhalit své slabiny cizímu muži.

Jensen sice nebyl úplný cizinec, ale určitě nebyl nikdo, komu by se chtěla zpovídat. A nemohla to ani svést na alkohol, protože víno nepili.

„Jsi na sebe moc tvrdá, Kylie,“ prohlásil něžně.

Zavrtěla hlavou a mávla rukou. „Prosím, zapomeň, co jsem řekla. Ani tomu nemůžu uvěřit.

Máme tu probrat pracovní věci. Tak co si myslíš o mé analýze?“

Znovu se na ni pátravě zadíval a ona věděla, že vidí skrze tvrdou skořápku jejího srdce.

Jejího vyděšeného, plachého srdce. Kylie však nechtěla, aby ho kdokoli viděl. Jenom Carson znal i tuto její stránku. On a jejich otec.

Silou vůle potlačila mráz, který vyvolalo pomyšlení na tu zrůdu. Stálo ji veškeré úsilí, aby tu dál seděla, zvědavě Jensena pozorovala, klidná a rozvážná, když přitom v nitru se jí všechno bouřilo a pěnilo.

„Je velice pečlivá,“ řekl. „A nemilosrdná. Přiznám se, že když jsi řekla, že nemáš pro tyhle věci srdce, myslel jsem, že nebudeš objektivní a nepůjdeš přímo k jádru věci, až bude potřeba seškrtat místa.“

Tváře se jí tou pochvalou zarděly. Ruce se jí třásly, musela si je složit do klína, aby nepoznal, jak na ni působí. Nepotřebovala, ani nechtěla jeho uznání.

Namísto toho pokrčila rameny, aby získal dojem, že na ni jeho slova nijak nezapůsobila.

„Podívala jsem se na to, v jakých oblastech by se dalo ušetřit, a upřímně, spousta výdajů je naprosto nepotřebná. Mohli by zredukovat zaměstnanecké výhody, které nejsou nijak důležité, a pak nebudou muset rušit benefity, na kterých skutečně záleží.“

Souhlasně přikývl. „Také jsem u nich viděl mnoho nepotřebných výdajových položek, a když se soustředíme právě na tuhle oblast, pak nebude potřeba rušit tolik pracovních míst, ačkoli by ty povinnosti mohli převzít zaměstnanci na jiných pozicích.“

Zadumaně se na něj na moment zadívala. „Tobě se propouštění nezamlouvá. Pro tebe to nejsou bezejmenní lidé bez tváře, že?“

Nebyla si jistá, co jí umožnilo nahlédnout do jeho nitra. Možná něco v jeho tónu, krátký záblesk, skoro úšklebek, který spatřila v jeho očích. Možná byl mnohem lidštější, než si doteď myslela.

„Samozřejmě že ne,“ odvětil. „Nejsem bezcitný parchant, Kylie. Ti lidé mají rodiny, o něž se musí postarat. Děti, které je nutné nakrmit a poslat na vysokou. Potřebují zaměstnání bez ohledu na to, že pro přežití firmy není jejich práce nezbytná.“

Trhla sebou, když ji v hrudi bodl osten viny. Přímo do očí ho obvinila, že je právě takový. Byla vůči němu nepřátelská a zprvu ani nevěděla proč. Jejich první setkání ji vykolejilo, a teprve později lépe pochopila, proč na něj tak reagovala.

Děsil ji. Nejen fyzicky. Ale i jako ženu. Děsil ji jako ženu. Cítila se jím ohrožená. Probouzel v ní

nutkání udělat vše, aby se ochránila. Ty pocity znala až moc dobře. A nenáviděla je. Přísahala si, že se už kvůli nikomu – kvůli žádnému muži – nebude cítit tak zranitelná a vystrašená.

„Pokud jsem naznačila, že jsi bezcitný, omlouvám se,“ řekla tiše a doufala, že ji uslyší a uvěří, že to myslí upřímně.

Zvedla ruce ze svého klína, položila je na stůl a Jensen se po jedné její ruce natáhl.

Překvapilo ji, s jakou rychlostí ji chytil dřív, než stihla ucuknout. Skoro jako by její reakci předpokládal.

„Nemyslel jsem, že bys cokoli naznačovala. Takže se nic nestalo.“

Znehybněla, když na své ruce ucítila tu jeho. Nesevřel ji. Ani to nemohla brát, že ji za tu ruku drží, jeho teplá těžká ruka jenom zakrývala tu její. Díkybohu ji neměla dlaní vzhůru, jinak by jistě cítil, jak jí divoce tepe pulz.

Zoufale se snažila udržet téma rozhovoru striktně na pracovní úrovni, proto ruku zlehka odsunula, natáhla se po sklenici vody, jako by se pouze chtěla napít, a ne se od něj doopravdy odtáhnout. Pobavený úsměv, který se mu na kratičkou chvilku objevil ve tváři, jí prozradil, že ho ani na vteřinu neoblafla. Copak tomuto muži opravdu nic neunikne?

Jako by slyšel její myšlenky, nebo na ní možná její zoufalství bylo vidět, odklonil se a pokračoval v započaté konverzaci.

Díval se na ni upřeně, ve tváři měl výraz profesionálnější než předtím. Tak jí to bylo příjemnější. Šéf a jeho zaměstnankyně. Ne muž a žena na intimní večeři. Na rande, proboha! Doufala, že se tento večer nebude moct jako rande nikdy označit.

„Do finálního návrhu jsem zakomponoval mnoho tvých nápadů, protože se shodují s mými.

Zítra cestou na tu schůzku budeš mít čas si konečnou zprávu přečíst.“

Když jim číšník přinesl jejich jídla, Kylie už skoro zapomněla, že si vůbec objednali a že jsou vlastně na večeři. Mlčeli, zatímco před ně číšník pokládal talíře a sklenice plnil vínem.

Na Jensenovu žádost zůstala láhev na stole. Pak se číšník tiše vzdálil a nechal je o samotě.

Shlížela na filet a humra, které si objednala. Jídlo vypadalo velice lahodně. Dokonale uvařené, a ona byla přesto nervózní… z Jensena. Kvůli němu. S muži měla jisté zkušenosti. Nebylo to tak, že by se jim celý dospělý život úplně vyhýbala. Ale s žádným mužem se necítila tak zranitelná jako v přítomnosti Jensena. Byl to zcela jistě nemilosrdný muž, který by jako pomstychtivý bůh našel slabinu a bez váhání by jí využil.

V duchu obrátila oči v sloup. Bože, Kylie. Musíš být tak melodramatická? Jsi blbka.

Zbytečně si fandíš, že by o tebe měl vůbec zájem. Jen si z tebe rád utahuje, jsi snadný cíl.

Sněz si to zatracené jídlo a přestaň předstírat, že jste na rande. Nezapomínej, že jde o pracovní schůzku, jinak zblbneš.

Poté co si vyčinila, což od prvního setkání s Jensenem dělávala čím dál častěji, se vrhla

na lahodně vonící jídlo. Chuťové pohárky jí naplnila dokonalá chuť. Spokojeně zavrněla dřív, než se stihla zarazit.

„Je to dobré?“ zeptal se Jensen.

Vzhlédla a spatřila, že upírá zrak na její ústa. Kousla a jeho oči následovaly ten pohyb. Přinutila se polknout a upila vína, jehož chuť ani necítila. Přikývla.

„Je to výborné,“ hlesla zastřeným hlasem, který ani nepoznávala.

Bože, chovala se, jako by byli na rande. Ten trapný pocit, když konverzace utichne.

„Jsem rád, že ti chutná,“ řekl. „Tento podnik patří mezi moje nejoblíbenější.“ Teď už doopravdy protočila panenky. „To mě nijak nepřekvapuje.“

Tázavě povytáhl obočí. „Proč to říkáš?“

Pokrčila rameny. „Sedí to k tobě. Je to velmi… mužné. Tvůj typ společnosti.“ Probodl ji pohledem. „A co je to za společnost?“

„Mocných,“ odpověděla po chvíli zadumaného váhání. „Bohatých. Když jsem prvně vešla dovnitř, pomyslela jsem si: ‚Tohle je místo, kde se scházejí jenom staří zazobanci.‘“

Zasmál se a ten sytý, jasný zvuk, který se mu vydral z hrdla, ji překvapil. Nikdy ji nenapadlo, že by měl tak krásný smích. Smích celkově jí byl cizí. Ale slyšet ho od muže, který se sotvakdy usmíval, bylo skoro magické. Chtěla ho slyšet znovu. Vychutnat si radost, kterou jí na krátkou chvíli způsobil.

„Tak podle tebe jsem staroch?“

Zakřenila se, zeširoka se usmála a doufala, že nemá mezi zuby zbytky jídla. To by bylo trapné.

„Rozhodně nejsi zas tak starý.“

„Takže jen zazobanec? Teď se cítím mnohem lépe,“ prohlásil suše.

„Musíš uznat, že tohle místo křičí mocí a bohatstvím.“ Mávla na stěny. „Kolik znáš restaurací, kde by na zdech visely portréty starých mužů, kteří vypadají jako politici nebo soudci nebo bankéři nebo někdo, kdo založil obrovskou společnost a vydělal balík peněz?“

Zacukaly mu koutky. Upil vína a olízl si horní ret, aby odstranil přebytečnou vlhkost. Dech se jí zadrhl, musela odtrhnout pohled od jeho úst.

„Neznám vrtochy majitele, ani těch, pro koho tu vaří. Já jen vím, že tu dělají zatraceně dobré steaky a že tu mají dokonalé služby. Ačkoli v tomhle směru nejsem náročný.“

„Máš rád své pohodlí. Dobré jídlo a pořád někoho při ruce.“

Nemyslela to jako urážku a doufala, že to tak nevezme. Spíš konstatovala, co viděla, ačkoli asi neměla. Nechtěla ho povzbuzovat k něčemu jinému než jen ke striktně profesionálnímu vztahu. Měla přátele – dobré přátele – a nechtěla ten úzký okruh nijak rozšiřovat. Ale nejspíš nebude mít jinou možnost. Jensen se určitě bude zúčastňovat společných večeří.

Pokrčil rameny. „A kdo ne? Život je krátký. Rád si užívám i těch nejmenších radostí života.“

Prudce se nadechla, hruď se jí stáhla bolestí. V tom měl jistě pravdu. Proč se na to ona nedokázala dívat tak prostě jako on? Ona věděla lépe než kdokoliv jiný, že by měla jít dál, přestat žít v minulosti a soustředit se na to dobré, co život přináší. Zapomenout na minulost. To špatné měla za sebou, ne? Byla teď úplně jinde než kdysi. A přesto dál trčela na místě jako náklaďák v bahně, zabořený až po nárazníky. Stále dovolovala své minulosti a strachům, aby ovládaly její přítomnost.

Slaboch. Byla slaboch a už z toho byla unavená. Chovat se silně z ní silnou ženu nedělalo. Dělalo to z ní neomalenou odměřenou mrchu, a na to hrdá nebyla. Díkybohu za její přátele – lidi, kteří ji milovali – kteří ji přijímali se všemi jejími chybami. Nedokázala si život bez nich ani představit. Bez jejich bezpodmínečné lásky a podpory.

S Joss se to nedávno vyhrotilo tak, že o ni skoro přišla. Řekla své švagrové neodpustitelné věci. Věci, které Joss ublížily, a Kylie se potom cítila úplně maličká. Ale Joss byla… No, byla to Joss. Milá a láskyplná žena, neschopná nenávisti, která jí neodepřela své odpuštění. Kylie si

z celého srdce přála, aby mohla být víc jako Joss.

„To je rozhodně dobrá životní filozofie,“ poznamenala, ochotná to přiznat, i když na to nebyla zvyklá. Zatím ne. Ale byla odhodlaná se změnit. Stane se to. A brzy, zatraceně.

Přikývl. A jak předpokládala, dodal: „Také by ses jí mohla držet.“

„Mluvíme tu o tobě, ne o mně,“ řekla zlehka, aby se nemluvilo o ní. Hlavně ne o ní. Kromě povrchních zdvořilostních frází odmítala být tématem hovoru. Už tak mu dovolila nahlédnout

do sebe víc než komukoli jinému.

„Dala by sis zákusek?“

Zamrkala. Překvapilo ji, že přistoupil na její taktiku a změnil téma. Tak přece jen v sobě měl krapet pružnosti. Kdo by to byl řekl?

Shlédla na svůj nedojedený pokrm a pousmála se. „Ne. Měla bych dojíst steak a humra. Je

to výborné a pak už nebudu mít místo na nic dalšího. Mimoto bychom měli za chvíli odejít. Ráno oba brzy vstáváme.“

Přinutila se mluvit zlehka, aby to nevypadalo, že se ho chce rychle zbavit. Ale přesto jí třpyt v jeho očích prozradil, že do ní vidí víc, než jí je příjemné. Začínala si myslet, že jí snad čte myšlenky.

„Tak tedy dojez, ale nespěchej. Zítřek je jako kterýkoli jiný pracovní den. Vím, na kolikátou chodíváš ráno do kanceláře, a osmá to rozhodně není.“

Samozřejmě že to musel vědět. Neměla pevnou pracovní dobu. Platili jí a Dashovi nezáleželo na tom, v kolik hodin přijde, ačkoli toho nikdy nezneužívala. Poté co Carson zemřel, se snadno zapomněla pohroužená do práce. Pomáhalo jí to zaměstnat myšlenky. Bylo to pro ni únikem.

V práci mohla zapomenout na svůj zármutek a sklíčenost. Doma na ni žádné rozptýlení nečekalo a cítila se tam osaměle. Bolestivě osaměle. Proto do práce chodívala každé ráno mezi půl sedmou a sedmou. Obvykle tam bývala dřív než Dash.

Ale rozčilovalo ji, že Jensen býval po svém nástupu do firmy ve své kanceláři dřív než ona. Už téměř spořádala tu božskou hostinu rozprostřenou před sebou, když vzhlédla a spatřila,

jak nějaký muž kráčí z opačného konce restaurace k jednomu ze zadních stolů. Nedaleko od ní a Jensena.

Ztuhla, jídlo jí v břiše ztěžklo na kámen. Zvedl se jí žaludek, ruka se jí roztřásla tak, že upustila vidličku a tichou místností se ozvalo zacinkání.

Věděla, že zbledla. Byla naprosto paralyzovaná, nemohla dýchat. Nedokázala přinutit plíce, aby do sebe nasály vzduch. Hruď se jí svírala čím dál víc, stejně jako hrdlo, až zcela propadla záchvatu paniky.

Na čele a nad rty se jí zaperlil pot. Ovládla ji touha utéct, rozběhnout se pryč tak rychle a tak daleko, jak jen zvládne. Ale nedokázala přinutit nohy k poslušnosti. Nedokázala se ani nadechnout, natož odtud uniknout.

A pak náhle před sebou spatřila Jensena; klečel na zemi před její židlí. Sevřel jí bradu, aby se na něj musela podívat a odvrátila se tak od muže, který nyní seděl sám jen několik stolů od jejich.

„Co se děje?“ zeptal se ostře. „Sakra, Kylie, dýchej. Omdlíš, jestli se ihned nenadechneš.“ Snažila se jeho přímý příkaz poslechnout, přestože se cítila ponížená, že viděl z první ruky,

jak se hroutí. Ale plíce měla jako z ledu, hruď ji tížila tak, že už ani nedoufala v další nádech. Ihned se u nich objevil číšník s výrazem úzkosti ve tváři a nabídl, zda může nějak pomoci.

Jensen se na něj otočil, tvář potemnělou.

„Nechte nás,“ zavrčel. „Bude v pořádku.“

Bude? Necítila se tak. Neměla pocit, že ještě někdy bude v pořádku. Zmítala jí vlna zoufalství, místnost se kolem ní točila. Věděla, že brzy dozajista omdlí.

„Musím odejít,“ zachraptěla. „Hned. Musím jít. Hned,“ zopakovala důrazněji.

Ta slova ze sebe dostala jen stěží, hlas měla ochraptělý, v hrdle se jí vytvořil knedlík.

Jensen se rychle rozhlédl po místnosti, díval se směrem, kam se zadívala naposled, než se zhroutila. Cítila stud, který ji zaplavoval jednou ponižující vlnou za druhou.

„Kdo je to?“ zeptal se nenávistně. „Co ti do hajzlu udělal?“

Hrozivý tón jeho hlasu ji rozechvěl. Před očima jí tančily černé tečky, znovu se pokusila nadechnout, hlavně aby ta strašlivá bolest v její hrudi polevila.

„Nikdo,“ zašeptala skřehotavě. „Jen vypadal jako…“ Bezmocně se odmlčela, k její hrůze jí po tváři stekla slza. „Někoho mi připomněl. Prosím, můžeme už jít?“

„Nenechám tě v tomhle stavu odjet domů samotnou.“

Vstal, hodil na stůl několik bankovek, pak ji zvedl na nohy a okamžitě vykročili k východu, nezastavili se, dokud nebyli venku a jako uklidňující balzám je neovanul čerstvý vzduch.

Trocha napětí polevila. Její paralyzující strach ustoupil, zůstal jen strašlivý pocit studu.

„Dýchej,“ připomínal jí Jensen, zatímco zavrčel na zřízence restaurace, aby mu přistavili auto.

Pomalu se nadechovala, hladově do plic nasávala vzduch, až nakonec napětí polevilo a černé tečky zmizely. Svět se přestal točit, když se ale pokusila ustoupit od Jensena a z jeho objetí, kolena jí podklesla. S tichou kletbou si ji znovu přitiskl k boku a podepřel ji paží, aby se nemohla ani hnout.

Její ledovou pokožkou se šířilo jeho teplo. Pronikalo mrazivou vrstvou, která ji obklopovala.

„Svoje a-auto,“ zadrkotala mezi zuby. „Nemůžu tu nechat svoje auto.“

„Vykašli se na auto,“ zamručel. „Dnes večer řídit nebudeš. Odvezu tě domů. Pro tvoje auto zajedeme zítra po schůzce.“

4. kapitola

Cesta do Kyliina domu probíhala v napjatém tichu. Jensen zaklel pokaždé, kdy se úkosem zadíval na její bledou tvář a zmučený výraz v očích. Seděla ztuhle v sedadle, ruce sevřené

v klíně. Dívala se přímo před sebe, jako by byla v transu a snad ani nevnímala jeho přítomnost.

V restauraci ho vyděsila. A pak se jeho strach rychle změnil v zuřivost, když si uvědomil, že ji takhle vyděsil muž, který seděl několik stolů od nich. Chtěl z něj vymlátit duši, ale pak řekla, že jí jen připomněl někoho jiného. Vzhledem k tomu, že ten muž byl postarší, měl docela jasnou představu, koho jí připomínal, a znovu zaklel.

Jeho instinkty mu velely odvézt ji domů. K sobě domů. Kde by ji mohl ochránit před vším, co by jí mohlo ublížit. Ale to by nevzala dobře. Nejspíš by ji znovu zachvátila panika a jeden záchvat ji už děsivě poznamenal.

Tak ji vezl k ní domů. Do jejího domu. Ale může zapomenout, že by ji v tomhle stavu nechal samotnou. Sice ho tam chtít nebude, ovšem to má smůlu. Nedovolí, aby se se svým osobním peklem porvala sama.

Kylie někoho potřebovala, přestože to nikdy nepřizná. Považovala to za slabinu a byla to žena, která by radši zemřela, než by dovolila, aby ostatní spatřili její slabiny. Zatraceně, copak si neuvědomovala, že každý v životě někoho potřebuje?

A on chtěl být tím člověkem, kterého bude potřebovat, ačkoli věděl, že pro ni není ten správný. Nebyl muž, jehož chtěla, což bylo zřejmé. Ale potřebovala ho. Věděl to stejně jako cokoli jiného. S neochvějnou jistotou.

Jen musel najít prasklinu v jejích zdech a nahlédnout skrze jednotlivé vrstvy až k té zranitelné, křehké ženě, která se ukrývala za železnou maskou.

Nebude to snadné. Nebyl tak hloupý, aby si něco takového myslel. Ale nic, co za to stálo, snadné nebývalo. A on věděl, že bez ohledu na to, jakého šílence to z něj dělá, ona za to stojí.

Jen na to musel jít pomalu a zvážit něco, co ještě nikdy předtím neudělal. Zvláště ne pro ženu. Zapomenout na svou touhu po kontrole a předat moc – nebo alespoň náznak moci – jí.

Bylo to pro něj nové. Tak nové, až si sám nebyl jistý, jestli se mu to vůbec zamlouvá. Pro muže jako on, zvyklého ovládat veškeré aspekty svého života, to bude těžké. Kylie ale potřebovala jistotu. Potřebovala… důvěřovat. Musela se mu naučit věřit, a pokud má její důvěru získat, udělá pro to, co bude potřeba, a ustoupí. Protože ona toho není schopná. Neustoupí

a nakonec ji to zlomí. Už teď byla každý den na pokraji zhroucení, protože v noci nemohla spát. Jestli v noci spí, on je opičí král.

Byl ochoten vsadit veškerý svůj majetek, že se jí záblesky její minulosti každou noc vkrádají do snů. Důkaz viděl velice často. Tmavé stíny v jejích očích, kruhy pod nimi. Její bledost.

Únava, která ji každý den sráží na kolena a kterou z ní cítil, kdykoliv se na ni zadíval.

Dnes v noci se ale Kylie vyspí a usne s vědomím, že je v bezpečí. Protože on ji v tomhle stavu samotnou nenechá. Ani za nic.

A tak se připravil na nevyhnutelnou konfrontaci, protože věděl jistě, že Kylie bude proti jeho přespání v jejím domě protestovat. Nechtěla ho u sebe. V tomhle domě. Možná na jediném místě, kde se doopravdy cítila v bezpečí. Ale ne, to také nebyla pravda, protože ve spánku, dokonce i zde, v jejím útočišti, ji její sny mučily.

Dnes ale ne. Ne, pokud do toho on má co mluvit.

Když zabočili na její příjezdovou cestu, vystoupil dřív, než stihla říct jediné slovo, a obešel vůz, aby jí otevřel dveře. Ani nečekal, až přijme jeho nabízenou dlaň. Jednoduše se natáhl

dovnitř, jemně vzal její ledové prsty do rukou a vytáhl ji z auta.

Stála nejistě, a tak si ji stejně jako předtím před restaurací přitáhl do bezpečí ke svému boku, složil si její hlavu na své rameno a odvedl ji ke dveřím.

Věděl, že se ho chystá zbavit hned, jak dojdou k domu. Ztuhle mu popřeje dobrou noc

a možná mu i zdráhavě poděkuje za jeho pomoc. Jenže pak by vstoupila dovnitř, vrátila se do svého soukromého pekla, zavřela dveře a zabránila by mu vstoupit.

Na to kašle.

Vytrhl jí klíče z ruky a odemkl, pobídl ji dovnitř a dával si pozor, aby se od ní ani na okamžik neodloučil. Až pak zavřel dveře a zamkl za nimi.

„Jensene,“ ozvala se. „Jsem v pořádku. Děkuju ti, ale už to zvládnu. Bylo to hloupé. A trapné.

Ovšem teď bych radši byla sama. Uvidíme se ráno.“

„Uvidíš mě hned teď,“ opáčil.

Zatímco mluvil, nasměroval ji tam, kde tušil její ložnici. Její dům, tak jak předpokládal, byl ztělesněním klidu. Její přístav. Vše bylo na svém místě. Panoval tu dokonalý klid a mír.

Zastavila se, když došli k její ložnici, a s divokým, tvrdohlavým výrazem v očích se k němu otočila. „Teď už můžeš jít, Jensene.“ Její dřívější záchvat paniky na ní už nebyl vůbec znát. Ale rty měla napjaté, čelo zbrázděné vráskou a tváře nezdravě bledé.

Nebyla v pořádku a on nikam nepůjde.

„Převleč se do postele, já nám zatím připravím pití. Máš plný bar? Myslím, že po dnešku potřebujeme něco silnějšího.“

Zbledla a zavrtěla hlavou. „Mám jen víno, piju zřídka. Obvykle jen když jdu ven s Chessy a Joss nebo když jsem u nich na návštěvě.“

„Tak tedy víno. Potřebuješ něco, co ti pomůže se uklidnit. Máš pět minut na převlečení, jestli nechceš, abych tě přistihl polonahou.“

Po tom příkazu opustil ložnici a zavřel za sebou dveře, aby měla naprosté soukromí. Úmyslně se zdržel déle než pět minut, protože věděl, že určitě nějakou dobu strávila dohadováním sama se sebou a vymýšlením všech možných způsobů, jak mu říct, aby šel do háje.

Pokrčil rameny. Lidi mu už říkali horší věci. A on už tak jako tak zjistil, že ona víc štěká, než kouše. Pod tvrdou skořápkou se skrývalo krásné srdce a ještě krásnější duše.

Nalil jim oběma sklenici, ačkoli sám neměl na pití vůbec chuť. Myšlenky se mu točily kolem Kylie a jejího záchvatu, jehož svědkem byl v restauraci. Ať Kylie chce, nebo ne, vysvětlí mu, co to mělo znamenat. Měl sice tušení, ale chtěl to slyšet od ní. Chtěl, aby mu důvěřovala natolik, že se mu otevře a možná mu poví i něco, co ještě nikdy nikomu neřekla.

Bylo to zcela nerealistické očekávání, ale to neznamenalo, že by po tom netoužil.

Když se vrátil do ložnice, seděla na kraji postele, bledá, otřesená, oblečená v pyžamu s dlouhými rukávy, aby tak bylo její tělo co nejvíce zakryté.

V tom nestřeženém okamžiku, kdy si ho ještě nevšimla, spatřil to, co se ukrývalo za maskou, kterou nastavovala světu.

Vypadala křehce, zranitelně. Vypadala tak… osaměle. Smutek ji obestíral jako mlha, obklopoval ji s takovou tíží, až ho z toho bolelo u srdce. Pak vzhlédla a vystrašeně rozevřela oči, když si uvědomila, že už není sama.

A okamžitě kolem sebe zvedla ty hradby, tvář měla opět nečitelnou. On už ale za ni nahlédl.

Věděl, co se skrývá pod povrchem.

„Tohle opravdu není nutné,“ namítla, když jí strčil sklenici vína do ruky. „Jsem v pořádku, Jensene. Bylo od tebe velice milé, žes mě dovezl domů, ale cítím se hloupě. Bylo to ode mě

hloupé a teď je mi trapně.“

Jensen ignoroval její protesty a posadil se vedle ní, až se jejich stehna téměř dotýkala.

„Koho ti ten muž připomněl, Kylie?“ zeptal se něžně.

Zbledla a okamžitě odvrátila zrak. Dlouze upila vína a polkla, jako by jí to dodávalo odvahu vzpomenout si na dřívější záchvat.

„Mého otce,“ vyhrkla.

Okamžitě zavřela oči, čelo se jí svraštilo lítostí. Zavrtěla hlavou, očividně se sama sebe v duchu ptala, proč to vůbec přiznala.

„Pořád žije?“ zeptal se Jensen. Přikývla.

„A žije tady? Vídáš se s ním?“ pokračoval.

„Nevím,“ zašeptala. „A ne, nevídám se s ním. Nikdy. Ani nechci. Kéž by byl mrtvý. Kéž by to byl on, a ne Carson. Není to fér!“

Hlas se jí stáhl slzami, skanuly jí po tvářích. Bylo jí trapně, on se ale ani nepohnul, nijak nereagoval. Nechtěl přitáhnout víc pozornosti k emocím, které se před ním snažila skrýt. Chtěl, aby pokračovala. Aby promluvila o démonech, kteří ji pronásledují. Chtěl pochopit její bolest

a strach, aby jí mohl pomoci.

„Proč musel Carson zemřít?“ vzlykla. „Byl tak hodný. Nikdy nikomu neublížil. Miloval

a zbožňoval Joss. Miloval i mě a ochraňoval mě. On jediný mě vždycky ochraňoval. A přesto zemřel, a náš otec žije. Není to spravedlivé,“ vyhrkla hlasem, v němž se zármutek mísil se vztekem.

Jensen ji něžně vzal za ruku, svinul ji do své mnohem větší dlaně a palcem ji pohladil po kloubech.

„Život není fér, miláčku. A máš pravdu. Není spravedlivé, že ten parchant, který tě zplodil, žije, a Carson zemřel. Ale v životě dává jen málo věcí smysl. Musíme hrát s kartami, které nám byly rozdány.“

„Je mi hrozně, že nedokážu jít dál,“ zašeptala. „Nenávidím to, Jensene. Nenávidím tu slabost.

Rozumíš? Nenávidím to!“

Stiskl jí ruku, aby jí dal najevo svou podporu, když přitom to, po čem nejvíc toužil, bylo sevřít ji v náručí a jen ji držet. Nic víc. Jen ji objímat.

„Nejsi slabá,“ namítl. „Nepředstírám, že vím, čím sis prošla, ale vím dost, abych poznal, že přede mnou stojí silná žena, která toho hodně přežila. Nedovolila jsi, aby tě to srazilo. Jsi silnější, než sama věříš.“

Opřela se o něj, a ať to bylo vědomě, nebo ne, nestěžoval si. Využil šance, pustil její ruku a objal ji, přitáhl si ji hlouběji do své náruče. Položila si hlavu na jeho rameno a on cítil

vyčerpání, které z ní sálalo. Její touhu odpočívat beze strachu a vzpomínek na hrůzy minulosti.

Jak je to dlouho, co se doopravdy vyspala? Kdy naposled měla na jednu noc mysl prázdnou a zcela se poddala odpočinku?

„Někdy mívám strach, že jsem to vlastně nepřežila,“ řekla tak tiše, až musel napnout sluch.

„A přemýšlím, jestli přece jen nevyhrál. Kdysi jsem si myslela, že jsem ho porazila. Že to, co mi udělal, mě nepoznamenalo, ale to není pravda, že? To on vyhrál, protože i teď, kdy není součástí mého života a mé přítomnosti, tady je, jako by stál přímo přede mnou. A bez ohledu na to, co udělám, nemůžu se zbavit ani jeho, ani vzpomínek na to, co udělal.“

Políbil ji do hedvábných vlasů, neschopen zabránit tomu, aby nedal aspoň trochu najevo svou náklonnost. Ztuhla a on v duchu zaklel. Ten krátký okamžik, kdy se poddala touze se na někoho

obrátit a něco mu prozradila, byl pryč a ona si teď plně uvědomovala, že je s ní v její ložnici, drží ji v náručí a tiskne rty do jejích vlasů.

Odtáhla se, neschopna zadívat se mu do očí, on ale viděl v jejích očích stud a rozpaky a to ho zasáhlo. Protože nechtěl, aby se tak v jeho přítomnosti cítila. Chtěl, aby jí bylo příjemně natolik, že až nakonec strhne zeď, která ji obstupuje, dovolí mu nahlédnout do svého srdce.

„Měl bys jít,“ zašeptala rozhodně. „Už jsem tě zdržela dost dlouho.“

„Já tě tu samotnou nenechám,“ namítl.

Otočila se na něj a její šokované, vytřeštěné oči se zadívaly do jeho. Viděl v nich překvapení, to ano, ale co ho zasáhlo nejvíce, byla čirá hrůza, která se v jejích očích zračila. Viděl, že se blíží další záchvat paniky, a to bylo to poslední, co by chtěl.

„Ty tu ne-nemůžeš zu-zůstat,“ zadrhávala se.

„Ano, můžu,“ opáčil klidně. „A zůstanu.“ Zavrtěla hlavou, tvář staženou panikou.

Položil jí ruku na rameno a pocítil, jak se chvěje, zatímco se snažila ovládnout.

„Já tě neopustím, miláčku,“ řekl něžně. „Chápu, že jsi vyděšená a máš strach. Ale přísahám ti, že se ode mě nemáš čeho obávat.“

Pootevřela ústa a polkla, jako by nevěděla, co na to říct.

„Nepotřebuju, abys tu zůstal,“ protestovala.

Jensen položil prst na její rty a zavrtěl hlavou. „Ty nechceš, abych tu zůstal,“ prohlásil. „Ale

potřebuješ, abych tu zůstal. A to je rozdíl.“

„Ty to nechápeš,“ zašeptala zoufale.

„Šššš, miláčku. Chápu to mnohem víc, než si uvědomuješ. Nemyslíš, že vím, jak jsi ze mě vyděšená? Jak moc mě to bolí a jak moc si přeju, aby to bylo jinak? Nechci, aby ses mě bála, a bez ohledu na to, co mě to bude stát, Kylie, ti dokážu, že se mnou jsi v naprostém bezpečí. Ve větším bezpečí než s kýmkoli jiným. Já ti neublížím. Nikdy.“

Slzy se jí vehnaly do očí. „Nechci se tě bát.“

Jeho srdce tím přiznáním zjihlo. Ne, nechtěla se ho bát, ale strach je iracionální. Nejde ho vysvětlit a také nebyl namířen osobně proti němu. Bála se každého muže, který se k ní přiblížil. V ložnici, v její posteli. Ale dnes večer tu byl Jensen a Kylie věděla, že není nic, co by neudělal, aby jí dokázal, že se ho nemusí bát.

„Dneska budu spát tady. S tebou. V této posteli,“ prohlásil klidně, jako by probírali počasí.

V očích se jí mihla hrůza, dech se jí zrychlil. Tep jí vyskočil, zachvátila ji panika. Viděl, jak bojuje o každý nádech. Nosní dírky se jí chvěly.

„Poslouchej mě, Kylie. Rozumím ti víc, než si myslíš. Ráda máš věci pod kontrolou, protože kdysi ti tuto možnost vzali. A já ti ji teď vrátím. Dnes v noci. Budu spát dnes tady, s tebou, abys věděla, že jsi v bezpečí. Chci, aby sis odpočinula a dopřála si jednu noc, kdy nebudeš mít žádné sny a kdy budeš mít někoho, kdo tě utěší, pokud tě sny budou přesto mučit. A abys

měla kontrolu a věděla s jistotou, že se nemáš čeho bát, přivážeš mi ruce k čelu postele, abych byl zcela bezmocný.“

5. kapitola

Kylie zírala na Jensena v naprostém úžasu. „To je šílené!“

Bylo to víc než šílené. Bylo to naprosté bláznovství. Přivázat ho k posteli? Bez ohledu na to, že by ji nikdy ani nenapadlo, že by Jensen s kýmkoli dobrovolně zaujal zranitelnou pozici, zvláště pak ne s ženou, představa, že by kohokoli připoutala k posteli, byla prostě postavená na hlavu!

„Cítila by ses pak bezpečněji?“ zeptal se klidně, jako by právě vůbec nenavrhl takové šílenství. „Promysli si to, Kylie. Měla bys naprostou kontrolu. Nemusela by ses ničeho bát. Já bych byl naopak zcela bezmocný. Ale dnes večer tě samotnou nenechám. Takže máš jen dvě možnosti. Důvěřovat mi natolik, že se se mnou vyspíš v jedné posteli, nebo přivázat moje ruce k čelu.“

Zatočila se jí hlava. Myšlenky jí vířily v naprostém chaosu. Z jeho slov ji zachvátila čirá bezmoc.Nečekal na její odpověď, náhle vstal a odešel z jejího pokoje. Možná se rozhodl, že mu tahle krátká pauza od reality stačila, a teď odtud vypadne. Nevěděla, jestli se jí ulevilo, nebo ji to zklamalo.

Bez ohledu na to, jak moc protestovala nebo jak hlasitě její instinkty křičely, že Jensen znamená nebezpečí, představu, že bude dnes v noci sama, tak jako po mnoho jiných nocí, nedokázala snést.

Zrovna když ji napadlo, že musel odejít, se náhle vrátil, prošel dveřmi, jako by sem patřil, a v ruce držel pouta.

Pouta.

Vytřeštila oči a s otevřenou pusou na něj zírala.

„Kdo s sebou nosí pouta, pokud není policista?“ zalapala po dechu. Povytáhl koutek úst. „Nikdy nevíš, kdy se ti budou hodit.“

Přimhouřila oči. „Jsi na ty zvrhlosti? Na ty hrátky s dominancí, co se v nich vyžívají Dash a Tate? Jsi jako oni?“

Nespustil z ní oči, ani se nezdál nijak podrážděný jejím podezřením.

„Můžu tě ujistit, že nejsem jako oni. Já jsem já. Jensen. Nepotřebuju, ani netoužím následovat příkladu tužeb někoho jiného. Co Dash a Tate dělají, je jejich věc, mezi nimi a jejich partnerkami. Stejně jako to, co chci a po čem toužím já, je zase moje věc.“

„Chceš, aby je použila. Na tebe,“ řekla hlasem sotva hlasitějším než šepot.

Sedl si vedle ní, špičkami prstů ji pohladil od ramene po loket. I přes látku pyžama ucítila žár.

„Chci, aby ses cítila v bezpečí,“ opravil ji. „A pokud ti tohle pomůže, aby ses cítila v bezpečí… se mnou… tak ano, přesně to po tobě chci. Připoutej mě k posteli.“

Znamenalo to, že se opravdu zbláznila, když o jeho bizarním návrhu přemítala? Ona ale nechtěla, aby odešel. Nechtěla být sama. Byla sama tak dlouho. Jen na jednu noc chtěla to, co jí přislíbil. Mír. Odpočinek od strachu a agonie svých snů. Trochu útěchy, kterou jí tak odevzdaně nabízel. Není přece blázen, aby to odmítla.

„Možná jen jednu ruku,“ zašeptala. „Nechci, aby ses cítil nepohodlně.“

Oči se mu zatřpytily, jediná neklamná známka jeho vítězství. Dál seděl nehnutě a tiše, skoro jako by čekal, jestli si to nerozmyslí a nevycouvá. Nebyla zbabělec a sakra moc se snažila přestat být takový slaboch. Byla to jen jedna noc. A on bude připoutaný k posteli. Přesto ani na vteřinu nevěřila tomu, že by jí byl schopný ublížit. Věděla to ve svém srdci, ale její mysl ovládal pud sebezáchovy. Její mysl na ni křičela, aby ho přinutila odejít. Její srdce a mysl byly vůči tomuto muži neustále v konfliktu. Docela neobvyklá zkušenost, protože ve všem ostatním

se shodovaly. Nevěř nikomu. Po dlouhá léta byla tohle její mantra. Až nyní její srdce vyslalo k mozku jiné signály a ta bitva ji už vyčerpávala.

„Máš něco na sebe?“ zeptala se rozpačitě.

„Můžu spát v tom, co mám na sobě.“

Zamračila se. „Ale co zítra? Máme tu schůzku. Vím, jak je to důležité. Nechci ti to pokazit, Jensene.“

„Vstanu dřív a zajedu se domů osprchovat a vezmu si čisté oblečení. Pak se vrátím, abych tě vyzvedl,“ odpověděl zlehka.

„Hmm… dobře,“ ustoupila nakonec, zavřela oči a přemýšlela, co ji to popadlo. Možná opravdu už ztrácela poslední zbytek rozumu.

Zul si boty, rozepnul límeček košile, z poutek kalhot vyvlékl opasek a položil ho stranou. Pak jí pokynul, aby vklouzla pod peřinu. Obešel postel na druhou stranu, opatrně mezi nimi

zachovával prostor, i když uléhal k ní pod přikrývky. Obličejem otočený k ní zvedl levou paži nad hlavu, pravou jí podal pouta a pokynul jí, aby mu připoutala zápěstí k čelu postele.

Opravdu to dotáhla až sem? To nedokáže mít v posteli muže, aniž by ho předtím připoutala, aby pro ni neznamenal hrozbu? Přála si mít dostatek odvahy na to, aby mu řekla, že to není nutné. Její racionální stránka jí říkala, že přesně to by měla udělat. Neměla by mu oplácet jeho štědrost a starost o ni nedůvěrou. Ale její myšlenky ovládala hlavně ta iracionální stránka, která jí našeptávala, že by byla blázen, kdyby si nezajistila bezpečí.

Opatrně mu připoutala zápěstí k čelu postele, odtáhla se a kousla se do rtu.

„Tohle nemůže být pohodlné,“ řekla s úděsem.

„Přežiju to,“ opáčil suše. „Už jsem spal v horších podmínkách.“

„Omlouvám se,“ zašeptala.

Zvědavě na ni pohlédl a volnou rukou ji vzal za bradu. „Za co se omlouváš, miláčku?“

Zavřela oči. „Že nejsem tak statečná, abych ti dovolila spát tady bez těch pout. Že jsem moc zbabělá na to, abych tvoje nesobecké gesto odmítla. Jsem sobec, Jensene. A omlouvám se, že nejsem tak silná jako ty.“

Jeho výraz zjihl. Vzal její tvář do dlaně a palcem ji pohladil po bradě.

„Začátek je, že jsi mi vůbec dovolila zůstat v tvé posteli, ať s pouty, nebo bez nich. A ten dar přijmu bez ohledu na to, jak mi byl dán.“

Začervenala se kvůli příslibu, který se mu ozýval v hlasu. Příslibu, že tu bude, že brzy bude další příležitost a že tohle není výjimečná situace. Ne, nestane se to znovu. Ona to nedovolí. Souhlasila s tímhle bláznovstvím ve slabé chvilce. Ve chvíli slabosti, za niž se nenáviděla. Jen proto, že nechtěla být na jednu noc sama.

Znovu to už ale nedovolí.

„Můžu zhasnout?“ zeptala se zlehka. Přikývl a nespustil z ní vřelý pohled.

Natáhla se za sebe a zhasla lampu, pak se přetočila zpět, zavrtala se pod peřinu a snažila se nemyslet na to, že Jensen leží jen několik centimetrů od ní. Slyšela jeho tichý dech. Cítila jeho teplo, které ji obalovalo do něžného objetí.

„Zhasneš i v šatně?“ zeptal se.

Byla ráda, že tu není dost světla, takže neviděl, jak rudne rozpaky.

„Ne,“ zašeptala. „Nechám svítit. Nerada spím v úplné tmě. Vadí ti to?“

„Nic, co je ti příjemné, mi nevadí,“ řekl a naprosto ji tím prohlášením omráčil.

Ten muž ji ničí. Celé týdny si ji dobíral, otravoval ji, štval ji, a teď s ní jedná tak něžně. Jako

by byla vzácná a křehká. Nemohla to pochopit a navzdory tomu, že jí dle svých slov dnes večer předal veškerou kontrolu, se cítila všelijak, ale ne tak, že tu kontrolu má ve svých rukách. Její mysl – a srdce – zaplavil chaos. Hlava se jí točila tak rychle, že bylo s podivem, že ještě dýchá. Ne, rozhodně neměla žádnou moc.

Přestože byl Jensen připoutaný k posteli, nebylo pochyb, že to on ovládá celou situaci.

Mělo by ji to děsit. Měla by utéct tak rychle a tak daleko, jak jen to bude možné. Ale něco ji brzdilo. A ona nevěděla co. Snad příslib v jeho očích, který ji ponoukal, aby zjistila, co za tím stojí. A zda má ještě nějakou naději, že se někdy přenese přes svou minulost a konečně se vrhne do přítomnosti.

Jensen se trhnutím probudil a tiše zaklel. Kylie ležela schoulená v klubíčku na okraji postele. Mimo jeho dosah. Z hrdla jí unikl vzlyk následovaný tichými výkřiky hrůzy.

Zněla jako vyděšené dítě. A v mnoha směrech stále byla to vyděšené, zranitelné dítě, které trpělo pod rukama svého otce.

Právě proto trval na tom, že s ní zůstane. Po tom záchvatu paniky v restauraci si byl jistý, že bude mít noční můry, že její minulost čeká na hranicích jejího vědomí, až se propadne

do spánku a nebude se moct bránit jejímu útoku.

A on se k ní nemohl dostat, bezmocně sledoval, jak bojuje s neviditelnými monstry. K čertu s ním, že trval na poutech, ačkoli to udělal proto, aby se cítila v bezpečí. Protože teď ji kvůli tomu nemohl obejmout a uklidnit ji, když se zmítala ve vírech hrůz.

„Kylie, miláčku, vzbuď se. Jsi v bezpečí. Jsi se mnou. Vzbuď se, miláčku.“

Na vteřinu se zmítala příliš hluboko v sevření noční můry, než aby na jeho něžné uklidňování zareagovala. Pak se probudila, zalapala po dechu a posadila se. Oči měla oproti drobné tváři obrovské a vyděšené. Dívala se přímo před sebe, kolena si ochranitelsky přitáhla k hrudi

a kolébala se dopředu a dozadu.

Pak zabořila tvář do kolen a on slyšel, jak tiše pláče.

Lámalo mu to srdce. Roztrhlo ho to vedví. Srdce měl roztříštěné stejně jako ona, její agonie bolela i jeho. Ještě nikdy se necítil tak bezmocný, tak zoufalý, že tato překrásná křehká žena byla vězněm vlastní minulosti.

„Pojď sem, zlato,“ řekl něžně a doufal, že jeho návrh neodmítne.

K jeho překvapení se nedohadovala. Otočila se a nechala se obejmout jeho paží. Pak se natáhla ke stolku pro klíček od pout, roztřeseně je odemkla a zoufale za ně trhala, dokud se neosvobodil.

Okamžitě ji objal oběma pažemi a přitáhl si ji k hrudi. Tiskla se k němu, srdce jí divoce bušilo.

Tvář měla vlhkou slzami, dýchala mělce a rychle, jak se snažila získat nad sebou kontrolu.

„Šššš, miláčku. Mám tě,“ utěšoval ji. „Teď už ti nic neublíží. Přísahám. Nech to být. Nedovol, aby tě to dál ovládalo.“

Hladil ji po vlasech, líbal na vršek hlavy, čekal, až se uklidní. Až si uvědomí, že je v bezpečí a že ji nepustí. Že už jí nic neublíží, když je on poblíž.

„Omlouvám se. Omlouvám se. Omlouvám se,“ opakovala mumlavě do jeho hrudi.

„Ne, miláčku. Neomlouvej se. Nemáš se za co omlouvat.“

Hladil ji po zádech, laskal a konejšil, dokud neucítil, jak z jejího těla vyprchává napětí. Uvolnila se, přitiskla se k němu a zabořila tvář do jeho hrudi.

Ramena se jí stále třásla a on věděl, že pláče. Každá slza ho zasáhla hluboko do nitra. Srdce ho bolelo ze vší té bolesti, jež ji mučila. Z bolesti, kterou stále pociťovala každou noc.

„Jen mi dovol tě objímat,“ zašeptal se vší něhou, kterou k ní cítil. „Zkus znovu usnout. Jsem tu. Tady ti nic neublíží.“

Tiše vzdechla a uložila se vedle něj, její tělo pod ochranou jeho. Jejich nohy se propletly a ona se zavrtěla, jako by se snažila dostat se k němu ještě blíž.

Na vteřinu si pomyslel, že poslechla jeho příkaz a usnula. Ale pak ztuhla. Cítil její tep, rychlé staccato bušící pod jeho hrudí. Napjala se, jako by sbírala odvahu něco říct.

Instinktivně ji objal ještě pevněji a tiše ji tak povzbudil.

„Nenávidím to,“ řekla zlomeným hlasem. Tohle prohlásila už mnohokrát, když projevila jakoukoli slabost, protože to nenáviděla.

Pohladil ji po paži, od ramene k zápěstí, pak propletl jejich prsty a stiskl jí ruku, aby věděla, že má jeho podporu.

„Nenávidím ho,“ zašeptala. „Za to, co mi udělal. Nám. Mně a Carsonovi. Nenávidím matku

za to, že nás s ním nechala. Chápu, proč chtěla odejít. Ale proč nás tam nechala, když věděla, co je to za zrůdu? Občas si myslím, že ji nenávidím víc než jeho. Není to padlé na hlavu?“

Jensen věděl, že právě vidí tu stránku Kylie, kterou ukrývala před celým světem. Že se mu otevírá, když přitom tuhle svou část před všemi ostatními tají.

Zahanbovalo ho to a byl vděčný, že si vybrala právě jeho. Uvědomoval si, že to bylo z touhy po blízkosti a protože se jí sám vecpal do postele, ale bral vše. V pravý čas k němu přijde sama a dobrovolně. Otevře se mu bez výhrad a váhání. Do té doby se spokojí se všemi drobky, které mu hodí přes své pečlivě strážené zdi.

„Není to vůbec na hlavu, miláčku. Opustila tě. A navíc tě nechala s mužem, o němž věděla, že ti ublíží. Máš veškeré právo ji nenávidět. Doufám, že se kvůli tomu, co cítíš vůči své matce, necítíš provinile. Neměla by ses cítit vinna za to, že nenávidíš dva lidi, kteří tě měli milovat

a ochraňovat. Dva lidi, ke kterým jsi měla mít možnost obracet se v okamžicích, kdy ses nemohla obrátit na nikoho jiného. A oni tě zradili, Kylie. Není zradou nenávidět je a to, co ti provedli.“

„Děkuji ti,“ hlesla tak tiše, až její šepot plný bolesti téměř neslyšel. Stiskl ji, držel ji a nehodlal ji nechat jít.

„Nemáš vůbec zač, miláčku. Ale chci, abys mi něco slíbila, ano?“

Posunula se v jeho náručí a zvedla hlavu, aby se na něj podívala, přestože se jí rty chvěly a on věděl, jak těžké pro ni je zadívat se mu do očí. Byla vyděšená, že byl svědkem její

slabosti. O to víc ji chtěl líbat, ale nechtěl ji zneužít, když byla nyní tak bolestivě křehká. Byl by pěkný parchant, kdyby to udělal.

Když si byl jistý, že má její naprostou pozornost, pohladil ji prstem po lícní kosti až na bradu.

„Ráno, až bude tahle noc pouhou vzpomínkou a ty se budeš moct zamyslet nad vším, co se stalo, slib mi, že toho nebudeš litovat. Slib mi, že se mi nezačneš vyhýbat víc, než jsi to dělala doteď. Některé věci jsou nevyhnutelné, Kylie. Ty a já, to mezi námi je nevyhnutelné. Bez ohledu na to, jak urputně s tím budeš bojovat. Bez ohledu na to, jak moc to budeš popírat. My jsme nevyhnutelní.

To, cos mi dnes dala, je pro mě vzácným darem, a já budu už navždy vděčný za to, žes

do mě vložila svou důvěru. Že jsi mi dovolila nahlédnout přes ty pečlivě vystavěné zdi, které tě mají chránit před světem. Ale já spatřil, co je za nimi. Viděl jsem tvoje skutečné já, miláčku. A tu ženu chci.“

Zamračila se soustředěním, stiskla rty a pak je pootevřela, jako by nedokázala dát dohromady odpověď.

Položil prst na ty měkké rty, nechtěl slyšet nic než její souhlas.

„Slib mi to,“ zašeptal zastřeně. Zavřela oči, ale nakonec přikývla.

„Řekni ta slova, vyslov svůj slib. Musím to slyšet. My oba. Protože jedna věc je ti vlastní, miláčku. Jsi věrná. A upřímná. A když dáš své slovo, nikdy ho nevezmeš zpět. Proto chci tvůj slib. Chci ho slyšet. Udělej to pro mě.“

„Slibuji,“ zašeptala, hlas se jí zlomil napětím z její kapitulace.

Naklonil se k ní a lehounce ji políbil na rty. Jen zlehka. Ne tak, jak po tom toužil doopravdy.

Jen teplý a hebký dotek, který ji měl utěšit a nezahltit.

„Teď spi, miláčku. Tady v mém náručí, kde ti nic nemůže ublížit. Budu tu. Tentokrát, až se ti bude něco zdát, bude to sen o mně.“

K jeho naprostému uspokojení se ihned zavrtala zpět do jeho náruče a tiše vydechla, zavřela oči a položila si hlavu na jeho rameno.

Ležel tam naprosto vzhůru ještě dlouho poté, co se propadla do krajiny snů. Zíral do stropu a přemítal nad záhadou jménem Kylie Breckenridgeová. Co s ní udělá?

Věděl, že od ní neodejde. Nenalhával si, že by se něco mohlo zásadně změnit přes jednu noc. Nanejvýš bude ještě odhodlanější než kdy předtím zabránit tomu, aby ji opět viděl

ve zranitelné pozici. Musí najít cestu přes ty její zdi. Nadobro je zbortit a proniknout do jejího srdce a duše. Už se rozhodl, že ona za ten boj stojí, a věděl, že ten boj bude urputný.

Ale nevzdá to. Kylie je tvrdohlavá. Hrdá. Vzdorovitá. Ovšem on byl stejně tvrdohlavý

a vzdorovitý jako ona. Vůbec poprvé ve svém životě poznala někoho, kdo je jí roven. Protože on to zcela jistě nevzdá. Tuhle bitvu vyhraje, stůj co stůj.

6. kapitola

Kylie se probudila se zcela podivným pocitem. Ležela a přemýšlela, co je jinak. Cítila se… odpočatá. Žádná přebývající temnota z nočních můr. Cítila se… v bezpečí.

Právě v tu chvíli si uvědomila, že v posteli není sama. Nejenže nebyla sama, ale ochranitelsky ji objímalo pevné mužské tělo, na jehož rameni spočívala hlavou.

Jensen. Ach, bože.

Vzpomínky na předchozí noc – ty pokořující vzpomínky – jí zaplavily mysl jako přívalový déšť. Udělala ze sebe naprostou káču. Úplně se před ním zhroutila. Proboha, vždyť ho

i přivázala k posteli.

„Vzpomeň si na svůj slib, Kylie.“

Tichý hlas mu zaduněl v hrudi a připomněl jí ten unáhlený slib, že toho nebude litovat. Že nebude cítit stud ani rozpaky. Že se nevyděsí. A ona ten slib téměř nedokázala dodržet, protože celá tahle situace ji děsila.

„Kolik je hodin?“ zeptala se ochraptěle. Dokonale neutrální otázka, která jim oběma měla připomenout, že je dnes čekají mnohem důležitější věci, které nemají nic společného s tím, že teď leží v posteli. Spolu.

„Teprve šest,“ odpověděl tím svým děsivě klidným hlasem. Působil naprosto rozvážně navzdory skutečnosti, že se k sobě tulili jako dva milenci.

„Chceš kávu?“ zeptala se, když se začala zvedat z postele, aby od něj získala trochu odstup. Usmál se, skoro jako by věděl, že ji pomalu ovládá panika. „Kávu bych si dal. Jeden šálek,

pak pojedu k sobě osprchovat se a převléknout. Vrátím se sem a vyzvednu tě.“

„To není nutné,“ vyhrkla. „Můžeme se sejít až tam.“

„Zapomínáš, že nemáš auto,“ poznamenal. „Mimoto jsem myslel, že bychom si potom mohli zajít na oběd a probrat výsledky schůzky. Pak bych tě zavezl k restauraci, aby sis vyzvedla auto.“

Mluvil čistě věcně, jako by myslel jen na praktickou stránku věci, ona ale věděla, že to tak není. V jeho hlasu byl podtón, který tam dříve nebýval. Intimnější… plný něhy. Působil tak něžně, až ji z toho píchlo u srdce. A o to zoufaleji se snažila zvětšit vzdálenost mezi nimi.

Přehodila nohy přes okraj postele a vstala, došla si do skříně pro župan. Její pyžamo ji dokonale zahalovalo, přesto se cítila zranitelná a chtěla – potřebovala – na svou ochranu další vrstvu oblečení.

„Káva bude připravená za pár minut,“ odvětila. „Dej si načas. Koupelna je volná.“

Odvrátila se, aby neviděla jeho výraz, protože věděla, že se určitě usmívá. Její svět se obrátil vzhůru nohama. Neměla tušení, co si o té náhlé změně jejich vztahu myslet. Jakého vztahu? Byl to její šéf. Tedy, jeden z nich. Ona byla jeho zaměstnankyně. Zcela jistě ne partnerka

do postele, i když strávil noc, tedy část noci, připoutaný k jejímu lůžku.

Tváře jí zahořely. Bože, tohle je tak ponižující. Jak asi je zvrhlá, když připoutala muže ke své posteli? Jak slabá doopravdy je, když to potřebovala, aby se cítila v bezpečí? Jak slabá je, když se probudila z noční můry a osvobodila ho, aby ji mohl objímat?

Jensen Tucker ji celou noc držel a objímal, a bůh jí pomoz, jí se to líbilo. Nevzpomínala si, kdy naposledy spala tak mírumilovně. Kdy se cítila v tak naprostém bezpečí. Po první noční můře, když si ji přitáhl do náruče, usnula hlubokým bezesným spánkem, nevyrušována démony, kteří ji pronásledovali každou noc. Kdo potřebuje terapii? Očividně to, co doopravdy

potřebovala, bylo objetí Jensena Tuckera. Ne že by mu to ale někdy přiznala. Jen by nad ní získal ještě větší moc a ona si přísahala, že takovou moc nad ní nikdo nezíská. Už ne.

Přinutila se připravit kávu, myšlenky měla chaotické a nevyvážené. Za to mohl on. Co po ní kruci chce? Jako by si na ní vyznačil svůj nárok. Pořád se snažila pochopit pár věcí, které řekl. Neměla tušení, co znamenají. Nebo to možná věděla moc dobře, ale byla příliš zbabělá, aby se k nim postavila jako velká holka.

Ale proč se jí zdálo, že ji chce? Proč by mu na ní vůbec záleželo? Není to s ní snadné. Je případ pro psychiatra. A co hůř, on to ví. Klidně to přijal, jako by to byla ta nejnormálnější věc na světě. Sám se postavil do role jejího… ochránce? Rozhodně to tak působilo. Že to přijal.

Jasně prohlásil, že jsou… Jak jen to řekl? Nevyhnutelní?

Byl očividně stejný blázen jako ona. Dva případy pro cvokaře? Rozhodně recept

na katastrofu. Byl silný. Ona slabá. Z toho úspěšný vztah vzniknout nemůže. A on byl posedlý kontrolou. To o něm věděla. Jeho svět byl dokonale organizovaný. Bez chaosu. Bez nepořádku. Byl stejně dominantní jako Tate a Dash, bez ohledu na to, že řekl, že není jako oni. Nezdálo se, že by se mu to přirovnávání zamlouvalo, ale důvody chápala. Byl tu sám za sebe. Na světě neběhají dva Jenseni Tuckerové. Bůh jí pomoz. Už jeden jí stačil. Víc než stačil.

O chvíli později se k ní připojil. Zvedla k němu zrak a prohlédla si ho. Měl na sobě stejné oblečení co předchozího večera. Ale i pomačkaný a neupravený byl zatraceně sexy.

Teď už si to mohla přiznat. Vždyť s ním strávila noc! Ne, neměli sex, ale v mnoha směrech to, co zažili, bylo mnohem intimnější než sex. Nabídl jí útěchu. To, co potřebovala nejvíce. Nebyla nevděčná mrcha, přestože právě to byla její instinktivní reakce pudu sebezáchovy. Reakce

na vše, co by jí mohlo ublížit.

Věděla to o sobě. Uvědomovala si, jak ji vidí ostatní, a bylo jí z toho úzko. Byl zázrak, že jí vůbec zbyli nějací přátelé, protože si byla vědoma, že sama není ta nejlepší kamarádka. Ale to může změnit. Počínaje dneškem. Může se ohnout, aniž by se zlomila. Bylo načase začít oplácet tu bezpodmínečnou lásku a podporu, kterou ji její přátelé zaplavovali od Carsonovy smrti.

Byla tak uvězněná ve vlastním zármutku a zoufalství, že se z ní stala sobecká mrcha. Sama sebe neměla moc ráda, a pokud nemá ráda sama sebe, jak může čekat, že ji budou mít rádi ostatní? Proč ji podle všeho má rád Jensen? Zcela jistě nereagovala nijak vřele na jeho snahy o sblížení. Jeho milé chování oplácela otevřenou neurvalostí. A přesto tu v noci zůstal a nabídl jí bezpodmínečnou, bezvýhradnou podporu. Proč?

Byl snad masochista?

Posadil se k baru a ona postrčila jeho směrem šálek s kávou. Na vteřinu se mezi nimi rozhostilo rozpačité ticho, pak ale sebrala odvahu a vrhla se do toho po hlavě.

„Děkuju ti za to, cos pro mě v noci udělal,“ řekla tiše. „Hodně to pro mě znamenalo. Nemusel jsi to udělat, ale jsem ti za to vděčná. Že jsi… zůstal. Děkuju.“

Zvedl k ní vřelý pohled, zadíval se jí do tváře tak odhodlaně, jako by k ní natáhl ruku a dotkl se jí. Přála si, aby to udělal. Aby se jí dotkl. Pokožka se jí probudila k životu jen tou představou a její myšlenky se zatoulaly k předchozí noci. K tomu, jak příjemné bylo ležet v jeho náručí, obklopená jeho sílou a nevyřčeným slibem, že zatímco bude s ní, nic jí neublíží.

„Nemáš zač, Kylie. Jsem rád, že jsem tu byl a že jsi netrpěla o samotě tak jako po mnoho předchozích nocí, jak jsem si jistý.“

Začervenala se a ani se neobtěžovala to popřít. Věděl, že by lhala.

„Dáš si kávu?“ zeptal se, když si všiml, že sobě šálek nenalila.

Zavrtěla hlavou. „Ne. Jsem už tak dost nervózní. Káva by to ještě zhoršila.“

„To já tě znervózňuju?“ zeptal se tiše. „Minulou noc sis určitě uvědomila, že nejsem žádné monstrum.“

Cítila, jak ji tváře opět zrazují. „Ne, vůbec si to nemyslím,“ řekla tiše. „Jenom je to… pro mě nepříjemné. Musíš to pochopit. Nedovoluju ostatním, aby mě viděli tak, jak jsi mě včera viděl ty. Vadí mi to. Cítím se… zranitelná a ten pocit nesnáším.“

Položil hrnek na pult a natáhl se, aby ji vzal za ruku. „Nechci, aby ses tak cítila, miláčku. Chci, aby ses cítila přesně opačně. Se mnou můžeš být sama sebou. Já ti rozumím víc, než si sama myslíš. Všichni bojujeme se svými démony. Nejsi v tom sama.“

Sklonila hlavu na stranu, zvědavá, co znamená podtón v jeho hlasu. „A jací jsou tví démoni, Jensene?“

Tvář se mu napjala, v očích se mu objevil zmučený pohled. Okamžitě své nevinné otázky zalitovala, ale on ji viděl, když jí bylo nejhůř. Copak neměla právo vědět o něm alespoň něco? Něco, kvůli čemu se také cítí zranitelný?

Podíval se na hodinky a otázky si nevšímal. „Musím jít, jestli se sem mám vrátit včas, abychom stihli tu schůzku. Bude ti na přípravu stačit půl hodiny?“

Přikývla.

Vstal a k jejímu překvapení došel k ní a přitáhl si ji do náruče. Políbil ji. Jemně. Jen zlehka pohladil její rty svými, ona ale cítila, jak se jí tělem rozlévá teplo. Celé tělo ji mravenčilo. Ňadra jí ztěžkla a rozbolela ji, bradavky ztvrdly. Byla vděčná, že má na sobě župan, protože ji reakce jejího těla na pouhý polibek znechutila.

„Brzy se vrátím,“ zašeptal.

A pak se otočil, vyšel z kuchyně, ven předními dveřmi a zavřel je za sebou.

Dlouho tam pak jen stála a tiskla prsty k citlivým rtům. Co se to tu kruci stalo? A včera v noci? Ten záchvat? Jak mohl jejich vztah získat tak dramatický obrat?

Setřásla ze sebe mrákoty a zamířila do koupelny, aby se osprchovala a připravila se

na schůzku v S&G. Bylo to důležité. Šance dokázat, že v ní něco je. Jensen jí věřil. A ona si také věřila. Možná vůbec poprvé ve svém životě. Nechtěla Jensena zklamat. A nechtěla zklamat ani sebe.

7. kapitola

„Dneska sis vedla velmi dobře, Kylie. Jsem na tebe opravdu hrdý,“ promluvil Jensen, jakmile usedli u stolu v Lux Café. „Finanční ředitel byl tvými doporučeními ohromen. Řekl bych, že smlouvu máme v kapse.“

Kylie zrůžověla potěšením a sklonila hlavu, věděla ale, že jí oči září radostí. Během schůzky měla žaludek na uzel, zvláště když jí Jensen nechal hlavní slovo, aby vedla prezentaci. Seděl

v křesle a přihlížel, zatímco Kylie představovala jejich návrhy na minimalizaci výdajů společnosti.

Zatraceně ji šokovalo, že jí předal do rukou tak důležitou schůzku. Pro něj a Dashe to byla obrovská zakázka. Dash by nejspíš dostal infarkt, kdyby věděl, jak volnou ruku jí Jensen při dnešní schůzce dal.

Po trochu neohrabaném začátku ale převzala kontrolu – i díky důvěře, jež se zračila Jensenovi v očích – a rázně a účinně představila finančnímu řediteli jejich návrhy.

„Děkuji ti,“ řekla upřímně. „Za to, žes mi dal šanci. Hodně to pro mě znamená. Neměla jsem tušení, že bych to mohla zvládnout. Byla jsem k smrti vyděšená.“

„Vidět to na tobě ale nebylo,“ poznamenal. „Sálalo z tebe sebevědomí. Měla jsi finančního ředitele v hrsti. Krucinál, ten by ti nejspíš i zobal z ruky. Visel na každém tvém slově. Byl jsem v pokušení urvat mu koule, kdyby si ten svůj zatracený jazyk neuhlídal.“

Zamračila se. „Myslíš, že mi věnoval takovou pozornost jen proto, že jsem žena?“

Jensen se zasmál. „Ne. Myslím, že ti věnoval takovou pozornost, protože jsi výjimečně inteligentní, svědomitá a krásná žena. V tomhle si buď jistá, Kylie. Tvůj vzhled není na škodu, ale žádný obchodník, který si váží peněz, neudělá tak důležité rozhodnutí na základě sexuální

přitažlivosti. Líbilo se mu, co vidí, ale jeho pozornost jsi získala, protože jsi inteligentní a záleží ti na detailech.“

To ji uklidnilo. Zapřela se do židle. To už jim číšník přinesl jejich objednávky.

„Nemusíš nikomu nic dokazovat, Kylie,“ pronesl tiše, když se číšník vzdálil. „Jediný člověk, který ti nevěří, jsi ty sama.“

Sklopila zrak, protože měl pravdu. Neměla sebevědomí, jaké by mít měla. Ale, sakra, chtěla ho. Toužila po tom tak moc, že skoro cítila na jazyku tu chuť. Chtěla se vrhnout do světa

a pevně ho držet v rukou. Chtěla být ženou, která se nebojí vejít do místnosti, jako by jí patřila. Ale už jako velice mladá se naučila, že je lepší být co nejméně nápadná a přitahovat co nejméně pozornosti. Byla to otázka přežití. Pudu sebezáchovy.

Jako by četl její myšlenky, natáhla se přes stůl a propletl prsty s jejími. Co to o ní prozrazovalo, že už ji jeho dotek nelekal? Že se jí i zalíbil? Že po něm dokonce toužila?

„Jednoho dne toho dosáhneš, miláčku. Nestane se to přes noc, ale dosáhneš toho. Vidím v tobě tvé skutečné já. Vím, že tam uvnitř čeká na osvobození. A jednoho dne se dočká.“

„Jak to, že toho o mně tolik víš?“ zašeptala. „Věci, které o sobě nevím ani já sama?

S Dashem tak dlouho nespolupracuješ.“

Usmál se. „Pozoruji lidi. Studuji je. Pomáhá mi to v práci, a no, i v životě, když to tak řeknu.

Umím číst v lidech. Vím, kdy jsou upřímní a kdy to na mě hrají. A moje instinkty mi říkají, že jsi báječná statečná žena, která stála proti obrovské nepřízni osudu, ale vyšla z toho silnější.“

Zasmála se, ačkoli to neznělo nijak radostně. „Silnější? S tím nesouhlasím. Děsím se vlastního stínu. Nebo jsi snad zapomněl, že jsem tě v noci musela připoutat k posteli?“

Jeho výraz zjihl. Líbilo se jí, jak vřelý pohled se mu zračil v očích, kdykoli se na ni jen podíval.

„A přesto jsi je sundala,“ poukázal. „Důvěřovala jsi mi natolik, abys je sundala v okamžiku,

kdy jsi byla nejzranitelnější. Řekl bych, že to jen dokazuje, jak statečná jsi.“

Začervenala se, protože on uměl obrátit naruby každý argument, který uvedla. To, co ona považovala za svou slabinu, on představil jako znak síly. Kéž by měla takové sebevědomí jako on.

„Rád bych tě vzal zítra na večeři,“ navrhl věcně. „Ne na obchodní večeři. Na rande. Ty, já, a nebudeme řešit práci. Jen my a uvidíme, kam nás to zavede.“

„Není žádné my,“ vyhrkla, omráčená jeho návrhem.

Povytáhl obočí. „Minulou noc jsem strávil v tvojí posteli, miláčku. Řekl bych, že to pro nás něco znamená.“

„Nedal jsi mi na vybranou!“ vybuchla. „To je stěží argument, proč bych s tebou měla jít na rande!“

Usmál se. „Tak pokud ti to tolik vadí, zapomeň na včerejší noc. Ale víš stejně dobře jako já, že se to stane znovu. Je to jen otázka času.“

Hrozilo, že se jí zcela stáhne hrdlo. Už teď sotva dokázala dýchat a ten knedlík v krku stále narůstal. Tento muž ji znervózňoval. Bylo však všeříkající, že ji neděsil. Ne fyzicky. Cítila

v kostech, že by na ni nikdy nevztáhl ani prst. Zdálo se, že zuří při pomyšlení, že jí někdo nebo něco ublížilo. Ale existovaly i jiné druhy bolesti. Silnější než ta fyzická.

„Nebudu s tebou hrát žádné hry,“ zašeptala.

Z jeho očí zmizel hravý třpyt a jeho výraz náhle zvážněl.

„Tohle není žádná hra, Kylie. Pro mě ne. To nikdy. Nejsi pro mě žádná hra. Nejsi výzva, kterou bych měl pokořit, nejsi zářez na pažbě. Nešukám s kdekým. Nespal jsem s davem žen a nejsem znuděný parchant, co by tě dostal do postele a bral to jako vítězství.“

Ztratila řeč. Naprosto se jí nedostávalo slov. Ruce se jí třásly tak silně, až musela postavit sklenici na stůl, protože se tekutina přelila přes okraj a kápla na ubrus.

„Co ode mě chceš?“ zeptala se chraplavě.

Zpříma, neústupně se na ni zadíval. Vážně a neochvějně.

„Tebe. Jenom tebe, Kylie. A všechno, co mi můžeš dát.“

Roztočila se jí hlava z toho, jak dlouho zadržovala dech, a přinutila se nadechnout, až když se jí před očima objevily skvrny. Musela se sebrat, nemohla se zhroutit uprostřed restaurace.

„Já ti nemám co dát,“ řekla tiše.

Neúprosnost jejího prohlášení jí vehnala slzy do očí. Zapálily ji pod víčky, plakat si ale zakázala. Neměla, co by tomu muži mohla nabídnout. Nebo jakémukoli muži. Rozhodně ale neměla nic, co by mohla dát Jensenovi, který by mohl mít, jakoukoli ženu by chtěl. Který by nemusel hledat nijak dlouho, kdyby zatoužil po dámské společnosti. Před dveřmi jeho ložnice se zřejmě táhla dlouhá fronta.

„Mýlíš se,“ opáčil stejně tiše.

Nerozvíjel to. Jen se na ni díval tím svým pronikavým pohledem, ani na vteřinu nespustil oči z její tváře a vnímal každou její myšlenku, každou její reakci. Byla si jistá, že musí vidět slzy třpytící se jí v očích, pálící, prosící, aby je vypustila na svobodu. Ztěžka polkla, hlava ji bolela úsilím, jak odmítala dovolit, aby viděl, jaký vliv na ni má.

Ale on to věděl. K čertu s ním, on to věděl. Alespoň že si to neužíval. Netvářil se nijak vítězně. Jen se na ni díval něžně, tak jako vždycky, jako by věděl, jakou bitvu teď sama se sebou svádí. Viděl její strach. Slyšel její pochyby. A přesto ji stále chtěl.

Udivovalo ji to a zároveň přivádělo v úžas.

„Je to jen rande,“ prohlásil. „Večeře. Možná kino. Mohli bychom si něco pronajmout a jen

spolu ležet na pohovce. Nepokusím se ti dostat do kalhotek. Zatím ne,“ dodal s potutelným úsměvem.

Jeho popichování ji dohánělo k šílenství, byla za něj ale vděčná, protože jeho lehkovážný hlas utišil pálení za jejími víčky a zahnal její nutkání plakat.

Šlo jen o večeři. Čemu by to mohlo ublížit? Už když si tu hloupou otázku pokládala, znala odpověď. Souhlasit by bylo jako otevřít brány armádě nájezdníků. Dejte mu prst a on si vezme celou zatracenou ruku.

„Takhle brzy raníš moje ego,“ prohlásil suše. „Snad nejsem tak hrozný.“

„To nejsi,“ zašeptala. Nechtěla, aby si to myslel. Tolik toho pro ni udělal. Byl milý, chápavý.

Viděl ji v té nejhorší možné chvíli. Jak by si mohla někdy myslet, že je hrozný člověk?

„No, alespoň něco,“ vydechl úlevně. „Tak co ta večeře? Slibuji, že tě nevezmu nikam, kde obsluhují staré zazobance. Takže domluveno?“

Zasmála se, neschopna zabránit takové reakci na jeho slova. Uměl být opravdu okouzlující, když se zrovna nemračil – což bylo po většinu času. Proč jen měla dojem, že je jediná, kdo vidí do jeho nitra? Bylo od ní nadmíru domýšlivé to předpokládat, a přesto se jí ta myšlenka uhnízdila v hlavě a odmítala odejít. Viděla, jaký byl při jednání s ostatními. Zdvořilý, ale odtažitý. Pozoroval. Byl vždy ve střehu.

„Dobře,“ souhlasila nakonec.

Přísahala si, že skončí se zbabělostí, a odmítnout ho by bylo jasným projevem zbabělosti.

Zvláště po včerejší noci. Nechtěla stáhnout ocas a utéct, přestože právě tohle na ni její instinkt přímo křičel. Bylo ale načase postavit se životu a přestat se zbaběle schovávat před jakýmkoli konfliktem. Nemůže se před zbytkem světa navěky skrývat. Možná jí rande s Jensenem navrátí část sebe.

Nebo možná ztratí i to, co jí zbylo.

„Sakra,“ zamumlala a zavřela oči.

„Copak?“

Otevřela je a doufala, že uvěří v upřímnost jejích slov. „Nemůžu s tebou jít v pátek na večeři.“ Zamračil se. „Proč ne?“

Povzdechla si. „Slíbila jsem, že půjdu na večeři s Chessy. Tate má jednání s důležitým klientem, a když je teď Joss pryč, je Chessy velmi osamělá. Nemůžu se na ni vykašlat, Jensene. Tate má tolik práce a já se o ni bojím.“

Jensen se usmál. „Jsi oddaná přítelkyně. Má štěstí, že tě má. Pustím tě tedy z háčku, ale jen pokud mi přislíbíš, že si se mnou vyjdeš v sobotu večer.“

Žíly jí zaplavila úleva. „Domluveno.“

„Perfektní. Vyzvednu tě v půl sedmé. Nemusíš se oblékat nijak formálně. Chceš se na film podívat u sebe nebo u mě?“

Bylo hloupé, že ji ovládla panika při představě, že se ocitne u Jensena doma. Že s ním bude sama v jeho domě. Vždyť byl v jejím bytě! Dokonce spal v její posteli a ve spánku ji objímal.

„U mě,“ řekla rychle a doufala, že nepoznal, jakou paniku v ní jeho návrh vyvolal, a nevezme si to osobně.

On jí ale věnoval úsměv, který jí prozradil, že věděl přesně, na co myslí a co cítí.

„Tak tedy u tebe. Pokud by sis nechtěla vyjít ven, můžu u tebe připravit večeři a pak se můžeme podívat na film,“ navrhl věcně.

Zamračila se. „To se mi nezdá spravedlivé. Neměla bych ti uvařit spíš já?“

Povytáhl obočí. „To já tě pozval na rande, a pokud mě zveš do svého domu, pak ti minimálně

můžu uvařit. Mimoto jsem skvělý kuchař, pokud to o sobě můžu říct.“

Zvedla ruce. „Dobře, dobře. Vyhrál jsi. Dej mi seznam všeho, co budeš potřebovat, a já zajedu v sobotu ráno nakoupit.“

Zavrtěl hlavou. „Já se o to postarám. Po tobě jenom chci, abys tam seděla a dělala mi společnost, zatímco budu kouzlit v tvé kuchyni.“

„Takhle to ale vypadá, že z toho vyjdu lépe já,“ poznamenala suše.

„Právě naopak,“ řekl tiše. „Získám večer v tvé společnosti. To stojí za mnohem víc než za přípravu jednoho jídla.“

Znovu se jí nedostávalo slov, což se jí v jeho přítomnosti stávalo poměrně často. A nejhorší bylo, že zněl zcela upřímně.

„Přísahám, že nevím, co s tebou mám dělat, Jensene Tuckere,“ vydechla udiveně. Usmál se. „Pokud to nevíš, moc rád ti to ukážu.“

8. kapitola

Jestli Kylie čekala, že kvůli jejímu vztahu s Jensenem zavládne v práci napětí, mýlila se. Předpokládala, že jejich spolupráce bude rozpačitá. Možná dokonce nepříjemná. Nebyla blázen a také nemohla ignorovat vzájemnou chemii mezi nimi.

Jak je to staré úsloví? Protiklady se přitahují?

Mohlo by v jejich případě jít o víc než protiklady? Ona a Jensen byli naprosto rozdílní. On byl silný, odolný, odvážný, sebevědomý. Nic by ho nemohlo porazit. Sálala z něj přirozená autorita a sebejistota a to mu ona záviděla. Byla slabá, zbabělá a sebevědomí by se na seznam jejich nejlepších vlastností také napsat nedalo.

Seděla v kanceláři, zírala na jednu z mnoha zpráv, které měla zkontrolovat a do hodiny odnést Jensenovi. Byla ale otupělá, mysl měla prázdnou. A pokud měla být upřímná, a ona před sebou nic netajila, děsila se představy, že by před něj měla předstoupit.

Zítra večer mají rande. Strávil noc v její posteli. Byli spolu na obědě, kde ji požádal o skutečnou schůzku. A dal jasně najevo, že to nebude mít nic společného s prací.

Jak se vůči němu má teď chovat? Skoro se rozesmála při představě, že by právě prožívala jednu z těch jiskřivých romancí, které četla, o ředitelích společností a jejich sekretářkách.

O šéfech a jejich osobních asistentkách. Ve skutečném životě jsou si lidé velmi dobře vědomi problémů, které by způsobilo míchání práce se soukromým životem, a mnoho společností má také striktní pravidla o tom, že se zaměstnanci nesmí vázat na osobní úrovni.

Ale Dash a Jensen se nikomu nezpovídali. Nebyli normální společnost a Kylie by litovala toho, kdo by se jim snažil radit, jak mají vést svou firmu.

Neměli příručku pro zaměstnance a rozhodně neměli ani vyhlášené pravidlo, které by zakazovalo vztahy na pracovišti. Ale to neznamenalo, že Kylie není naprostá hlupačka, když se zaplétá s Jensenem Tuckerem.

„Zkus na chvíli nemyslet na to, že je tvůj šéf,“ řekla si Kylie tiše. „To je ta hlavní položka na seznam ‚proti‘.“

Také tu byl ten fakt, že byl naprostým protikladem toho, co by od muže chtěla. Nedokázala ale říct, co přesně by chtěla. Protože pravda byla, že se do vztahů s muži moc nehrnula. Ano, občas zašla na rande, ale velmi rychle začalo být patrné, že Kyliiny problémy muže, kteří ji pozvali na skleničku, moc nepřitahují.

Nemohla se jim divit. Zkusila se na sebe dívat objektivně a uvědomila si, že s ní není snadné pořízení. Je drzá, kousavá, popudlivá a plachá. To nebyly ani zdaleka vlastnosti žádoucí ženy, které by muži padali k nohám.

Přesto by bylo hezké alespoň pro jednou tak na muže působit. Bylo by hezké sebrat na chvíli odvahu a sebevědomí. Vejít do místnosti, jako by jí patřila, v sexy podpatcích a šatech, pro které by ženy zabíjely, a každý muž by po ní zatoužil.

„Jo, a co bys s nimi pak asi dělala?“ namítla znechuceně.

Naprosto nic. A o to šlo. Vzala by nohy na ramena jako zbabělec, kterým byla, a strčila by hlavu do písku jako pštros a modlila by se, aby život už konečně prosvištěl kolem a netrestal ji.

Kdy konečně řekne dost? Nebylo jí ještě ani šestadvacet. Pořád byla mladá, a přesto si často připadala mnohem starší. Tíha prožitého ji stahovala k zemi, dusila ji a ničila. Připadalo jí, že její dětství trvá celou věčnost, její vězení se táhlo donekonečna.

V nejhorších chvílích, když byli s Carsonem ještě děti, si potají přála, aby to mohla ukončit.

Teď se styděla při pomyšlení, jak blízko byla tomu, že by si vzala život. Byla teprve dítě, a jaké

dítě má tak temné, děsivé myšlenky?

Jediné, co ji zastavilo, bylo vědomí, že by Carson zůstal sám. V područí svého otce, vydaný napospas jeho zuřivosti by zůstal sám. A to nemohla dopustit.

Carson se tolikrát postavil mezi ni a jejího otce, ale stejně tolikrát udělala totéž Kylie pro něj. Když byl otec opilý a rozzuřený, jeho cílem se stával Carson. Jindy, když byl zcela střízlivý,

svou nenávist obracel na Kylie, a v takových chvílích nebylo nic, co dělala, správně. Všechno, co udělala, si zasloužilo trest. Carson se ji snažil chránit, stejně jako Kylie chránila jeho, když se jejich otec hodně opil a svou zuřivost si vybíjel na synovi.

Nikdy by Carsonovi nepřiznala, že uvažovala o sebevraždě. To by ho zničilo. Kylie to nikdy nikomu neřekla. Zůstalo to jejím nejtemnějším tajemstvím, pohřbeno pod vrstvami bolesti

a zoufalství, ale stále to tam bylo. Vzpomínka pohřbená hluboko v její mysli. Připomínka toho, jak blízko se ocitla bodu zlomu.

A přesto se zdálo, že se zas obrací zpět ke své temné, děsivé minulosti. Zdálo se jí, že se blíží tomu bodu zlomu tak jako nikdy předtím. Ale proč teď?

Byla před otcem v bezpečí. Nikdo jí nemohl ublížit. Měla domov, svou pevnost, kde se mohla uzamknout za stěnami, v bezpečí svého útočiště, kam nepronikne žádný vetřelec zvenčí.

Carsonova smrt ji ale poznamenala. Stále ji bolela. Možná se doopravdy nepoprala se svým zármutkem. Po celou tu dobu jela jako robot, neschopná přijmout skutečnost, že jediný člověk, který ji kdy miloval a ochraňoval, je pryč. Že je na světě sama, což bylo to jediné, čeho se vždy nejvíce obávala.

Věděla, že Carson a Joss budou její jedinou rodinou. Po vlastní nijak netoužila. Také věděla, že Carson nechtěl mít děti, ačkoli Joss je chtěla. Chápala, čeho se tak bojí. Že se nějak jejich pokřivené geny přenesou na jeho děti. Bála se téhož.

Jejich vlastní matka je opustila a nechala je zrůdě, o níž věděla, že je schopná strašlivých činů. Neměla žádný příklad. Nikoho, ke komu by vzhlížela. Neměla matku a jejich otec byl alkoholik a tyran, který pohrdal ženami.

Potřásla hlavou, rty napjaté. Ne, také nechtěla riskovat tím, že by měla vlastní děti. Co kdyby byla hrozná matka? Co kdyby se z jejích dětí staly stejné zrůdy, jakými byli její rodiče? Jen bůh věděl, co všechno by se mohlo stát, kdyby ona nebo Carson měli děti.

Byla naprosto spokojená s tím, že jméno a krev jejího otce zemřou spolu s ní, jeho posledním pokrevním příbuzným. Kéž by ho mohla stáhnout do pekel s sebou. Protože bůh ví, že prožívala peklo každý den svého života už od chvíle, kdy byla malé dítě.

„Máš ty smlouvy připravené?“

Z interkomu zazněl Jensenův chraplavý hlas a probral Kylie z jejích temných myšlenek. Rychle prošla papíry a přesvědčila se, že je opravdu zkontrolovala.

„Ano,“ odpověděla a proklínala se za to, jak jí poskočil hlas. „Chceš, abych ti je přinesla hned?“

„Ano, prosím.“

Vstala, vzala papíry a urovnala je do komínku. Pak se zhluboka nadechla a přešla po chodbě k Jensenově kanceláři. Dveře měl otevřené a nevěnoval jí pozornost. Soustředil se na svůj počítač, zlehka se mračil.

Límeček košile měl rozepnutý a kravatu povolenou. Rukávy si vyhrnul k loktům a jeho sako leželo přehozené přes opěrku židle stojící opodál.

Byl ztělesněním pohodlí, a zatímco Dash a Carson měli v oblibě luxusnější oblečení a plně využívali výhod světa, který si pro sebe stvořili, zdálo se, že Jensen to tak nevnímá. Byl tichý,

rezervovaný. A podle všeho naprosto spokojený s tím, že veškeré mluvení při obchodování obstarával Dash.

Kylie by ale vsadila svou poslední výplatu, že Jensenovi ani tak vůbec nic neuniklo. Že znal každého jejich klienta, podrobnosti jejich smluv a detaily zakázky, kterou bylo potřeba zpracovat.

Váhavě došla k jeho stolu, nechtěla ho vyrušovat, když se očividně soustředil. Položila sloupeček papírů na okraj stolu a otočila se s úmyslem co nejrychleji odejít.

„Kylie, počkej,“ přikázal Jensen.

Nemělo by ji překvapit, že věděl, kdy přesně vstoupila do dveří. Přestože nedal nijak najevo, že o ní ví, a soustředil se výhradně na monitor svého počítače.

Vzhlédla a spatřila, že ji pozoruje, pohledem přejíždí po její pokožce, jako by ji hladil. Líbilo se jí, jak se na ni díval a jak se díky tomu cítila. V bezpečí. Ochraňovaná. Jako by mu záleželo na tom, co se s ní stane.

Na ty pohledy by si rychle zvykla. Nasávala je do sebe s bezostyšnou nenasytností.

Jeho pohled se změnil, teď se na ni díval s nelibostí. Kylie se hruď stáhla neblahou předtuchou. Nenáviděla konflikty všeho druhu. Bylo pro ni přirozené se jim vyhýbat za každou cenu, a pokud se jim nemohla vyhnout, razila pravidlo uklidňovat, uklidňovat, uklidňovat.

„Děje se něco?“ zeptala se nervózně. „Můžu ti s něčím pomoci?“

Jensen se natáhl po její ruce, čímž ji překvapil, protože v práci si vždy dával pozor, aby si od ní zachovával odstup. Jemně jí ruku stiskl a přitáhl si ji blíž, až stála vedle jeho křesla, zády ke stolu. Odstrčil se od něj, aby se k ní mohl otočit.

„V pondělí musím odjet mimo město. Vrátím se ve středu večer, takže v kanceláři budu až ve čtvrtek ráno.“

Přikývla a přemítala, proč ho to tak rozčílilo. Nebylo tak neobvyklé, že s Dashem jezdili mimo město.

„Jde o tu smlouvu s S&G,“ pokračoval. „Udělali jsme na finančního ředitele dojem, chce postoupit do další fáze. Chce, abych se s ním v Dallasu zúčastnil schůzky s výkonným ředitelem a představenstvem společnosti. Máme smlouvu. Jen musíme získat souhlas od všech

ve výkonných funkcích. A samozřejmě se se mnou, tedy s námi, chtějí setkat.“ Právě v tu chvíli se zamračil a projel si rukou vlasy.

„Tohle je tvoje zakázka, Kylie. To ty bys tam měla jet. Ne já. Minimálně by ses jí měla zúčastnit se mnou. Ale Dash je pryč a my tu nemůžeme nechat kancelář tři dny zavřenou.“

„To je přece samozřejmé,“ řekla Kylie, překvapená tím, že nad tím vůbec uvažoval. „Mou prací je vést sekretariát, Jensene.“

„Ale tohle si zasloužíš,“ namítl, na tváři stále zamračený výraz. „S většinou návrhů jsi přišla ty, i když se shodovaly s mými. Schůzku s finančním ředitelem jsi zvládla velmi dobře. Kdybys

v Dallasu mluvila ty, určitě by ti nakonec všichni zobali z ruky.“

Potřásla hlavou, potěšená tím, jakou důvěru v ni má, ale zároveň jí projela panika

z představy, že by měla jejich návrhy přednést sama. Bez Jensena, který by jí kryl záda. Sice se jí zamlouvala myšlenka, že by konečně vylezla ze své ulity a jednoho dne dobyla svět, ale dnes se tak nestane. A ani zítra.

Malé krůčky, připomněla si.

„Takže budeš pryč v pondělí, úterý a ve středu,“ připomněla zlehka. „Věřím, že po dobu tvé nepřítomnosti zvládnu pevnost uhájit.“

„To vím,“ prohlásil Jensen vážným hlasem. „Ale, k sakru, chci tě tam s sebou.“

Kylie vytřeštila oči, když si konečně uvědomila pravý důvod jeho podráždění. Nechtěl ji tu nechat, a přesto neměl na vybranou. Neměli mnoho zaměstnanců, ačkoli je Kylie stále poháněla, aby přijali ještě jednoho nebo dva asistenty. Protože oba muži potřebovali osobního asistenta. Zaměstnance, kteří by s nimi cestovali, pracovali s nimi bok po boku a postarali se o jejich osobní i profesní potřeby.

Kylie měla na starosti vedení sekretariátu. Ujistit se, že vše běží hladce, že vše bude hotovo včas a všechny pohledávky včas splaceny. Pro oba muže ale také fungovala jako osobní asistentka, místo aby jen řešila kancelářskou práci, a tak měla stále co dělat. Bylo tu dost práce pro dva zaměstnance, ovšem ani jeden z mužů se nehrnul do toho, aby najal někoho dalšího. Prohlašovali, že se jim líbí, jak to Kylie vede, a že jsou spokojeni se službami, které jim zajišťuje.

V duchu si poznamenala, aby si řekla o vyšší plat, kdyby se ten návrh neobjevil v jejím výročním hodnocení, které měla obdržet za několik týdnů. Zasloužila by si to. Stará Kylie by nikdy nezčeřila vlny. Dál by brala stejný plat a nestěžovala by si, že má stále více práce. Hlavně aby byl klid a žádné dohady.

Nová Kylie? Věděla, že stojí za víc, než kolik ukazovala její výplatní páska. Ne že by ji oba muži brali jako samozřejmost. Chválili ji. Oba muži jí bez ustání říkali, jak dobrou odvádí práci a že by to bez ní nezvládli.

Nová Kylie bude rázná, výkonná a kurážná. Požádá o navýšení mzdy. A ne o málo.

Měla cíle jako kdokoli jiný. Chtěla nový dům v jiné čtvrti, než v jaké bydleli Dash s Joss a Tate s Chessy. Jensen bydlel jen o necelé dva kilometry dál v luxusní čtvrti strážené bránou. A teď bylo načase, aby se osvobodila. Aby nebyla závislá na lidech kolem sebe a aby ji nemuseli pořád hlídat.

Kylie se tam, kde bydlela, cítila jako podvodnice. Carson trval na tom, aby žila poblíž něj.

Kde na ni může dohlížet a chránit ji. Jak to dělával odjakživa. A ona ho zklamala, když ji potřeboval nejvíce. Měla to být ona. Ne on. On měl Joss. Někoho, koho miloval a koho nade vše zbožňoval. Kylie neměla nikoho. Jenom Carsona a skrze něj i Joss.

Měla to být ona.

Netoužila po smrti. Ne od toho okamžiku, kdy jako malá v té strašlivé chvíli zvažovala, že bude konečně sama, v bezpečí, daleko od násilí a děsu, který zažívala každý den svého života. Stačilo, aby tomu přání podlehla, zvolila si tu snazší cestu a ukončila svůj život.

„Na co krucinál myslíš?“ zeptal se Jensen.

Provinile k němu vzhlédla a věděla, že mu nevěnovala tolik pozornosti, kolik mu jako jejímu zaměstnavateli příslušelo. Tváře jí zahořely studem z toho, jak visela na těch strašlivých okamžicích ze své minulosti.

„Nic, co by stálo za zopakování,“ odpověděla upřímně.

Jensen potřásl hlavou. „Jednoho dne mi budeš důvěřovat natolik, aby ses se mnou o ty

temné myšlenky podělila. Možná si myslíš, že je můžeš ukrýt před světem, a možná že ano, ale ne přede mnou. Vidím přes tu tvou masku, Kylie. Nechci, aby tě to vyplašilo. Chci, abys mi věřila, že ti nikdy neublížím. Nikdy ti nezpůsobím bolest.“

Polkla a přikývla, nevěděla, co jiného na to říct. Jak by mohla vysvětlit, že některé věci se nedají sdělit? I když si myslel, že ví o její minulosti, nemohla mu říct všechno. Protože nikdo neznal celou pravdu. Ani Carson ne.

„Všechno bude v pořádku,“ prohlásila klidně. „Jeď podepsat tu smlouvu a já to tu pohlídám. Dash se za týden vrátí. Dlouho jsme to tu vedli jenom my dva, takže si jsem jistá, že zatímco

budeš pryč, všechno poběží jako na drátkách.“

„O to nejde,“ opáčil trpělivě. „Ty si to zasloužíš, Kylie. Měla bys tam letět ty, ne já.“

Zbledla a okamžitě zamítavě zavrtěla hlavou. „Cením si té možnosti. Cením si toho, že mi tak důvěřuješ, Jensene. Ale sám jsi toho udělal víc než dost. Nechal jsi mě, ať ti pomůžu

s návrhem. To stačí. Nedokážu si představit, že bych ho měla prezentovat těm pohlavárům. To je tvoje specialita. Ne moje. Nechci být zodpovědná za to, že bychom o zakázku přišli, protože nejsem dost zkušená na to, abych to vyjednala.“

Oči mu roztály porozuměním. Zamrazilo ji z něj jako pokaždé, kdy se na ni takhle podíval.

„Jednoho dne to dokážeš, miláčku. Možná ne hned teď, ale časem určitě. Až se Dash vrátí, důkladně si spolu popovídáme o tvé budoucnosti v téhle firmě.“

Vykulila oči. Okamžitě chtěla začít protestovat, Jensen však po ní střelil pohledem.

„Můj názor na to nezměníš.“

Pousmála se. „Chtěla jsem požádat jenom o to, abyste mi při nejbližším hodnocení přidali –

a o hodně. Obávám se, že touto prosbou vyčerpám veškeré zásoby asertivity na nejméně jeden rok.“

Jensen se uchechtl. „Přidáme ti, a pokud do toho budu mít co mluvit, přijde i povýšení. Což znamená, že budeme muset hledat novou vedoucí sekretariátu, protože pokud budeš úžeji spolupracovat se mnou a Dashem, nebudeš mít čas na nic jiného.“

Zamračila se. Pokud šlo o kancelář, byla velice majetnická. Tohle byla její doména. Ona ji vedla. Organizovala. Znala všechny detaily lépe než Dash a Jensen. To díky ní vše hladce běželo. Líbilo se jí, že byla nenahraditelná. Že měla nějakou cenu.

„Máš na víc než na kancelářskou práci, Kylie. Máš titul. Jsi bezesporu inteligentní. Potřebuješ jen sebevědomí. A jakmile ho získáš, budeš nezastavitelná. To ti garantuji.“

Znovu se začervenala, zaplavilo ji teplo. Zdálo se, že plně důvěřuje jejím schopnostem, a pokud jim důvěřuje on, neměla by si věřit i ona?

„Děkuji,“ řekla tiše.

Usmál se a ona přešlápla. Věděla, že je v jeho kanceláři už moc dlouho, když měla ještě další věci na práci.

Otočila se, ale Jensen ji zastavil.

„Bav se dobře dnes večer s Chessy. Uvidíme se zítra. U tebe. V půl sedmé.“

Připomněl jí jejich schůzku. A tím, jak věcně jí to připomněl, získala dojem, že nejspíš uvažoval o tom, že to odřekne nebo přijde s výmluvou.

Ona ale neudělala ani jedno. Otočila se a dávala si záležet, aby se její vnitřní boj neodrážel v její tváři. Odpověděla tak klidně, jak dokázala.

„Uvidíme se tedy v půl sedmé.“

9. kapitola

„Tak co je nového?“ zeptala se Chessy, když se usadily v oblíbeném boxu v Lux Café.

Vzhledem k tomu, kolikrát tu už jedly a jak často si vyžadovaly stejný box, by tu už měly mít vytesaná svá jména. Obsluha už znala všechny tři kamarádky jménem a ani se neptala, kam by si chtěly sednout. Jednoduše je rovnou odvedla do jejich boxu v rohu.

Kylie se posadila a přemítala, jestli jí dokáže Chessy číst myšlenky. Protože obvykle neměla Kylie nic „nového“, co by mohly probrat. Vždycky jen poslouchala, co se dělo u Joss a Chessy, a reagovala na to, o čem zrovna mluvily.

Teď se ale Chessy soustředila na ni a Kylie nevěděla, co má dělat. Byly kamarádky, což znamenalo, že by měly sdílet intimní detaily. Tajemství. Drby. Věci, které by neřekly nikomu jinému. Jenže Kylie obvykle neměla nic, kvůli čemu by se mohla přihlásit o slovo.

„Nic moc,“ odpověděla zlehka. „Pořád všechno při starém. Mám hodně práce.“

Chessy ji pozorovala, zelené oči se jí pobaveně třpytily. „Jsi jiná. Nedokážu říct, čím to je, ale tipla bych to na chlapa.“

Kylie se začervenala až po kořínky vlasů. Dobrý bože. Zachraň ji před vševědoucími kamarádkami. Bez Joss, jejich mírotvůrkyně coby nárazníku, se Chessy zahryzne Kylie do zadku a nepustí se ani páčidlem.

„Můj bože, mám pravdu, že jo?“ vydechla Chessy.

Naklonila se ke kamarádce a v očích se jí třpytilo nejen pobavením, ale také zvědavostí.

„Tak to vyklop,“ přikázala Chessy. „A nevynechej ani slovo.“

Kylie si povzdechla, ovšem zároveň pocítila, jak se jí žilami šíří teplo. Tak takové je mít kamarádky. Nikdy neměla pocit, že by přátelství Chessy a Joss využívala, protože nikdy neměla nic, o co se s nimi podělit. Ale teď?

Otázka byla, jestli do toho chtěla Chessy zasvětit, když sama neměla tušení, co se mezi ní a Jensenem děje.

„Já nevím,“ pronesla Kylie upřímně.

Její kamarádka se starostlivě zamračila. „Co se děje, holka?“

„Jde o Jensena,“ vyhrkla Kylie.

Chessy vykulila oči. „Jensena Tuckera? Jako toho, co pracuje s Dashem? Toho Jensena?“ Kylie přikývla. „Přesně toho.“

„No páni,“ vydechla Chessy. „Tomu se říká ukousnout si velké sousto! Ten chlap mě docela děsí.“

„Vítej do klubu,“ poznamenala Kylie smutně. „Netuším, co po mně kruci chce. Ale se mnou je jiný. Tedy jiný než s ostatními.“

Chessy se zakřenila. „No, tohle žena – ta správná žena – s chlapem dokáže. Ale vysvětli jiný.

Co tím myslíš?“

Kylie si znovu povzdechla, věděla, že si Chessy nedá pokoj, dokud z ní nevytáhne i ten poslední detail.

„Máme rande. Zítra večer. Dal jasně najevo, že půjde o schůzku. Nepracovní. Nechce probírat nic, co by souviselo s firmou. Opravdové rande. Bože můj, jen to řeknu a už se děsím.“

„Chceš s ním jít, nebo tě tlačí do něčeho, co sama nechceš?“ Chessy se mračila. Svou kamarádku chtěla chránit. Kylie se usmála.

„Souhlasila jsem. Možná bych si měla nechat vyšetřit hlavu, ale ano, chci si s ním vyjít, ačkoli vlastně ani nikam nepůjdeme. Uvaří mi u mě doma večeři. A pak se budeme dívat na filmy. To

není zrovna klasické rande, co?“

„Mně se to zdá dokonalé,“ povzdechla si Chessy tesknivě. „Už jsem unavená z toho, že pořád jíme někde venku. Přijde mi, že Tate každý večer chodí někam s klienty a chce mě mít u sebe, kdykoli to je jen možné. Tichý večer doma, jen my dva, on mi připraví večeři a potom strávíme večer na gauči? Učiněné nebe.“

Kylie se zamračila a naklonila se. Už celé měsíce se o svou kamarádku bála. Ona i Joss se bály o Chessy a její manželství s Tatem. Chessy byla vždy samý úsměv. Rozehřála by i to nejzatvrzelejší srdce. Byla milá. Od přírody veselá a velkorysá. Ale v poslední době? To světlo v jejích očích pohaslo. Zdála se… nešťastná. A to dělalo Kylie starosti.

Kylie se bála, že ji Tate týrá, ačkoli Joss byla přesvědčená, že to není možné. Joss však nepoznala temnou stránku mužů jako Kylie. Věděla, že za pěknou tváří se může skrývat monstrum.

„Je všechno mezi tebou a Tatem v pořádku?“ vyhrkla Kylie a konečně tak vyslovila otázku, kterou si s Joss potají pokládaly už několik měsíců.

Chessy vypadala vyplašeně, ale její zaváhání Kylie prozradilo, že nebyla daleko od pravdy. Chessy to ihned nepopřela, ani se nezdálo, že by ji ta teorie vyděsila. Vlastně neřekla vůbec nic. Jen tam seděla se smutnýma očima.

„Všechno je v pořádku,“ odpověděla nakonec zlehka, ačkoli její rty se neusmívaly. „Jenom se asi cítím osaměle. Tatea teď vídám tak málo a… Ale to asi není pravda. Vídám ho, jenže nikdy ne v soukromí. Vždycky někam chodíme s jeho klienty, nebo jsme někde na veřejnosti. Jen moc nebýváme spolu sami, jestli víš, co myslím.“

„Jsi ale šťastná?“ trvala na svém Kylie.

Chessy shlédla na stůl, vyhnula se Kyliinu pohledu. „Ne,“ odpověděla tiše. „Tedy teď alespoň ne. Je to hloupé. Jsem tak sobecká. Tate se o mě moc dobře stará. Může si ztrhat záda, jen abych se měla dobře. My oba. Aby mi nic nechybělo. Ale mně chybí on, Kylie. Ne peníze. Nebo věci. Chci jenom jeho a aby všechno bylo jako dřív.“

„To není sobecké,“ řekla Kylie. „Mluvila jsi s ním? Řekla jsi mu, jak se cítíš?“

Chessy zavrtěla hlavou. „Nemůžu. Zničilo by ho, kdyby si myslel, že jsem nešťastná, protože dělá to, čím mi chce udělat radost. Musím to překousnout. Zlepší se to. Manželství není snadné. Kdyby bylo, nebylo by tolik rozvodů, a to poslední, co chci, je zasít do Tateovy mysli semínko pochyb. Nechci pryč. Chci pouze jeho. Tolik ho miluju.“

Kylie se natáhla přes stůl a stiskla kamarádce ruku. „Vím, že ano. A vím, že tě miluje. Vyřeší se to, Chessy. Musíš tomu věřit. Přemýšlela jsi třeba, jestli tě nepodvádí? Vím, že tě to už napadlo, a nezeptala ses ho, protože ses bála, co by to udělalo s vaším vztahem, kdyby si myslel, že o něm pochybuješ.“

Ačkoli Joss byla první, komu se Chessy s tímhle strachem svěřila, později si o tom promluvila i s Kylie, ale až potom, co Chessy přinutila Kylie slíbit, že to Tateovi nevmete do tváře. Kylie se do všeho vrhala po hlavě, nebyla tak tichá a chápavá jako Joss. A, no, možná by to Kylie opravdu vmetla Tateovi do tváře, kdyby z ní předtím Chessy nevyloudila ten slib. Nenáviděla pomyšlení, že její kamarádka trpí. A věděla, ať už to bylo z jakéhokoli důvodu, že Chessy není šťastná, a bylo jí smutno, že nedokázala své kamarádce pomoci.

Kylie by Chessy nikdy nepřiznala, že se obává, zda ji Tate netýrá. Se svým strachem se svěřila jenom Joss. Teď byla ráda, že to neudělala, protože by to v jejich vztahu zanechalo nepřekonatelnou propast. A Kylie byla navyklá věřit tomu nejhoršímu. Nejspíš by zareagovala přehnaně. Doopravdy nevěřila, že by byl Tate schopný Chessy ublížit, ale takové to bylo

i u mnoha mužů, kteří ženy opravdu týrali.

Chessy zavrtěla hlavou. „Byla jsem jen hloupá a přecitlivělá. Nevěřím, že by mě podváděl.

Nemůžu na to ani pomyslet, jinak začnu pochybovat a nakonec mě to přivede k šílenství. Mimoto, kdy by měl vůbec čas vídat se s jinou ženou? Vím, že mě miluje. Věřím tomu. Prostě je to teď těžké. Chtěla jsem se začít pokoušet o dítě. To chceme oba, nebo alespoň jsme to oba chtěli. Teď si nejsem jistá. Tate o tom v poslední době vůbec nemluvil. Když jsem to naposledy nadhodila, řekl, že by radši počkal, až bude mít firmu zajištěnou. Tak jsem to téma už znovu neotevřela. A možná že jen hledám něco, co by vyplnilo tu prázdnotu, abych nebyla pořád tak osamělá. Což je docela ubohý důvod pro to, mít děti.“

Kylie se účastně zamračila. Nicméně souhlasila, že by Chessy měla počkat. Kylie si nebyla jistá, že je všechno úplně v pořádku, ačkoli Chessy se z toho snažila vytěžit to nejlepší. Přivést dítě do nejisté situace by to jen zhoršilo. Jestli je Tate opravdu tak často pryč, jak by se Chessy vypořádala s tím, že by byla matkou bez muže, který by ji podpořil?

Ale ty myšlenky si nechala pro sebe, protože nechtěla Chessy rozrušit víc, než už byla. Srdce ji pro její kamarádku bolelo. Osamělost znala Kylie až moc dobře.

V duchu si poznamenala, aby s Chessy trávila víc času, zvlášť když byla teď Joss na líbánkách.

„Ale vraťme se k tobě a Jensenovi,“ řekla Chessy opět s těmi jiskřičkami v očích. „Jak jste se pro všechno na světě dali dohromady? Není to jako v jednom z těch románů o tom, jak si spolu začnou šéf a sekretářka?“

Kylie si odfrkla. „Nejdřív jsem si myslela, že je to nesnesitelné pako, co si dalo za cíl zničit mi život. Řekl mi, jak strašně vypadám. Skvělý způsob, jak si připravit půdu pro pozvánku

na rande, co?“

Chessy rozvážně volila slova. „Vlastně ani nelhal, holka. Vypadala jsi… unaveně. Vrátily se ti noční můry?“

Kylie neurčitě pokrčila rameny. „Kdy jsem neměla noční můry? Víš, to není nic, čeho by se dalo jen tak zbavit.“

Nerada probírala své osobní věci. Mnohem radši mluvila o Chessy nebo Joss a o tom, co se děje u nich. Zřídka zmínila něco osobního, protože nechtěla, aby si o ni její kamarádky dělaly starosti. Věděly o jejím dětství. Joss to věděla od Carsona a Chessy to zjistila poté, co se spřátelily. Ale to, že to věděly, neznamenalo, že o tom chtěla mluvit.

„Ano, vím, a mrzí mě to,“ řekla Chessy. „Kéž by byl způsob, jak ti pomoct. Uvažovala jsi o terapii? O lécích?“

„Jako bych slyšela Jensena,“ zamumlala Kylie.

„Zlato, požádat o pomoc není známkou slabosti,“ řekla tiše Chessy.

Chessy věděla moc dobře, jak se Kylie příčí vypadat jako slaboch. To byla jedna z věcí,

s nimiž se Kylie kamarádkám svěřila. Nenáviděla pocit bezmoci, třeba když neměla v rukách kontrolu nad svým životem nebo okolím. Zatraceně, možná by přece jen měla navštívit terapeuta, ale představa, že by někomu cizímu svěřila svá nejhlubší, nejtemnější tajemství, která nikdy nikomu neřekla, ji děsila.

Kylie potřásla hlavou. „Nemůžu, Chessy. Nečekám, že to pochopíš. Kruci, sotva tomu sama rozumím. Ale představa, že by se mi do hlavy dostal úplně cizí člověk, mě k smrti děsí. Myslím, že by to všechno jen zhoršilo, ne zlepšilo.“

„Můžeš si promluvit se mnou, to přece víš,“ navrhla Chessy tiše. „Víš, že bych nikdy nezradila tvou důvěru. Jestli nebudeš chtít, neřeknu to ani Joss. A nic, co mi povíš, nepovím ani Tateovi.“

„Mám tě ráda,“ přiznala Kylie upřímně. „Nevím, co bych si bez tebe nebo Joss počala.

Nevím, proč jste se mnou vůbec vydržely. Vím, že jsem někdy rýpavá a kousavá. Přemýšlím, proč se se mnou vůbec chcete přátelit. Řekla jsem pár hodně ošklivých věcí. Jen se podívej, jak jsem ryla do Joss, když se dala dohromady s Dashem. Pořád se stydím, když na to pomyslím. Joss si to ode mě nezasloužila. Chovala jsem se jako nenávistná potvora.“

Chessy se usmála, oči jí zjihly láskou. Bezpodmínečnou, neochvějnou láskou. To Kylie nikdy nepoznala, jen s výjimkou Carsona. Pořád jí to bralo půdu pod nohama. Občas jí to bylo až nepříjemné, což bylo docela na hlavu, když nad tím zauvažovala. Ale prostá pravda byla, že nevěděla, co si s takovou oddaností a citem počít, protože to nikdy nezažila.

„Jsi úžasný člověk, Kylie. Věrná a milující přítelkyně. Joss a já máme štěstí, že tě máme. A hlavně nikdo není dokonalý. Všechny jsme občas rýpavé a kousavé. Tak přátelství funguje.

Občas lidé ublíží těm, které nejvíc milují, ale pak se omluví, odpustí si a jde se dál. A jsou ještě lepší přátelé než předtím. Joss ti určitě nezazlívá nic z toho, co jsi jí řekla. Věděla, že jsi rozrušená a vykolejená. No tak, ani já to nečekala. Že se dají dohromady? Nebo že ji Dash miloval už tak dlouho? Jak jsem ti řekla už předtím, měla jsem podezření, ale pak uběhlo tolik času a Dash nic neudělal, tak jsem došla k názoru, že jsem si jen představovala, jak se na ni díval. Myslím, že nás to všechny docela překvapilo. Dokonce i Tatea.“

„Řekla bys mi, kdyby se to mezi tebou a Tatem zhoršilo, že ano, Chessy?“ zeptala se Kylie.

„Víš, že bych udělala cokoli, abych ti pomohla.“

Do Chessyiných očí opět vstoupil smutek a Kylie se v duchu proklela za to, že jí zničila dobrou náladu. Znovu. Ona a její nevymáchaná pusa. Tohle si od ní její kamarádky nezasloužily. Zasloužily si něco lepšího. Zasloužily si člověka, kterým se Kylie chtěla stát.

„Děkuju za nabídku, zlatíčko, ale já nikam nepůjdu a Tate určitě také ne. Jestli to bude nutné, přivážu ho k posteli, ačkoli obvykle mě k posteli přivazuje on.“

Chessy se oči zatřpytily pobavením a Kylie si vydechla úlevou, že napětí opadlo.

Kylie se na ni pobaveně zakřenila. „Dobře, povím ti to. Tak mě už nikdy nebudeš moct obviňovat, že před tebou něco tajím. A jestli to někomu povíš, zabiju tě!“

„Co?“ vybídla ji Chessy. „Musí to být vážně hodně dobré, když na to jdeš tak vážně.“

Kylie se rozesmála. „Pobavíš se. Ačkoli mně v tu chvíli do smíchu nebylo. Byla jsem úplně vyděšená. Ale teď? Musím přiznat, že je to docela vtipné, zvlášť vzhledem k tomu, jaký muž Jensen je.“

„No tak, leze to z tebe jak z chlupaté deky!“ zavrčela Chessy. „Vyklop to!“

„Dobře, takže Jensen chtěl, abych s ním spolupracovala na poslední zakázce. Naprosto mě tím zaskočil. Vždyť jim vedu kancelář. Do smluv s klienty nemám co mluvit. On ale chtěl, abych mu k tomu něco řekla. A moje návrhy vzal vážně. Pak trval na tom, že s ním pojedu na tu schůzku. Ovšem večer předtím jsme se sešli v Capitol Grillu, abychom prošli poslední návrhy.“

„A?“ vybídla ji Chessy a nedočkavě se k ní naklonila.

Kylie se zakřenila. „A já zešílela. Jako úplně zešílela. Viděla jsem někoho, kdo mi připomněl mého otce. Teď se za to strašně stydím, ale v tu chvíli to pro mě bylo skutečné. Vypadal jako on. Seděl pár stolů od nás a já to nezvládla. Zhroutila jsem se a dostala panický záchvat.“

„Ach, srdíčko, to je mi líto,“ vydechla Chessy účastně.

„Takže Jensen se o mě začal bát a spustil mód ‚ochranář‘.“

„Počkej, na chvíli se zastav a nech mě vychutnat si tu představu,“ zastavila ji Chessy a rozechvěle vydechla. „Protože to je až moc dobré, abych si tu vidinu nechala ujít.“

Kylie se zasmála. „V tu chvíli jsem to nevnímala, ale ano, musel budit hodně zajímavý dojem.

Není to muž, na kterého bych se obvykle podívala dvakrát, musím však přiznat, že jsem se s ním cítila… v bezpečí.“

Chessy se usmála. „Ten pocit znám. Tate na mě působí stejně. Cítím se… v bezpečí. Jako by mi nic nemohlo ublížit. Že by kvůli mně prošel peklem a nedovolil, aby se mi něco stalo. Tak pokračuj. Co bylo dál?“

„Vzal mě domů a já mu chtěla poděkovat, rozloučit se, zalézt do postele a umřít studem. On ale trval na tom, že zůstane. A nejen, že zůstane, ale že bude spát v mojí posteli.“

Chessy vytřeštila oči. „No páni. Měli jste sex?“

Kylie zavrtěla hlavou. „Ne. A tady to začíná být vtipné. V tu chvíli? Nijak zvlášť. Ale teď, ano, můžu se tomu zasmát.“

„Jsem jedno velké ucho.“

„Byl tak něžný a chápavý. Jak se na mě díval. Nemůžu to vysvětlit. Jako bych uvnitř cítila teplo, víš?“

„Ano, vím.“

„Řekl mi, abych ho připoutala k posteli, abych se s ním cítila v bezpečí. Abych věděla, že mi nemůže ublížit.“

Chessy se zakuckala čajem, který právě pila. Položila sklenici a otevřela pusu. „A udělala jsi to?“

Kylie přikývla.

„No páni,“ vydechla Chessy. „Nedokážu si představit, že by se zrovna tenhle muž vzdal kontroly. Zvláště vůči ženě. Přijde mi jako naprosto dominantní muž. Jako Tate a Dash, víš?“

Kylie přikývla. „Ano, vím. Samotnou mě to šokovalo. Ale byla jsem tak vyděšená, že jsem netušila, co mám dělat. Částečně jsem chtěla, aby šel pryč, abych se mohla stulit v posteli do klubíčka, přetáhnout peřinu přes hlavu a umřít studem. A částečně jsem nechtěla, aby odešel, ale zároveň mě představa, že bude v mojí posteli, vyděsila.“

Chessy zjihly oči pochopením. „Myslím, že je vážně skvělé, že to nabídl. Kvůli tobě se postavil do zranitelné pozice. Aby ses cítila v bezpečí. To je vážně úžasné.“

„Jo,“ souhlasila Kylie tiše. „Tak si úplně oblečený lehl do postele a já tam ležela

v babičkovském pyžamu. Připoutala jsem mu jednu ruku, protože to vypadalo dost nepohodlně a já se styděla, že jediný způsob, jak dovolit chlapovi, aby spal v mojí posteli, je připoutat ho, aby byl naprosto bezmocný.“

„Nemusíš se stydět za to, že se chceš cítit v bezpečí, zlato.“

Kylie prudce vydechla. „Tak jsme šli spát, ale já pak měla v noci noční můru. Když jsem v té restauraci tak blízko sebe viděla někoho, kdo byl otci tak moc podobný, vrátilo mi to všechny ty vzpomínky. Jensen začal volat moje jméno. Říkal, abych se probudila a že jsem s ním

v bezpečí. A já nevím. Asi jsem zešílela. Lehla jsem si do jeho náruče, on měl jednu ruku pořád připoutanou a já myslela jen na to, jak moc chci, aby mě objal oběma rukama. Tak jsem mu odemkla pouta a on mě držel. Jenom mě držel a říkal, abych šla zase spát, že tady mi už nic neublíží, že to nedovolí. A tak jsme spali až do rána a já nikdy nespala tak dobře jako v jeho náručí.“

Chessy se usmála. „To je skvělé, Kylie. Zní to dobře. Tak něžně a starostlivě. Co můžeš žádat víc? Je to nádherný chlap, sebevědomý a ochranitelský. A záleží mu na tom, abys byla v bezpečí. Dal tobě a tvým potřebám přednost před těmi svými. To každý chlap neudělá.“

„Já vím,“ řekla Kylie tiše. „A jde taky o to, Chessy, že se s ním cítím v bezpečí. Nemůžu to vysvětlit. Vždyť on je ten typ chlapa, který by mě měl děsit. Od mužů jako on já utíkám na míle

daleko. A přesto úplně roztávám z toho, jak se na mě dívá a jak se ke mně chová. Je to směšné.“

„Není to směšné,“ opáčila Chessy. „Mně přijde, že jsi našla toho pravého. Zítra jdete na rande, že?“

„No, chtěl jít už dneska, ale já mu řekla, že mám večeři už domluvenou s tebou, tak to změnil na sobotu. A příští týden bude první tři dny mimo město. Budu tak mít dost času popřemýšlet o naší schůzce a zjistit, co mám sakra dělat a jestli už z toho opravdu neblázním,“ dodala smutně.

„Měla jsi mi zavolat!“ vykřikla Chessy. „Přehodily bychom to.“

Kylie rozhodně zavrtěla hlavou. „Ne. Přátelé jsou přednější a já se o tebe bála, Chessy. Vím, že jsi osamělá, znám ten pocit. Nechci, aby ses tak někdy cítila. Jsi mi přednější.“

„Nejsi tak zlá, jak o sobě prohlašuješ,“ poznamenala Chessy pevně. „Máš to největší srdce ze všech, které znám, zlato. Jestli ještě někdy uslyším, že o sobě mluvíš ošklivě, nakopu ti zadek. A mám tě za to ráda, ale pro příště? Jestli budeš mít možnost vyjít si s tak skvělým

a sebevědomým chlapem jako Jensen, tak to přehodíme. My dvě se můžeme sejít kdykoli. Myslím, že je skvělé, že jsi začala randit. Bylo načase, Kylie. Jsi připravená. Potřebuješ to. Už kvůli sobě. Aby sis dokázala, že ne všichni muži jsou kreténi.“

Kyliino srdce se naplnilo láskou ke kamarádce. Chyběla jí Joss a nemohla se dočkat, až se vrátí, ačkoli to od ní bylo sobecké, protože Joss byla na líbánkách a měla by si užívat každou minutu. Kylie měla Chessy a Joss moc ráda. Byly její oporou. Jejími skálami poté, co Carson zemřel. Jen tyhle dvě ženy jí pomohly zachovat si zdravý rozum a daly jí důvod dál žít.

Nevěděly to. Možná ani nikdy nezjistí, jak moc na nich byla Kylie závislá. Ale život bez nich si už nedokázala představit.

„Zkusím to,“ přislíbila Kylie. „Jsem už unavená tím, jak jsem zbabělá. Z toho, jak se ukrývám před světem. Možná je Jensen ten pravý. Možná není. Minimálně mi dává příležitost sebrat odvahu.“

„To je moje holka,“ prohlásila Chessy. „A je ti jasné, že budu v neděli chtít slyšet všechny pikantní detaily. Jestli mi nezavoláš, zajedu k tobě. Ale až odpoledne. Víš, pro případ, že by u tebe Jensen znovu přespal.“

Po posledních slovech zamrkala a Kylie protočila panenky.

„Nepředbíhejme,“ opáčila Kylie suše. „Vzpomeň si, že jsem ho musela připoutat, jen aby se mnou mohl spát ve stejné posteli. Jsem tak zralá pro psychiatra, že si ani nedovedu představit, že bych s někým mohla mít sex.“

Chessy se zatřpytilo v očích. „Asi to bude znít neloajálně, ale vsadila bych na Jensena. Vy dva se na to vrhnete určitě dřív, než sama myslíš.“

„No díky,“ zamumlala Kylie.

Ale zároveň se jí v srdci rozvinula naděje jako květina rozevírající na jaře okvětní lístky. Dokázala by mít s Jensenem i intimnější vztah? Je možné, že právě on je mužem, který jí pomůže překonat překážky minulosti? Docela tomu napovídalo to, že se při tom pomyšlení nezhroutila. A docela tomu napovídalo i to, že se na to těšila.

10. kapitola

Kylie si otřela ruce do džín a odstranila tak vlhkost z dlaní. Zadívala se do odrazu v zrcadle a kriticky se prohlédla. Bylo to hloupé. Naprosto směšné, že je z toho rande tak nervózní.

Ženy randí. Lidé randí. A teď, podle všeho, měla jít na rande i ona. V celosvětovém měřítku to bylo něco naprosto obyčejného. Až na to, že její svět a zbytek světa byly dvě zcela odlišné věci. V jejím světě randění neexistovalo. Ani vztahy nebo přitahování pozornosti mužů.

A teď se na rande chystala i ona a také se snažila přitáhnout Jensenovu pozornost. Nemohla se rozhodnout, jestli ji to víc otrávilo, nebo potěšilo, že se její svět tak rozrůstá.

Na jednu stranu se opravdu těšila na večer strávený s Jensenem. Toužila po jeho společnosti a pocitu bezpečí a útěchy, který jí přinášel. Znamenalo to, že ho jen využívá, protože se s ním cítí v bezpečí? A je možné, že uteče ve chvíli, kdy věci naberou intimnější ráz?

Protože upřímně pochybovala o tom, že by Jensenovi stačilo být pouze zdrojem útěchy. Byl to muž. Atraktivní, k zešílení nádherný muž. Samozřejmě že jednoho dne bude čekat sex. Vždyť to i sám řekl. Otázkou bylo, jak trpělivý s ní bude.

Teoreticky se jí představa sexu s ním nijak neprotivila. Ta představa ji přitahovala. Ale víc ji přitahovala možnost, že by byla schopná mít s ním fyzický vztah. Že by byla schopná překonat paniku, kterou jí působilo to pomyšlení.

Takže to vlastně znamenalo, že ho využívá. Z mnoha nesprávných důvodů.

Zavřela oči a v duchu se peskovala za to, že nad vším tak přemýšlí. Opravdu tolik záleželo na tom, proč ho chtěla u sebe? Záleželo by na těch důvodech, pokud by spolu skončili

v posteli? Většinu mužů důvody nezajímaly. Chtěli sex. To většina mužů. Byly to ženy, jež neustále přemýšlely nad důvody, proč mít sex.

Jensen ji chtěl. To dal jasně najevo. Ale co přesně chtěl? A jak moc? Stačilo by mu fyzické uvolnění? Žhavý sex? Nebo chtěl snad víc? Něco, co by mu nemohla dát?

Hlava se jí točila. Takhle bláznit kvůli jednomu rande. Čtyřikrát se převlékla, protože jí její oděv pokaždé přišel moc vyšňořený. Příliš do očí bijící, jako by snad žádala jeho pochvalu. Ale která žena by nechtěla na schůzce vypadat dobře? Zvláště v očích muže jako Jensen, jenž

s každým výdechem vyzařoval čirou smyslnost.

Nakonec se rozhodla pro džíny a pohodlnou košili. Obyčejné. Nijak zoufalé. Chtěla budit dojem, že je mu s ním příjemně. A to by nebyla lež, protože se s ním opravdu cítila dobře, byť na počátku to tak nebylo. Všechno se to změnilo té noci, kterou strávili spolu.

Té noci, kdy ji osvobodil z jejích nočních můr a nabídl jí útěchu, se mezi nimi zrodila důvěra, něco, co nikomu nedávala nijak snadno. Jedna její část pochopila, že tento muž by jí nikdy neublížil. Její mysl protestovala, byla příliš navyklá naslouchat pudu sebezáchovy. Její srdce ale na druhou stranu rychle nabídlo svou důvěru a ponechalo její mozek v domněnkách, jestli ztratila i ten poslední kousek příčetnosti, který jí zbyl.

Ozval se zvonek a vytrhl ji z myšlenek. Naposledy se nervózně prohlédla v zrcadle, spokojená, že vypadá… normálně. Pak šla otevřít.

V okamžiku, kdy otevřela, stanul Jensen ve dveřích. Tyčil se tam, mohutný a obrovský.

Vysoký, svalnatý. Silný. K její úlevě měl na sobě také ležérní oblečení. Vybledlé džíny obepínaly jeho nohy a ona zatoužila zjistit, jak v nich vypadá jeho zadek. Jednoduché triko se mu napínalo přes svalnaté paže a hruď.

Jestli si myslela, že vypadá v obleku sexy, vidět ho v džínách a triku ji připravovalo o rozum.

Bože, ona po něm opravdu touží? Nikdy si nemyslela, že by ji mohl muž – jakýkoli muž –

přitahovat. A přesto tu stála, opájela se tím pohledem a hlavou jí vířily velmi nemravné myšlenky.

Kdo mohl vědět, že to v sobě vlastně má?

Místo aby se jí zmocnila panika, naplnil ji neznámý pocit… Optimismus. Upřímně se na něj usmála a pokynula mu, aby vešel. Nesl dvě tašky ze supermarketu a pod paží měl zastrčenou láhev vína.

„Pomůžu ti,“ nabídla se.

„Ne,“ zarazil ji. „Odnesu to do kuchyně a začnu vařit. Rád bych, kdyby ses ke mně připojila a dělala mi společnost.“

Následovala ho do kuchyně, kde se usadila na barovou stoličku a dívala se, jak vykládá nákup z tašek.

„Co je na dnešním menu?“ zeptala se zlehka.

„Kuře po australsku,“ odpověděl. „Znáš to?“ Zavrtěla hlavou.

„Tak to se máš na co těšit. V podstatě jde o kuřecí prsa v domácí medové omáčce se slaninou, houbami a sýrem. S takovou kombinací nejde nic zkazit.“

Všimla si jeho vřelého úsměvu, opájela se jím jako feťák svou dávkou. Takhle na ni působil jedině on. Bála se, aby se na něm nestala hodně závislá, aby ho nepotřebovala až moc. Nikdy ji nenapadlo, že by si na někoho mohla takhle zvyknout. Právě naopak. Vyhýbala se vztahům

a nepoutala se k lidem, kteří nepatřili do úzkého okruhu jejích přátel. Ale teď už viděla, jak závislá by se mohla na Jensenovi stát, a to ji děsilo. Nechtěla, aby kdokoli jiný kromě ní mohl ovládat její pocit štěstí.

Byla ale opravdu šťastná?

Na tuhle otázku už znala odpověď. Nebyla nešťastná, ale také nebyla šťastná. Jen… existovala. Konala v zažitém rytmu. Vedla svůj život jako na autopilota. Nebylo už načase, aby se probudila a začala žít? Opravdu žít?

„To zní lákavě,“ řekla chraplavě.

Znovu se usmál a jí to vzalo dech. Dobrý bože. Sedí tu a touží po něm. Ona! Zhluboka se nadechla a vychutnávala si ten nový pocit. Pocit, který si celý život zapovídala. Co se to s ní dělo? Copak čekala právě na něj? Byl on tím, kdo zboří její obranu a pomůže jí překonat její strach?

„Jaká byla večeře s Chessy?“ zeptal se, zatímco připravoval veškeré nutné nádobí.

Nalil dvě sklenice vína a jednu jí podal. Zvedla ji ke rtům a nasála vůni. Pila zřídka a obvykle jen s přáteli. Alkohol ji zneklidňoval, protože byla až příliš dobře seznámená s jeho temnou stránku. Opilým lidem se vždy vyhýbala.

„Příjemná,“ odpověděla poté, co upila vína. „Je osamělá. Tatea hodně zaměstnává jeho práce.“

Jensen vzhlédl a pátravě se na ni zadíval. „Je nešťastná?“

Kylie se zamračila. Neměla nic říkat. Cítila se jako ta nejhorší kamarádka na světě, protože zradila Chessyinu důvěru. Ale Jensen vyzařoval něco, co ji zastihlo nepřipravenou a dokázalo ji uvolnit. Rozvazoval jí jazyk a ona zjistila, že mu povídá věci, které by nikdy nikomu jinému neřekla.

„Nezradím tvou důvěru, Kylie,“ řekl Jensen tiše. „Jen si povídáme. Nic víc. Nemusíš se bát, že bych se pletl do cizího vztahu. Mimoto se s Tatem sotva známe, vídáme se jenom příležitostně, nejsme blízcí přátelé. Mám ale jeho i Chessy rád. Nechci, aby byla nešťastná.“

„To já tu zrazuju něčí důvěru,“ zašeptala Kylie. „Kdovíproč ti říkám všechno bez rozmyslu.“

„Na tom není nic špatného,“ poznamenal a zamyšleně se na ni zadíval. Kdyby v jeho očích zahlédla triumfální výraz, popudilo by ji to, ale ona v nich spatřila upřímnou starost.

„Rád bych, abys věděla, že mi můžeš říct cokoli,“ pokračoval.

Kylie si povzdechla. „Tate má hodně práce a Chessy je osamělá. Já ten pocit znám, ale

na rozdíl ode mě na něj ona zvyklá není. Ona je společenská, veselá bytost. Potřebuje být mezi lidmi a potřebuje být s Tatem víc, než právě je.“

„A on ví, jak se cítí?“ zeptal se Jensen. „Při těch několika příležitostech, kdy jsme se viděli, jsem získal dojem, že uctívá zem, po které Chessy kráčí. Většina mužů by poté, co by zjistili, že je jejich žena nešťastná, pohnula nebem i zemí, aby problém odstranili. Ale pokud to neví…“

„Neví,“ odpověděla Kylie. „Nebo mu to alespoň ona neřekla. Je ve složité situaci, protože má pocit, že kdyby Tateovi přiznala, že je nešťastná, on by to vzal tak, že ji zklamal. Nedávno se dokonce začala bát, jestli ji nepodvádí. Ale nepromluvila si s ním o tom, protože věděla, že kdyby naznačila, že o něm pochybuje, v jejich vztahu by se objevila trhlina, kterou by nešlo snadno překonat. Nechce mu naznačovat, že mu nevěří. Já jenom chci, aby byla šťastná. Nelíbí se mi, že je tak smutná. Nejradši bych Tatea propleskla a zeptala se ho, jestli vůbec vidí, co

své ženě působí.“

Jensen se zamračil. „To pro ni není zrovna snadná situace. Má obavy, ale nedokáže o nich mluvit. Osobně dávám přednost otevřené komunikaci. Nechci, aby se se mnou moje žena bála o čemkoli mluvit.“

V jeho prohlášení zazněl podtext, který byl určen jí. Poznala to. Nemluvil o Chessy a Tateovi.

Mluvil o sobě a o ní. Říkal jí, aby se nebála s ním o čemkoli mluvit.

„Zatím se zdá, že v tvojí přítomnosti takový problém nemám,“ prohlásila udiveně. „Vlastně bych řekla, že je to přesně naopak. Nedokážu přestat mluvit. A já se obvykle tolik neotevírám.“

„Vezmu to jako kompliment,“ pousmál se. „Jsem rád, že se se mnou cítíš tak příjemně, že jsi ochotná říkat, co si myslíš. Doufám, že je to jen začátek a brzy mi začneš důvěřovat mnohem víc.“

„Já ti důvěřuji,“ zašeptala. „Nevím proč. Bůh ví, že já nevěřím nikomu. Ale z nějakého důvodu se s tebou cítím v bezpečí a to mě děsí.“

Položil nůž a obešel pult k její stoličce. Otočil ji k sobě a vzal její obličej do dlaní. Oči se mu třpytily, když k ní shlédl. Myslela si, že ji políbí, a on to udělal, ale ne tam, kam čekala.

Něžně přitiskl rty na její čelo a ona zavřela oči a vychutnávala si příjemný pocit z toho prostého gesta.

„Se mnou jsi v bezpečí, Kylie,“ prohlásil, když se odtáhl, v rukách stále její obličej. Palcem jí přejel po rtech, na nichž polibek čekala.

„Jestli nevěříš ničemu jinému, tomuhle věř. Se mnou jsi v naprostém bezpečí a to nemyslím jen fyzicky. Se mnou jsi v bezpečí ve všech směrech, protože já tě ochráním před vším, co by ti mohlo ublížit.“

„Proč já?“ vyhrkla. „Nechápu to. Nechci prázdné lichotky, Jensene. Myslím to upřímně.

O ženskou společnost bys nemusel mít nouzi. Mohl bys mít, jakoukoli ženu bys chtěl. Tak proč máš zájem o mě? Máš vůbec tušení, do čeho se řítíš?“

Usmál se tak něžně, až jí srdce poskočilo a rozbušilo se ještě rychleji.

„Vím přesně, do čeho se řítím,“ odpověděl tiše. „A proč ty? Na to odpovědět nedokážu.

Některé věci jsou prostě dané. A u mě jsi to ty. Vidím skrz masku, kterou ukazuješ světu. Vidím ženu, kterou opravdu jsi, a tu také chci.“

„Jsme hodně odlišní,“ opáčila skoro nevrle. „Ty jsi posedlý kontrolou a já také. Ne že bych měla obsedantně kompulzivní poruchu, ale mám ráda, když věci fungují určitým způsobem.

Potřebuju, aby fungovaly určitým způsobem. Vztah dvou lidí posedlých kontrolou? To může snadno přejít v katastrofu.“

Jen se na ni dál usmíval, v očích vřelý pohled. Nezdálo se, že by ho její podrážděnost vyvedla z míry.

„Rozumím ti víc, než si myslíš,“ opáčil tiše. „Nemusíš se mě bát, Kylie. S tou správnou ženou nemám problém vzdát se kontroly. To, co chci, nemá nic společného s fyzickým podřízením.“

Jeho slova ji zmátla. Mluvil jako pravý dominant. Jako Dash a Tate. Nejspíš jím také byl. Což jeho zájem o ni zahalovalo ještě hustším hávem otázek.

„Jsi dominantní?“ zašeptala. „Když jsem se tě zeptala, jestli jsi jako Tate a Dash, neodpověděl jsi. Vím, že jsi řekl, že ty jsi ty, a ne oni. Ale tak jsem to nemyslela. Máš rád submisivní ženy? Rád si je podřizuješ?“

„Mám rád submisivní ženy, to ano,“ přiznal klidně. „Než jsem poznal tebe, jiné vztahy jsem ani nenavazoval.“

Srdce se jí rozbušilo ještě víc, dunělo jí v hrudi. „Řekl jsi, že co chceš, nemá nic společného s fyzickým podřízením. Co to znamená?“

Zajel jí prsty do vlasů, pak znovu vzal její tvář do dlaní a pohladil její pokožku.

„Znamená to, že bych s tebou nikdy nevyžadoval žádné fyzické aspekty dominance

a submisivity,“ odpověděl něžně. „Zažil jsem to? Ano. Měl jsem dominantně-submisivní vztahy s ženami, které zahrnovaly i fyzické aspekty, jež se s tím pojí. Ale nikdy bych po tobě nežádal nic, co bys mi nemohla dát. Když říkám, že po tobě nikdy nebudu vyžadovat nic, co má něco společného s fyzickým podřízením, tak tím myslím, že chci tvé emocionální podlehnutí.“

„Nevím, co to znamená,“ odpověděla tiše. „Ale zní to děsivě. Možná ještě děsivěji než představa fyzického podřízení.“

Rozvážně přikývl. „Je to rozhodně mocnější. Žena může dát své tělo, ale nemusí přitom věnovat i své srdce nebo duši. To je docela bezvýznamné vítězství. Ale žena, která emocionálně podlehne muži, kterému na ní záleží, je pak muži o to vzácnější. A právě to po tobě chci, Kylie. Tvé emocionální podlehnutí. Tvou důvěru. Tvé srdce. Tvou duši.“

„Páni,“ vydechla. „Nežádáš zrovna málo.“

Uchechtl se, ten hluboký zvuk mu rezonoval v hrudi. Pak ji znovu políbil na čelo. „K tomu dojdeš, miláčku. Jen dýchej. Moc nad tím nepřemýšlej. Jen dýchej a ono to přijde.“

Skoro spadla ze stoličky, když ji pustil, aby se vrátil k přípravě večeře. Tep jí divoce pulzoval, hlava se jí motala. Ovládla ji omamná euforie, vytlačila z trůnu paniku a strach.

Na uklidněnou upila vína a snažila se zakrýt, jak je nervózní.

O několik minut později otevřel Jensen troubu a uložil do ní pekáč. Nastavil časovač a pak se k ní vrátil.

„Co kdybychom se posadili do obývacího pokoje? Dáme si další sklenici vína a počkáme, až se maso dopeče.“

Sklouzla ze stoličky a doufala, že se pod ní nepodlomí nohy. Cítila se s ním jako na obláčku a trochu hloupě, jako by byla puberťačka, co jede po kapitánovi fotbalového týmu. Co ale ona věděla o citech? Nikdy předtím je nezažila, nedovolila si to.

Počkal na ni na konci baru a nabídl jí ruku. Propletla s ním prsty a užívala si jeho dotek. Došli do obývacího pokoje a jen tam stáli, ruku v ruce.

Po chvíli jí Jensen zvedl ruku a políbil ji na vnitřní zápěstí, pak ji pustil.

„Večeře bude hotová za půl hodiny. Chtěla by sis pustit film už teď, nebo bys radši počkala, až se najíme?“

„Můžeme počkat,“ navrhla jako bez dechu. „Není důvod, proč bychom se nemohli posadit a počkat, ne?“

„Vůbec ne,“ odpověděl.

Dovedl ji k pohovce a posadil se, přitom ji stáhl na polštáře vedle sebe.

Vstupovala do nového světa a dobře to věděla. Neměla tušení, jak udržovat nenucenou konverzaci či jak flirtovat. Co má říkat? Nebo dělat? Nebo by měli jen tak sedět a dívat se jeden na druhého?

Úkosem pohlédla na Jensena, hledala nějaká vodítka, on se ale zdál naprosto spokojený s tím, že mlčky sedí vedle ní. Po několika dlouhých mučivých minutách bylo to trapné ticho téměř hmatatelné.

„Možná jsme měli zůstat v kuchyni,“ odtušila. To ticho jí nebylo příjemné.

Pohlédl na ni nerozluštitelným pohledem. Nebyl tak vřelý, jak byla zvyklá. Jen pátravý. Dopustila se snad nějakého faux pas, kterého si nebyla vědoma? Bože, tohle nenáviděla. Na tohle přece musela existovat pravidla.

„Podívej, hm, měl bys vědět, že tohle mi opravdu nejde,“ prohlásila rozpačitě.

V očích se mu zatřpytilo pobavením. „Dýchej, Kylie. Jak jsem ti řekl předtím. Všechno je v pořádku. Můžeme se vrátit do kuchyně, pokud by ses tam cítila příjemněji. Co kdyby ses posadila u stolu a já zkontroluju kuře.“

Ulevilo se jí, že může uniknout před trapností toho okamžiku. Rychle vstala a zamířila do kuchyně. Právě když došla k baru, ji ale za rameno chytila Jensenova ruka.

„Uvolni se, ano?“

Jeho hlas byl jako samet a něžný jako jeho dotek. Ramena jí pod tíhou jeho ruky poklesla a ona se otočila.

„Omlouvám se,“ zašeptala. „Řekla jsem ti, že mi to moc nejde. Nevím, co mám dělat.

Nerandím. Nevím, jak to má fungovat.“

Objal ji. Položil si bradu na její hlavu a objímal ji. Zaráželo ji, jak ji dokázala uklidnit tak prostá věc jako jeho objetí.

„Má to fungovat tak, jak si to sami zařídíme,“ prohlásil věcně. „Nic od tebe nečekám, Kylie.

Jenom s tebou chci trávit čas. Najíst se spolu a dělat jeden druhému společnost. To je všechno. Nic víc.“

Zasténala. „Jsem idiot. Klidně to řekni.“

Tělo se mu roztřáslo smíchem. Poplácal ji po zádech. „Připrav stůl a já zkontroluju večeři.“

Vyndala talíře ze skříňky, pak i příbory a čisté sklenice. Na stůl postavila láhev s vínem, a to už Jensen vytahoval pekáč z trouby.

Vonělo to jako božská mana, kuře i slanina se utápěly pod vrstvou roztaveného, bublajícího sýra. Když pekáč položil na stůl, žaludek jí zakručel.

„Vypadá to nádherně,“ řekla. „Je něco, co neumíš? Jsi jako Superman. Vsadím se, že ti všechno jde od ruky.“

Předstíral, že se nad její otázkou vážně zamyslel, než se na ni zakřenil. „Moje chyby budeš muset odhalit sama. A věř mi, že ten seznam je dlouhý, ale určitě jsi už některé za tu dobu, co se známe, poznala.“

Stále ji udivovalo, jak jiný je v její společnosti. Takový veselejší a ne tak… zádumčivý. Už jednou ji to napadlo, ale teď se ta myšlenka vrátila s plnou silou. On pro ni byl bezesporu dobrý,

ale byla i ona dost dobrá pro něho? Cítila se lépe, když si na tu otázku odpověděla kladně.

„Asi jsme nevykročili tou správnou nohou,“ přiznala zamyšleně. „Jsem ochotna přiznat, že jsem se v tobě mýlila. Nejsi tak špatný, jak jsem si myslela.“

Povytáhl jedno obočí a rozdal porce na talíře. „Ne tak špatný? Takže si pořád myslíš, že trochu špatný jsem?“

Zakřenila se hranou vážností jeho otázky. „To teprve musím zjistit, ale jsem ochotna uchýlit se k presumpci neviny.“

„Vidím, že dnes vařím pro opravdu velkorysou ženu.“

Usmála se ještě víc. Trapný pocit pomalu mizel. Začínala mít dojem, že je na opravdové schůzce. Na takové, kdy lidé flirtují a blíží se počátku něčeho nového. Dobrý bože, možná ji čeká i opravdový vztah.

Dobře, musí nad tím přestat přemýšlet, jinak zas dostane záchvat paniky. Místo toho se soustředila na lahodně vonící jídlo před sebou a zabořila vidličku do masa.

První sousto naplnilo její chuťové pohárky něčím božským. Skvěle okořeněná, jemná medová omáčka doplňovala tu dokonalou chuť, a slanina a sýr? Je všeobecně známý fakt, že slaninou

a sýrem se nedá zkazit vůbec nic.

„Je to výborné,“ vydechla, když polkla druhé sousto. „Muž, který vypadá jako ty, a ještě umí vařit? Divím se, že jsi stále svobodný.“

V očích mu něco problesklo, bylo to ale pryč dřív, než to stihla rozpoznat. Něco tam ale bylo. Stín. Soudě podle toho záblesku to bylo bolavé téma. Ale bylo to rychle pryč, nahrazeno vřelým úsměvem, který měla tak ráda.

„Možná jsem jen čekal na tu správnou ženu,“ prohlásil uvážlivě. „Člověk musí být vybíravý, pokud jde o někoho, s kým má strávit zbytek života.“

„Tak teď jsi to řekl přesně,“ přikývla. „Můžu jenom souhlasit. Nebo v mém případě by bylo vhodnější říct, že člověk ani nemusí chtít si někoho takového najít.“

Chvíli ji upřeně pozoroval. Nejedl. Upíral na ni neochvějný pohled, který jí prozrazoval, že právě nahlíží do jejího srdce, jako by jí dokázal číst myšlenky a odhalit všechna její tajemství. Pod jeho pohledem se cítila zranitelná, a to se jí nezamlouvalo. Zvláště když si právě přiznala, jak v bezpečí se s ním cítí.

„Takže jsi nikdy neměla v úmyslu najít si toho pravého? Usadit se, mít rodinu, zamilovat se? Ne nutně v tomto pořadí. Jako první obvykle přichází láska a pak ten zbytek, ale koneckonců žijeme v moderní době. Řekl bych, že vztahy dnes už nemívají takový význam.“

„Bože, teď vedeme debatu jak u psychologa,“ ušklíbla se.

Zasmál se. „A zase ses vyhnula odpovědi. Promiň, pokud začínám moc filozofovat, ale fascinuješ mě a já se rozhodl, že ti přijdu na kloub. Co tě znervózňuje, co tě udělá šťastnou? Nebo spíše co je potřeba udělat, abys byla šťastná?“

Překvapeně zamrkala. „Proč tě to zajímá? Technicky vzato je tohle naše první rande. Nad něčím takovým přece zatím nemůžeš přemýšlet.“

Pokrčil rameny. „Nikdo neví, kdy mu do života vstoupí ten pravý. Vyplácí se být připravený.

Mimoto jak jsem řekl, fascinuješ mě. Jsi hádanka, kterou jsem zatím nerozluštil.“

Povzdechla si. „Není potřeba být atomový inženýr, abys poznal, že mám víc problémů než Blízký východ. Znáš mou minulost, nebo alespoň to hlavní. Není nutné zabíhat do detailů. Jsem si jistá, že pochopíš, proč se nevrhám do randění nebo proč neblázním, když jsem

v pětadvaceti ještě nenašla svou spřízněnou duši. Vím, že pokud se tak někdy stane, budu mít dost času si všechno ujasnit. Prozatím jen žiju. Přežívám. Žiju den po dni. Jen díky tomu jsem

se dostala tak daleko. Nehas, co tě nepálí.“

„Tak mladá a tak cynická a pragmatická. Udivuje mě to,“ poznamenal. „Mluvíš o tom tak věcně, jako by tě to snad ani nezajímalo, a přesto v tobě vidím pravý opak. Ostatní to možná nevidí, ale já ano. Ty to všechno chceš, Kylie. Jen jsi ještě nenašla odvahu si za tím jít. Ani sis nepřiznala, že máš potřeby jako každý jiný.“

„Ty máš snad titul z psychologie či co?“ přimhouřila oči. „Mám pocit, jako bych seděla u cvokaře.“

Uchechtl se a zvedl ruce na znamení, že se vzdává. „Ne. To ze mě mluví jen to, co jsem vypozoroval, a mé zkušenosti s lidmi.“

„Chceš říct s ženami,“ opáčila.

„To také,“ uznal a její oprava ho nijak nezaskočila.

„S kolika ženami jsi byl?“ vyhrkla. No prosím! A už je to tu zas. Zase spustila dřív, než se nad tím stihla zamyslet. Musela teď znít jak bláznivá žárlivka. Rychle se tu botu pokusila zamaskovat:

„Myslím tím, s kolika submisivními ženami. Nebo jsi vždy navazoval jen dominantně-submisivní vztahy?“

„Nepočítám je,“ odpověděl suše. „Nebylo jich tolik, abych si je musel začít psát. Už jsem ti řekl, že já nespím s každou, ani jsem neměl v posteli zástupy žen. Takový nejsem. Ano, měl jsem nezávazný sex a také několik vztahů. Bylo jich víc než pět, méně než tucet.“

Zamrkala překvapením. „Kolik ti vlastně je?“

„Třicet pět. Vypadáš překvapeně. Proč?“

Zavrtěla hlavou. „Většina svobodných pětatřicetiletých mužů měla víc než tucet žen. Jen mě to překvapilo, nic víc. Nesoudím tě, ani nezavrhuju. Jen jsem byla na tvé předchozí vztahy zvědavá. Ale pokud dáváš přednost submisivním ženám, proč tvé předchozí vztahy skončily?“

„Nebyly ty pravé,“ odpověděl jednoduše.

Jeho odpověď ji zmátla. „Jak poznáš, že jsi tu pravou potkal?“

Tomu se usmál. V očích se mu usadil vřelý pohled a zaplavil ji příjemnou září, která se mu v očích zračila pokaždé, kdy se na ni podíval.

„Poznám to.“

Rozčilením si odfrkla. Tenhle muž by ji mohl snadno přivést k šílenství. Ještě většímu, než s jakým se už potýkala. Jeho neurčitá slova byla plná skrytých významů. Náznaků, kterých jediných se mohla chytit. A možná by dokázala číst, co se ukrývá mezi řádky, bála se to ale přiznat nebo se o porozumění vůbec pokusit.

„Takže věříš na lásku a to, co se k ní pojí? Nehynoucí věrnost, oddanost a důvěra?“

„Samozřejmě. Ty ne?“

Zdál se jí upřímně zmatený tím, jak lhostejně mluvila o tak důležité věci. Předpokládala, že je pro ostatní lidi důležitá. Ale ne pro ni. Láska pro ni bylo jen slovo o pěti písmenech a navíc ho nevnímala kladně. V životě viděla mnoho projevů lásky, ji to ale neoslovilo, přestože její dvě nejlepší kamarádky byly až nechutně šťastné a k zbláznění zamilované do svých mužů. Viděla, jak je Chessy nešťastná, a věděla, že láska není všemocný lék. Spíš je to jen komplikace.

Rozhodně to není obtíž, se kterou by se chtěla potýkat.

Láska znamenala vzdát se části sebe. Své důvěry. A to nebylo pro nikoho snadné. Milovat někoho znamenalo stát se zranitelným. Znamenalo to důvěřovat jinému člověku, že vám neublíží. V Chessyiných očích viděla, co láska dokáže. Viděla muka a bolest, kterou způsobilo to slovo na L. Láska.

Potřásla hlavou, když si uvědomila, že on stále čeká na odpověď na svou otázku.

„Neříkám, že v ni nevěřím. Očividně Joss miluje Dashe a on miluje ji. Milovala i Carsona a on miloval ji. A i když vím, že Chessy je momentálně nešťastná, vím, že miluje Tatea a on miluje ji. Ale láska je složitá a komplikovaná. Přijde mi mnohem jednodušší a bezpečnější se citově nezaplétat.“

„Jsi cynik až do morku kostí,“ poznamenal. „Neuvědomil jsem si, že taková jsi. Ty budeš těžký oříšek, miláčku, ale já se nevzdám. Nikdy jsem žádnou výzvu nevzdal a nehodlám s tím začínat právě teď.“

Nevěřícně na něj zírala. Po tom, co mu právě řekla, se všichni ostatní muži, s nimiž zkusila navázat vztah, rozběhli ke dveřím, jako by je honilo tisíc čertů. A přesto se Jensen nezdál nijak zastrašen jejími „problémy“. Naopak ho to ještě víc utvrdilo v rozhodnutí prolomit ty zdi, které kolem sebe vystavěla. Zdi, které se ani nepohnuly po celý její dospělý život a většinu dětství.

Už jako velice malá se naučila, jak ochránit svou mysl a zdravý rozum. Uzavřít se před světem a soustředit se jen na sebe. Mělo to něco do sebe, ale její osobní život kvůli tomu trpěl.

Protože kdo by chtěl mít něco společného s takovým případem pro psychiatra, natož se k němu navěky uvázat?

Shlédla na svůj talíř, překvapená, že už je prázdný. Vzhlédla k Jensenovi a zjistila, že i on už dojedl. Jak to? Znovu se v ní zvedla vlna rozpaků, protože netušila, co dál.

Film. Přinesl film. Měli v plánu se najíst a dívat se na film. Jak prosté. To zvládne.

„Připraven na film?“ zeptala se, hrdá na to, že převzala iniciativu. „Jenom dám talíře

do dřezu, umyju je později. Co kdybys šel připravit video a já nám naliju sklenici vína? Pokud tedy nechceš něco jiného.“

„Víno postačí. Především toužím po tvé společnosti. Cokoli jiného je jen příjemný bonus.“ Zatraceně. Co má na tohle říct? Sváděl ji pouhými slovy a tím vřelým omamným úsměvem,

kterým ji tak často zaplavoval a po němž jí tálo srdce. Ani se jí nesnažil dostat do kalhotek, a přitom už je měla téměř u kolen.

Znechucena vlastními bouřícími se hormony – proč se jen musely rozhodnout, že právě teď je nejlepší chvíle na to, aby vystrčily ošklivou hlavu? – vzala talíře a rychle je opláchla, pak je nechala ve dřezu, aby se o ně postarala později.

Nechala si chvilku, aby se sebrala a uklidnila splašený tep. Je to jen film. Pro boha živého, seber se.

Nalila dvě sklenice vína, ačkoli své neměla v úmyslu pít. Už teď dosáhla svého limitu a to poslední, co by chtěla, by byla točící se hlava. Jensen na ni tak působil sám. Nepotřebovala na to alkohol, ačkoli ji lákalo napít se na kuráž.

Když vstoupila do obývacího pokoje, Jensen seděl opřený na pohovce a vypadal, jako by tu byl doma. V ruce měl ovladač a film zastavený na začátku. Ani nevěděla, na co se budou dívat. Záleželo snad na tom? Pochybovala, že si to bude vůbec pamatovat.

Zvedl k ní ruku, nikoli aby si od ní vzal víno, ale aby ji mohl za ruku chytit hned, jak sklenice položila na konferenční stolek. Dovolila mu, aby propletl prsty s jejími a něžně ji stáhl

na pohovku vedle sebe.

„Tak je to lepší,“ zašeptal. „ A večer může začít.“

„Na co se díváme?“ zeptala se.

„Něco o zombie apokalypse,“ odpověděl s úsměvem. „V tu chvíli mi to přišlo jako dobrý nápad. Musel jsem vybírat pečlivě, abys z toho nemohla vyvodit žádné mé úmysly.“

„Měla bych se snad bát, že mě kousneš a nakazíš mě virem nějaké hnusné nemoci?“ zeptala

se suše.

Uchechtl se. „Líbí se mi tvůj smysl pro humor, Kylie. Skvěle sedí k tomu mému. Ačkoli by někdo nejspíš namítl, že ani jeden z nás smysl pro humor nemá. Ale já myslím, že k sobě výborně pasujeme.“

Tváře jí zahořely, protože ne, nikdo jí ještě nikdy neřekl, že má smysl pro humor, ať zvrácený, nebo ne.

Položil si paži na opěradlo gauče a mlčky ji tak vyzval, aby si přisedla blíž. Nejprve zaváhala, nechtěla vypadat moc nedočkavě, uvědomila si však, že ji teplo a síla jeho těla přitahuje.

Brzy se už choulila vedle něj, jeho paži volně na svých ramenou. Jeho prsty jí tančily

po nadloktí a zanechávaly za sebou husí kůži. Jeho dotek byl jako oheň, cítila pálení i přes látku košile. Snažila se soustředit na film, zjistila ale, že ji blízkost jeho těla dost ruší.

V jednu chvíli se k němu otočila a zjistila, že ji upřeně pozoruje a oči mu září. Tak teplým světlem. Plným útěchy. Podvědomě se k němu naklonila a ani si neuvědomila, co dělá. Využil její nabídky a otřel své rty o její.

Měla pocit, jako by jí projel elektrický proud. Neovladatelně se zachvěla a on prohloubil polibek, jazykem olízl její rty a pak mezi ně pronikl.

Chutnal po víně, které vypili. A ještě po něčem úplně jiném. Těžkém. Mužském. Tu chuť nedokázala rozpoznat. Ale líbila se jí. Hodně.

Tiše vydechla a on ji objal a pootočil ji čelem k sobě. Jeho rty ani na vteřinu neopustily její, hladově si její ústa vychutnával.

Nechala se pohltit tou záplavou pocitů, omamnou plnou rozkoší, teplou a uklidňující. Ňadra ji bolela, tiskla se proti jeho hrudi. Bradavky měla ztuhlé, vypínaly se, jako by žadonily

o pozornost. O jeho ústa.

Šokovaná tou představou ztuhla, cítila, jak jí proti hrudi buší jeho srdce. Dýchal rychle, vydechoval do jejích úst, do její tváře.

A pak ji položil na gauč, nalehl svým tělem na ni a zatlačil ji do pohovky. Okamžitě se jí zmocnila panika, jak se na povrch vydraly temné vzpomínky a proklestily si cestu

do přítomnosti.

Přestala vnímat. Kde je, s kým je. Věděla jen, že je v nebezpečí. Jeho síla ji děsila. Cítila se bezmocná. Slabá. Neschopná zabránit mu, aby si vzal, co od ní chtěl.

Mysl se jí zatemnila, odehnala poslední zbytky euforie a pocitu bezpečí. Hruď měla jako v jednom ohni, jak se zoufale snažila nadechnout, ale nedostávalo se jí vzduchu. Hrdlo se jí

sevřelo, jak se pokusila vykřiknout. Žadonit, aby přestal. Aby měl slitování. Aby jí neubližoval. A pak se o slovo přihlásil pud sebezáchovy a ona začala bojovat. Úplně pod ním zdivočela, toužila uniknout před bolestí, kterou se jí chystal způsobit. Škrábala a kopala a konečně byla

schopná dostatečně se nadechnout, aby mohla křičet.

Převalil se přes ni děs a ona dostala hysterický záchvat. Nevnímala na svých zápěstích

pevné sevření rukou, které ji držely, aby nemohla ublížit sobě ani jemu. Nevnímala ani uklidňující hlas opakující její jméno. Slibující, že je všechno v pořádku.

Věděla o tom všem, vnímala to ale jen vzdáleně. Ovládala ji jen a pouze vůle přežít a už nikdy nebýt vystavená utrpení, které kdysi zažila.

Po tváří se jí koulely slzy, slyšela pištivý zvuk. Vycházel z ní. Bože, to ona vydává ten strašlivý zvuk. Proč nepřestane?

„Kylie! Kylie! Poslouchej mě. To jsem já, Jensen. Jsi v bezpečí, miláčku. Bože, prosím, vrať se ke mně. Neublížím ti. Já ti nikdy neublížím.“

Celá místnost se točila, jako by seděla na kolotoči. Zvedl se jí žaludek a ona se předklonila.

Pouta kolem jejích zápěstí okamžitě zmizela.

Schoulila se do sebe, chránila nejzranitelnější části svého těla. Svoje žebra, břicho, místa, která je snadné poranit. Rukávy košile měla vlhké a uvědomila si, že vzlyká. Z hrudi se jí draly mocné, tiché vzlyky.

Kolem ramen ji váhavě objala pevná paže a ona sebou trhla a otočila se, odhodlaná odrazit útok.

„Kylie, bože, miláčku. To jsem já. Prosím, miláčku. Podívej se na mě. Podívej se.“

Mlžným oparem pronikl Jensenův ustaraný hlas. Panika polevila, zůstal jen pocit naprostého ponížení a zoufalství. Byla zlomená. Zlomená. Neuzdraví se. Už nebude nikdy v pořádku. Ona ne. Už nikdy.

Zabořila si obličej do dlaní, kolébala se sem a tam, příliš vyděšená, než aby byla schopná na něj pohlédnout. Musel si myslet, že je šílená. Ne myslet. On to věděl.

„Prosím, odejdi,“ žadonila hlasem ztlumeným svými pažemi. „Prosím. Nesnesu to. Mrzí mě to. Jdi. Prosím. Moc mě to mrzí.“

„Zatraceně, ty se nemáš za co omlouvat,“ ucedil.

Zuřivost v jeho hlasu ji přinutila zvednout hlavu. Riskla to a pozvedla k němu zrak. Chtěla vědět, jak moc se ovládá, připravovala se ale na ránu, která musela co chvíli padnout.

On ale seděl kus od ní, skoro jako by si dával pozor, aby mezi nimi zůstala určitá bariéra.

Bariéra, kterou ona pozvedla. Zatraceně. Přestane vůbec někdy takhle šílet? Mohla by někdy mít i normální život? Copak toho chtěla tak moc?

Z hrdla se jí vydral další vzlyk, po tvářích jí stékaly slzy jako stříbrné potůčky.

„Pověz mi, jak ti můžu pomoct, miláčku,“ zaprosil Jensen. Zněl zoufale, téměř stejně jako byla ona.

„Není to tvoje vina,“ zašeptala přes sevřený krk. „Ale moje. Omlouvám se. Je to moje vina.

Ty jsi neudělal nic špatně.“

„Krucinál, samozřejmě že udělal,“ zahřímal. „Byla to ode mě naprostá hloupost. Nechal jsem se unést. Je to moje vina. Ne tvoje. Zatraceně, Kylie. Moc mě to mrzí.“

Zvedla hlavu a zavrtěla jí, po tvářích se jí koulely stále nové a nové slzy.

„Ne,“ hlesla zlomeně. „Není to tvoje vina. Prosím, odejdi. Chci být sama.“

Vypadal nejistě. Bylo zřejmé, že ji tu nechce nechat v jejím stavu samotnou, ale ani ji nechtěl znovu rozrušit.

„Budu v pořádku,“ řekla ve snaze ho uklidnit. „Budu v pořádku. Jdi. Všechno jsem zničila.“

„Nechci tě tu takhle nechat,“ řekl se zoufalou zuřivostí. „Tohle jsem ti způsobil já. Připomněl jsem ti ho, ale radši bych krucinál zemřel, než aby ses tak se mnou znovu cítila. To pomyšlení nemůžu snést.“

Zničeně sklonila hlavu do svých dlaní. Ovládl ji zármutek. Jensen k ní byl milý a něžný. Tak chápavý. A ona se mu odvděčila tím, že se k němu zachovala jako k násilníkovi. Jako byl její otec. Bože, proč nedokáže ovládnout své reakce? Proč musí zešílet v okamžiku, kdy všechno nabere vážnější směr?

„Kylie?“ zazněl jeho tázavý, nesmělý hlas. Ona se na něj ale podívat nedokázala. Nevěděla, jak se kvůli ní začal cítit. Zavrtěla hlavou a slova, která jí unikla z úst, zněla smutně

a rezignovaně.

„Prosím, odejdi, Jensene. To pro mě můžeš udělat. A prosím, nedávej si za vinu, co se stalo.

Není to tvoje chyba. Byl jsi ke mně něžný a trpělivý. Teď jsem ale vyděšená a chci být sama.“

„To je ale to poslední, co potřebuješ,“ odpověděl zoufale.

Vzhlédla k němu a viděla, jak si frustrovaně prohrábl krátké vlasy. Vypadal naprosto nerozhodně. To u něj neznala. Vždy z něj sálalo pouze sebevědomí.

„Prosím,“ zašeptala. „Jdi. Budu v pořádku. Není to nic, s čím bych se už dřív nepotýkala.“

Její prohlášení jako by ho rozčílilo ještě víc. „Není důvod, proč by ses s tím měla potýkat sama. Ale jestli to jen zhoršuju, půjdu. Ne že bych chtěl, ale kvůli tobě to udělám. Ale, kurva, nelíbí se mi to a ani to udělat nechci.“

Přinutila se k váhavému úsměvu, oči ale měla plné slz.

Zaváhal, jako by se rozhodoval, jestli se jí může dotknout, nebo se s ní má jen rozloučit.

Nakonec vstal z pohovky, oči potemnělé porážkou. Nenáviděla se za to, že mu tohle způsobila. Že ho stáhla s sebou do nekonečné propasti zoufalství.

Tohle pro ni byla lekce. Tvrdá, ale nezbytná. Nebyla schopná navázat s kýmkoli normální, zdravý vztah. Byla hlupačka, že si, byť jen na vteřinu, dovolila snít o tom, že je to možné.

11. kapitola

Jensen usedl do svého auta a otráveně uhodil do volantu. Zatraceně! Odejít od Kylie, když byla v takovém stavu, bylo proti všem jeho přesvědčením. Pouze vědomí, že by jí svou přítomností přitížil, že se cítila ponížená a že on by svým setrváním jen přiléval oleje do ohně, ho přesvědčilo k odchodu.

Chtěl se však vrátit zpět, vzít ji do náruče a po zbytek noci ji objímat. I kdyby to znamenalo strávit další noc připoutaný k posteli.

Zasáhlo ho, že jí právě on připomněl její minulost. Nedokázal snést, že si spojila právě s ním utrpení, kterému ji kdysi vystavila ta zrůda.

Vidět ji v tom stavu, pobledlou a roztřesenou, zlomenou a zoufalou, otevřelo jeho vlastní rány.

Na povrch se dostaly vzpomínky, které dávno pohřbil. Znovu se cítil bezmocně, jako když byl ještě dítě a sledoval, jak je jeho matka bita, neschopen to zastavit a sám vystaven otcově zuřivosti, když se do toho zkusil vložit.

Ne, Kylie nebyla jediná, koho pronásledovali démoni minulosti. Ale bylo zřejmé, že ona se s tím nikdy nesrovnala. Ona, na rozdíl od Jensena, stále žila svou minulostí. V její mysli byla čerstvá a živá, jako by se to všechno stalo včera.

Jak to má sakra prolomit? Jak má získat její důvěru? A proč to pro něj vlastně bylo důležité?

Kylie se k němu vůbec nehodila, a zároveň se k němu hodila naprosto dokonale. Nebyla jako žádná z žen, s nimiž se zapletl dřív. Byla křehká, být s ní znamenalo potlačit vše, co z něj dělalo toho, kým byl.

Stála mu za to?

Už v okamžiku, kdy mu ta myšlenka prolétla hlavou, znal odpověď. Už dávno si uvědomil, že ona mu za to úsilí stojí. Ale vůbec poprvé mu došlo, jak snadno by mohl prohrát, a on nebyl na prohry zvyklý. Od dětství nikdy neprohrál.

Zatímco seděl v autě na příjezdové cestě ke Kyliinu domu, zvedl mobilní telefon a v seznamu kontaktů vyhledal Chessy Morganovou. Stiskl tlačítko vytáčení a pak si přiložil přístroj k uchu.

Zatímco čekal, až to zvedne, modlil se, aby to udělala.

„Chessy?“ řekl, když se ozval ženský hlas. „Tady Jensen Tucker, Dashův partner,“ dodal rychle, aby si nemyslela, že je nějaký prodejce po telefonu, a nezavěsila.

„Ahoj, Jensene.“

Hlas měla přátelský a ostražitý zároveň, jako by se ptala sama sebe, proč jí volá. Nemohl se jí divit. Viděli se jenom jednou, ale Dash dal Jensenovi čísla na Tatea i Chessy pro případ, že by během Dashových a Jossiných líbánek nastal nějaký problém.

„Víš, že jsem měl dnes s Kylie schůzku,“ pokračoval. „Nevyvinulo se to dobře. Vůbec ne.“

„Ach, ne,“ povzdechla si Chessy účastně. „Co se stalo? Je v pořádku?“

„Ne, není,“ odpověděl rezignovaně. „Dostala hysterický záchvat, potom se za to začala velmi stydět. Trvala na tom, abych odešel, ale právě teď by neměla být sama. Napadlo mě, jestli bys na ni mohla přijet dohlédnout. Nechci ji v tomhle stavu nechat samotnou, ale ani s ní nechci zůstat, když vím, že by jí to jen přitížilo.“

„Ale samozřejmě. Děkuji za zavolání, Jensene. To je od tebe velice pozorné. Hned přijedu. Nebude se jí to sice líbit, ale já se odbýt nenechám, a ona mě má ráda, i když ji tím nejspíš naštvu.“

Jensen se usmál a napětí v jeho ramenou trochu polevilo. Kylie bude v dobrých rukách. V rukách, kterým na ní záleží. Bude s někým, kdo ji má rád a nedovolí jí, aby ho od sebe

odehnala. Ne, jak jí to dovolil Jensen.

„Děkuji ti,“ poděkoval Jensen ze srdce. „Mám o ni opravdu obavy. Já… no, mně na ní… záleží,“ řekl opatrně.

„Myslím, že to je zřejmé,“ odpověděla Chessy měkce. „Neměj strach, Jensene. Zavolám ti, pokud by se její stav nezlepšil, nebo ještě zhoršil.“

Jensen jí ještě jednou poděkoval, zavěsil a pak vycouval z Kyliiny příjezdové cesty, než se stihl poddat svým instinktům, aby se vrátil dovnitř a postaral se o ni sám.

Uplynula dlouhá doba, než se Jensen propadl do neklidného spánku. A když konečně usnul, přikradly se k němu noční můry, které považoval za dávno zapomenuté.

Kyliina panika a strach otevřely dveře do jeho minulosti, jež chtěl ponechat zavřené.

Připomnělo mu to vše, na co se snažil zapomenout. Co se snažil uzamknout v hlubinách své mysli a už nikdy to nevytáhnout zpět na světlo.

Pověděl Kylie, že toho mají společného víc, než si myslí, ale nikdy jí neměl v úmyslu říct, jak moc. Takové břímě by nikdy na její ramena nepoložil. Nikdy.

Probudil se stále v sevření noční můry. Probral se a zalapal po dechu, celý zbrocený potem. Ruce měl sevřené v pěst, oháněl se po neviditelném útočníkovi, který se nesnažil ublížit jemu, ale Kylie. Kylie v tom snu nahradila jeho i jeho matku. Ovládl ho pocit bezmoci, stejně jako tehdy před tolika lety, kdy byl přinucen se jen dívat a nebyl schopen zabránit otci, aby ubližoval jemu

i jeho matce.

Teď to ale byla Kylie. Plakala. Křičela. A on byl bezmocný, stejně jako před lety. Tehdy si přísahal, že už nikdy nebude tak zranitelný.

Převalil se na bok, dýchal krátce, mělce, myslí mu vířily představy, které mu nedovolovaly se uklidnit. Co dělá Kylie právě teď? Mučí ji její sny stejně jako jeho? Mají vůbec naději?

Nebo byli oba příliš zlomení, než aby mohli svůj vztah postavit na pevných základech?

Být s ní bylo peklo samo o sobě. Být bez ní bylo horší. Ale pokud jí ublížil… Zavřel oči před temnotou, která ho obklopovala. Točila se mu hlava.

Zaklel, protože si uvědomil, že dalšího dne odjíždí, a hned nato ten fakt přivítal. Příčilo se mu, že tu Kylie nechá tak dlouho samotnou a nebude vědět, co dělá. Jestli spí a jí. Jestli se

o sebe dobře stará. Ale zároveň ten oddechový čas i přivítal. Možná právě to oba potřebovali. Nebylo to nic, po čem by toužil, ale možná to bylo to, co potřeboval.

Oddech. Jako by byli dlouholetí partneři ve vztahu, kde jeden nebo oba potřebovali čas pro sebe, aby získali určitý nadhled. Oni ale nebyli pár. Měli jen jedno oficiální rande.

Otázkou bylo, jestli by jim – jemu – dala další šanci, nebo jestli se připravil o možnost vytvořit s ní něco výjimečného. Byli spřízněnými dušemi. Oba zranění, toužící po útěše. Ona byla balzámem na jeho smysly, na ty temné vzpomínky, které začaly vystrkovat růžky. Co byl pro ni ale on?

Znovu se mu stáhl žaludek při pomyšlení, že jí jeho dotek připomněl toho tyrana, který jí tolik ubližoval. Chtělo se mu z toho upřímně zvracet.

„Já to s tebou nemůžu vzdát, Kylie,“ zašeptal. „I kdybych tě nikdy neměl získat. Nemůžu jen tak odejít, i kdybys mě o to prosila.“

Po tom odhodlaném příslibu zavřel oči, přilnul k těm slovům jako k talismanu.

Příští čtyři dny budou nejdelší v jeho životě. Ale až se vrátí? Vrátí se za Kylie a ať ho to bude stát cokoli, svým démonům se postaví společně.

12. kapitola

Kylie zavřela oči. V duchu se povzbudila, pak se znovu zadívala na hromádku reportů před sebou. V uších jí stále znělo Chessyino kárání. Její kamarádka nechtěla, aby se v pondělí vrátila do práce. A ani v úterý. Teď byla středa a možná Chessy pochopila, že se zbytečně snaží donutit kamarádku, aby zůstala doma, protože dnes ráno nezavolala ani nepřišla osobně k ní domů, aby ji přesvědčovala, ať do práce nechodí.

Kylie by mělo těšit, že na ní Jensenovi záleží natolik, že Chessy požádal, ať se za ní staví, protože nechtěl, aby byla sama. Když ji ale Chessy viděla v tom stavu, Kylie to ponížení pálilo ještě víc. Chessy trvala na tom, že zůstane přes noc, a také tu pro ni byla, když se Kylie probudila vlastním křikem, uvězněná v pavučině noční můry. Bože. Jen z představy, že ji někdo viděl v tom stavu, jí bylo špatně.

Stačilo, že už byl dvakrát svědkem jejích záchvatů paniky Jensen.

Otevřela oči, papíry před sebou ale doopravdy neviděla. Hlava ji bolela z toho, jak nemohla

v noci spát. Místo aby se pokusila usnout, přinutila se zůstat vzhůru, protože se příliš bála, že ji opět pohltí temnota nočních můr. Dokud byla vzhůru, byla v bezpečí a schopná ovládat své myšlenky a vzpomínky. Ty ji mučily jenom ve spánku.

Nakonec bude muset jít spát a doufala, že v tu dobu už bude vyčerpaná natolik, že se jí žádné sny zdát nebudou.

Kdyby měla být sama k sobě upřímná, musela by přiznat, že jí Jensen v práci chybí. I když to bylo jen pár dní, kanceláře se jí nyní zdály větší, tak tiché. Až dosud si neuvědomila, jak

v bezpečí se cítila, když věděla, že sedí v kanceláři několik kroků od její. Nebo když si z ní v její kanceláři bez ustání utahoval.

Věděla dobře, že ať už mezi ní a Jensenem bylo cokoli, nebo ať od ní chtěl cokoli, teď už to nebylo možné. Nejspíš si od ní bude držet odstup, a kdo by se mu mohl divit? Kdo by chtěl mít něco společného s takovým šílencem jako ona?

Pohlédla na hodinky a v duchu si přála, aby hodiny běžely rychleji. Ne proto, aby už byla sama doma, bez Chessy a jejích obav. Ve skutečnosti odpočítávala hodiny do Jensenova návratu.

Zítra. Což znamená už jen jednu noc, kdy bude muset udělat, co bude potřeba, aby zůstala vzhůru. Tělo jí ztěžklo vyčerpáním, hlava jí padala, mysl měla zamlženou a nejasnou.

Na chvíli si položila hlavu na stůl, spočinula na hromádce papírů a složek, které bylo potřeba protřídit. Jen na chvíli zavřít oči. Nic víc nepotřebovala.

Tiše si povzdechla a zavřela víčka, ale vteřinu nato je otevřela, když uslyšela ode dveří své kanceláře zvuk. Prudce zvedla hlavu a okamžitě toho zalitovala. Místnost se kolem ní točila, přesto viděla, že před ní, ve dveřích její kanceláře, stojí Jensen a tváří se vážně.

Srdce jí poskočilo a ona se za to okamžitě zastyděla, ačkoli se jí ohromně ulevilo, že už je

zpátky. O celý den dřív. Celá zeslábla úlevou.

„Co sis to sakra udělala?“ zeptal se hlasem ochraptělým obavami. „Ježíši Kriste, Kylie, spala jsi vůbec, zatímco jsem byl pryč?“

Nejistě vstala a narovnala se, ruce sevřela do pěstí.

Už už chtěla říct, že je v pořádku a že to není jeho starost, když místnost kolem ní náhle potemněla a ona se musela okamžitě posadit.

Slyšela, jak Jensen na opačném konci kanceláře kleje, jí se zdál ale na míle daleko. A pak najednou zjistila, že leží na zemi, a vůbec netušila, jak se tam dostala.

Poslední, co slyšela, byl Jensenův ustaraný hlas, který volal její jméno. Pak ji obklopila temnota, lákala ji do svého měkkého objetí a ona pozvání přijala, protože jen v ní nalezla klid. Konečně. Jensen byl tady. Byla v bezpečí. Teď už si může odpočinout.

Jensen rychle zvedl Kylie do náruče, přitáhl si ji k sobě a zkontroloval, že dýchá. Podezíral ji, že pracovala až do samotného vyčerpání a nejspíš nespala celou dobu, co byl pryč. Jistý si ale nebyl.

Tiše oddechovala, hruď se jí zvedala a on s každým jejím nádechem cítil, jak jeho vztek – i obavy – polevují.

Vypadala hrozně, a přesto byla tou nejkrásnější ženou, kterou kdy spatřil. Pod očima měla temné kruhy. Tváře měla propadlé, ztrhané. Jestli si předtím myslel, že vypadá křehce, teď na tom byla ještě hůř.

Dosáhla svého bodu zlomu. Toho se obával. A nyní bylo na něm, aby se do toho vložil a postaral se, aby měla vše, co bude potřebovat.

Vstal i s jejím lehounkým tělem v náruči. Bylo mu jedno, že za sebou nechá kanceláře odemčené. Odnesl ji rovnou do garáží a něžně ji položil na zadní sedačku svého auta. Když se ujistil, že leží dostatečně pohodlně, obešel vůz ke dveřím řidiče a probudil motor k životu. Vyjel z garáží tak rychle, jak jen to bylo možné.

Před očima měl jediný cíl. Jeho domov. Ne její. Tentokrát ne. Odveze ji tam, kde bude

v bezpečí, kde se bude moct ujistit, že si odpočine tak, jak doopravdy potřebuje. A Kylie může zapomenout, že by se na zbytek týdne vrátila do práce.

On může klidně pracovat z domova a uhasit odtud všechny požáry. Jak ale znal Kylie, tu spolehlivou Kylie, určitě se postarala o to, aby bylo o vše nejnutnější dobře postaráno. Zbytek může počkat. Dash se o víkendu vrátí a v pondělí ráno s ním vše probere. Jestli do toho bude mít Jensen co mluvit, tak se Kylie do práce dlouho nevrátí. A on do toho bude mít co mluvit.

Kylie dosáhla bodu zlomu, a zatraceně, i on sám se přiblížil svojí hranici. Děsilo ho, stále to cítil v žaludku jako rozžhavený pohrabáč, že jí připomněl její minulost. Zaskřípal zuby. Chtěl to napravit, protože to bylo potřeba. A znal jen jediný způsob, jak toho mohl dosáhnout.

Znamenalo to postrčit ji, ale opačným směrem. Chtěl se o ni postarat. Ukázat jí, že se může opřít i o někoho jiného. Byl si jistý, že to ještě nikdy neudělala. Byla to samostatná žena,

v mnoha směrech mu byla podobná. Dvě osamělé, zjizvené duše. Spolu se možná dokáží uzdravit.

Musel se dostat přes její zdi, dostat se k jejímu srdci a duši a ukázat jí, že mu může věřit. Že se může spolehnout, že jí nikdy vědomě neublíží. Na sex ani nepomyslel. Ten může počkat.

Klidně navěky, pokud to bude potřeba.

Nešlo mu o sex ani o milování. Nechtěl lhát a tvrdit, že ji nechce a že v noci neleží na posteli bolavý touhou se s ní pomilovat. Ona ale nebyla připravená. Věděl, že až ten čas nadejde, bude muset udělat to, co ještě nikdy kvůli jiné ženě neudělal.

Vzdá se kontroly.

Nebyla to pro něj zrovna příjemná představa. Cítil se kvůli tomu… zranitelně. Ale i když se tak cítil, důležitější pro něj byla Kylie. Kvůli ní by vykonal i tu největší oběť a udělá to, bude-li muset. Ona mu za to stála. Věděl to až do morku kostí.

Některé věci jsou prostě dané a on věděl, že on a Kylie patří mezi ně. Věděl to od okamžiku, kdy se setkali poprvé. Nebyla schopná zvednout k němu zrak. Byla v jeho přítomnosti naprosto pochopitelně nesvá. Ale její křehkost a tvrdé nitro, které v ní spatřil, její odhodlanost a síla

uhodily na jeho strunu.

Ta žena mu byla předurčena a on doufal, že pro ni on znamená totéž.

Nikdy moc nevěřil v osud ani předurčení, ale v okamžiku, kdy jeho oči spočinuly na Kylie, si uvědomil, že ona je jeho osudem. Otázkou bylo, jestli je on tím jejím.

Zastavil na příjezdové cestě, rychle vystoupil a otevřel zadní dveře. Kylie pořád ležela

v bezvědomí. Přemýšlel, jestli v jeho přítomnosti vůbec spala. Bude muset zavolat Chessy. Mluvil s ní pak už jen jednou, ráno poté, a Chessy mu pověděla, že strávila noc u Kylie, která se prý probudila křikem z noční můry.

Zavřel oči bolestí, kterou mu vzpomínka na ten telefonát způsobila. Trápilo ho, že za tohle může on. Postrčil ji moc silně příliš brzy.

S Chessy už poté znovu nemluvil, bránil mu v tom pocit viny. Byl blázen. Tuhle chybu už znovu neudělá. Nikdy.

Už ne. Tentokrát bude všechno na ní. To ona bude držet otěže ve všem, kromě otázky svého zdraví. To si vezme na starost on. Neměl žádné výčitky z toho, co pro ni chystal. Kylie někoho potřebovala. A ten někdo bude on.

Něžně ji zvedl do náruče a odnesl ten převzácný náklad dovnitř, kopnutím za sebou zavřel dveře. Prošel obývacím pokojem do své ložnice a položil ji na postel.

Ani sebou netrhla, když zpod ní vytáhl přikrývky a posunul jí hlavu tak, aby spočívala

na polštáři. Zul jí boty, oblečení jí ale ponechal. Nehodlal využít jejího stavu, protože ona bude už tak dost šílet, až se probudí v cizí posteli. Nechtěl, aby ji ještě navíc napadlo, jestli se jí nějak nevhodně nedotýkal.

Přikryl ji dekou, něžně jí stáhl pramínky vlasů z tváře a zastrčil jí je za ucho.

Dlouho tam stál, pozoroval ji a věděl, že udělal správně. Patřila sem. Do jeho postele.

Do jeho domova. Zatím to nevěděla, ale tady byla v největším bezpečí. Tady ji může ochránit před vším, co by pro ni představovalo hrozbu. Pohnul by nebem i zemí, jen aby se tu cítila

v bezpečí.

Cítila se vůbec někdy s někým v bezpečí, vyjma svého bratra? Věděl, že měla blízké přátele, úzký okruh lidí, bylo jich ale jen pár. Přemýšlel, jestli někdo z nich věděl, jaká je ve skutečnosti ve svém srdci. Zda se někdy někomu svěřila se svými strachy a tajemstvími.

Všechno, co o ní zjistil, bylo z druhé ruky. Chtěl však, aby mu důvěřovala a sama mu pověděla o své minulosti. Ne proto, že by byl tak morbidně zvědavý. Už jen z toho, co věděl, se mu dělalo špatně. Chtěl, aby mu důvěřovala, a důvěra se nezískává snadno.

Ona ale už přece řekla, že mu v určité míře důvěřuje. Trochu udiveně mu přiznala, že je ochotná svěřovat se mu s věcmi, které by nikomu jinému neřekla. To přece už něco znamenalo, ne?

Na to mu odpoví jen čas. Uměl být trpělivý, pokud mu odměnou bude něco, co za to stojí.

Nestal se tak úspěšným, protože by byl zbrklý nebo netrpělivý. A věděl, že Kylie bude největší výzvou jeho života. Největší zkouškou jeho trpělivosti a vytrvalosti.

Bude muset být silný za ně za oba, protože to potřebovala víc než co jiného. A možná mu pomůže zahnat jeho vlastní démony. Je určitě výzvou všemu, podle čeho dosud žil, jeho dominanci, věcem, kterých by se nikdy kvůli ženě nevzdal.

Vyžadovala zvláštní zacházení. To věděl, pochopil to. Bylo to pro něj neprobádané území

a on si nechtěl namlouvat, že to bude snadné. Potřeboval všechno kolem sebe ovládat. Nebyl to pro něj koníček. Žádná zvrhlost, kterou by si užíval. Byla to nezbytná součást jeho života,

a přesto byl ochoten se jí bez mrknutí oka vzdát kvůli té křehké ženě, která ležela v jeho

posteli.

Zneklidňovalo ho to. To přiznával. Svíral ho strach, protože vůbec poprvé v životě se chystal vzdát se toho jediného, co mu bylo nejmilejší. Kontroly. To nebylo nic, co by bral na lehkou váhu. A ani na to nikdy dřív vůbec nepomyslel.

Láska znamenala přinášet oběti. Znamenalo to dělat kompromisy. Láska? Právě to ke Kylie cítil?

Zmateně potřásl hlavou. Nebyl si jistý, co k té ženě cítí. Bylo přece velmi brzy na to, aby ji miloval. Jejich vztah byl napjatý. Teprve mezi sebou začali budovat vzájemnou důvěru, kterou možná jejich poslední společná noc narušila.

Zcela jistě k ní cítil víc než ke kterékoli jiné ženě. To věděl jistě. Ale nikdy ho ani nenapadlo, že by se mohl do nějaké ženy zamilovat. Že by se kvůli svým citům mohl vzdát kontroly. Nikdy mu to ani nepřišlo na mysl. Až nyní. Kvůli Kylie.

„Do hajzlu,“ zamumlal.

Byl v tom až po uši. Naprosto a zcela jasně. Tohle nebylo obyčejné poblouznění. Měl před sebou dlouhou cestu s nejistým výsledkem. Bude to největší risk jeho života. A všechno to mířilo k jediné otázce. Stála za to?

Už když si tu otázku znovu položil, věděl, že se odpověď nezměnila.

Ano, stála za to. Jen bůh ví proč, ale bylo to tak. Nemohl od ní odejít, i když by to byla cesta toho nejmenšího odporu.

Byl v tom až po uši. Jinak se to říct nedalo. Jeho osud, jeho budoucnost ležely v rukou té jemné ženy, a to nejhorší na tom bylo, že ona o tom neměla ani tušení. Nevěděla, že ho má v hrsti.

Podrbal se na zátylku. Byl nervózní. V Dallasu to zabalil o den dřív, protože se nemohl dočkat, až bude zpátky, aby viděl, jak si Kylie vede. Teď už věděl, že neměl odcházet, přestože byl ten kontrakt pro společnost důležitý. Potřebovala ho a on ji zklamal. Tak jako ji zklamal v tu jejich poslední společnou noc.

To ale teď skončí, protože od teď pro něj bude prioritou.

13. kapitola

Kylie ze sebe strhla těžký závoj spánku a uvědomila si, že je něco jinak. Bylo to zvláštní, ale nepanikařila. Cítila se… dobře. V teple a bezpečí.

Spokojeně si povzdechla a zachumlala se hlouběji do objetí, které ji obklopovalo jako teplá přikrývka.

„Jsi vzhůru?“

Zamrkala překvapením, rychle rozevřela víčka. A její pohled se střetl s povědomýma očima. Jensen?

Snažila se vzpomenout, co se stalo. A když už je u toho, kde kruci je?

„Nepanikař, miláčku. Jsi v bezpečí. Se mnou.“ Jeho hlas ji uklidnil, tázavě ale nakrčila obočí.

„Zkolabovala jsi v kanceláři. Pamatuješ si na to?“

Naplno se probrala a zamrkala. Uvědomila si, že leží v posteli. S ním. A nejsou v její posteli. Zvedla se, překvapená, že k tomu má vůbec dostatek sil.

„Klid. Ne tak rychle,“ napomenul ji. „Hezky klidně a pomalu. Dýchej, dobře?“

„Dobře,“ zašeptala. „Už vnímám. Kde jsme?“

„V mém domě. Přivezl jsem tě sem. Vyděsila jsi mě, Kylie. Kdy jsi naposledy spala? Očividně jsi jela už jenom na záložní zdroje. Díky bohu, že jsem se vrátil dřív.“

Rozhlédla se po ložnici, očividně zařízené podle mužského vkusu. Nábytek. Barvy. Obrovská postel, v které leželi. Ležela těsně vedle něj, nohy měli propletené.

Okamžitě pohlédla na sebe a ulevilo se jí, že je stále oblečená. Určitě by si pamatovala, kdyby měli sex!

Něžně jí špičkou prstu pozvedl bradu a zadíval se na ni upřímnýma očima.

„Nic se nestalo, zlato. Já bych tě takhle nikdy nevyužil. Omdlela jsi v kanceláři a já tě přivezl sem a uložil tě do postele. Spala jsi šestnáct hodin v kuse.“

Vytřeštila oči překvapením a pak úděsem. „Bože můj! Měla bych být v práci! Kolik je hodin?“

Přimhouřil oči a zamračil se. „Na to ani nemysli. Jen tak se do práce nevrátíš. Zůstaneš tady a budeš odpočívat. Příštích několik dní nehneš ani prstem a nehodlám se s tebou dohadovat.“

Naprosto netušila, co na to říct. Co by taky mohla? Konsternovaně na něj zírala. Proč tu byla? Proč si nad ní už neumyl ruce?

„Na co myslíš?“ zeptal se tiše. Mračil se soustředěním.

„Přemýšlím, proč tu jsi, nebo spíš proč jsem tu já,“ vyhrkla. „Nemůžu přijít na to, proč jsi ode mě po tom, co se stalo, hodně rychle a daleko neutekl.“

Jeho tvář zjihla. Pohladil ji po paži a pak jí ruku položil na bok. „Já nikam nejdu, miláčku.

A nějakou dobu nikam nepůjdeš ani ty.“

„Přece se mnou po tom všem nemůžeš chtít zůstat,“ zašeptala.

„Můžu a chci,“ opáčil jednoduše. „Budeš se muset sakra víc snažit, abys mě od sebe odehnala. Ty a já, tomu se nevyhneme, Kylie. Já se s tím smířil. Teď je řada na tobě.“

Žilami se jí rozlilo teplo a spolu s tím i úleva. Obrovská úleva. Zhroutila se na polštář, veškerá síla ji opustila. Proč se jí tak ulevilo? Neměla by být spíš naštvaná? Neměla by se s ním začít dohadovat? Přesvědčovat ho, že to mezi nimi nemůže fungovat a že by ji měl nechat na pokoji?

Co to o ní prozrazovalo, když jedinou její reakcí na jeho příkaz byla… úleva?

„Očividně v tvojí přítomnosti blázním,“ zamumlala. „Musíš být pořádný masochista, když se se mnou hodláš zaplést.“

V tmavých očích mu probleskly jiskřičky pobavení. „To zvládneme, kotě. Společně.“

Srdce jí zaplavila touha, jakou ještě nikdy nepocítila. A naděje. Upřímná a neochvějná naděje.

Nevzdával to s ní. Viděl ji v nejhorších možných chvílích. Jestli tohle zvládl, mohl by zvládnout cokoli, ne?

Neuvědomila si, jak moc po tom všem toužila. Až nyní. Připravila se na to, že ji odmítne.

Věděla naprosto jistě, že se jí po tom, co předvedla na jejich schůzce, zbaví jako plesnivého chleba. A přesto tu ležel vedle ní a ty jeho překrásné oči mu zářily odhodláním.

„Společně,“ zašeptala.

Vzápětí i v jeho očích zaplála naděje. Byl snad přesvědčen, že ho odmítne, stejně jako byla ona přesvědčená, že on odmítne ji?

„Máš hlad?“ zeptal se. „Je mi jasné, že jsi nespala od chvíle, co jsem odjel, ale copak jsi ani nejedla?“

Snažila se vzpomenout si, prodrat se skrze mlhu posledních dnů.

„Beru to jako ne,“ poznamenal. „Dobře, zůstaň tu. Ani se neopovažuj vylézt z postele. Mám pro tebe triko, do kterého se můžeš převléknout, a taky tepláky. Ale to je vše. Vstaň, jen aby ses převlékla, ovšem pak zalez zpátky do postele a počkej, až ti přinesu něco k jídlu.“

„Ano, pane,“ opáčila přidrzle.

Zakřenil se a pocuchal ji ve vlasech. „Tak se mi líbíš, miláčku.“

Potom se zvedl z postele a ona si všimla, že je také oblečený. Dojalo ji, že si dal záležet na tom, aby ani na vteřinu nemusela pochybovat o tom, co se dělo, když ji sem přivezl.

Ten muž měl trpělivost jako samotný Job, protože bůh ví, že měl co dělat s naprostým magorem.

Dívala se za ním, jak odchází, pak pohlédla k nohám postele, kde leželo oblečení, které pro ni připravil. Cítila se ulepeně, chtěla se osprchovat, ale to by jí mohlo způsobit potíže, protože Jensen jasně řekl, že má zůstat v posteli. A, no, vyčerpávala ji i jen představa, co všechno by musela udělat, než by si stoupla pod sprchovou hlavici. Pořád byla hrozně unavená

a zamlouvalo se jí zůstat v posteli. A nasnídat se v posteli? Ještě lepší.

Rychle se převlékla, protože nechtěla, aby se vrátil a spatřil ji nahou. Odložila oblečení z práce stranou a navlékla na sebe mnohem pohodlnější triko a tepláky.

Voněly jako on. Bylo to skoro stejně příjemné jako jeho objetí. Skoro, ale ne úplně. Vklouzla zpátky pod přikrývky a zhluboka se nadechla, vychutnávala si, že i polštář vedle ní voní po něm.

Bylo to možná trochu hloupé, ona ale stejně rychle vyměnila svůj polštář za jeho a úkosem pohlédla na dveře, aby se ujistila, že ji neviděl. Chtěla jeho polštář, aby se mohla obklopit jeho vůní.

Lehla si, zavřela oči a nasávala do sebe teplo a pohodlí Jensenovy postele, jeho polštáře a oblečení. Jeho samotného.

O chvíli později se vrátil a v rukách nesl tác. Rychle se posadila, záda si podložila polštářem a on před ni položil tác.

Vafle a slanina. Dokonalé.

„Vypadá to nádherně,“ řekla chraplavě. „Děkuju ti.“

Posadil se na postel vedle ní, a tak teď seděli těsně vedle sebe.

„Jez,“ vybídl ji. „A sněz to do posledního drobku.“

Usmála se a polkla lahodné sousto. „Přiznávám, že se mi líbí, jak mi něco přikazuješ. To je ta tvoje dominantní stránka.“

Vypadal překvapeně, že o tom tématu začala. Kylie to překvapilo zrovna tak. Mělo by ji to

spíš vyděsit. Všechno ostatní ji děsilo. A přesto hluboko ve své duši věděla, že tenhle muž by jí vědomě nikdy neublížil. Možná toho o něm o moc víc nevěděla, tímhle si ale byla jistá. Možná to znamenalo, že je důvěřivá naivka, ale cítila se s ním v bezpečí. Spatřil ji v tom nejzranitelnějším okamžiku a nevzdal to s ní. Nepokusil se ji využít. Jednal s ní, jako by pro něj

byla důležitá. Jako by byla křehká panenka. S něhou, kterou nedokázala pochopit, ale již si plně vychutnávala.

„Časem zjistíš, že pokud jde o tebe, máš v rukách veškerou moc,“ pronesl vážně. „A já žádnou.“

Ztěžka polkla, jídlo jí uvízlo v krku, když plně pochopila význam jeho prohlášení. Vyzařoval autoritu, a přesto teď říkal, že to ona má veškerou moc? Jak je tohle možné?

„Co to znamená?“ zeptala se tiše.

Pohled měl upřený, neochvějný, zaplavoval ji jako sluneční svit. „To znamená, že ty držíš v rukou otěže, miláčku. Je jenom na tobě, co se odteď stane. Znamená to, že až a jestli se

budeme milovat, ty budeš mít naprostou kontrolu a já ti budu vydaný na milost. Znamená to, že jak jde o tebe, už nejsem dominantem, ani jím netoužím být. Já ti ležím u nohou.“

No páni. Jak by měla na něco takového odpovědět? Krk se jí sevřel přívalem citů, náhle se jí chtělo plakat. Ne že by snad byla smutná, ale omráčil ji význam toho, co jí tu nabízel. Jensen nebyl muž, který by prohlásil něco takového a bral to přitom na lehkou váhu. On byl dominantní. Mocný, cílevědomý muž. A přesto byl ochotný kvůli ní potlačit to, co z něj dělalo muže, jakým byl.

Takový dar si nezasloužila. Nebyla ho hodna. A fakt, že jí to nabízel, bořil všechny zdi, které si kolem sebe vystavěla. Proti takové nesobeckosti nebyla imunní.

„Nevím, co mám říct,“ vydechla.

„Tak nejprve chci, abys mi slíbila, že příštích několik dní zůstaneš tady u mě. Dovolíš mi, abych se o tebe postaral a začal mezi námi budovat důvěru.“

„A dál?“

„Chci, abys nám dala šanci.“

„Ono je nějaké my?“ zašeptala.

„Chci, aby bylo,“ přiznal upřímně. „Ale ty to musíš chtít také. Pokud to chceš jen z poloviny tak moc jako já, máme na čem stavět.“

Zadržela dech, dokud se jí nezačala motat hlava, a než mohla stáhnout ocas mezi nohy

a zbaběle utéct, jak to dělávala ve všech ostatních aspektech svého života, vrhla se do toho po hlavě.

„Ano a dobře,“ vyhrkla.

Zamrkal. „Buď trochu konkrétnější, kotě. Musím vědět, co tím myslíš. Je to moc důležité, než abych se jen domýšlel nebo se domníval, že tím myslíš něco, co vůbec na mysli nemáš.“

Zhluboka se nadechla a vydechla, uklidňovala se, než se úplně zhroutí. „Ano, zůstanu tu, a dobře, dám nám šanci.“

Oči mu zaplavila obrovská úleva. Neuvědomovala si, jak moc to chtěl… jak moc po ní toužil. Fascinovalo ji, že se z téměř nepřátel stali skoro milenci nebo něčím rozhodně víc než kolegy. Nedokázala to pochopit, protože ta noc byla v jejích vzpomínkách stále příliš čerstvá.

Něžně jí vzal obličej do dlaní a otočil ji k sobě. Palci ji pohladil po lících, sklonil hlavu a něžně ji políbil na rty. Olízl z jejích rtů sirup a ten dotek jí proběhl žilami jako zásah blesku.

Její tělo ho chtělo. Teď zbývalo, aby totéž chtěla i její mysl. Její srdce na tom bylo stejně jako tělo. Nyní už stačí přesvědčit její zatracený mozek, aby přestal šílet pokaždé, kdy se začne

k něčemu schylovat.

Bože, možná skutečně bude potřebovat terapii. Nikdy dřív se nad tím doopravdy nezamyslela. Nikdy neměla opravdový důvod, proč by se svým problémům měla postavit. Jensen jí ale takový důvod dal. Dal jí naději. Dal jí věci, o nichž si nikdy ani nepomyslela, že by je mohla mít, nebo by je chtěla mít.

„Co jsi myslel tím, když jsi řekl, že, hm, že pokud se budeme milovat, já budu mít naprostou kontrolu?“ zeptala se váhavě.

Znovu ji pohladil po tváři a odhrnul jí vlasy, aby se jí podíval do očí. „Znamená to, že pokud se rozhodneme udělat ten krok, tak se já dobrovolně postavím do té zranitelnější pozice, aby ses cítila v naprostém bezpečí. Ať k tomu bude potřeba cokoli. Ale, miláčku, nemusí to být hned teď. Nemusí to být nijak brzo. Stane se to, až na to budeš připravená. Nechci, aby sis myslela, že tě nutím nabídnout mi něco, co nejsi připravená dát. Máme tolik času, kolik budeš chtít.“

„To bys čekal tak dlouho?“

Snažila se zabránit pochybám, aby se jí vkradly do hlasu, ale neuspěla. Přesto se nezdálo, že by se na ni kvůli tomu zlobil nebo se urazil. Jeho pohled spíš ještě víc zněžněl.

„Kvůli té pravé bych čekal navěky.“

Znělo to jako přísaha. V jeho hlasu nebyl ani náznak pochyb, byl o svých slovech skálopevně přesvědčen.

Udiveně zavrtěla hlavou. „Já to nechápu. Opravdu ne. Byla jsem na tebe tak zlá. Jak bys mě vůbec mohl mít rád?“

Usmál se a položil dlaň na její srdce. „Protože vidím ženu, která se skrývá za tou rýpavou maskou. A líbí se mi, co vidím. Ani na vteřinu jsi mě neoblafla, miláčku. Možná se ostatní nechají snadno oklamat nebo se nepokoušeli nahlédnout skrze tu masku. Já ale takový nejsem.“

„Mám tě ráda,“ přiznala. „Vlastně docela hodně. A vím, že si nemyslíš, že ti věřím, ovšem já ti věřím. Nedokážu to vysvětlit, ale cítím se s tebou v bezpečí. Říkám ti věci, které jiní lidé nevědí.“

Jeho úsměv se rozšířil. „Jsem rád, že se se mnou cítíš v bezpečí, miláčku, protože také

v bezpečí jsi. Navždy. A zcela. Udělám cokoli, co bude v mé moci, abys také v bezpečí zůstala. A nejen fyzickém, ale také citovém. A jsem poctěn, že jsi mě obdařila svou důvěrou. Je to dar, který neberu na lehkou váhu. Udělám, co budu moct, abys nikdy nelitovala, žes mi něco tak drahocenného věnovala.“

Povzdechla si a opřela se, zrak z něj ale nespouštěla. Přijala ho. Jak rychle se stal její oporou. Jak brzy se přistihla, že mu říká věci, které nikomu jinému neřekla.

„Chyběl jsi mi, když jsi byl pryč,“ přiznala. „Počítala jsem hodiny a minuty do tvého návratu. Po té první noci jsem si nedovolila usnout. Hodně jsem se bála, protože jsem věděla, že se mi vrátí noční můry a ty tam nebudeš. Necítila jsem se v bezpečí.“

Zvedl tác a položil ho na podlahu vedle postele. Pak se k ní opět obrátil, přitáhl si ji do náruče, až mu ležela u boku a hlavou spočívala na jeho rameni.

„Neměl jsem od tebe odejít,“ řekl tiše. „Mrzí mě, že jsem tě zklamal, miláčku. Už se to znovu nestane, protože odteď budeš vždy na prvním místě. A také jsi mi chyběla. Skončil jsem tam dřív, abych mohl co nejrychleji domů za tebou. Nikdy dřív jsem neměl nikoho, za kým bych se vracel. Je to příjemný pocit. A když jsem tě v kanceláři spatřil, srdce se mi skoro zastavilo.

Vyděsila jsi mě.“

„Omlouvám se,“ zašeptala. „Vím, že to se mnou není snadné. Ale nechci to tak. Chci se uzdravit, Jensene. Vím, že to dokážu. Cítím to. Snad poprvé opravdu cítím, že bych se mohla uzdravit. Že bych nemusela dál žít tak, jak jsem žila tolik let. Je to děsivé i vzrušující zároveň. Jak sis určitě všiml, nezvládám změny příliš dobře.“

„Jsme jako dva hrášky v jednom lusku, ty a já,“ řekl Jensen. „Jsme si podobnější víc, než si myslíš. Rozumím ti víc, než se ti zdá, a brzy mi budeš také rozumět.“

„Chci to,“ prohlásila upřímně. Otočila hlavu, aby na něj viděla.

„Kdysi jsi řekl, že máš také své démony. Povíš mi o nich někdy?“

Vzal ji za ruku a zvedl ji ke rtům. „Jednoho dne určitě. Ale ne hned teď. Nechci, aby něco zničilo tuto chvíli. To, že mi ležíš v náručí. Že jsme spolu. Probereme to spolu jindy.“

Nechala to být, protože kdyby se o to s ní podělil, ona by musela na oplátku také, a nechtělo se jí ničit tuto chvíli, stejně jako jemu. Uložila se zpátky do jeho náruče a ospale zívla. Hladil ji po vlasech a konejšil ji tím, až ji téměř uspal.

„Odpočiň si, miláčku,“ řekl. „Musíš dohnat spoustu hodin spánku. Probudím tě na oběd a pak zůstaneš v posteli, dokud nebude čas jít spát. Na večeři zůstaneme doma. Podíváme se

na film. Na cokoli chceš. Ale teď odpočívej, jsi v bezpečí.“

„Mohla bych se do tebe snadno zamilovat, Jensene,“ zašeptala sotva slyšitelně. „A to mě děsí. Nikdy jsem nikomu nedovolila postavit se do pozice, z níž by mi mohl ublížit. Nevím, jestli se mi to vůbec líbí.“

Políbil ji na temeno hlavy. „Právě kvůli tomu si musíme začít věřit. Až mi začneš plně důvěřovat, pak tě už představa, že bys mě mohla milovat, nebude tak moc děsit, protože budeš vědět, že já bych ti nikdy neublížil.“

14. kapitola

Kylie se v pondělí ráno dívala, jak se Jensen obléká do práce, a zmítala jí nerozhodnost. Tohle byl pro ni obrovský krok, zkusit si k němu vybudovat důvěru. Zbytek týdne a víkend byly… úžasné. Nejlepší čtyři dny jejího života. A to se jí neříkalo snadno, ačkoli bůh věděl, že nebylo potřeba mnoho, aby to v jejím životě znamenalo něco výjimečného. Ne že by tak chtěla ubírat Jensenovi body, musela ale uznat, že žila poměrně prázdný život. Jen dělala, na co byla zvyklá, neriskovala a doopravdy… nežila.

Nešílela, nehroutila se, nestalo se nic, co by třeba jen vzdáleně připomínalo ten panický záchvat na jejich první schůzce. Jensen na ni ale netlačil. Nesnažil se ji k ničemu přemluvit. Spokojili se s několika málo polibky, nijak vášnivými či dech beroucími. Především se objímali a tulili k sobě.

Objímání zbožňovala nejvíc. Znělo to hloupě, ale v životě se skutečným projevům náklonnosti vyhýbala. Ano, na obědech s kamarádkami objetí neunikla, ale nikdy to nedovolila žádnému muži. Dokonce i Tate a Dash s ní jednali opatrně, nikdy nepřekročili hranice, vždy měli

na paměti její „problémy“.

A co bylo hlavní, od chvíle, kdy ji Jensen přivedl do svého domu, kde spali každou noc spolu v jedné posteli, její noční můry ustaly. V jeho náruči ji čekal klidný spánek beze snů. To jí víc než co jiného prozradilo, že k němu patří. Sice jí takhle připadalo, že s ním je jen kvůli pocitu bezpečí, ale přestože ji v minulosti děsilo být na někom závislá, zjistila, že u něj jí to nevadí.

Během posledních několika společných dní získala něco mnohem vzácnějšího. Získala něco, v co si nikdy nedovolila ani doufat. Mír.

Když se dnes ráno probudila, připravená vydat se s Jensenem do práce, razantně jí to zakázal. A neustoupil. Dash se dnes měl vrátit do kanceláře. Věděla, že spolu oba muži včera večer mluvili a domluvili si schůzku, aby probrali několik věcí. Jedním z témat byla Kylie. Nic víc nevěděla.

Netušila, co si má myslet o tom, že jí zakázal pracovat a jít do zaměstnání. A ani nebude u toho, až o ní budou diskutovat. Jensen ji požádal, aby mu v tom důvěřovala. Aby zůstala

doma a byla tu, až se vrátí z práce. Bylo to pro něj důležité a po všem, čím si s ní prošel, se to zdálo jako rozumný požadavek.

Jenom si přála, aby necítila takovou úzkost a strach, o čem spolu budou oba muži hovořit.

Jensen jí ale slíbil, že až se vrátí z práce, o všem jí řekne a nic nevynechá. Chtěl, aby si spolu dnes večer někam zašli na večeři. Na skutečné rande mimo jejich domovy. Byla to zkouška, tím si byla jistá, a také cítila, že ji bez problémů zvládne. Na druhou stranu, jak by mohla vědět, jak její mysl v každém okamžiku zareaguje? Možná se naučila Jensenovi důvěřovat, sobě ale doopravdy nevěřila. Zatím ne.

Jensen si dovázal kravatu a otočil se na ni. Ležela v posteli, na sobě jen pyžamo, které si sbalila spolu s dalším oblečením, když ji na chvíli odvezl do jejího domu. Vzala si věci tak

na dva týdny. Řekl jí, aby si sbalila to, co bude potřebovat na delší dobu. Působilo to na ni, jako by neměl v úmyslu ji v nejbližší době nechat jít. Zvláštní bylo, že z toho nepanikařila. Možná mu opravdu začínala důvěřovat.

Přešel k posteli a posadil se na okraj, vzal ji za ruku a zvedl ji, aby ji objal. Políbil ji

na temeno, pak vzal její obličej do dlaní jako tolikrát předtím. Na to gesto si rychle zvykla. Zdálo se, že i on se k němu uchyluje, obzvláště když byl vážný nebo něžný.

„Vím, že žádám mnoho,“ prohlásil vážným hlasem. „A vím, že ta prosba vyžaduje z tvé strany

velkou důvěru. Ale věř mi, že to dnes s Dashem vyřídím. Je toho hodně, co mu chci říct, a ty si taky potřebuješ odpočinout. Minulý týden jsi pracovala až na pokraj vyčerpání, pořád máš pod očima tmavé kruhy, ačkoli vypadáš mnohem lépe, než když jsem tě minulý týden našel ve tvé kanceláři.“

„No, fakt díky,“ opáčila suše. „Úplně se mi zatetelilo u srdce. Cítím se teď už mnohem líp.“

„Drzounko,“ opáčil s úsměvem. „Musím toho s Dashem hodně probrat a byl bych radši, abychom při tom byli sami. Už jsem se tak rozhodl. Slíbil jsem, že tě ochráním, a právě to teď dělám. Věř mi, kotě. Ano? Večer ti o všem povím a nevynechám jediné slovo. Slibuji. Chci, abys dnes odpočívala, lenošila a nedělala vůbec nic. Možná by ses mohla sejít s Chessy a Joss.

Jsem si jistý, že Chessy už jí pověděla všechno, co se dělo, zatímco byla na líbánkách. Sice neznám tvoje kamarádky moc dlouho, ale vím, jak zuřivě ochranitelské vůči tobě jsou, stejně jako ty k nim. Takže si umím představit, že zatímco já budu mluvit s Dashem, ony obě se

na tebe vrhnou a vytáhnou z tebe všechny detaily o mně.“

Poslední slova dopověděl s domýšlivým úšklebkem na tváři, jako by věřil, že ho Kylie vykreslí v dobrém světle. A to přesně měla v plánu. Měl pravdu. Jenom si nebyla jistá, kolik jim toho poví, protože i když to byly její nejbližší kamarádky, pořád si určité věci radši nechávala pro sebe. Aby si mohla ještě chvíli vychutnávat svá tajemství.

„Jak myslíš, že se Dashovi budou zamlouvat rozhodnutí, která jsi během jeho nepřítomnosti provedl?“ zeptala se nervózně. „Nechci ohrozit tvůj pracovní vztah s ním. Zvlášť kdyby to bylo kvůli mně.“

Položil jí prst na rty, aby ji utišil. Pak jeho prst nahradily jeho rty. Lehounce ji políbil. „Dashe nech na mně. Je to rozumný chlap, jinak bych s ním nespolupracoval. Všechno mu vysvětlím

a on bude určitě souhlasit, že jsi velice schopná. O tom nepochybuji. Dostaneš přidáno, miláčku. To ti slibuji. A také tě povýšíme. A nebude to proto, že bych ti tu práci jen tak dával. Ani s tím nemá nic společného náš soukromý vztah. Co je mezi tebou a mnou, je čistě osobní a nijak to nezasahuje do pracovní spolupráce. Pokud jde o obchod, nerozhoduji se na základě pocitů.“

Jeho prohlášení ji uklidnilo. Přikývla na souhlas.

„Pokud půjdeš ven, napiš mi a dej mi o tom vědět, ano? Ne že bych tě chtěl mít pod drobnohledem a sledovat, kam jdeš a kdy přijdeš. Ale chci vědět, že jsi v pořádku, a pokud mě budeš kdykoli potřebovat, očekávám, že mi okamžitě zavoláš. Jasné?“

Usmála se, potěšená jeho starostlivostí. „Jasné.“

Znovu ji políbil a s lítostivým povzdechem vstal. „Nechce se mi odejít. Ty poslední dny byly příjemné. Naneštěstí se musím věnovat i tomu světu venku. Ale doma budu v obvyklou hodinu. Pokud bych měl mít z jakéhokoli důvodu zpoždění, zavolám ti, abys věděla, kdy mě můžeš očekávat. Nemusíš si brát nic formálního. Půjdeme někam, kde ti bude příjemně.“

„To zní dobře,“ řekla tiše. „Budu se těšit.“

Vzal její tvář do dlaně, naposledy ji pohladil a pak byl pryč a zanechal ji svým myšlenkám.

Dům byl náhle příliš tichý a prázdný. Zvykla si na Jensenovu přítomnost. Poslední čtyři dny trávili každou vteřinu spolu. Spolu spali v jeho posteli, ona v pyžamu, on v boxerkách a tričku. Dával si hodně velký pozor, aby neudělal nic, co by mohla vzít jako příliš velký nátlak. A ona si ho za to vážila ještě víc.

Pověděla mu, že by se do něj mohla snadno zamilovat, ale bála se, že už se to napůl stalo.

Nebo že už ho možná i doopravdy miluje. Netušila, jak rozlišit skutečnou lásku od závislosti. Nebo možná jedno bylo produktem druhého. Kdo to měl kruci vědět? Nikdy předtím nebyla

zamilovaná. Neměla tušení, jaké to je.

Ale pokud to znamenalo, že bude v jeho přítomnosti spokojená a že bude jeho společnosti dávat přednost před čímkoli jiným, pak byla opravdu zamilovaná. Její pokroucená mysl byla jedinou překážkou, kterou nyní musela překonat. Protože její mysl byla příliš zvyklá na to, že ovládala veškerá její rozhodnutí. Tolik let žila tak, aby přežila, a jiný způsob neznala.

Možná by se mohla spojit s Chessy a Joss a nečekat, až se jí ozvou samy. Rozhodně to bude krok tím správným směrem. Ukázat jim tu část, kterou vždy tajila i před nejlepšími kamarádkami.

Mohl by to být začátek jejího „nového já“. Otevřít se a podělit se s nimi stejně, jako Chessy a Joss sdílely svůj svět s ní.

Ta představa se jí líbila, ale znervózňovalo ji, že to má v úmyslu udělat. Přesto vstala

z postele a došla pro telefon. Možná by jim mohla oběma napsat. Co je třeba pozvat na oběd? Byl to smutný důkaz toho, jak byla nezkušená, když měla převzít iniciativu, protože jí zabralo pět minut, než sepsala textovku, a dalších pět minut, aby uklidnila své nervy a konečně mohla zprávu odeslat.

Nechtěla dál sedět přilepená k telefonu, proto se rozhodla zajít do sprchy pro případ, že by přijaly její nabídku zajít na oběd. Určitě neuškodí být připravená. No, a kdyby neměly čas, mohla by zajít třeba na nákup. Dnes se s Jensenem navečeří ve městě, ale dal jí jasně najevo, že se do svého domu nijak brzy nevrátí.

Nepřemýšlela nad tím, jak dlouho s ním zůstane. Poslední čtyři dny byly příjemné a ona váhala, jestli udělat krok zpět a možná tak zničit pokrok, který udělali. Který ona udělala.

Mohla by zítra večer připravit večeři sama. Pokud jí ani další den nedovolí jít do práce, mohla by to pro něj přichystat, až se večer vrátí za ní domů. A pokud do práce půjde, pak může uvařit po návratu domů.

Jak snadno přenechala Jensenovi tolik kontroly, přemítala na cestě do sprchy. Ještě více ji překvapovala skutečnost, že nepanikařila, ani se nehroutila. Možná přece jen dělala pokroky.

Jejich vztah, přestože trochu napjatý, během posledních dní posílil. Ne, ani zdaleka se nepřiblížili ničemu opravdu intimnímu. No, to vlastně nebyla úplně pravda. To, že spolu neměli sex, neznamenalo, že jejich vztah není intimní. Možná je intimnější, než kdyby se skutečně pomilovali.

Jeho prohlášení, že to ona má hlavní slovo, ji zaujalo. Nikdy ji nic takového ani nenapadlo

a teď byla zvědavá, jestli by panikařila méně, nebo by k záchvatu paniky nedošlo vůbec, pokud by měla v takové situaci kontrolu pevně v rukou.

Nevěděla, jak přesně to funguje, ale měla v úmyslu sebrat kuráž a to téma před Jensenem nadnést. Brzy. Protože chtěla udělat další krok. Chtěla to tak moc! Nechtěla ale pokazit to, co už dokázali. Jedno ponižující zhroucení jí nadmíru stačilo. Dalšímu už ho nevystaví. Brzy by mu došla trpělivost. A to poslední, co chtěla, bylo mučit ho. Dát mu naději, udržovat ji a pak mu ji před očima rozcupat na kousky. Nebo před svýma očima, když to tak vezme.

Možná by jí mohly Chessy s Joss poradit. To by pro ni zcela jistě bylo něco nového, kdyby je požádala o radu ohledně mužů a sexu. Možná by z toho dostaly i šok!

Když vyšla ze sprchy, dostala odpovědi od obou kamarádek. Lux Café. V poledne. Usmála se, protože ji potěšilo, jak ochotné byly kvůli ní všeho nechat. Ne že by o nich pochybovala, jen to obvykle nebyla ona, kdo svolával poradu. Nejspíš jsou hodně zvědavé. Kylie si byla jistá, že Chessy zavolala Joss hned, jak se vrátila do města.

Nejlepší ale bude, až jim všechno vysvětlí sama.

Prošla si Jensenův dům, objevila nové místnosti a zjistila více o jeho osobnosti. Potom si oblékla džíny a triko a poslala Jensenovi krátkou textovku. Ani na okamžik nezapomněla na jeho žádost, aby mu dala vědět, kdy vyrazí pryč a kdy se vrátí.

Jedu na oběd s holkami. Dám ti vědět, kdy se vrátím domů. Jakmile zprávu odeslala, kousla se do rtu. Možná neměla o jeho domě mluvit jako o svém „domově“. Ale bylo příliš pozdě.

Telefon jí téměř okamžitě zapípal, když ohlašoval Jensenovu odpověď.

Bav se a buď opatrná. Zavolej, kdybys mě potřebovala.

Jeho starost o ni jí na tváři vyvolala trošku – no, možná více než trošku – pobavený úsměv.

Jeho příkaz, aby mu v případě potřeby zavolala. Bylo zvláštní cítit takovou jistotu, že přijde, kdyby ho potřebovala. Ještě nikdy to nezažila. Do auta, které jí bratr daroval k dvacátým prvním narozeninám, nastoupila jako vždy s pocitem smutku. Chyběl jí. V mnoha směrech byl

její skálou. Život bez něj byl těžký. Vždy tu pro ni byl. Pevný. Neochvějný. Byl jediným člověkem, který ji nejen znal, ale také v dětství prožil stejné hrůzy.

Když dorazila do Café, Chessy, jak předvídala, tu už byla, a Joss měla zpoždění. Pořád si z ní nemilosrdně utahovaly, protože všude chodila pozdě. Ale ani jedné kamarádce nevadilo na ni počkat.

Joss byla jako paprsek slunce a rozdávala teplo a světlo, kamkoli přišla. Na světě nebyl milejší člověk. Dash měl štěstí, že dokázala odpouštět, protože ji v jednu chvíli kvůli vlastní hlouposti málem ztratil.

„Jak se máš?“ zeptala se jí Chessy ustaraně a upřeně Kylie pozorovala přimhouřenýma očima. „Vypadáš… lépe.“

Kylie se usmála. „Také mi lépe je. Co se posadit? Počkáme na Joss. Pak vám všechno povím.“

Chessy překvapeně povytáhla obočí. Obvykle musely z Kylie informace páčit. Tentokrát to tak nebylo. Kylie se rozhodla změnit, a to počínaje dneškem. Možná už ale ta změna začala toho dne, kdy jí do života vstoupil Jensen.

O pět minut později usedla zadýchaná Joss ke stolu vedle Chessy.

„Promiňte, promiňte,“ řekla. „Ztratila jsem pojem o čase. Líbánky, chápete. Navykla jsem si nedělat vůbec nic. Za poslední dva týdny jsem úplně zlenivěla!“

Obě ženy se na svou kamarádku usmály. Zářila štěstím, oči se jí třpytily jako dva diamanty.

„Nejspíš se ani nemusíme ptát, jaké to bylo,“ protáhla Kylie.

Joss zrudla až ke kořínkům vlasů a rozpustile se usmála. „Bylo to… příjemné.“ Chessy protočila panenky. „Proč si myslím, že je to slabě řečeno?“

Joss stočila pohled na Kylie a ustaraně se na ni zadívala. „Jak ti je, srdíčko? Chessy mi řekla, co se stalo. Jsi v pořádku?“

Kylie přikývla a bylo jí drobet nepříjemné, že o ní kamarádky mluvily.

„Chtěla jsem vás požádat… o radu,“ přiznala Kylie váhavě.

Joss s Chessy si vyměnily překvapené pohledy, ale také jim Kyliina slova udělala velikou radost.

„Jde o Jensena,“ vyhrkla, než ztratila odvahu.

Joss povytáhla obočí, ale nemohla být zas tak překvapená, jestli jí Chessy pověděla o Kyliině zhroucení a také o tom, že ji Jensen pozval k sobě domů. Nebo se rozhodla to nechat být, dokud s tím Kylie nepřijde sama. Vděčně se na kamarádku podívala a Chessy jí úsměv oplatila, jako by říkala: „Neboj, hlídám ti záda.“

„Tak nějak jsme se… zapletli,“ začala Kylie váhavě. „Tedy v dobrém slova smyslu.“

„To je skvělé, Kylie!“ vykřikla Joss. „Musíš mi povědět všechny detaily. Jsi šťastná? Máš ho ráda?“

Kylie si povzdechla. „Je to složité. Opravdu složité. Napadlo mě, že když jste si tím obě už prošly, jestli byste mi nedaly pár rad, jak na to. Myslím tím to, jak obě žijete.“

„Takže víš, že Jensen je dominant,“ prohlásila Joss.

Kylie přikývla. „Ale tady se to právě začíná komplikovat. Přísahal mi, že by se kvůli mně kontroly vzdal. Že by si upřel, po čem touží. Kvůli mně. A že jestli a až budu připravená se milovat, pak nad vším budu mít kontrolu já, protože on nechce, abych se ho bála.“

„Páni,“ vydechla Chessy. „To je vážný. Teda… páni. To už něco znamená, Kylie. Něco to znamená.“

Joss rychle přikývla. „Musíš pochopit, že tohle není jen tak, Kylie. Muži jako on se kontroly tak snadno nevzdávají. Kvůli nikomu. Řekla bych, že to i vyjadřuje, co k tobě cítí.“

Kylie to slyšela moc ráda. Byla ráda, že jí to potvrdily. Měla své domněnky, to ano, ale doopravdy nechápala, jak moc jeho přísaha znamená. Tyhle dvě ženy tomu rozuměly. Obě se oddaly dominantním mužům a podřídily se jim.

„Na našem prvním oficiálním rande jsem dost zpanikařila,“ přiznala Kylie, ačkoli pro Chessy to nebyla žádná novinka. „Jenom jsme se líbali na gauči, ale já měla najednou černo

a zachvátila mě panika. Jensen si dělal obavy. Chtěla jsem, aby odešel, a on to nakonec udělal, protože se bál, že kdyby zůstal, jen by mi tím přitížil. Ale zavolal Chessy, aby ke mně přijela, protože mě tam nechtěl nechat samotnou.“

„Připadá mi, že to s tebou myslí vážně,“ řekla Joss tiše. „Že mu na tobě hodně záleží, zlatíčko.“

„Doufám,“ odpověděla Kylie. „Záleží mi na něm. Možná ho i miluji. Nejsem si jistá. Je to tak zmatené. Po naší schůzce musel kvůli práci odjet z města a já jsem celou dobu, co byl pryč, nespala. Když se mnou není, necítím se v bezpečí. A nenávidím to, že jsem na něm tak závislá. Vrátil se dřív a já zkolabovala v kanceláři. Odvezl mě do svého domu a trval na tom, abych tam už zůstala. Od minulé středy jsem nebyla v práci.“

„Takže je ochotný se svého dominantního postavení vzdát jen v určitých věcech,“ poznamenala Chessy a oči se jí pobaveně leskly.

„Nikdy by mě ani nenapadlo, že bych to řekla, ale mně se to tak nějak líbí. Je domýšlivý

a panovačný, ale je ke mně také něžný. Bolí mě z něj u srdce. Kvůli němu chci věci, které jsem dříve nechtěla,“ přiznala.

Joss se natáhla po její ruce a stiskla ji. „Tak si za tím jdi. Dej mu šanci. A pokud je to, co ti řekl, pravda a je ochotný se kvůli tobě vzdát kontroly, tak, zlato, věz, že to něco znamená.

Tohle muž jako on nebere na lehkou váhu a vysoce pochybuji, že by něco takového už nějaké ženě někdy nabídl. Což znamená, že jsi pro něj výjimečná.“

„Doufala jsem, že to řekneš,“ přiznala Kylie. „Nemám s dominantně-submisivním vztahem žádnou zkušenost. A on je dominant. Všechny předchozí vztahy navázal se submisivními ženami. Ale řekl mi, že nechce mé fyzické podlehnutí. Že by náš vztah nikdy neměl poznat fyzické aspekty dominance a submisivity. Chce mé emocionální podřízení a to je asi ještě děsivější, než by byla fyzická stránka takového vztahu.“

„Určitě jsi pak mnohem zranitelnější,“ souhlasila Chessy. „Ale promysli si výhody a rozhodni se, jestli ti to za to stojí. Jestli ti za to stojí on. Protože on evidentně své možnosti už zvážil

a rozhodl se, že mu za tu oběť stojíš.“

„Chápu Jensenovu oběť víc než kdo jiný,“ řekla Joss tiše. „Kvůli Carsonovi jsem v sobě

potlačila svou touhu, protože jsem věděla, že on by se ke mně dominantně nikdy nezachoval. Milovala jsem ho a ničeho nelituji, ale vždy jsem v sobě měla malou skrytou část, která toužila po naplnění, protože jsem postrádala možnost se podřídit. A toužila jsem po tom.“

Kylie utichla, promýšlela slova a rady svých kamarádek. Pokud říkaly pravdu, tak to, co nabízel, bylo sakra významné. A možná už sama pochopila velikost toho, co jí nabízel, ale potřebovala, aby se k tomu vyjádřily kamarádky, které to znaly.

„Chci to zkusit,“ řekla upřímně. „Snad vůbec poprvé to opravdu chci zkusit. Chci to, co mají jiné ženy. Normální život. Někoho, kdo mě miluje a záleží mu na mně. Někoho, kdo neuteče před mou minulostí, jak jsem to udělala já, a kdo mě ochrání. A kdo tohle splní ve všech bodech.“

„Tak na co čekáš?“ vybídla ji Chessy. „A ne, neříkám, aby ses s ním vrhla do fyzického vztahu. Ovšem přijde mi, že mezi vámi vzniká něco pevnějšího. Jsem za tebe šťastná, Kylie. Mám Jensena ráda. Ano, je dominantní, ale je zřejmé, že mu na tvých přáních a potřebách záleží. Víc snad ani žádat nemůžeš.“

Joss souhlasně přikývla.

„Bojím se,“ přiznala Kylie. „Víc než kdy v životě. Ale je to jiný strach. Nebojím se jeho ani toho, že bychom spolu navázali vztah. Bojím se, že to pokazím. Jako jsem pokazila ve svém životě i všechno ostatní.“

Joss i Chessy se na ni zamračily. „Ty jsi nic nepokazila,“ pokárala ji Joss. „Zlatíčko, máš naprosto pochopitelné důvody, proč se bojíš intimního vztahu. A Jensen to ví. Dej mu šanci, ale hlavně dej šanci sobě. Věř sobě a svým instinktům. Nikdy nebudeš vědět, jaké by to mohlo být, pokud tomu nedáš šanci.“

Kylie pomalu přikývla. „To všechno jsem už věděla. Jen jsem to asi potřebovala slyšet.

Děkuju. Opravdu jsem vás dnes potřebovala.“

„Jako bys tu ty pro nás nikdy nebyla,“ odfrkla si Chessy. „My tři jsme spolu vyřešily víc emocionálních krizí než v psychiatrické léčebně.“

Joss s Kylie se rozesmály a atmosféra se uvolnila, když se kamarádky pustily do oběda. Kylie se opřela a vychutnávala si ten nový příjemný pocit. Naději, že může mít něco trvalého, skutečného.

Jediné, co musela udělat, bylo natáhnout ruku a vzít si to. Jensen jí dal do ruky otěže.

Stačilo, aby udělala ten další krok.

15. kapitola

Jensen vešel do Dashovy kanceláře s jasným cílem. Ačkoli spolu oba muži mluvili večer předtím, Jensen své karty neukázal. Zatím ne. Jenom řekl, že potřebuje se svým partnerem probrat ráno důležité obchodní záležitosti.

Tohle bude nejspíš první opravdová zkouška jejich partnerství. Jensen se připravil na urputný boj, protože co se Kylie týkalo, stálo mu to za to, a nemělo to nic společného s jeho city k ní.

Řekl jí, že v tomhle případě je to striktně pracovní, a nelhal. Kylie byla chytrá, cílevědomá

a zasloužila si hrát v jejich poradenské firmě větší roli. Coby vedoucí sekretariátu mrhala svými schopnostmi a talentem. Ne že by nedělala dobrou práci, ale byla předurčená k větším, důležitějším věcem. Pokud jí k tomu nedají prostor, přijde někdo jiný, kdo to udělá. Jednoho dne Kylie dojde ke stejnému závěru jako Jensen. Měla na víc, než aby jen spravovala agendu. A ani za nic nehodlal dovolit, aby ji ztratil. Profesně, ani osobně.

„Dobré ráno,“ pozdravil Dash, jakmile Jensen vešel do dveří.

„Jak bylo na líbánkách?“ zeptal se Jensen s vědomím, že se patří si nejprve popovídat na přátelské úrovni, než se přejde k pracovním záležitostem.

„Bylo to skvělé. Kéž bychom tam ještě byli,“ odpověděl Dash toužebně. „Jak to šlo tady?

Nějaké problémy?“

Jensen zavrtěl hlavou. „Vůbec. Uzavřeli jsme smlouvu s S&G. Velký podíl na tom měla Kylie.“ Dash povytáhl obočí, zatímco se Jensen usazoval do křesla u Dashova stolu.

„Je dobrá,“ pokračoval Jensen. „Dal jsem jí v tom projektu hlavní slovo. Seznámil jsem ji se vším, co jsem o tom věděl, a řekl jí, aby přišla s vlastními nápady. Večer před schůzkou jsme se sešli a prodiskutovali to a já souhlasil se všemi jejími návrhy.“

Dash mlčel a vstřebával slova svého společníka.

„Děje se něco, o čem nevím?“ zeptal se Dash. „Protože mám pocit, že mi velký kus skládačky uniká. Když jsem odjel, Kylie s tebou sotva vydržela v jedné místnosti. A zatímco jsem pryč, vy dva se spřátelíte a ona dostane na starost velmi důležitý kontrakt. A ty jsi jí to dovolil?“

„Kylie je moje,“ řekl Jensen. „Nezajímá mě, kdo to bude vědět. Ale náš vztah nemá nic společného s jejím kariérním postupem. Umím oddělit práci a osobní život. Kylie je velice chytrá. Skvěle se té výzvě postavila a já mám v úmyslu ji za to odměnit. Myslím, že bychom jí měli dát mnohem více zodpovědnosti a najmout jinou vedoucí sekretariátu, aby převzala Kyliiny povinnosti. A jednoho dne by se mohla stát i společníkem. Tím jsem si jist.“

Dash po něm střelil nejistým pohledem. Opřel si bradu o ruku a zamyslel se.

„A co si o tom všem a o tobě myslí Kylie?“ zeptal se.

„Myslíš osobně nebo pracovně?“ opáčil Jensen nevzrušeně.

„Osobně. Všem nám na Kylie záleží. Nechci ji vidět raněnou. A ty jsi přesně ten typ muže, jakého ona nepotřebuje.“

„Nesouhlasím. Ona je moje,“ zopakoval Jensen. „Nic víc vědět nepotřebuješ. Minulý týden, zatímco jsem byl pryč, se upracovala tak, že omdlela vyčerpáním. Momentálně bydlí u mě.

Omdlela u sebe v kanceláři a já ji vzal k sobě, abych se o ni mohl postarat. Bůh ví, že na to někoho potřebovala. Ale pokud si myslíš, že jsem ji k čemukoli z toho přinutil, mýlíš se. Zůstává u mě dobrovolně. Do konce týdne se v práci neukáže. Je vyčerpaná a potřebuje odpočinek.

A chci, aby se vrátila k pozici mnohem významnější, než je vedoucí kanceláře. Takže máš týden, abys našel někoho nového.“

„Nemáš skromné požadavky,“ poznamenal Dash pobaveně.

„Pro naši společnost je to správné rozhodnutí,“ opáčil Jensen. „To ona pro nás získala tu smlouvu. Nemám pochyb, že když jí dáme prostor, bude pro firmu přínosem. Věřím jejím schopnostem. Ona si jen musí začít sama věřit.“

„Tak v tom s tebou souhlasím,“ připustil Dash. „Pokud Kylie prokáže své schopnosti, určitě se bude moci stát i společníkem. Ale musíte se ujistit, jestli spolu dokážete spolupracovat, i kdyby vám to nevyšlo… osobně.“

Jensen na Dashe upíral pohled a ani jednou nemrkl. „Jenže nám to vyjde. Pokud ne, odejdu dřív, než začne být Kylie v práci nepříjemně. Nikdy bych neudělal nic, co by jí ublížilo. Tečka.“

Dash dlouze vydechl. „Doufám, že sakra víš, do čeho se pouštíš, chlape. Kylie… ona bude tvrdý oříšek. Má to své důvody. A na tvoji… dominanci nebude reagovat zrovna dvakrát nejlépe.“

„Kvůli ní jsem ochoten udělat výjimky,“ prohlásil Jensen.

Nic dalšího k tomu neřekl. Dashe ujistil, že se o Kylie postará, protože pro něj a Joss byla důležitá. Ale nic víc mu říct nehodlal. Co bylo mezi ním a Kylie, bylo soukromé. Nic, co by probíral s kamarády. Strážil si jejich vztah, stejně jako ji.

„Pak ti přeji jen vše dobré,“ řekl mu Dash upřímně. „Kylie si zaslouží být šťastná. Nikdy by mě nenapadlo, že to řeknu, ale možná jsi pro ni ten pravý. Potřebuje někoho stejně tvrdohlavého, jako je ona sama. Někoho, kdo nevycouvá a neuteče při prvním náznaku problémů. Zaslouží si někoho, kdo s ní zůstane a bude si ji cenit jako poklad, kterým je.“

„V tom se shodneme,“ řekl Jensen. „A co s tou pozicí vedoucí kanceláře? Navrhuju, abychom okamžitě začali přijímat žádosti.“

16. kapitola

Kylie čekala už celá nervózní, když Jensen zastavil na příjezdové cestě. Těšila se na jeho návrat už od chvíle, kdy se rozloučila s děvčaty. Byla nadšená, když jí řekl, že se domů vrátí dřív než obvykle.

Nevěděla, jestli je to dobře, nebo špatně, nebo jestli to vypovídá něco o tom, jak to šlo s Dashem.

Potkala se s ním ve dveřích a rovnou se mu vrhla do náruče. Zjevně mu udělalo radost, jak spontánně ho přivítala, a přivinul si ji k hrudi. Převzala iniciativu a políbila ho. A nejen lehounkým dotekem rtů, jak ji líbal on. Hladově si podmanila jeho rty, olizovala je, a když je rozevřel, pronikla jazykem mezi ně.

„Páni,“ vydechl, když se odtáhla. „Tomu se říká pořádné přivítání.“

„Chyběl jsi mi,“ přiznala, aniž by se cítila nepříjemně. Jemu byla schopná říct věci, které nebyla ochotná přiznat komukoli jinému. S ním se necítila tak zranitelná a obnažená.

Cítila se… v bezpečí.

Tohle sobě i jemu tvrdila pořád dokola, ale unavovalo ji to neustále opakovat, protože tomu pořád nemohla uvěřit. Ona, která se nikdy s nikým necítila bezpečně, se s Jensenem cítila

v naprostém bezpečí.

„Také jsi mi chyběla, miláčku.“

Tentokrát ji políbil dlouze, hluboce. Celé tělo se jí rozechvělo. Když se nyní rozhodla, že by s ním chtěla zkusit i fyzický vztah, nedokázala náhle myslet na nic jiného. Cítila naději

a nedočkavost, protože tohle pro ni bylo hodně překvapivé. Stejně jako když se on nabídl, že se kvůli ní vzdá naprosté kontroly.

„Ty poslední čtyři dny jsem si navykla, že jsi pořád se mnou,“ zašeptala.

Tiše zasténal. „Bože, miláčku, jestli chceš, abychom vyrazili někam ven, budeš muset

s tímhle přestat, protože mě jenom vteřina dělí od toho, abych si tě odtáhl do postele a přivázal se k ní.“

Zasmála se, nevázaně, radostně. Měla už za sebou dlouhou cestu, když o tom přivazování dokázali žertovat a ona se tomu smála. Pokud ještě váhala, zda toho muže opravdu miluje, nyní se její pochyby zcela rozplynuly.

„Pokud jsi připraven, můžeme vyrazit,“ pronesla s úsměvem. „Řekl jsi, že si nemusím vzít formální oblečení, ale já jsem zase nechtěla být příliš ležérní.“

Odtáhl ji od sebe, jako by si teprve nyní všiml, co má na sobě. Líbilo se jí, že takovým věcem nevěnoval pozornost. Soustředil se pouze na ni. Na ženu. Na to, jaká je uvnitř, bez ohledu na to, jak zjizvená v nitru byla.

„Pokud je tohle tvoje definice ležérnosti, nemůžu se dočkat, až zjistím, co je podle tebe

neležérní,“ řekl a v hlasu se mu ozývalo uznání.

Zvolila si krátké koktejlky, které jí sahaly po kolena a odhalovaly její nohy. Byly jednoduché a rozhodně by se daly považovat za ležérní. Byly černé, bez rukávů a s nevelkým výstřihem, který pouze naznačoval křivku jejích ňader.

Vrcholem však byly lodičky. Obvykle nosila spíš ploché boty a do podpatků by ji museli nutit pod pohrůžkou smrti. Ale rozhodla se, že sebere odvahu, a chtěla také udělat něco nečekaného, proto se po cestě z oběda zastavila v obchodě a koupila si vysoké třpytivé lodičky, které, jak musela uznat, na ní vypadaly skvěle. Jen doufala, že se neztrapní tím, že by se v nich přizabila na prvním kroku.

„Chtěla jsem se ti líbit,“ přiznala váhavě.

Znovu si ji k sobě přitáhl, opatrně, aby se na podpatcích nezakymácela. „Miláčku, mně se líbíš, ať máš na sobě cokoli, ale rád ti to povím znovu. Jsi překrásná. Mám zatracené štěstí, že budeš po mém boku. Jen se převleču z pracovního a pak pojedeme. Myslíš, že bys v těch sexy botách mohla tančit?“

Usmála se a opájela se jeho obdivným pohledem, který jí masíroval ženské ego. Ani ji dosud nenapadlo, že nějaké má.

„Pokud si mě budeš držet nablízku, nespadnu.“

Naklonil se k ní, jeho dech ji ovanul na tváři. „Nikdy tě nenechám spadnout, miláčku.“

Srdce se jí jeho tichou přísahou zatetelilo a ona věděla, že ji Jensen nikdy neporuší. Doslova i obrazně ji nikdy nenechá spadnout. Ne když bude s ní. S ním byla silnější. Měla pocit, že by mohla ovládnout celý svět, protože sebevědomí tohoto muže posilovalo to její.

Toužila mu říct vše, co měla na srdci, věděla ale, že tak daleko nejsou. A že to nebude snadné. Pořád měli před sebou spoustu překážek, ale vůbec poprvé si říkala, že opravdu dokáže převzít kontrolu nad svým životem. A částečně za to byla dlužná právě jemu. Kruci, byla mu dlužná úplně za všechno.

Kdyby na ni netlačil, kdyby nebyl tak odhodlaný, stále by přežívala ze dne na den a hlavu by si před světem ukrývala v písku.

Nyní se chystala na rande. A tentokrát doufala v lepší výsledek. Nebyla tak hloupá, aby se domnívala, že dnes se to stane. Ale chtěla to zkusit. To už něco znamenalo, ne? Nebála se to zkusit. Bála se jenom neúspěchu. Tentokrát však svůj strach nevyužije jako výmluvu, proč

do toho vůbec nejít. Postaví se svým strachům čelem a už nedovolí, aby ovládaly její život. Jensenovi trvalo jen několik minut, než se převlékl. Zvolil si džíny a jednoduchou polokošili,

která mu obepínala silná ramena a širokou hruď a zdůrazňovala jeho štíhlou, vypracovanou postavu.

A jeho vůně. Ani netušila, jestli používá kolínskou nebo vodu po holení. Nebyla to nijak výrazná vůně, ale byla ryze mužská.

Jeli do malého jazzového baru v centru města. Každou noc tu hrála živá muzika a světla byla potemnělá a romantická, tichá hudba se tu mísila s tlumenými hlasy návštěvníků.

Byl to intimní a tichý bar. Útulný a dokonalý. Ideální předehra pro něco, o čem doufala, že se změní v něco víc. Byla nervózní, a přesto se třásla nedočkavostí a zvědavostí, kam je večer zavede. Chtěla si s Jensenem promluvit ohledně celé té věci s kontrolou a zjistit, jestli je vážně ochotný do toho jít. Bylo jasným znamením její vůle, že se ani sama sebe nezeptala, jestli je ona ochotná do toho jít.

Její srdce to chtělo. Její tělo to chtělo. Ona jen doufala, že se k nim přidá i její mysl.

Objednali si nápoje a pak se nad sklenicemi dívali navzájem do očí. Poté co si objednali i jídlo, Jensen vstal a nabídl Kylie svou ruku.

„Je načase zjistit, jak se ti bude v těch podpatcích tančit a jak dobře tě dokážu udržet,“ řekl škádlivě.

Vkročila do jeho náruče a přijala mužné teplo a sílu jeho těla. Objal ji tak pevně, až se skoro nemohla pohnout. Ne že by jí to vadilo.

Stáli, kolébali se do rytmu hudby, hlavu měla v bezpečí pod Jensenovou bradou. Zavřela oči a opřela se o něj, dovolila mu, aby ji pevně svíral.

Dech se jí zatajil, když ucítila, jak ji do bříška tlačí jeho erekce. Dokonce i skrze pevnou látku džín byl jeho penis obrovský a napjatý, pevný a pulzující.

Hladil ji po zádech, laskal ji a utěšoval, jeho prsty se jí dotýkaly lehounce jako sen. Tiše, spokojeně zavrněla a ten zvuk čiré rozkoše mu zavibroval do hrudi.

„Ničíš mě, miláčku.“

Ta slova, zašeptaná do jejího ucha, ji celou rozechvěla touhou.

Zvedla hlavu a zaklonila ji, aby mu mohla zašeptat odpověď. Sklonil hlavu, aby mohl přiložit ucho k jejím rtům.

„Ty mě také ničíš.“

Okamžitě se usmál. Dravě. Mělo by ji to vyděsit k smrti, ale nestalo se tak. Ten úsměv jí říkal, že má problém. V tom dobrém slova smyslu.

Vzal ji za šíji, jeho prsty sevřely štíhlý sloupec jejího krku. Každý ryze ženský instinkt v jejím těle zpozorněl. Její tělo žhnulo touhou, ňadra ztěžkla, bolela.

A pak se k ní konečně sklonil a přitiskl rty na její. Byl něžný, tak opatrný, až ji pod víčky zapálily slzy. Nic nebylo dokonalejší než právě tato chvíle. V jeho náruči, obklopeni tichými rytmy jazzu.

Důvěrnost chvíle je zcela pohltila, obalila je konejšivým objetím. Vlnila se v jeho náruči, zcela ovládnutá touto chvílí. Chtěla, aby se čas zastavil. Aby tu atmosféru nic nenarušilo.

Jen váhavě se odtáhl a ohlédl se k jejich stolu.

„Přinesli večeři, miláčku.“

„Jakou večeři?“ zeptala se ochraptěle.

Usmál se a políbil ji na koutek rtů. „Pojď. Chci nakrmit svého miláčka.“

Z toho něžného oslovení se jí zatetelilo u srdce. Jeho miláček. Jako by mu patřila a on se o ni chtěl starat.

Chovala se jako zastydlá puberťačka, co sotva dokáže ovládat svoje hormony.

Vedl ji ke stolu, kde už na ně čekaly jejich předkrmy. Jensen si ale její talíř přisunul k sobě a svou židli k její. Zabořil nůž do jejího steaku a vidličku se soustem zvedl k jejím rtům.

Nejprve se styděla za to, že je dospělá žena, kterou krmí muž. Ustrašeně se rozhlédla, ale nikdo jim nevěnoval ani ždibíček pozornosti. Lidé kolem se soustředili na vlastní společníky

a konverzace.

„Uvolni se, Kylie. Dovol mi tě nakrmit. Moc se mi to líbí.“

Když to vzala takhle, cítila se hloupě, že dovolila, aby ten nepříjemný pocit narušil narůstající intimní atmosféru.

Přinutila se uposlechnout jeho příkaz, uvolnila se a nechala ho, aby ji dál krmil, sousto za soustem.

„Tak, že to není tak špatné,“ řekl chraplavě.

Zavrtěla hlavou a shlédla k jeho nedotknutému jídlu. „Mám nakrmit i já tebe?“ škádlila ho. Nejprve se zatvářil zaraženě, pak ale potěšeně. „Pokud chceš.“

Zvedla vidličku a nůž, aby uřízla sousto z jeho steaku. Potom ho začala krmit a on z ní celou dobu nespustil zrak.

To, co pro ni bylo zprvu rozpačité, se proměnilo v něco ryze důvěrného. Ovíjel se kolem nich smyslný závoj intimity, hustý, hmatatelný. Rostl jako bouře, čekal jen, až se osvobodí.

Chtěla to. Chtěla jeho. Bylo to pro ni nové, ta zoufalá touha po muži. Nikdy nechtěla překonat svou minulost tak moc jako právě teď. Zvykla si na svou ochrannou bariéru, nechtěla ji nikdy prolomit. Ale teď chtěla ty zdi strhnout holýma rukama. Nechtěla, aby to za ni dělal on. Chtěla to ovládnout. Chtěla, aby padly k zemi na její příkaz.

„Připraven vyrazit domů?“ zašeptala.

Pak si uvědomila, že nebylo jasné, čí domov myslela. Ale momentálně bydlela u Jensena a ani neměla chuť se vrátit do vlastního domu. Tam předtím zpanikařila. Možná v Jensenově domě, kde se cítila v bezpečí a chráněná, se jí konečně povede překonat své démony.

„Ano,“ zašeptal.

Vytáhl z peněženky několik bankovek a hodil je na stůl vedle jejich talířů. Vstal a podal jí ruku.

Ona ji přijala a dovolila mu, aby ji vytáhl na nohy. Pak se spolu vydali k jeho autu.

Cesta domů uběhla mlčky, jí se ale líbilo napětí, které mezi nimi panovalo. Bylo zřejmé, jak po sobě touží. Ani jeden z nich to nepotřeboval skrývat nebo předstírat, že jde o něco jiného.

Když zastavili na jeho příjezdové cestě, cítila se na vteřinu nejistě, rychle to ale potlačila.

Předbíhala. Měla spoustu otázek. Chtěla mít před očima co nejjasnější obraz toho, co jí přislíbil.

Jakmile vešli do domu, Kylie vykročila k obývacímu pokoji a nechala Jensena, aby jí šel v patách. Posadila se na pohovku a v tichém pozvání poplácala místo vedle sebe.

Když se usadil, potlačila strach. S Jensenem může být sama sebou. A možná s ním konečně bude celá. Ne znovu, ale vůbec poprvé v životě.

„Chci – musím – se tě zeptat na pár věcí,“ začala váhavě.

Okamžitě ji pohladil po tváři, aby ji ujistil, že je vše v pořádku. Jeho dotek žhnul jako plamen.

„Můžeš se mě zeptat na cokoli, drahoušku. Není nic, o čem bychom spolu my dva nemohli mluvit.“

Usmála se, jeho upřímnost jí dodala odvahu.

„Chci…“ Zhluboka se nadechla a vyhrkla: „Chci to znovu zkusit. Tedy s tebou. Chtěla jsem ale nejdřív vědět, co to přesně znamená, když jsi řekl, že by ses vzdal kontroly.“

V očích mu vzplanul požár, jeho horkost cítila na tváři. Touhu. Uspokojení. Úlevu.

„Myslím to tak, jak to zní,“ řekl. „Pokud to – mě – chceš, přivážeš mě k posteli, abych měl obě ruce nad hlavou, a pak si se mnou budeš moct dělat, cokoli budeš chtít. A tím myslím, jakkoli moc nebo málo budeš chtít. Můžeme na to jít pomalu. Uvidíš, co zvládneš. A potom pokročíme dál. Ale, zlato, netlač na sebe a nezlob se na sebe, kdyby to nešlo. Já nespěchám. Máme všechen čas světa, proto chci, abys na to šla pomalu a dělala jenom to, co ti bude příjemné.“

Ramena jí poklesla úlevou. Hlas měl upřímný.

„Pak do toho,“ zašeptala. „Chci to zkusit. Nechci ti dávat sliby, které nebudu moct dodržet, takže nejdřív chci zjistit, co se stane.“

Jeho úsměv byl až bolestivě něžný a chápavý. „Jsem tvůj, dělej si se mnou, co chceš, Kylie.

A věz, že tohle nenabízím jen tak. Jenom tobě. Navždy pouze tobě.“

„Takže co mám teď udělat?“

Vstal a podal jí ruku v gestu podpory a soudržnosti.

„Teď půjdeme do ložnice a já najdu provaz, kterým mě přivážeš k posteli. Zbytek je na tobě, miláčku.“

17. kapitola

Kylie sledovala, jak si Jensen rozvážně svléká oblečení. Pak z jedné ze zásuvek vytáhl kus provazu.

Byl překrásný. Ve vlnách z něj sálala ryzí mužnost. Byl naprosto dokonalý a jeho nahota mu nečinila žádné rozpaky. Ani mohutná erekce, která se mu tyčila z podbřišku.

Snažila se dívat jinam – kamkoli jinam – nedokázala však odvrátit zrak od jeho vzrušeného pohlaví. S podivem si uvědomila, že ji neděsí. Fascinovalo ji. Bylo to… celý on byl skutečně překrásný.

Začervenala se nad tou hloupou myšlenkou, že je penis krásný, ale náležel krásnému muži, tak jak by mohl být jiný? Ten muž byl bez chyby. Fyzicky byl dokonalý.

Otočil se k ní a nabídl jí provaz. Nervózně ho přijala, nejistá, co s tím má vlastně dělat. Ale on jí to ukáže, díkybohu. Možná si může myslet, že ona tu má moc, ale bylo to právě naopak. Moc ráda mu přenechala otěže.

Lehl si do postele na záda, protáhl se elegantně jako kočka, tělo odhalené a zranitelné. Zvedl paže nad hlavu a uložil je k tyčím v čele postele.

„Přivaž mě, miláčku,“ přikázal zastřeným hlasem, který ji celou rozechvěl. „A pak si se mnou můžeš dělat, cokoli chceš.“

Panečku. Ten nádherný sexy chlap se jí právě vydal na milost. Aby si s ním dělala, cokoli bude chtít. Bože, jak po tom toužila. Chtěla to tak moc, až ji tělo bolelo.

Vlezla do postele a začala mu ovazovat jedno zápěstí. Pak provaz přetáhla k druhé ruce

a ovázala ji stejně tak. Otestovala pevnost lana, přestože se doopravdy nebála, že by jí ublížil. Její mysl ale potřebovala jistotu. Její mozek potřeboval vědět, že je v bezpečí.

Když skončila, odtáhla se a hladově pohlédla na jeho tělo. A že bylo na co se dívat. Čeho se dotýkat. Co ochutnat. Chtěla to všechno. Všechno naráz. Byl jako hostina rozprostřená před hladovějící ženou.

Nejprve se dotkla jeho hrudi. Zdálo se jí to jako dobré místo, kde začít. Volně se rukama potulovala po jeho hrudi porostlé chloupky i po plochém břichu.

Dlouze vydechl, když se ho dotkla. Trhl sebou a ona se odtáhla. Bála se, že udělala něco špatně.

„Nepřestávej, miláčku. Bože, to je tak příjemné. Kdybys jen věděla, jak dlouho jsem na tebe čekal. Jak dlouho jsem čekal na to, že se mě dotkneš. Nepřestávej. Jsem tvůj. Dotýkej se mě a hlaď po libosti. Máš mě ve svých rukách. Bude se mi líbit, cokoli uděláš.“

Syrovost a upřímnost jeho hlasu jí dodala odvahu. Naklonila se k němu a tentokrát začala na jeho ramenou, dlaněmi sklouzla po stranách a pozvolna klesala až k tomu místu, kde se ho toužila dotknout nejvíce.

Jeho penis mu v celé délce spočíval na břiše. Stačilo by, aby sklouzla prsty o pár centimetrů níž, a dotkla by se ho.

Poposedla, aby mu viděla do tváře. Chtěla sledovat jeho reakci, až konečně vezme jeho pohlaví do dlaní.

Špičkou prstu přejela po celé spodní délce, kopírovala žílu, která se táhla pod jemnou kůží.

Zasténal a vyklenul boky vstříc jejímu doteku. To jí dodalo odvahy. Obtočila prsty kolem kořene penisu a jemně ruku zvedala. Když se dostala k hlavičce, unikla z ní kapka tekutiny a sklouzla jí na ruku.

„Jsi tak překrásný,“ zašeptala. „Ráda se tě dotýkám.“

„A já zbožňuju tvůj dotek,“ řekl zastřeně. „Jsi tak krásná, když se mě dotýkáš. Pořád přemýšlím, čím jsem si to sakra zasloužil. Jsi bohyně, která mi přináší rozkoš, když bych spíš měl rozkoš přinášet já tobě.“

Usmála se. „To přijde. Doufám.“

Zvážněl. „To přijde, miláčku. To přijde. Není kam spěchat a nechci, abys měla pocit, že tě tlačím do něčeho, co nechceš. Počkám, protože ten výsledek za to stojí. Ty za to stojíš.“

Hruď se jí sevřela přívalem emocí. Díky němu to vypadalo tak snadné a ji napadlo, že takové to opravdu je. Čas. Nic víc nepotřebovali. Dal jasně najevo, že ji chce a že si na ni počká, jak dlouho bude potřeba. Uvědomoval si, jak obrovský je to dar?

Sklonila se a políbila ho na břicho, pár centimetrů od jeho penisu. Trhl sebou a vydechl. To jí dodalo odvahu, aby se ho dotkla intimně i rty.

Opatrně ho políbila na špičku, tak jako před chvílí na břicho, ale pak si dodala kuráže a olízla ho špičkou jazyka.

„Ježíši,“ vydechl. „Ty mě ničíš.“

Cítila se tak mocná. Vsála hlavičku do rtů a chvíli ji držela, dokud neucítila slanou kapičku.

Pak ho vsála hlouběji a užívala si jeho reakci.

Neměla s tím zatím žádnou zkušenost, ale nechala se vést instinktem, přejížděla mu dlaněmi po těle a nepřestávala ho mučit rty a jazykem.

Hruď se mu ztěžka zvedala, jeho boky sebou cukaly, naváděly ji, aby ho pojala do úst ještě hlouběji. Jeho paže napínaly provazy ovinuté kolem zápěstí, v jeho tváři se zračila čirá agonie.

„Vezmi mě do rukou, miláčku. Už budu,“ přikázal rozechvěle.

Vzala ho tedy do dlaní, cítila jeho pevnost, mohutnou sílu. Samet zakrývající ocel. Hladila ho po celé délce, pevně ho svírala. Pak se sklonila a jazykem přejela po varlatech. Líbila se jí drsnost jeho chloupků.

Ticho prořízl jeho výkřik. Vybuchl a na břiše se mu rozlilo sperma, opálenou pokožku pokryly kapky bílé tekutiny. Fascinovaně pozorovala výtrysky semene rozlévajícího se po jeho těle

a nepřestávala ho něžně laskat, dokud pevná tíha v jejích dlaních nepolevila.

Pozorovat ho při orgasmu se nepodobalo ničemu, co dosud viděla. Nyní se cítila neklidná, nervózní, neukojená. Tělo ji bolelo. Ňadra se jí chvěla, klitoris mezi stehny tepal. Netušila ale, jak si ulevit. Teď, když překonala jednu propast, netušila, co bude dál. Ani zda má vůbec něco udělat, aby tu touhu po úlevě ukonejšila.

„Svlékni se, miláčku.“

Zvedla k němu překvapený pohled.

„Pořád jsi to ty, kdo má moc,“ ujistil ji něžně. „Ale i ty potřebuješ úlevu. A já chci vidět tvé překrásné tělo. Nezapomínej, že jsem stále přivázaný. Teď se svlékni a vrať se ke mně

do postele. Chci tě vidět vyvrcholit.“

Roztřeseně vstala a udělala, jak nařídil. Odvrátila od něj zrak a pomalu vyklouzla ze šatů, u podprsenky a kalhotek však zaváhala. Jako by ji napadlo, že jsou stále ještě vidět všechny modřiny a podlitiny, které utržila před všemi těmi lety. Cítila se zranitelná, ale zároveň chtěla uposlechnout jeho příkaz.

Pokradmu se na Jensena zadívala, spatřila však, že na ni upírá vřelý pohled plný pochopení.

Kdyby se na ni díval jakkoli jinak, nejspíš by vycouvala. Ovšem ten chápavý výraz jí dodal odvahu úkol dokončit.

Viděl do jejího srdce. Věděl, jak je pro ni obtížné se odhalit. Jen kvůli tomu byla odhodlaná nedovolit, aby nad ní její strach vyhrál.

Než si to stihla rozmyslet, sundala si podprsenku a stáhla kalhotky. Vrátila se do postele a poklekla vedle něj a teprve pak k němu opět zvedla zrak.

„Dotýkej se sama sebe,“ přikázal tiše. „Polaskej se. Chci vidět, jak se přivedeš k vrcholu.“ Rozevřela oči. Na vteřinu netušila, co má dělat.

„Vezmi do rukou svá ňadra. Jenom je drž a dotkni se bradavek. Zjisti, co ti bude příjemné, a pak to udělej znovu,“ vybídl ji.

Jeho zastřený hlas a nedočkavost vidět ji ve víru rozkoše ji sváděly. Pomalu vyjela dlaněmi přes bříško až k prsům a zvedla je. Palci přejela po citlivých vrcholcích a zalapala po dechu, když jí tělem projela rozkoš jako elektrický šok.

„A teď si představuj, že je saju,“ přikázal tiše. „Mám je v ústech, olizuju je jazykem.“ Zavřela oči a zasténala, poddávala se jeho svádění.

„Teď si dej ruku mezi stehna,“ nařídil. „Rozhrň záhyby a ukaž mi svou krásnou kundičku. Ale druhou ruku nespouštěj z prsu, hraj si s bradavkou.“

Oči nechala zavřené, nechtěla porušit kouzlo. Jednou rukou sklouzla po břichu mezi nohy.

Zachvěla se, když špičkami prstů přejela po klitorisu. A pak, jak nařídil, se rozevřela a zvedla, aby ji viděl.

„Tak krásná,“ zašeptal. „Dotýkej se sama sebe, miláčku. Přiveď se k vrcholu. Chci to vidět.“

Tiše zasténala, když se začala rytmicky dotýkat sama sebe. Vypjala se, už se nedokázala dál nehýbat. Vyklenula boky a dál vyvíjela tlak na klitoris, převalovala ho pod špičkou prostředníku.

„Přesně tak,“ vybízel ji. „Chci, aby ses cítila příjemně, Kylie. Bože, jsi tak krásná. Tak krásná.“

Hlas měl sametový, smyslný, zesiloval její rozkoš. Přiváděl ji k vrcholu stále blíž, až k čirému potěšení.

Cítila něco nepopsatelně nádherného. Tělo se jí napjalo. Ňadra měla čím dál citlivější.

S každým dotekem, s každým nádechem se její tělo silněji svíralo rozkoší. A ona dál stoupala, blížila se vrcholu s každým dotekem, každým slovem, které uniklo z Jensenových rtů.

Zvrátila hlavu, poddala se tomu divokému, neznámému pocitu. Tohle nebyla ona. Teď z ní byla jiná žena. Sexy. Svůdnice. Ovládající svou vlastní sexualitu.

Ještě nikdy se necítila tak… volná. Nespoutaná. Tady na ni nic nedosáhlo. Nic by jí tu nemohlo ublížit, ani ji vyděsit. Byli tu jen oni dva. A její nejhlubší, nejopojnější představy.

„Jsi tak zatraceně překrásná,“ zašeptal Jensen.

Otevřela oči a zadívala se na něj. Nebála se, neznala strach. Chtěla se o to s ním podělit.

„Udělej se, miláčku. Ukaž mi svou rozkoš. Chci to okusit.“

Vklouzla prsty do svého těla. Ucítila vlhkost a pak ruku zvedla k jeho rtům. Vsál do úst její prst. Olízl ho a spokojeně si povzdechl.

Rychle ruku opět spustila ke klitorisu, protože se už blížila k vrcholu. Byla tak blízko. Chtěla tam vystoupat.

Rychleji, silněji. Přitlačila a zvrátila hlavu. Konečně toho dosáhla. Přijala to. Podlehla.

Vykřikla a roztřásla se, když dosáhla vrcholu a orgasmus se přes ni přelil jako mohutná vlna.

S výkřikem se zhroutila na postel, až se musela zapřít dlaněmi.

Náhle na sobě toužila pocítit Jensenovy ruce. Chtěla, aby se jí dotýkal. Chtěla pocítit jeho sílu. Chtěla se cítit v bezpečí.

Zatahala za provazy, skoro nezvládla uvolnit uzly. Jakmile měl jednu ruku volnou, otočil se a druhou si uvolnil sám téměř stejně zoufale, jak se cítila sama, jen aby kolem sebe už cítila

jeho paže.

Ponořila se do jeho objetí a bylo jí jedno, že jsou oba nazí. On jí neublíží. To on učinil tu největší oběť. Kvůli ní. Nikdy by jí neublížil. Věděla to.

„Jen mě objímej,“ zašeptala. „Prosím, potřebuju tě.“

„Nepustím tě,“ slíbil. „Budu tě držet, jak dlouho budeš chtít, Kylie. Jak dlouho budeš potřebovat. Nikam nejdu.“

18. kapitola

Jensen byl vzhůru, Kylie se mu tiskla k tělu. Byl spokojený a uvolněný jako ještě nikdy. Věděl, jak je důležité, co se v noci stalo, a nedokázal potlačit radost, která mu proudila žilami. Kylie byla jeho. Nenalhával si, že je to lék na všechno a že před sebou nemají ještě spoustu překážek. Ale vůbec poprvé nalezl klid a do srdce a mysli se mu vlila naděje.

Pohladil Kylie po těle a užíval si pocit, že ji svírá v náručí. Nahou, krásnou, horkou a uspokojenou.

„Děkuju,“ zašeptala. „Za to, co jsi mi v noci dal. Vím, že to pro tebe nebylo snadné, pro

muže, jako jsi ty, myslím. Ale nikdy na to nezapomenu, Jensene. Nedokážu ani slovy vyjádřit, co to pro mě znamená.“

Hruď se mu sevřela, snažil se najít slova, stažené hrdlo mu v tom ale bránilo.

„Bylo to to nejmenší,“ řekl. A byla to naprostá pravda. Předat moc této ženě nebylo nijak obtížné. Ona za tu oběť stála. „Vzdát se kontroly za to stálo, Kylie. Nechci, aby sis myslela, že toho někdy budu litovat nebo že bych tě začal nenávidět. Jsem ochoten ti předávat moc, jak dlouho to budeš potřebovat. I navěky, pokud by to znamenalo, že můžeme být spolu. Pokud by to znamenalo, že tě můžu držet v náručí jako právě nyní, udělám všechno, co bude potřeba, abych toho dosáhl.“

„Miluju tě,“ zašeptala a naprosto ho tím vyznáním šokovala až do morku kostí. „Vím, že je na to příliš brzo. Bojovala jsem kvůli tomu sama se sebou, zda to, co cítím, je opravdu láska.

Šílela jsem strachem, ale já už se nechci bát. Chci jen cítit. Celý život jsem se snažila necítit vůbec nic. Nechtěla jsem riskovat bolest, kdybych si dovolila něco cítit. Ale co cítím, když jsem s tebou, je láska. Jsem si tím jistá. Nemůže to být nic jiného. Nic jiného není tak krásné. Nikdy jsem nikoho nemilovala. Tedy ne takhle. Jenom Carsona a Chessy a Joss, ale co cítím k tobě, se nedá porovnat s tím, co cítím k nim. Děsí mě to, ale zároveň mi to tak přijde… správné.“

Objal ji pevněji ve svém náručí a zavřel oči před náhlým přívalem citů, které ho zasáhly do hrudi. Kolik ji jen muselo stát odvahy říct ta slova, zvláště poté, co překonala tu velkou propast a začala mu důvěřovat natolik, že s ním dokázala navázat důvěrný vztah.

Nedostávalo se mu slov, jak drahocenný dar právě svíral v rukách. Fascinovalo ho, že ho tato statečná překrásná žena miluje. Necítil se hoden její lásky ani její důvěry, ale, bože, chtěl obojí. Chtěl ji každým nádechem svého těla. Potřeboval ji, jako potřeboval dýchat. Ona byla vzduchem, který nasával do plic. Rychle se stala důvodem, proč žít. A on věděl, že bez ní se už nikdy nebude cítit celý. Věděl, že ji bezpodmínečně miluje. Že to, co k ní cítí, se nedá připodobnit k ničemu, co za celý život pocítil ke komukoli jinému.

Pohladil ji po vlasech a snažil se vzpamatovat. Nechtěl to pokazit. Bylo to příliš důležité. Dala mu do rukou svou důvěru a víru, že se o ni postará, a on ji nechtěl zklamat.

„Také tě miluji, miláčku. Tolik tě miluji. Pokud nevěříš ničemu jinému, tak tomuhle věřit můžeš.

Myslím, že jsem tě miloval od první chvíle, kdy jsem tě spatřil.“

Zvedla tvář od jeho hrudi a zadívala se na něj, v jejích krásných očích se zračily slzy.

„Co budeme dělat, Jensene? Vím, že dnešek znamenal velký krok, ale vím také, že toho ještě musíme mnoho překonat. Nechci mezi námi způsobit problémy. Chci tvou lásku. Potřebuju ji. Nikdy by mě nenapadlo, že bych chtěla nebo potřebovala takové spojení s nějakým mužem,

a zastihlo mě to nepřipravenou. Překvapil jsi mě. Přistoupil jsi ke mně, když jsem se nedívala, a náhle jsi tu. Tady,“ zdůraznila a položila si ruku na srdce. „Nechci to pokazit.“

Políbil ji na zamračené obočí, snažil se uvolnit napětí, které z ní cítil. Její slova a výraz tváře

byly tak upřímné. Tak zranitelné, až mu to lámalo srdce. Nechtěl, aby se ho někdy bála, ale určité věci se vymkly jeho kontrole. On, který byl zvyklý ovládat každý aspekt svého života, se musel smířit s tím, že jak šlo o tuto ženu, neovládá vůbec nic.

„Nebude to snadné,“ řekl upřímně. „Ale nic, co za to stojí, snadné není. Spolu to vyřešíme. Spolu zvládneme cokoli. Chci, abys tomu věřila. A můžeš si být jistá i tím, že já nikam nejdu. Bez ohledu na to, jak obtížné to bude, bez ohledu na to, jak složité nám to někdy přijde, budu tu a nikdy to s námi nevzdám.“

Slzy se jí třpytily, kapičky stékaly po řasách, až nakonec bezhlesně spadaly na tváře. Něžně

jí jednu slzu setřel palcem a srdce se mu sevřelo strachem a nejistotou, jež spatřil v jejích očích a slyšel v jejích slovech.

„Já to také nevzdám,“ zašeptala. „Nenech mě odejít, Jensene. Nedovol, abych se před tebou ukryla. Abych se ukryla před námi. To je mi podobné. Když to začne být obtížné, vzdám to, uteču a strčím hlavu do písku, kde se cítím v bezpečí. Nevzdávej to se mnou. Snad ti nikdy neublížím. Potřebuju, abys věřil, že to chci. Chci tě a chci to, co mezi námi je.“

Usmál se, v duši se mu rozhostila spokojenost. „Pokud odejdeš, půjdu si pro tebe a přitáhnu tě zpět k sobě. Nedovolím ti odejít, miláčku. Ne, pokud to nebudeš doopravdy chtít. Chci, abys byla moje, ale víc než to chci, abys byla šťastná a cítila se v bezpečí. Vždy a za všech okolností.“

Zavřela oči, zjevně si v duchu dodala kuráže, a když otevřela oči, žhnuly upřímností. „Miluji tě.“

V tom prostém oznámení se skrývalo tolik emocí, až mu to bralo dech. Cítil se zahanben její láskou a důvěrou, které jí planuly v očích. Nikdy předtím se necítil něčeho tak nehoden jako právě teď a tady, ale takový převzácný dar nehodlal odmítnout. Nikdy.

Pevně ji objal a opájel se měkkostí jejího těla, které se tisklo k jeho. „Také tě miluji, Kylie.

Vyřešíme to, ano? Dostaneme se k tomu. Jen nám dej čas.“ Sklopila zrak, ale on v nich přesto stihl spatřit náznak bolesti.

„Cítím se hrozně,“ přiznala. „Vím, že ti můžu věřit, a přesto s tebou nedokážu mít něco důvěrnějšího, aniž bych tě předtím přivázala k posteli. Je to směšné. Říkám ti, že tě miluji a že ti věřím, a to jsme se ještě ani nemilovali v pravém slova smyslu. Musím ti připadat jako hrozný pokrytec, když říkám jednu věc, ale dělám něco naprosto jiného, co?“

Bodlo ho u srdce, když v jejím hlasu uslyšel čiré zděšení. Zvedl jí bradu a přinutil ji, aby se mu podívala do očí.

„Miláčku, tohle je velký skok pro nás pro oba. Není kam spěchat a já nechci, aby sis kvůli tomu dělala starosti. Jsem šťastný a ty jsi také šťastná. Na ničem jiném nezáleží. Za nějakou dobu mi budeš důvěřovat natolik, abychom se spolu pomilovali. Budeš věřit sobě. Zatím mě budeš přivazovat k posteli až do té doby, než se budeš cítit dostatečně jistá, abys udělala ten poslední krok.“

Stáhla rty. „Kéž bych měla stejnou jistotu, co ty.“

„Já jsem si jistý dost za nás za oba,“ pronesl něžně. „To přijde, Kylie. Ani Řím nepostavili

za den. Tohle chvíli potrvá a je to tak správně. Není to nic, co bychom měli brát na lehkou váhu. Musíš se se mnou cítit v naprostém bezpečí, protože pokud bychom ten krok udělali moc brzy, mohlo by nám to ublížit. Naprosto mi nevadí, když věci zůstanou, jak jsou, dokud nebudeš

na ten poslední krok připravená. Nemusíš se za to omlouvat, ani nemusíš svůj strach nijak obhajovat. Mně ne. Mně nikdy. Miluji tě a láska znamená dělat, co je potřeba, aby se ten druhý cítil v bezpečí.“

Zvedla se k němu a přitiskla své měkké rty na jeho. „Tolik tě miluji,“ zašeptala. „Nezasloužím si tebe ani tvou trpělivost, ale za obojí jsem neskutečně vděčná. Nikdy by mě ani nenapadlo, že bych k někomu mohla cítit něco takového. Je to děsivé a krásné zároveň.“

Políbil ji, pomalu a sladce, jazykem ji ochutnával, něžně okusoval její rty. Pak se odtáhl a opájel se jejich poutem. Oba se v tuto chvíli odhalili. Nechtěl, aby tento okamžik někdy

skončil. Nechtěl, aby okolní svět narušil něco tak nového a krásného. Křehkého a zranitelného.

„Ne že bych chtěl měnit téma, ale nepromluvili jsme si o tom, co jsem probíral s Dashem, a já ti slíbil, že tě do všeho zasvětím. A nenapadá mě lepší chvíle, kdy si o tom popovídat, než když tě mám v náručí, tak měkkou a sladkou.“

Usmála se. „Co to o mně vypovídá, když jsem na Dashe ani na svou práci vůbec nepomyslela?“

„Myslím, že to vypovídá o tom, že ses soustředila výhradně na mě, a ačkoli to možná vyzní namyšleně, jsem rád, že když jsi se mnou, nemyslíš na nic jiného.“

Znovu ho políbila a pak se odtáhla, aby se na něj mohla podívat. Její vlasy se rozlévaly po polštáři jako tekutý satén. Uložila se na bok a nohy propletla s jeho. Už mu zase stál, ale

nijak to neskrýval. Chtěl, aby věděla, jak moc ji chce a jak moc po ní touží. Jak překrásná se mu zdá.

„Co ti Dash řekl? A co přesně jsi řekl ty jemu?“

Pohladil ji po zádech. Nemohl se jí přestat dotýkat, když spolu mluvili. Bylo tak intimní povídat si v posteli o všedních věcech, obtočení kolem toho druhého, ukrytí před celým světem.

„Řekl jsem mu, aby se začal dívat po nové sekretářce, protože na té pozici mrháš svými schopnostmi. Řekl jsem mu, že jsem ti dal na zbytek týdne volno. Potřebuješ odpočívat, ale přiznám se, že jsem to udělal i ze sobeckých důvodů, protože tě mám rád jen pro sebe a nechci tě pustit, ani se o tebe dělit s nikým jiným. Ještě ne.“

Jeho přiznání jí udělalo radost a vůbec ji nerozzlobilo, že v podstatě rozhodl za ni, jak to bude dál s její prací. Našlapoval na tenkém ledě, protože i když jí předal moc, pokud šlo o jejich milostný život, bylo pro něj přirozené rozhodovat ve všech ostatních oblastech.

„Také jsem mu řekl, že to ty jsi pro nás získala zakázku od S&G a že je potřeba, abys s námi spolupracovala mnohem úžeji, a že v budoucnu budeš v naší firmě skvělým společníkem.“

Zamračila se, i když oči jí zářily radostí.

„A jak to vzal?“ zeptala se váhavě.

„Moc dobře. Souhlasil, abychom začali hledat novou vedoucí sekretariátu. Řekl jsem mu, že se musíš soustředit na jiné aspekty obchodu a že nebudeš mít čas na nic jiného. Budeš potřebovat někoho, kdo ti s tím pomůže, takže v podstatě nová sekretářka bude pracovat pro nás tři. Nejen pro mě a Dashe.“

„Tvoje důvěra ve mě pro mě hodně znamená, Jensene,“ řekla upřímně. „Doufám, že v sobě brzy uvidím to, co ve mně vidíš ty. Pracuju na tom, ale jak jsi řekl, ani Řím nepostavili za den.“

Uchechtl se, když použila jeho vlastní slova. „To je pravda, miláčku.“ Zaváhala, zjevně si nebyla jistá, zda další otázku položit.

„A ví… o nás?“

Jensen přikývl. „Řekl jsem mu pravdu. Řekl jsem mu, že jsi moje.“

Zamrkala, jako by nad tím prohlášením chvíli uvažovala. Pak se jí na krásné tváři rozprostřel úsměv a oči se jí rozzářily.

„To se mi líbí,“ přiznala tiše. „Líbí se mi, jak to zní, když to říkáš ty. Ještě nikdy jsem nikomu nepatřila. Kdyby mi někdo řekl, že budu šťastná s tak… majetnickým mužem, rozhodně bych to

odmítla. Ani na vteřinu bych neuvěřila, že by se mi to mohlo líbit nebo že bych to vůbec

dovolila.“

„Ty ale jsi moje,“ prohlásil tiše. „O tom nepochybuj. A já ochraňuji, co je moje. Chci tě však varovat. Dal jsem ti moc, pokud jde o náš milostný život, a udělal jsem to moc rád. Ale moje… dominance, pokud to tak můžu nazvat, se projeví v jiných oblastech. Někdy se ti to nebude líbit, možná tě to i vyděsí nebo ti možná přijde, že na tebe příliš tlačím. Neříkám to, abych tě vyděsil. Jsem jen upřímný, protože tě tím nechci překvapit ani odehnat.“

Kousla se do rtu a dlouho se na něj mlčky dívala.

„Vím, že je to pro tebe obtížné, vzdát se kontroly vůči mně. Vím, že to jde proti všemu, co

z tebe dělá toho, kým jsi. Nechci, aby sis někdy myslel, že nevím, jak náročné to je. Vím to. Ani nechci, aby sis jen na vteřinu pomyslel, že pro mě ten dar nic neznamená. A jak jsi řekl, ono to přijde. Nepochybuju, že vyhladíme všechny vrásky našeho vztahu, ale buď si jistý, že rozhodně přijdou chvíle, kdy se neshodneme. Umím být tvrdohlavá a jsem zvyklá mít všechno po svém.

To víš. Ale chci, aby to fungovalo, a uvědomila jsem si, že mi nevadí, jak jsi dominantní. Alespoň teoreticky ne.“

Vzal její tváře do dlaní a palci ji pohladil po čelisti, odhrnul pramínky jejích vlasů. Naklonila se k němu, až byly špičky jejich nosů pouhé centimetry od sebe. Oči měla vážné, upřímné.

„Nechci, abys kvůli mně někdy změnil, kdo a co jsi. Nikdy jsem nechápala, o čem to Joss mluví, když tvrdila, že Carsona příliš miluje, než aby po něm chtěla něco, co jí nemůže dát. Ale teď už to chápu. Protože nechci, aby ses kvůli mně měnil. Miluji tě takového, jaký jsi.“

Jeho srdce těmi slovy roztálo. Znovu ji políbil, hluboce, až se jim oběma nedostávalo dechu a tep se jim splašil.

„A platí to i naopak, Kylie. Nechci, abys někdy kvůli mně měnila, kdo a co jsi, protože tě miluji takovou, jaká jsi.“

„Tak to asi budeme muset najít způsob, jak koexistovat spolu navzdory všemu,“ řekla zlehka.

„To se vsaď,“ zavrčel.

Hlasitě zívla, oči měla ospalé a spokojené.

Přitáhl si ji do náruče a položil si její hlavu na rameno.

„Teď spi, miláčku. Ráno půjdu do práce o něco později, abychom se spolu mohli nasnídat.“

„To zní dobře,“ odpověděla tiše. „A já pro nás zítra uvařím večeři, až se vrátíš z práce.“ Políbil ji na čelo. Zaplavila ho spokojenost, pronikla mu do srdce i do samotné duše.

Věděl, že mají před sebou hrbolatou cestu, ale byl plný optimismu. Kylie byla jeho a on jí nedovolí odejít. Cokoli se před ně postaví, společně zvládnou.

19. kapitola

Kylie si pobrukovala, zatímco si česala vlasy a nanášela make-up. Týden uplynul jako voda

a s podivem zjistila, že se vůbec netěší, až se v pondělí vrátí do práce. Na to se jí čas strávený s Jensenem příliš líbil. Celý týden byli spolu jenom oni dva, zajetí ve svém rytmu.

Jensen se s ní každé ráno nasnídal, pak odešel do práce a vrátil se přesně na pátou. Ačkoli Kylie po telefonu mluvila jak s Joss, tak s Chessy, nezabíhala do detailů svého intimního soužití s Jensenem. Nepřišlo jí to správné. Bylo to jejich soukromí. Bylo to jen mezi ní a Jensenem

a ona nechtěla, aby zbytek světa věděl, co se dělo v jejich ložnici nebo jakou oběť kvůli ní učinil.

Byl to hrdý muž, a ačkoli se s jeho nabídkou kamarádkám svěřila, teď si přála, aby to neudělala. V tu chvíli se potřebovala vypovídat. Promluvit si s kamarádkami o svém strachu

a možná od nich i získat souhlas. Teď ale litovala, že jim vyzradila, jaký dar jí Jensen dal. Byl to dar překrásný a drahocenný, ten nejnesobečtější dar, jaký kdy dostala.

Okamžitě se rozzářila, když se ozval domovní zvonek. Položila hřeben, rychle se prohlédla v zrcadle a vyběhla z Jensenovy ložnice do obývacího pokoje.

Už jí volal a řekl, že dnes večer se navečeří ve městě. Měli v plánu zajít do hospody

k Rančerovi, kde nabízeli skvělá jídla a příjemné prostředí. Kylie tam už několikrát jedla s Joss a Chessy, než přesídlily do Lux Café.

Těšila se, že si dnes večer opět vyjdou. Od té první noci se spolu už nemilovali. Netlačil na ni a ani ona na něj. Možná se bála, že zase zpanikaří a zvrátí pokrok, který spolu udělali. Kdoví?

Věděla ale, že je zamilovaná a že jejich neexistující milostný život nijak nebrání tomu, aby se jejich vztah ještě víc prohloubil. Nebylo potřeba čeřit vlny, když si vedli tak dobře.

Jensen se rozzářil, když ji spatřil. Ten jeho výraz milovala. Tvářil se tak pokaždé, kdy se večer vrátil z práce. Jako by se nemohl dočkat, až ji uvidí, a jako by být s ní byl ten nejpříjemnější okamžik celého jeho dne.

Její předchozí myšlenka na to, že se nijak netěší na pondělí, až se vrátí do práce, se rozplynula, protože si uvědomila, že spolu stráví celý den. Pojedou do práce spolu a spolu se také vrátí. Co by mohlo být lepšího?

„Co má znamenat ten pohled?“ zeptal se zmateně.

Zavrtěla hlavou, aby zahnala tu myšlenku, vrhla se do jeho náruče a pevně ho objala.

„To nic. Jen jsem si rozmyslela něco, co mě předtím napadlo. Nebo spíš odmyslela.“

Uchechtl se a jeho hruď se jí pod tváří zachvěla. Zavřela oči a držela ho, vychutnávala si vzájemnou blízkost a útěchu, kterou jí přinášel svou… existencí. Jen tím, že tu byl s ní. Že se vrátil domů, za ní, a byl rád, že ji po celém dni vidí.

„To nedává vůbec smysl,“ prohlásil pobaveně.

S úsměvem se odtáhla a zadívala se mu do očí, opájela se pohledem na něj. Tak mužný, pohledný, plný života. Zachvěla se intenzitou jeho pohledu a přemýšlela, zda dnešní noc bude nocí, kdy se spolu konečně opět pomilují. To ale přece záleží na ní, ne? To ona držela opratě, takže stačí, aby řekla, že ho chce, a on by jí byl okamžitě k službám.

„No, napadlo mě, že se vůbec netěším na to, až se v pondělí vrátím do práce. Celý tenhle týden se mi moc líbil. Ale pak jsem si uvědomila, že když se vrátím do práce, budu celý den s tebou a nebudu tě vídat jenom ráno a večer. Takže jsem si rozmyslela, že se do práce netěším, protože se vlastně velmi těším na to, až spolu strávíme celý den.“

Oči se mu pobaveně rozzářily, na smyslných rtech, které na sobě tolik toužila pocítit, se mu usadil spokojený úsměv. Srdce jí poskočilo, když si představila, že by mu dovolila, aby se jí

dotkl. Zvládla by to? Její srdce a tělo poznaly touhu a dávaly jí najevo, že po tom touží stejně jako ona sama. To jen její mysl se držela zpátky.

„Jsem moc rád, že sis to rozmyslela. Ačkoli nechci lhát. Celý týden s tebou byl nádherný. Líbilo se mi, že na mě doma čekáš. Nechci se o tebe dělit s ostatními. Ještě ne. A nebudu tvrdit, že v pondělí na to budu připravený, ale měl jsem tě pro sebe už dost dlouho. Je načase, abys vyrazila do světa a dobyla ho. Že při tom budu s tebou, je jenom třešinka na dortu.“

„Lichotky ti vždy pomůžou,“ řekla s úsměvem. „Tak co kdyby ses šel teď převléknout, abys mě mohl vzít na jídlo? Už je to nějaká doba, co jsem jedla U Rančera. Těším se na pořádné hospodské jídlo a nálož sacharidů.“

„Nedovolím, aby kdokoli říkal, že své ženě něco odmítám.“

Rychle ji políbil a zamířil do ložnice. Dívala se za ním s pohledem upřeným na jeho zadek a s myslí plnou vášnivých představ.

Nebylo směšné, jak ji nadchlo, že o ní mluví jako o „své ženě“?

Zachvěla se, protože ať už to bylo směšné, nebo ne, jako ženě se jí to líbilo. Musela se smát tomu, jak ji ovládaly její hormony. Bože, vždyť se chová jako upištěná puberťačka, co má před prvním rande!

Rozhodla se, že bude trochu, no dobře, mnohem kurážnější než kdy předtím, a následovala ho do ložnice. Doufala, že zahlédne, jak se převléká. Očividně tak mohla přidat šmíráctví

na stále rostoucí seznam věcí, o kterých si nikdy nemyslela, že by se jim oddávala.

Dech se jí zatajil, když vstoupila a spatřila ho svlečeného do spodního prádla. Svaly

na zádech se mu napínaly, když si přetahoval košili přes ramena, a ona tam stála a užívala si ten výhled.

Oči jí sklouzly k vyboulenině v jeho spodkách. Zjevně to byl důkaz, že se opravdu těšil, až se za ní vrátí domů.

Bylo pro něj učiněným peklem, že spolu několik dní neměli sex? Mučila ho snad tím, že mu to dovolila jen jednou? Nelíbilo se jí, že by se měl kvůli ní trápit. Nebylo pro ni přirozené vodit muže za nos. Ne že by právě to dělala. Ale nelíbila se jí představa, že se kvůli ní cítí nenaplněný.

Otočil se, a když ji spatřil stát ve dveřích, povytáhl obočí. Pak se usmál a natáhl se pro kalhoty.

„Je tohle ta chvíle, kdy mám říct: ‚Přistižen při činu‘?“ zeptal se bez výčitek svědomí. Zavrtěla hlavou a také se na něj usmála. „Vůbec ne. Já… jen jsem… ráda, že mě chceš.

Pokud tedy nemáš erekci kvůli nějaké jiné,“ dodala nevinným hlasem.

Odfrkl si. „To tak. Vidíš tu snad nějakou jinou nádhernou, žádoucí ženu?“

„Ne. Nevidím tu žádnou,“ řekla a tváře jí jeho komplimentem zahořely.

Zamračil se nad její odpovědí, pak k ní přešel a přitáhl si ji do náručí. Tvrdě mu přistála na hrudi, on jí zvedl bradu a okamžitě se zmocnil jejích rtů.

Otřel se rozkrokem o její podbřišek, aby věděla, jak je tvrdý. Vklouzla dlaněmi mezi jejich těla, přes látku džín vzala do ruky penis a něžně ho polaskala.

Hrdelně zavrčel. Byl to zvuk roztouženého muže. Dnes v noci, ať si třeba peklo zamrzne nebo svět zaplaví potopa, si od něj vezme, co bude chtít. Pokud bude po jejím, ani jeden z nich už dlouho trpět nebude.

20. kapitola

Kylie a Jensen seděli u stolu u okna v restauraci U Rančera a Kylie si vychutnávala předkrm, mísu nachos, když dovnitř vešel velice pohledný muž a vydal se k jejich stolu.

Po svém boku měl překrásnou ženu s pronikavě modrýma očima a vlasy barvy půlnoci. Byli si dokonalým kontrastem. Z páru čišelo bohatství, bylo zřejmé, že ten muž má peníze.

Ne že by působil snobsky, ani nebyl z těch, co by dávali otevřeně na vědomí své bohatství. Vyzařovala z něj tichá autorita a oblečení měl od předního návrháře, velmi drahé a dokonale padnoucí. A pak tu byl ten prsten, který se ženě po jeho boku blyštil na prsteníku. Odrážel světlo, mihotal se a téměř Kylie oslepoval.

Dobře, možná trochu přeháněla, ale stejně. Věděla, že jsou bohatí. Ochomýtala se

v Carsonových kruzích dost často, aby poznala pravý kámen. A také uměla poznat ty, co se jen snažili vypadat, že mají peníze a postavení, než jaké měli ve skutečnosti.

„Jensene, moc rád tě vidím,“ pozdravil muž, když došli k jejich stolu.

Zastavil se a ženu vedle sebe si k sobě přitáhl tak, jak to musel dělat mnohokrát předtím. Bylo zřejmé, že ji ten muž považuje za svou. Poznala to z jeho řeči těla. A z toho, jak se na ni díval.

Jensen vzhlédl a z výrazu jeho tváře vyčetla, že muže poznal. Pak se na příchozí pár vřele usmál a vstal. Kylie zůstala sedět a cítila se jako srna v záři reflektorů, nejistá, jestli má také vstát, nebo ne. Jensen jí stiskl ruku, jako by ji chtěl uklidnit.

Bože, jak toho muže milovala. Byl vůči ní vždy tak pozorný a ochranitelský.

„Zdravím, Damone, Sereno,“ pokynul ženě. Potom se otočil na Kylie, v očích majetnický pohled, který křičel do světa, že tato žena je jeho. „Rád bych vám oběma představil Kylie. Je pro mě velice důležitá.“

Srdce jí zaplavila radost, když se tak otevřeně přiznal k jejich vztahu.

„Kylie, toto je Damon Roche a jeho žena Serena.“

„Moc rád vás poznávám, Kylie,“ řekl Damon hlasem, který jí učaroval. Stejně jako ta autorita, kterou z něj vycítila. Něco na něm Kylie fascinovalo, a zároveň ji před ním varovalo.

Dominance.

To slovo se jí tiše přikradlo do mysli a její instinkty jí řekly, že tento muž je zcela

nepopiratelně dominantní. Zdálo se jí, že všichni kolem ní jsou buď dominantní, nebo submisivní. Svět jako by se zmenšil.

„Zdravím, Kylie,“ řekla Serena s milým úsměvem.

„Také zdravím,“ odpověděla Kylie váhavě. „Moc ráda vás oba poznávám.“

„Nebudeme vás zdržovat,“ řekl Damon Jensenovi. „Ale už dlouho jsme se neviděli, a tak jsem tě chtěl alespoň pozdravit.“

Jensen potřásl hlavou a naklonil se, aby Serenu políbil na tvář. Kylie jim plaše mávla, když se otočili a zamířili opačným směrem. Pak se Jensen opět usadil a Kylie se na něj tázavě zadívala.

„Kdo to byl?“ zeptala se.

„Známí,“ odpověděl. „Seznámili jsme se teprve nedávno, přes Dashe.“

Na zátylku ji zamrazilo. Okamžitě si vzpomněla, proč je jí Damonovo jméno povědomé. Joss se o něm zmínila. Pokud se nemýlila, byl to majitel toho podniku, kam se vydala Joss

s úmyslem najít někoho, kdo jí nabídne dominanci. A pokud ho Jensen zná…

„Jsi tamním členem?“ zeptala se tiše.

Nepředstíral, že jí nerozumí. Vždycky jednal na rovinu a ona to na něm oceňovala. Nikdy

nemusela přemítat, jak si u něj stojí nebo co si myslí nebo co cítí, protože on jí nikdy nic z toho netajil.

Ale měl potřebu dominovat.

Při té myšlence sebou trhla. Stále ji trápilo, že si kvůli ní musí odpírat něco, co je pro něj důležité.

„Jsem členem, ano. Ale zatím jsem se ničeho neúčastnil a nyní už to ani nemám v plánu.“

„Chessy a Tate a Joss s Dashem tam chodí,“ zašeptala Kylie.

„Ano, já vím,“ odpověděl klidně. „Ale nikdy jsem tam nebyl, když tam byli oni. Vlastně jsem tam zašel jenom dvakrát, nejprve kvůli přihlášce, pak na obhlídku.“

Sevřela rty a přemýšlela, zda vůbec chce znát odpověď na následující otázku. Věděla, co se tam děje. Byla svědkem mnoha Chessyiných a Jossiných rozhovorů, aby měla dost jasnou představu, co by ji tam čekalo, ale nikdy neměla zájem znát detaily. Netušila, proč je najednou tak zvědavá.

„Jak to tam vlastně chodí?“ zeptala se nakonec. „Chessy a Joss o tom mnohokrát mluvily, ale abych byla upřímná, povětšinou jsem se je snažila nevnímat, protože jsem to nechtěla vědět. A když mi Joss řekla, že tam chce zajít, byla jsem bez sebe starostmi.“

„Proč to teď chceš vědět?“ zeptal se tiše.

Pokrčila rameny. „Asi jsem prostě zvědavá. Tedy ne že bych měla zájem tam jít. Asi bych to měla nechat být. Nechci ti připomínat, co je ti kvůli mně odepřeno.“

„Kylie, podívej se na mě, miláčku.“

Vzhlédla a zadívala se mu do očí. Jeho pohled byl pronikavý, soustředil se jenom na ni. Byl

naprosto vážný.

„Není mi odepřeno vůbec nic. Já se tak rozhodl a nelituju toho. Nemám chuť chodit do Sídla.

Co chci a co potřebuji, sedí právě teď přímo přede mnou.“

Přestože jí tohle všechno logika už řekla, úleva jí stále proudila žilami a hruď se jí svírala téměř bolestivě.

„Věříš tomu, miláčku?“

Pomalu přikývla. „Ano, věřím, Jensene. Ale nebudu ti lhát. Občas se bojím, že jsi kvůli mně přišel o mnoho.“

„Možná by sis měla uvědomit, co jsem tím získal,“ podotkl. „Protože jak to vidím já, nevzdal jsem se ničeho a získal jsem víc, než co se mi kdy snilo.“

Upřímnost jeho slov ji uklidnila a dodala jí odvahu.

„Tak jak to tam chodí?“ zeptala se tentokrát mnohem jistěji. Neublíží jí, když to bude vědět. Není toho součástí. Chtěla jen utišit svou zvědavost nad tím, co to její dvě nejbližší kamarádky vyznávaly.

„Sídlo je místo, kam si lidé chodí plnit sexuální fantazie. Můžeš tam vidět v podstatě vše.

V mezích zdravého rozumu, samozřejmě. Není to tam jen o dominanci a submisivitě. Lidé si tam chodí plnit všemožné představy. Je to místo, kde se jim můžou svobodně – a bezpečně – oddat.“

„Takže je to jako veřejné? Tedy, plní si lidé ty své představy před jinými lidmi?“

Bylo pro ni těžké si představit, že Chessy a Joss dělají to, co tam dělají, před cizími lidmi. Možná si malá část její mysli nechtěla představovat nejlepší kamarádky v takových situacích. Nejspíš by si pak potřebovala prolít mozkem bělidlo.

„Někteří ano. Jiní ne. Je tam prostor pro obě možnosti,“ pokrčil rameny. „Je tam sál, kde se vše děje na očích jiným. Ale jsou tam také soukromé místnosti, které monitorují hlídači, takže

nikdo nedojde úhoně.“

„Přijde mi to tak… jiné,“ řekla a znělo jí to přihlouple, ale nevěděla, co jiného říct na téma, kterému nerozuměla. Děsila ji představa sexu před očima cizích lidí. Sotva si dokázala dodat odvahy, aby k tomu přistoupila v soukromí, natož před celým světem.

Tiše se uchechtl. „Je to jiné. Ale ne pro ty, kteří tam chodí. Pro ně je to normální způsob, jak naplnit svou sexualitu. Cokoli se jim líbí, to tam dělají. Pokud je to tedy bezpečné a se souhlasem všech zúčastněných.“

No, tak teď ji usadil. Možná by neměla tolik soudit. Kdo vůbec byla, aby mohla soudit jiné? Sama měla tolik problémů, že by je psychologové museli řešit celé roky, takže sotva do toho měla právě ona co mluvit.

„Nemusíš se ničeho bát,“ uklidňoval ji Jensen. „Nikdy by mě ani nenapadlo, že bych tě tam přivedl. Sám už tam nechci chodit. Když jsme o tom s Dashem prvně mluvili, zaujalo mě to, to jistě. Dokonce jsem zažádal o členství. Ale pak jsem poznal tebe. Nebo spíš poznal jsem tebe a potom požádal o členství, ale jakmile jsem ho získal, ztratil jsem zájem tam chodit. Chtěl jsem… tebe.“

„To nikdy nepochopím,“ přiznala. „Ale jsem ráda, že jsi tam nešel a že mě chceš i se všemi mými problémy. Dal jsi mi naději, Jensene. Poprvé v životě mám konečně naději na normální vztah. Nebo tedy tak normální, jak jen to půjde.“

Neuniklo mu, jak smutně to zní.

„Kdo by chtěl být normální?“ zeptal se zlehka. „Normální je, co my za normální uznáme, ne naopak. Takže být normální je pro každého jiné. My to budeme mít, jak si to uděláme. Mimoto, pokud nebýt s tebou znamená být normální, tak na to kašlu. Mnohem radši budu nenormální, ale s tebou.“

Usmála se, nálada se jí hned zlepšila. Bože, uvědomila si, že vzhledem k tomu, co měla

v plánu na dnešní večer, si právě sama podkopávala nohy a sabotovala veškerou snahu o to, být normální.

Přinesli jim jejich jídlo a Kylie se přistihla, že ho přímo hltá. Měla na zbytek večera své úmysly. Jídlo bylo to poslední, na co myslela. Vzhlédla a spatřila, že Jensen už dojedl,

a promluvila dřív, než ztratila nervy.

„Můžeme vyrazit domů?“ zeptala se, nedočkavá na to, co si pro dnešní večer usmyslela.

V očích mu zajiskřilo. Pochopil to. Bylo to na ní tak vidět? Nebo možná vypadala tak zoufale. Ta představa ji pobavila, protože než poznala Jensena, nikdy ji ani nenapadlo, že by mohla být zoufalá. Teď se ale nemohla dočkat, až bude před ní stát nahý a až se k sobě přitisknou, kůži na kůži.

Ruch kousek ode dveří přinutil Kylie zvednout hlavu, aby zjistila, co se děje. Znechuceně nakrčila nos, když spatřila zjevně opilého – a hlasitého – muže, kterého se snažila jeho přítelkyně odtáhnout od baru.

Odvrátila se, nechtěla, aby jim něco pokazilo společný večer.

Jensen zaplatil a vstal, podal jí ruku a vytáhl ji na nohy. Přitiskl si ji k boku a společně vyšli ze dveří do noci.

Nevěděla, že je něco špatně, dokud se Jensen vedle ní nenapjal. Pohlédla směrem, kam se díval, zaražená tichým vrčením, které mu vibrovalo v hrudi.

Pár, který se předtím dohadoval u baru, si své neshody odnesl na parkoviště. Muž držel ženu za vlasy a křičel na ni nadávky.

Pak ke Kyliině hrůze muž udeřil ženu pěstí a ona spadla.

Jensen po něm vyrazil a jedinou ranou ho srazil k zemi. Muž padl na beton. Tvrdě. Kylie ztuhla, neschopna zareagovat ani se pohnout. Jensen se sklonil k ležící ženě a pomohl jí na nohy.

Kylie bušilo srdce v hrudi, na čele se jí perlil pot. Zvedl se jí žaludek, v břiše ji bodala ostrá bolest. Musela polknout, aby zahnala nutkání vyzvrátit obsah svého žaludku.

„Jste v pořádku?“ zeptal se tiše Jensen ženy. „Můžu vám pomoct. Zavoláme na policii a pošleme toho grázla do vězení.“

„Ne!“ vykřikla žena. „Prosím, nechte nás. Jen to zhoršíte!“ plačtivě žadonila. Chytila Jensena za ruku a třásla jí, v jejích očích a hlasu bylo patrné zoufalství. Jensen se na ni zadíval, v očích šok, pak pohlédl na muže, který tiše sténal.

„Viděl jsem, co udělal, a vy chcete, abych přesto odešel?“ otázal se Jensen chraplavě.

„Prosím, jděte,“ žadonila žena. „Odvezu ho domů. On to tak nemyslel. Je jenom opilý. Nemá tušení, co dělá. Ráno si to ani nebude pamatovat.“

„Jak sakra vysvětlíte tu modřinu na tváři?“ zavrčel Jensen.

Žena s panikou pohlédla na muže, který se snažil vstát. „Na tom nezáleží. Dobře? Prosím, jděte. Já to s ním zvládnu. On to tak nemyslel. Prosím, jděte. Když se do toho budete plést, bude to pro mě ještě horší.“

Kylie konečně ovládla své nohy i jazyk. Došla k Jensenovi a chytila ho za ruku. Otočil se, jako by si právě uvědomil, že tu je. Oči měl temné. Zuřivost v něm bouřila a žhnula, celý se chvěl.

„Pojď, Jensene,“ zašeptala. „Jinak jí ublíží ještě víc. Nechce, abys volal policii.“

„Poslechněte ji,“ naléhala žena. „Není to nic, co bych už nezažila. Ráno toho bude litovat, pokud si to bude pamatovat.“

„To není omluva,“ zavrčel Jensen. „Měla byste ho poslat za mříže a požádat o zákaz přiblížení.“

Kylie ho zatahala za ruku, zoufale se chtěla dostat co nejdál, než celá situace vygraduje. Muž se snažil dostat na nohy a otáčel se, očividně hledal svou partnerku, kterou právě srazil k zemi pěstí.

Žena po nich vrhla poslední zoufalý pohled a přistoupila k muži, hodila si jeho paži kolem krku a pomohla mu vstát.

Jensen tiše klel. Kylie cítila, jak se celý chvěje. V ruce svíral její prsty tak pevně, že si uvědomila, jak náročné pro něj je se ovládnout.

Znovu ho zatahala za ruku. Bála se, že se opět vrhne na toho muže. K její úlevě se jí tentokrát podvolil. Celou cestu k autu se ustaraně ohlížel přes rameno a sledoval muže se ženou.

„Bože, je mi z toho zle,“ klel Jensen, když Kylie pomáhal usednout na místo spolujezdce.

Kylie oknem sledovala, jak se žena snaží dostat muže na přední sedadlo v jejich autě. Srdce se jí sevřelo, když si uvědomila, jaký život ta žena musí vést. Život, v němž vymýšlela výmluvy pro bití, které snášela od svého manžela nebo přítele. Stiskla k sobě víčka. Nechtěla mít před očima představy, které jí zaplavovaly mysl.

Jejich večer ležel v troskách, její předchozí dobrá nálada byla zničena.

Celou cestu domů bylo v autě ticho. Jensen pevně svíral volant, oči upíral na silnici před sebou. Několikrát na něj pohlédla, ale on neodvrátil pohled od silnice.

Napětí bylo téměř hmatatelné, tížilo je, téměř je dusilo. Viděla v Jensenových očích neutuchající vztek a pak… bezútěšnost. Tolik žalu a smutku, až ji to zahltilo.

Jaká temná minulost ho tíží? Mluvili o tom jen krátce. Naznačil, že i on má své démony,

s nimiž bojuje, a když se ho jednou zeptala, změnil téma hovoru a řekl, že jí to poví později.

Teď si uvědomila, že to musí vědět. Teď. Ne později.

Tak se zaobírala vlastními problémy, že ji ani nenapadlo, že by měl Jensen nějaké vlastní. To ale napraví.

Pokud se jí otevře.

Trhla sebou, protože ani ona se mu plně neotevřela, ale přesto očekávala, že on jí svou duši odhalí. Znal střípky její minulosti, ona o něm však nevěděla zhola nic. A pokud mají mít nějakou naději na budoucnost, pak musí uložit k odpočinku nejen své démony, ale i ty jeho.

Počínaje touto chvílí.

21. kapitola

Jensen odemkl dveře od domu a uvedl Kylie dovnitř. Pohlédl na ni, na její zmučenou, pobledlou tvář. Objímala se a dlaněmi si třela paže, aby zahřála ledovou kůži.

Tiše zaklel, protože jejich noc byla zničená. Věděl dobře, co měla Kylie v plánu a k čemu sbírala odvahu celý týden. A teď? Kdo ví, jakým peklem si procházela po tom, co spatřila na parkovišti?

Stálo ho velké úsilí, aby odešel, když věděl moc dobře, že ten hajzl té ženě ublíží a pak znovu a znovu. Bude v tom pokračovat, dokud mu to ona neoplatí, dokud to sama nezastaví.

A Jensen musel odejít a předstírat, že nebyl svědkem toho, co viděl.

Dělalo se mu špatně.

Probudilo to jeho vlastní démony, které už zdi, jež během let vystavěl, nadále nedržely. Rojili se, cenili tesáky a prodírali si cestu do jeho mysli.

„Jensene?“

Kyliin tichý hlas ho vytrhl ze zamyšlení. Pohlédl na ni a zjistil, že ho upřeně pozoruje znepokojeným pohledem.

„Ano, miláčku?“

„Musíme si promluvit,“ zašeptala. Přikývl, neschopen další odpovědi.

Vzala ho za ruku a překvapila ho tím, že se ho snažila uklidnit. Jako by právě neviděla to, co celé roky zažívala na vlastní kůži. Ale ona si prošla mnohem horším peklem. Facka byla jen drobkem toho, co se jí celé roky dělo.

„Pojď do ložnice,“ vybídla ho tiše. „Lehneme si do postele a o všem si promluvíme.“

Přitáhl si ji do náruče, chtěl ji chvíli držet. Ujistit sám sebe, že je Kylie v bezpečí. Že je s ním, a ne milion mil odtud, na jiném místě, v jiném čase.

Políbil ji na temeno a nadechl se vůně jejích hedvábných vlasů. Objala ho, pevně ho sevřela, jako by ona uklidňovala jeho, a ne naopak.

„To bych rád,“ řekl.

Odtáhla se od něj, jeho ruku ale nepustila a vykročila k ložnici. Když vstoupili, přešla ke komodě, kde měla uloženou většinu oblečení, a vytáhla pyžamo.

Rychle se vysvlékla a vůbec jí nevadilo, že ji při tom pozoruje. Ulevilo se mu, že na ní ta událost na parkovišti nezanechala tak hlubokou stopu, jak se obával. Možná to byl on, kdo kvůli tomu víc trpěl. Dívat se, jak před jeho očima bijí ženu, v něm vyvolalo mnoho bolestných vzpomínek. Sevřel ho pocit bezmoci, když ho ta žena prosila, aby nevolal policii.

Bože, už nikdy se nechtěl cítit tak bezmocně.

Ruce se mu třásly. Ani si to neuvědomoval, dokud se k němu Kylie nevrátila, nechytila ho za ruce a nestiskla je, aby se ho tím pokusila uklidnit.

„Co kdybychom tě teď převlékli do postele?“ navrhla.

Stál tam, zatímco mu svlékala oblečení kousek po kousku. Postupovala pomalu, téměř zbožně. Pro tentokrát převzala jeho roli opatrovatele. A on to dovolil a vychutnával si pocit, že má někoho, kdo ho miluje a kdo se o něj postará, když se sám cítí zranitelný.

Tato žena byla jediná, před kým si dovolil odhalit své nitro. S nikým jiným se nikdy necítil v takovém bezpečí, aby mu předal svou kontrolu.

Když byl svlečený do spodního prádla, dovedla ho k posteli a odhrnula přikrývky, aby si pod ně mohl lehnout.

Jakmile oba ulehli, Kylie mu vklouzla do náruče a položila si hlavu na jeho rameno.

„Co se to dnes večer stalo, Jensene?“ zeptala se tiše. „Tedy krom té samotné záležitosti. Viděla jsem v tvých očích ten pohled. Viděla jsem víc než jen vztek nebo zuřivost. Viděla jsem smutek a… zoufalství. Kdysi jsi mi řekl, že nejsi jediný, kdo bojuje s démony minulosti. Povíš mi teď o nich?“

Zavřel oči a přemítal, kolik jí toho může říct. Ne že by jí to říct nechtěl nebo jí dostatečně nedůvěřoval. Bál se, že kdyby se jí svěřil se svým smutným dětstvím, připomněl by jí vlastní nepříjemnou minulost.

Jako by viděla do jeho mysli a slyšela jeho myšlenky, chytila ho za čelist a pohladila ho po tváři.

„Dnes jsi důležitý ty,“ řekla tiše. „O mě se neboj. Pro jednou dovol, ať jsem tu ta silnější já.

Budu poslouchat. Vyslechnu si, co mi řekneš. A nikdy to nikomu nepovím. V tom mi můžeš věřit.“

Otočil hlavu a políbil ji do dlaně. „Kylie, já ti naprosto věřím. Věřím ti víc než komukoli jinému.

Jen ti nechci ublížit ani přivolat bolestivé vzpomínky.“

„To se nestane,“ prohlásila rozhodně. „Dnes večer ne. Dnes budu naslouchat. Budu pro tebe silná tak, jak jsi ty silný pro mě.“

Bože, jak tuhle ženu miloval. Představa, že by s ní nebyl, mu propalovala díru do srdce.

Nechtěl ani přemýšlet, jaký by byl život bez ní. Ne když ji nyní měl. Patřila mu a on ji dobrovolně nepustí.

Znovu se dotkla jeho tváře, zlehka ho pohladila po čelisti.

„Miluji tě. Na to nezapomeň. Nic, co řekneš, to nezmění.“

Zavřel oči a přemýšlel, jak jen mohl mít takové štěstí. Kdo by si býval pomyslel, že svou spřízněnou duši nalezne v ženě, na niž nebude moci uplatnit svou sexuální dominanci. Ale

na druhou stranu ji nejspíš nikdy ani nenapadlo, že by se někdy mohla zaplést s dominantním mužem, takže si asi byli kvit.

„Doufám, že to tak zůstane,“ řekl. Přikývla, v očích se jí zračila upřímnost.

Zhluboka se nadechl a vrhl se do toho. Chtěl to mít za sebou. Jako by si měl strhnout náplast.

„Stejně jako ty jsem v dětství poznal násilí. Můj otec…“

Zdusil ta slova, nechtěl tím slovem označit muže, který byl spíš zrůdou než člověkem.

Oči se jí naplnily žalem. A porozuměním. Ale zůstala zticha, nechtěla ho přerušovat, zatímco sbíral odvahu, aby pokračoval.

„Na rozdíl od tvého případu netýral mě. Ovšem kéž by to tak bylo. Nějak bych se s tím popral. On si svůj vztek vybíjel na mé matce, ale já nemohl nic než přihlížet a pak, když bylo po všem, se o ni postarat. Nenávidím ten pocit. Nenávidím to.“

Kylie sklouzla po tváři slza, cítila zármutek stejný jako on. Rozuměla jeho pocitům v té situaci.

Lépe než kdo jiný znala tu bolest a tíži vzpomínek.

Ruka, v níž svírala jeho tvář, se jí roztřásla, ale nespustila ji, protože mu chtěla dát najevo svou lásku a podporu.

„Přestalo to někdy?“ zeptala se tiše.

Jensen zavřel oči, v hrudi ho bolest pálila jako oheň. Téměř se to nedalo snést, ten návrat

do téhle etapy jeho života. Už dlouho ty dveře neotevřel a nyní, když byly rozražené dokořán, to nedokázal ovládnout.

Myslí se mu míhaly obrazy vzpomínek, točily se rychle a stále rychleji, až se mu z toho motala hlava.

„Ne,“ zašeptal. „Bože, ne. Byl ho hajzl až do samotného konce. Toho dne, kdy mu diagnostikovali rakovinu v posledním stadiu, jsem slavil. Ježíši. Já byl kurva nadšený, že ten staroch zemře bolestivou smrtí. Přál jsem mu to. Uběhl nějaký čas, a když se to stalo, jediné, na co jsem myslel, bylo, že Bůh konečně vyslyšel moje modlitby. Není to zvrácené?“

„Není,“ opáčila. „Říká se tomu spravedlnost. Nic jiného si nezasloužil.“

„A moje matka. Bože, seděla u něj až do hořkého konce. Nikdy jsem to nepochopil. Ale když bylo po všem, vybrala všechny naše účty, dala mi peníze a řekla, abych šel a byl šťastný.

Abych byl šťastný. Jako by to bylo tak snadné. Čekala, že odejdu a opustím ji, půjdu dál a zapomenu na peklo, kterému nás oba vystavil.“

Zamračila se. „A udělal jsi to?“

Jensen zavrtěl hlavou. „Nemohl jsem ji opustit. Nenáviděl jsem ji za to, že s ním zůstala

i po dobu jeho nemoci, ale nemohl jsem od ní jen tak odejít. Nechápal jsem, proč ona neodešla při první příležitosti. Možná to nikdy nepochopím.“

„Co se stalo?“ zeptala se tiše. Pochopila, že je za tím mnohem víc.

Mlčky ležel, díval se do stropu a cítil se naštvaně a… zrazeně. Hlavně zrazeně. Nikdy to nepochopil, až doteď. Měl pocit, že ho jeho matka zradila, ovšem teď si nemohl pomoct a musel přemýšlet, jestli neudělala to nejlepší, co mohla.

„Odešla,“ řekl a snažil se, aby v jeho hlasu nezazněla hořkost. „Protože já ji nedokázal opustit a jít si svou cestou, odešla ona.“

Kylie v šoku pootevřela ústa. V očích se jí blýskl hněv, než ho potlačila a zamrkala.

„Ona odešla? Jen tak?“

Jensen přikývl. „Nikdy jsem ji už neviděl, ani o ní neslyšel. Nějakou dobu jsem ji hledal.

Po vysoké, když jsem si našel práci a začal vydělávat. Chtěl jsem zjistit, jak se jí vede. Chtěl jsem jí vrátit všechno, co mi dala, protože ona odešla s prázdnou. Vždycky jsem přemýšlel, jak to zvládla. Ale ona zmizela. Nemám tušení, jestli ještě žije nebo jestli zemřela. V mých nejtemnějších chvílích přemýšlím, jestli třeba neodešla, aby mohla zemřít. Jestli to nakonec neudělala sama. Možná se snažila ušetřit mě další bolesti. Kdo ví? Vím, že je to hrozná představa, ale jiné vysvětlení mě nenapadá.“

„Ach, Jensene,“ vydechla zraněným hlasem. „Tolik mě to mrzí. Musí být hrozné to nevědět.

Nedovedu si představit, jaké to je. Ta touha nějak to uzavřít, a přitom nemít možnost toho dosáhnout.“

„Jen chci vědět, jestli je v pořádku,“ řekl tiše. „Jestli je třeba šťastná. Někdy mi přijde, že jsem se s tím už smířil, ale v jiných okamžicích je mi jasné, že se s tím nejspíš nikdy nesmířím.“

„To je pochopitelné.“

„A někdy mě napadá, jestli mi to nedávala za vinu,“ prohlásil stroze. „Že jsem ji neochránil. Že jsem dovolil, aby jí tak ubližoval. Jestli mě za to nenáviděla. Za mou slabost.“

Kylie se nad něj zvedla, v očích čirou bolest. „Jensene, ne! Byl jsi dítě. To ty jsi potřeboval ochránit. Od svého otce i od matky. Nebylo tvým úkolem chránit ji. Nesmíš si dávat za vinu, že jsi to neudělal.“

„Kéž bych tomu mohl věřit,“ povzdechl si unaveně. „Kéž bych jí mohl říct, jak mě to mrzí. Byla to dobrá žena. Ale tolikrát ji srazili k zemi. Zlomilo to jejího ducha. Rezignovala a ke konci jí už asi ani nic nezbývalo. Možná nechtěla, abych ji v takovém stavu viděl. Možná právě proto se

snažila přinutit mě k odchodu, a když jsem neposlechl, odešla sama. Pravdu se asi nikdy nedozvím.“

Objala ho a on jí objetí opětoval. Cítil na jejích tvářích vlhkost. Slzy, které za něj prolévala.

To poslední, co chtěl, bylo působit jí bolest. Připomenout jí, co prožila. Objal ji a zabořil jí prsty do vlasů, aby ji měl u sebe ještě blíž.

„Dvě zraněné duše konečně našly světlo,“ zašeptala mu do krku. „Potřebujeme se navzájem, Jensene. My si rozumíme.“

„Potřebuji tě,“ řekl důrazně. „Tolik tě potřebuji, miláčku. Nedokážu popsat ani sám sobě, jak moc pro mě znamenáš. Nikdy jsem nevěřil na osud, ale vím, že jsi moje. Stvořená jen pro mě.“

„A ty jsi stvořený pro mě,“ prohlásila a znovu se nad něj zvedla.

Vlasy jí spadaly po ramenou na jeho tvář, hedvábné prameny hladily jeho kůži. Pak přitiskla rty k jeho a políbila ho.

Tak horoucí, tak sladké. Hebké a konejšivé. Upíjela z něj, ochutnávala ho a pak se z něj zhluboka napila.

Nakrátko zaváhala, do očí se jí vkradl smutek.

„Dojdu pro provaz.“

Její slova byla spíše omluvou než prohlášením nebo oznámením. Omlouvala se, že ten zatracený provaz potřebuje. Nevěděla snad, že by se k té posteli přivazoval po zbytek života, pokud by to znamenalo, že ji může mít?

„V zásuvce,“ řekl s pohledem upřeným do jejích očí, mlčky jí tak říkal, že se nemá za co omlouvat. A už vůbec ne za tohle. Nikdy za tohle.

Vstala z postele a o chvíli později se vrátila s lanem, kterým něžně přivázala jeho ruku k čelu postele. Nepodívala se mu do očí a jeho ranilo, že se před ním stydí za to, jak se milují.

„Kylie, miláčku, podívej se na mě, prosím.“

Dovázala poslední uzel, posadila se na paty a konečně sjela pohledem od jeho ruky až k očím.

„Mně tohle nevadí. Rád bych, aby to nevadilo ani tobě. A nemusíme to teď dělat. Byl to náročný večer. Rád tě budu i jen objímat.“

Zavrtěla hlavou, v očích se jí zračila láska. Pak se sklonila a políbila ho, něžně přitom zatahala za jeho spodní ret.

„Chci se s tebou teď milovat,“ zašeptala mu do úst. „Chci ti ukázat svou lásku. Ne to jen říct.

Byl jsi pro mě vždy tak silný. Jsem na řadě, abych byla silná pro tebe. Alespoň pro jednou se o mě opři. Dovol mi to. Kvůli sobě. Kvůli nám.“

Zasténal, jeho penis napjal látku spodního prádla. Zoufale po ní toužil. Potřeboval ji. Chtěl ji cítit. Její sladkost, její světlo. Dnes večer víc než kdy jindy.

Přejela mu rty po bradě a dolů po krku, přes hruď a stále níž až k plochému břichu. Trhl sebou, jeho svaly se napjaly, když si její vlhký jazyk našel cestičku přes jeho kůži.

Svými ústy se s ním milovala tak něžně jako nikdo jiný. Cítil se jako v jednom ohni, zoufalý touhou.

Zahákla prsty za okraje spodního prádla a něžně je stáhla dolů. Penis se vypjal, osvobozen ze svého vězení. Na špičce se už leskla vlhká kapka. S ní se nedokázal ovládat, ať už se své moci vzdal dobrovolně, nebo ne.

Olízla ho zespodu po celé délce a zpět dolů, vychutnávala si tu sladkou chuť. Zatahal

za pouta, chtěl se po ní natáhnout, i když věděl, že je to nemožné. Jednoho dne. Jednoho dne se jí dotkne tak, jak se ho právě nyní dotýkala ona. Bude ji hladit, dotýkat se jí a podnítí v jejím

těle oheň.

Obkroužila jazykem jeho hlavičku a pak ji vsála hluboko do úst. Protočil panenky, jak mu ve slabinách vybuchla rozkoš. Pak zvedla hlavu a penis jí ze rtů vyklouzl.

Oči jí zářily odhodláním. Přetáhla si vršek pyžama přes hlavu a odhalila ňadra jeho divokému pohledu. Prudce se nadechl. Bál se doufat. A pak už viděl, že si svléká i kalhoty.

Chvíli jí trvalo, než se vyvlékla z nohavic, ale nakonec ze sebe stáhla i kalhotky a zcela se mu odhalila.

Opájel se pohledem na její pokožku, na její křivky a dokonalé tvary. Byla to přímo hostina ženského těla, na niž se mu sbíhaly všechny sliny touhou ji ochutnat a dotknout se jí.

„Miláčku, nemusíš to dělat.“

V jejích očích se zračil žár a odhodlání. „Ano, musím. Chci to. Potřebuji to.“

„Tak si dej načas,“ vybídl ji něžně. „Máme na to celou noc.“

„Budeš mi muset pomoct,“ řekla váhavě. „Říkat mi, co mám dělat.“

Jeho srdce zjihlo. Tolik se snažila a on ji nikdy nemiloval víc než právě v tuto chvíli.

„Osedlej si mě,“ vybídl ji chraplavě. „Tak, abys měla mého ptáka mezi svými stehny. Až ho ucítíš na bříšku. Půjdeme na to hezky pomalu.“

Pak ho něco napadlo. Chtěl zaklít. Potřebovali kondom. Byl skoro slepý touhou cítit na sobě její pokožku bez ničeho, co by mezi nimi stálo, ale nikdy by ji nevystavil riziku nechtěného otěhotnění. Ne když toho ve svém vztahu potřebovali ještě tolik vyřešit.

„Kylie, kotě, máš ochranu? V šuplíku s provazem jsou kondomy.“

Pomalu přikývla. „To není potřeba,“ zašeptala. „Nechci je používat. Pokud tedy nechceš ty.

Je to tak v pořádku?“

Žíly mu zaplavila taková úleva, až se mu skoro zatočila hlava. „Ano, miláčku. Je to tak v pořádku. Už je to pro mě nějaká doba.“

Pousmála se. „U mě to nebylo nikdy.“

Ačkoli věděl, že fyzicky vzato panna není, ve všech ostatních ohledech panna byla. Neměla sice tu křehkou bariéru, ale jinak byla naprosto nevinná.

Kéž by bylo všechno jinak. Něžně by se s ní pomiloval s vědomím, že je to její poprvé. Chtěl jí ukázat, jak krásné to může být s někým, kdo ji miluje tak jako on. Předal jí moc, ale jediné, čeho litoval, bylo, že jí nemohl oplatit to, co mu dávala ona.

„Dotýkej se sama sebe,“ zašeptal hlubokým, uklidňujícím hlasem. „Chci si být jistý, že jsi na mě připravená, miláčku. Nechci ti ublížit.“

Na chvíli zaváhala. Ve tváři se jí na zlomek vteřiny objevila nervozita, pak ale rukou vklouzla mezi stehna.

Na pohlaví ucítil hřbet její ruky, dotek lehký jako pírko. Tiše zasténala, když se začala laskat. Toužil být tím, kdo se jí bude tak intimně dotýkat. Měl pocit, že mu kůže hoří. Jako by mu pod pokožkou běhaly tisíce mravenců. Byl napjatý, neklidný. Pouhá představa, že bude v ní, ho vyhnala téměř na vrchol.

Prudce se nadechl, odhodlaný se ovládnout. Musí to pro ni být dokonalé. Odepře si vyvrcholení, dokud ona nedosáhne svého.

„Chci tě vidět,“ zašeptal.

Pootevřela oči, malátné, plné vášně. Byl to omámený pohled, který viděl moc rád. Cítila to, co cítil on.

Zvedla ruku, její prsty se leskly vlhkostí. Volaly ho, vybízely ho, aby ochutnal. Tentokrát nemusel prosit. Převzala iniciativu a nabídla mu svou ruku, prsty položila na jeho rty.

Olízl špičku prstu, chytil ji do zubů a vtáhl mezi rty. Něžně ji okusoval, než ji pustil.

„Jsi připravená, miláčku?“

„Ano,“ vydechla. „Pověz mi, co mám dělat, Jensene. Chci, aby to bylo dokonalé.“

„S tebou to ani jiné být nemůže. Nadzvedni boky a naveď si mě. Pojmi mě do sebe, ale nespěchej. Postupuj pomalu, aby sis navykla na to, mít mě v sobě.“

Kousla se do spodního rtu, jak přesouvala váhu. Chytila ho za kořen penisu a on náhle pocítil, jak ho obklopilo její teplo. Jeho špička se ponořila do hedvábného těla. Nikdy v životě necítil nic dokonalejšího.

„Přesně tak,“ vybízel ji. „Vezmi si víc. Pomalu, nespěchej.“

Opatrně na něj usedala, centimetr po centimetru, ovíjela ho jako horký samet, svírala ho jako pěst. Když v ní byl už napůl, otevřela oči a ustaraně na něj shlédla.

„Nevím, jestli to půjde,“ řekla roztřeseně.

Usmál se a v duchu se napomínal, aby se ani nepohnul. Chtěl se do ní ponořit tak hluboko, jak jen to půjde, ale přinutil se to nutkání rozdýchat a nepohnout se, dokud ho nebude schopná pojmout.

„Půjde to. Druhou rukou se sebe dotýkej. Musíš být trochu vlhčí. Jsi moc těsná, miláčku.

Bože, je to tak příjemné.“

Poslechla, poklekla nad něj a začala si laskat klitoris. Tiše sténala rozkoší a zavřela oči. Cítil na penisu vlhkost jejího těla, cítil, jak se otevírá a pojímá ho stále hlouběji.

Sklouzla o další centimetr a oba zasténali. Už bude v ní. Byl tak blízko. A pak na něj plně dosedla a pojala ho hluboko do sebe.

Zalapala po dechu, vytřeštila oči nad tím náhlým pocitem plnosti. I jemu to vzalo dech. Sevřel čelist a bojoval proti vyvrcholení vší silou, kterou vládl.

„Jeď, miláčku. Dělej, co je ti příjemné. Chci, abys vyvrcholila. Dotýkej se sebe, jestli to potřebuješ. Cokoli chceš. Jsi tak krásná. Nikdy jsem neviděl nic krásnějšího, než když teď sedíš na mně.“

Pohybovala se divoce, kývala boky. Po několika váhavých pohybech našla rytmus, který jí vyhovoval, a začala se pohybovat, zvedala se a opět dosedala na jeho vzrušený penis.

Cítil, jak po něm stéká její med. Byl vlhký jejím vzrušením a prvními kapkami spermatu. S každým dosedem ho do sebe pojala ještě hlouběji, obklopovala ho teplem své kundičky.

Byl to pohled pro bohy. Ta drobná, krásná, vnadná žena vzpínající se nad jeho mohutným tělem. Vlasy jí spadaly přes ramena, eroticky si pohrávaly s jejími bradavkami.

Představa, že je jejím prvním milencem, prvním mužem, kterému důvěřovala natolik, aby se

s ním pomilovala, ho vzrušovala. Zahanbovalo ho, jak vzácný dar mu dala. Bude si ho opatrovat po zbytek života. Bude ho chránit samotným svým životem.

„Už budu,“ vydechla. „Chci, abys byl se mnou.“

„Vždycky budu s tebou, miláčku. Udělej se. Jsem tu. Poddej se tomu.“

Naklonila se, zapřela se dlaněmi o jeho hruď a začala se pohybovat ještě rychleji, pojímala ho do sebe hluboko, tvrdě. Ňadra se jí chvěla, tvář měla zrůžovělou horkostí a vzrušením.

Cítil, jak se blíží jeho orgasmus, dunící jako bouře. Cítil, jak se kolem něj chvěje, tiskne ho

v sobě, a slyšel, jak křičí, když ji strhla lavina vlastního vyvrcholení. Stejně jako jeho. Nemohl nic než proniknout hluboko do ní, znovu a znovu, s každým přírazem stále snadněji.

Zamlžilo se mu vidění. Místnost kolem něj potemněla, až zbyla jenom ona. Viděl jedině ji, cítil pouze ji, věděl jen o ní. Jeho paže napínaly lano, které ho svazovalo. Chtěl se jí dotknout, zoufale toužil sevřít ji v náručí.

Zhroutila se. Hruď se jí prudce zvedala, ňadra se tiskla do jeho hrudníku. Byl stále hluboko v ní, stále tvrdý až na hranici bolesti. Byl citlivý, pulzoval, každý její záchvěv do něj vyslal další vlnu extáze.

Trpělivě čekal, až ho rozváže, aby ji mohl obejmout. Aby se jí mohl dotknout a sdílet s ní dozvuky něčeho tak divokého, krásného a nevinného.

Konečně se z něj zvedla, její ňadra měl přímo před obličejem. Byla, stejně jako ona sama, ztělesněním dokonalosti, bradavky růžové. Vyschlo mu v ústech touhou ji ochutnat. Vzít do úst ty hebké vrcholky.

Natáhla se nad jeho hlavu, aby zatahala za provazy kolem zápěstí. A když byl konečně volný, pevně ji objal a zcela ignoroval, že v rukách téměř ztratil cit.

Převalil je na bok, aniž z ní vystoupil. Neosvobodil se. Chtěl s ní zůstat propojený, nechtěl zničit tu důvěrnou atmosféru, v níž nyní leželi.

Hladově ji políbil a přirazil boky. Až když si uvědomil, co vlastně dělá, znehybněl, na rtech mu visela slova omluvy.

Jako by věděla, na co myslí, položila mu prst na ústa.

„To je v pořádku,“ zašeptala. „Vím, že bys mi neublížil.“

Zavřel oči a přitáhl si ji k sobě ještě blíž. Opatrně, aby z ní nevystoupil. Přísahal jí, že jí předá veškerou moc. Pokud a až se budou milovat, aniž by byl uvázaný, bude to na její popud. Ne

na jeho.

„Miluji tě,“ zašeptal jí do ucha. „Nikdy jsem nikoho nemiloval víc.“ Zachumlala se do jeho objetí, rty mu přitiskla na hrdlo.

„Také tě miluji, Jensene. Děkuji, že jsi mi dal tuto noc. Že ses mi svěřil se svými démony.“

To, že se mu Kylie se svými démony teprve měla svěřit, zůstalo nevyřčeno, ale on si to nebral osobně, ani se kvůli tomu nezlobil, natož aby ho tím zklamala. Co mu dala dnes v noci, bylo mnohem cennější. Dala mu sebe. A to mu bude navždy stačit.

22. kapitola

Jensen se probudil a zalapal po dechu, srdce mu v hrudi divoce bilo. Po čele mu stékal pot. Posadil se, v uších mu hučela krev. Okamžitě se rozhlédl po Kylie a žilami se mu rozlila úleva, když ji spatřil pokojně spící vedle něj.

Zhroutil se na polštář, zvedl se mu žaludek. Prudce vydechoval nosem a zhluboka se nadechoval ústy, aby zahnal děsivé představy.

Zavřel oči, jako by ho to mohlo ochránit před vzpomínkami. Na svou matku, mlácenou, zatímco on plakal a křičel na otce, aby přestal mamince ubližovat. Bože, chtěl, aby to zmizelo. Chtěl klid. Nechtěl být znovu tím malým klukem, neschopným zabránit stvůře, aby týrala jeho matku.

Přál si, aby Kylie o své minulosti neřekl. Aby to nechal uzavřené, potlačené roky sebeovládání. Napjal prsty, svinul je do pevných pěstí a znovu ruce povolil. Protahování mu přinášelo úlevu od toho hrozného napětí, jež svíralo celé jeho tělo.

Dělalo se mu z toho špatně, z těch vzpomínek. Nechtěl nic než je ze své mysli navěky vymazat. Ale to nebylo možné. Otevřel dveře a nyní nebylo cesty zpět. Nezbývalo mu nic než znovu se s tím poprat a znovu ty vzpomínky bolestně potlačit.

Jak by mohl být pro Kylie tím pravým, když nebyl schopný ochránit ani svou matku? Jak by mu mohla věřit po tom všem, co jí řekl?

Upíral oči do temnoty, díval se, jak Kylie vedle něj tiše oddechuje. Toužil se jí dotknout, ale držel se zpět, protože násilné vzpomínky byly stále ještě příliš živé a on nechtěl, aby ji jakkoli zasáhly. Nechtěl, aby se probudila se strachem. Nechtěl, aby se pro ni stal noční můrou a aby se bála jeho doteku.

Obrátil pohled zpět do stropu a věděl, že na spánek už může zapomenout. Bolest ho pálila na duši, silnější než kdy dřív. Pokud odhalit svou duši znamenalo osvobodit se, proč se stále cítil uvězněn?

23. kapitola

Kylie se v pondělí ráno probudila s pocitem, že by dokázala zdolat celý svět. S Jensenem odjela do práce plná optimismu, což byl pro ni doteď neznámý pocit, ale nedokázala se ho zbavit.

No tak nebyla schopná se s Jensenem pomilovat, aniž by ho přivázala k posteli. Zatím ne.

Ale milovali se! To byl pro ni obrovský krok.

Byla… šťastná. Kdy naposledy to mohla říct a myslet to vážně? Její předchozí představa štěstí byla jen vybledlou schránkou, synonymem pro přežívání. Až když se dala dohromady

s Jensenem, uvědomila si, kolik času jí proteklo mezi prsty, zatímco schovávala hlavu do písku.

Celý víkend byl naprosto nádherný. Od pátku se znovu nepomilovali a oba se báli, aby na to nešli příliš rychle a něco neuspěchali, ale intimní atmosféra mezi nimi narůstala a Kylie věděla, že nepotrvá dlouho a udělají to znovu.

Možná že tentokrát sebere odvahu a Jensena nepřipoutá.

Od chvíle, kdy jí pověděl o svém dětství, se o něj bála, ale krom toho, že v sobotu ráno byl tišší než obvykle, se nezdálo, že by to na něj mělo nějaký vliv.

Vědomě s ním mluvila zvesela, nechtěla, aby se opět ponořil do temné minulosti. Nedokázala ani spočítat, kolikrát mu pověděla, že ho miluje, a otevřeně mu dávala najevo svou lásku.

O vlastním dětství mu zatím nepověděla. Sice mu důvěřovala, ovšem odhalení vlastní minulosti pro něj bylo emočně náročné a ona mu nechtěla ještě přidat další emoční nálož. Ale dostanou se k tomu. Ve správnou chvíli. Netěšila se na to, ani se tomu však nechtěla za každou cenu vyhýbat.

Poprat se s tím. To měla v plánu a také to udělá. S Jensenovou pomocí. Jeho láskou a podporou. Co víc by si mohla přát?

Okolo poledne strčil Dash hlavu do její kanceláře.

„Můžu dál?“ zeptal se ode dveří.

Pokynula mu. „Samozřejmě. Co se děje?“

Posadil se do jednoho z křesel, do stejného, do nějž usedl Jensen tak zdánlivě dávno, když ještě uvažovala o tom, že se jich kvůli němu zbaví. Nyní? Nevadilo jí, že k ní on nebo Dash chodí. Zvláště jí nevadil právě Jensen.

„Vypadáš dobře, Kylie. Šťastně.“

Zamrkala překvapením. Cítila se trochu nepříjemně, že je k ní tak osobní. Ale v Dashově pohledné tváři se zračila upřímnost, proto potlačila instinktivní popud odseknout. Právě to by bez pochyb udělala dříve. Nyní se však snažila být novou Kylie. Takovou, která se svým přátelům otevře. A lidem obecně.

Nikdy nebude tím živým přátelským vánkem, jakým byla Chessy. Ani nikdy nebude tak sladká a milující jako Joss. Ale obě jí pomáhaly stejně jako Jensen a Kylie zjistila, že je jí s jejími

přáteli příjemně. Přestávala být tak ostražitá. Chtěla ze sebe sedřít i ty poslední zbytky rýpavé, útočné ženy, kterou byla předtím. To, co dříve používala na svou ochranu.

„Jsem šťastná,“ řekla prostě.

„Joss chtěla, abych vás s Jensenem pozval v pátek k nám. Přijdou také Chessy a Tate. Nic formálního. Joss se těší, že pro své přátele uvaří dobré jídlo a že vás bude mít u sebe.“

Kylie stouplo do tváří horko. Sklopila zrak. Bylo jí trapně při vzpomínce, jak to dopadlo při poslední návštěvě u Dashe.

„To bych ráda,“ pronesla Kylie tiše. „Určitě přijde i Jensen. A, Dashi, vím, že jsem se Joss

omluvila, ale nikdy jsem se neomluvila tobě za to, jak jsem reagovala, když jsi mi oznámil, že se Jensen stane novým společníkem.“

„Považuj to za zapomenuté,“ řekl Dash klidným hlasem. „Vím, že jsi nechtěla Joss ublížit.

Tehdy jsem se hodně naštval, ale vím, jaké máš srdce, Kylie. A vím, že máš Joss ráda a nikdy bys jí vědomě neublížila.“

„Budu se snažit být lepší kamarádka. Lepší člověk,“ pokračovala. „Vím, že občas není snadné mě mít rád.“

Poslední slova doprovodila úsměvem, sama se divila, že dokáže vtipkovat o věcech, které pro ni vždy byly citlivým tématem.

Dash se uchechtl. „No, to ani mě. Myslím, že to teď víme všichni. Ale já se ti chci také omluvit.“

Zmateně povytáhla obočí. „Za co?“

„Za to, že jsem tě zneužíval.“

„Cože?“

„Tvrdě pracuješ. Zatraceně tvrdě. A Jensen má pravdu. Můžeš této společnosti přinést mnohem víc užitku než jen jako sekretářka. Četl jsem tvůj návrh, který jsi připravila ke kontraktu s S&G. A udělalo to na mě dojem.“

Začervenala se. Na upřímné pochvaly nebyla zvyklá. Udělalo jí to ovšem radost.

„Byly to i Jensenovy nápady. Nemůžu si připsat všechny zásluhy.“

„Jenže Jensen to má v popisu práce,“ opáčil Dash suše. „Přesně to bych od něj čekal. Jenom mě mrzí, že musel přijít on, abych si uvědomil, že jako společník bys byla velkým přínosem.“

Usmála se. „To je v pořádku, Dashi. Předtím bych na to ani nebyla připravená. Nevěřila jsem si. Ale budu. Pracuju na tom. Určitě bych neodmítla takovou příležitost nebo výzvu. Ovšem nechci, abys mi něco dával zadarmo. Chci si zasloužit tvé a Jensenovo uznání a možná

i partnerství.“

„Mé uznání máš, Kylie. Vždy ho budeš mít. Máš také mou důvěru a určitě i Jensenovu. On tvé schopnosti poznal okamžitě. Stydím se, že já je neviděl.“

„Je v tom dobrý,“ podotkla s úsměvem a tělem se jí rozlilo teplo při pomyšlení na Jensena a na to, jak jí věřil, když si ona sama nevěřila.

„Jsem za tebe šťastný,“ řekl Dash tišeji. „Vím, že to pro tebe nebylo po Carsonově smrti snadné. Také mi chybí. Byl to můj nejlepší kamarád. On – a ty – jste rodina.“

Spolkla knedlík, který cítila v krku, hrdá na to, že se dokázala při zmínce o bratrovi ovládnout. Opravdu dělala pokroky. Během několika málo týdnů ušla takovou cestu. Jen díky Jensenovi.

Věděla, že mu za svůj úspěch nemůže připsat všechny zásluhy. Sama toho také dokázala hodně. Musela. Nikdo jiný by to za ni neudělal. Musela být ochotná pohnout se z místa, a to ještě donedávna nebyla. Jensen ji ale přinutil udělat ten první krok. Bez něj by se stále ještě skrývala před světem, přežívala ze dne na den a nikdy by nežila. Ne doopravdy.

„Chybí mi,“ přiznala s bolestí v hrudi. „Ale stejně jako Joss, i já ho musím nechat jít. Nemůžu přestat žít jen proto, že on o svůj život přišel.“

„To moc rád slyším, drahoušku. Carson by chtěl, abys byla především šťastná.“

„Já vím,“ řekla tiše. „Snažím se. A jednoho dne k tomu dojdu.“ Do dveří strčil hlavu Jensen. Zamračil se, když spatřil Dashe.

„Něco mi ušlo? Co děláš u Kylie v kanceláři?“

Dash protočil panenky. „Mluvili jsme spolu. Víš, říká se tomu rozhovor. Něco, co

spolupracovníci občas v práci dělávají.“

Jensen se na něj podezíravě zadíval a Kylie se musela usmát. Líbilo se jí, jak majetnicky se k ní Jensen chová. Bylo absurdní, že mu vadí Dashova přítomnost v její kanceláři. Ten muž byl šťastně ženatý s její nejlepší kamarádkou. Přesto jí nevadilo, že Jensen dával najevo, komu Kylie patří.

„Říkal jsem Kylie, že Joss by vás oba chtěla pozvat k nám na večeři. Tento pátek večer,“ vysvětlil Dash, když Jensen vstoupil do místnosti.

Jensen se opřel o Kyliin stůl a položil jí dlaň na ruce. Okamžitě pocítila teplo tam, kde se jí dotýkaly jeho prsty. Ušla dlouhou cestu. Kdyby ještě nedávno vstoupil Jensen do její kanceláře a přestoupil hranici profesionality a pracovního vztahu, jako to udělal právě teď, kopla by ho

do koulí.

Bože, stávala se z ní úplná holčička. Jako by nemohla žít bez chlapa, co by se o ni staral.

V duchu sebou při tom pomyšlení trhla. To, že ji Jensen podporoval, neznamenalo, že se měnila v bezmocnou chuděru, která sama nic nedokázala a která bez něj nemohla žít.

Ona bez něj ale nechtěla žít, tak to bylo. Milovala ho, spoléhala se na něj, ovšem to neznamenalo, že se z ní stala bezmocná ženská, která by na něm byla beznadějně závislá. Znamenalo to, že s ním byla lepším člověkem.

Nedělal partner každého lepším? Pokud jeden byl silný, pak dva, spojeni proti celému světu, byli ještě silnější. Alespoň tak se na to dívala. Sotva se ale dala považovat za odborníka

na vztahy vzhledem k tomu, jakými extrémy si prošla, jen aby se vztahům vyhnula.

„Přijdou i Chessy a Tate,“ pokračoval Dash. „Joss vás chce mít doma všechny. Dobré jídlo, dobré víno, dobří přátelé.“

Jensen se usmál. Dashovo pozvání mu udělalo radost, ale to, co udělal v následující chvíli, se Kylie na něm zalíbilo ještě víc. Nepřijal slepě Dashovo pozvání. Namísto toho se na ni otočil

s tázavým pohledem v očích.

„Co myslíš? Líbilo by se ti to?“

Iniciativně propletla prsty s jeho a stiskla mu ruku. Milovala ho za to, že kvůli ní potlačil své dominantní sklony. Neskočil do toho po hlavě, nepřevzal vedení, nedělal za ni všechna rozhodnutí. A to, víc než co jiného jí napovědělo, jak upřímně mu na ní záleží. Potlačil v sobě svou vnitřní stránku, tu část, která z něj dělala toho, kým byl, a jen kvůli ní. Páni. Pořád nemohla uvěřit, že existuje taková míra lásky, kvůli které člověk přistoupí i k takhle velkým

kompromisům.

„Myslím, že to zní skvěle,“ řekla s úsměvem.

Jensen se otočil zpátky na Dashe. „Pak se tedy uvidíme. V kolik hodin? A máme něco přinést?“

Dash vstal, dal tak jasně najevo, že se vrací zpátky do své kanceláře a Kylie a Jensena tu nechá samotné.

Mělo by jí být nepříjemné, že jeden z jejích šéfů odchází z její kanceláře, aby mohla zůstat

o samotě se svým druhým šéfem. No páni. Žádné nervózní mravenčení se nedostavilo. Kdo by to byl řekl, že by jednoho dne mohla být v takové situaci naprosto v klidu?

„Jen sebe,“ odpověděl Dash. „Jak znám Joss, tak vykoupí supermarket. Už naplánovala tabuli. Takže být vámi, přijdu s velkou chutí k jídlu.“

S těmi slovy odešel z Kyliiny kanceláře. Jensen se otočil a opřel se o stůl, aby byl ke Kylie čelem.

„Pojď sem,“ vybídl ji chraplavě a vytáhl ji na nohy, aby stála před ním.

Objal ji a přitáhl si ji k sobě. Pak se odtáhl a dlouze, toužebně ji políbil. Když polibek přerušil, lapala po dechu a tvář měla zrůžovělou, hormony v ní bouřily.

„Chyběla jsi mi,“ zašeptal.

Zasmála se. „Viděl jsi mě ani ne před půl hodinou, když jsi mě zval na oběd!“ Jeho výraz byl naprosto vážný. „Bylo to nejdelších třicet minut mého života.“

Protočila oči v sloup, ale přivinula se do jeho náruče a opřela se mu o hruď. Spokojeně si povzdechla a uvědomila si, jak lehká se cítí. Tak svobodná. Minulost ji už netížila. Ten tlak, který cítila tak dlouho, polevil.

Do snů se jí nevkrádaly noční můry. Každou noc uléhala do postele s Jensenem, pevnou zdí před světem tam venku a před její minulostí.

A on ji miloval.

Každý den, který uplynul, byla stále více přesvědčená, že jim to vydrží. Nenáviděla pomyšlení, že by to svým optimismem a sebevědomím zakřikla, ale vůbec poprvé se dívala před sebe a viděla budoucnost naprosto jinou, než jakou si vždy představovala.

S mužem, který ji miloval i se všemi jejími problémy. S dobrými přáteli. A s vědomím povýšení.

Konečně si dávala život dohromady.

24. kapitola

Kylie s Jensenem vystoupili z auta před domem Dashe a Joss. Jensen se s ní setkal před kapotou, kde jí automaticky láskyplně nabídl ruku. Chytila ho za ni a vychutnávala si jeho něžný stisk.

Na tváři měla směšně zasněný úsměv, který pro ni nebyl typický. Někdo by mohl i říct, že se dokonce hihňala. Zavrtěla při tom pomyšlení hlavou. Možná se na ni Chessy podepisovala víc, než si uvědomovala.

Nebo možná byla jen zatraceně šťastná.

„Vypadáš překrásně,“ řekl Jensen, když zazvonili u dveří.

Přejel po ní pohledem jako malířským štětcem, neunikl mu ani centimetr jejího těla.

„Víš, jak ještě vypadám?“ zeptala se stále s tím širokým úsměvem na tváři.

„Jak?“

„Šťastně.“

Neuniklo mu, jak domýšlivě to prohlásila. Rozhodně na sebe byla hrdá. To byla novinka.

Šťastná, spokojená a hrdá? Svět mířil ke svému zániku.

Jensen se na ni vřele usmál a lehounce ji políbil právě v okamžiku, kdy se dveře otevřely.

„Ahoj, vy dva!“ zvolala Joss a tvář a oči jí zářily stejným pocitem štěstí, jaký zaplavoval Kylie.

„Pojďte dál, pojďte dál. Když jste dorazili, konečně můžeme jíst!“

Kylie vešla dovnitř a švagrovou objala. Joss to viditelně překvapilo, Kyliin spontánní projev citů ji ale potěšil. Stará Kylie byla rezervovaná a jen zřídka vyhledávala fyzický kontakt. Nová Kylie se snažila dávat přátelům najevo, jak moc pro ni znamenají.

„Vypadáš překrásně, Joss. Manželství ti svědčí,“ řekla Kylie.

Jensen se naklonil, aby mohl Joss políbit na tvář. „Musím s Kylie souhlasit. Úplně záříš. Není nic krásnějšího než šťastná žena.“

Joss zrůžověla, Jensenův kompliment ji potěšil.

„Z celého srdce souhlasím,“ prohlásil Dash, který k nim právě došel.

Jednou paží objal Joss a přitáhl si ji k sobě. Z obou očividně čišela láska. Dřív by to Kylie bylo nepříjemné. Vidět své přátele šťastné a zamilované jí dříve připomínalo, že ona nic takového nemá. A myslela si, že nikdy mít nebude.

„Každá šťastná žena je krásná, s tím souhlasím. A já jsem rád, že ji můžu šťastnou učinit,“ dodal Dash s úsměvem.

Vešli do obývacího pokoje, kde už seděli Chessy s Tatem. Chessy vstala, aby Kylie objala.

„Vypadáš úžasně!“ vykřikla Chessy. „Ach, bože, podívej se na svoje boty! Sežeňte mi někdo foťák! Tohle musí být zdokumentováno! Kylie má podpatky!“

Místností zazněl smích. Jensen ji objal a začal jí třít odhalenou paži. Měla strach, jestli se neoblékla příliš formálně. Koneckonců šli pouze na večeři k Dashovi a Joss. Nyní ale byla ráda, že si tu práci dala.

Vypadala dobře. Nic si nenalhávala, věděla, že vypadá skvěle. A nyní, když se spřátelila i s lodičkami na podpatcích, v nich už i dokázala chodit, aniž každou chvíli upadla.

„Zbožňuju ty boty,“ vydechla Joss toužebně. „Kde jsi je koupila?“ Dash zasténal. „Díky, Kylie. Teď mě zruinuje.“

Joss ho se zamračením šťouchla loktem do žeber a Kylie se zasmála.

Joss rozhodně nepotřebovala Dashovy peníze. Zdědila vše, co jí Carson odkázal, a navíc měla příjem ze zisků firmy. Stejně jako Kylie zdědila podíl v Dashově – nyní i Jensenově –

poradenské společnosti.

Kylie si podíly ze zisku ukládala do banky a ani na ně nesáhla. Běžné výdaje a věci denní potřeby platila ze svého platu. Peníze z firmy investovala a od té doby na ně sotva kdy pomyslela. Možná ale, vzhledem k novému směru, jakým se ubíral její život, by si mohla s těmi penězi trochu užít. Možná by si s Jensenem mohli zajet někam na dovolenou.

Náhle toho chtěla tolik dělat a zažít. Dát životu nový rozměr, když teď bylo všechno tak jiné.

Viděla svět v barvách, nejen v různých tónech šedi.

„Pojďme všichni do jídelny,“ vybídla je Joss a máchala přitom rukama. „Já půjdu do kuchyně a všechno naservíruju.“

„Pomůžu ti, miláčku,“ řekl Dash a následoval ji.

Kylie se u stolu pro dvanáct osob posadila vedle Jensena. Chessy a Tate seděli naproti nim, zatímco Dash měl místo v čele stolu a Joss měla usednout po jeho pravici, vedle Kylie.

Když bylo jídlo naservírováno na talíře, hostitelce se dostalo mnoho nadšených ohlasů. Joss se dnešní hostinou překonala. Když se Kylie rozhlédla, uvědomila si, že právě takhle by se měly slavit svátky. S přáteli. Ne, ne s přáteli. S rodinou. Dlouho to vnímala tak, že Carson je její jedinou rodinou, a když byl nyní pryč, už neměla nikoho a zapomněla, že rodina je to, co

za rodinu považujete. Tohle byla nyní její rodina. Joss, Dash, Chessy a Tate. A Jensen.

Joss upekla cornwallská kuřata s lahodně vonící omáčkou. Byly tu nejméně tři rendlíky, brambory, zelenina a samozřejmě nechyběla láhev dobrého vína.

„Ach, mňam! Podej mi to,“ řekla Kylie, když Joss odkryla pokličku jednoho rendlíku, v němž se ukrývaly domácí těstoviny zapečené se čtyřmi druhy sýrů.

„Dávej si pozor, Jensene,“ varoval ho Dash. „Jak jde o Jossiny těstoviny se sýrem, Kylie nezná bratra. Jestli je budeme chtít, budeme se s ní o ně muset porvat.“

„Dám vám domů, co zbyde, Kylie,“ uklidňovala ji Joss.

„Když se na to vrhnou, nic nezbyde,“ opáčila Kylie.

„Udělala jsem jeden jenom pro tebe,“ zašeptala Joss.

„Hele, já to slyšela!“ ozvala se Chessy. „A co já? Jsem snad zeď, nebo co?“

„Pro tebe jsem udělala dezert,“ řekla jí Joss smířlivě.

Chessy se rozzářila. „Ach, prosím, pověz mi, že jsi upekla karamelový dort.“ Joss přikývla. „A pro tebe i jeden navíc, aby sis ho mohla vzít domů.“

„Jen pokud slíbí, že se o něj se mnou podělí,“ opáčil Tate suše.

Chessy se na něj v žertu zamračila. „Jenom pokud budeš opravdu moc hodný hoch.“

„Dobrý bože, Joss. Kde jsi našla čas tohle všechno nachystat?“ zeptala se Kylie. „Je tu dost pro celou armádu a ještě jsi nachystala něco navíc pro mě a Chessy!“

„Je to výborné, Joss,“ pochválil ji Jensen po několika soustech. „Myslím, že jsem v nebi.“ Zaznělo několik dalších pochval a Joss tam seděla, tvář zrůžovělou po tolika komplimentech.

„Je to výtečné, zlato. Děkuju,“ řekl Dash a obdařil svou ženu úsměvem, po kterém se i Kylie zachvěla.

Zjistila, že když byla nyní taky zamilovaná, viděla své přátele a jejich vztahy ve zcela novém světle. Už jim nezáviděla. Teď s nimi sdílela ten krásný pocit, kdy s někým máte vztah.

Zamilovanost a vše nové, co s sebou přinášela.

Sklouzla rukou Jensenovi do klína a položila mu dlaň na stehno. On se po ní natáhl, vidličku si přehodil z levé do pravé ruky, propletl s ní prsty a stiskl jí je.

Kylie se duší rozhostila spokojenost. Říká se, že láska s věkem posiluje, a pokud to byla pravda, Kylie se těšila na to, co ji čeká. Protože už teď to bylo nádherné. A jestli to má být

ještě lepší? Nedokázala si to ani představit.

Žertovali a povídali si po celou večeři. Byli hlasití a veselí. Atmosféra byla uvolněná a i Chessy se zdála upřímně šťastná. Oči jí zářily smíchem a láskou.

Pak ale Tateovi zazvonil telefon a z Chessyiných očí se světlo vytratilo. Odvrátila se, aby to nikdo neviděl, Kylie ale v kamarádčině tváři spatřila rezignaci.

Snažila se nevnímat Tateův rozhovor. Doufala, že se neděje nic, co by zničilo Chessyin večer.

Brzy však bylo zřejmé, že ať se děje cokoli, vyžaduje to Tateovu okamžitou pozornost.

Nechápala to. Kylie nevěděla, co Tateova práce finančního poradce obnáší. Člověk by si pomyslel, že je to něco, co se vykonává během obvyklé pracovní doby. Když jsou trhy a banky otevřené. Ne pozdě večer. Co se pro všechno na světě mohlo stát, že to tak často vyžaduje jeho pozornost a odvádí ho to od jeho ženy?

Do Kyliiny mysli se vkradly pochyby, když se nad tou situací a výrazem tváře své kamarádky zamyslela. Není divu, že ho Chessy podezřívala z nevěry. Ne že by bylo nemožné zinscenovat naléhavý telefonát od klienta, aby si mohl několik hodin užít s jinou ženou.

Musí si přestat něco domýšlet. Chessy potřebovala podporu. Ne příval podezření. Tate se zamračením vstal a pohlédl na Dashe.

„Mohl bys potom odvézt Chessy domů?“ požádal ho. „Nevím, jak dlouho tohle potrvá.“ Do Chessyiných očí se vetřel smutek. Jak je možné, že Tate neviděl, jak jí tím ubližuje?

Opravdu byl tak nevšímavý? Všichni ostatní to viděli. Dokonce i Jensen se na Tatea zamračil a zatěkal pohledem mezi jím a Chessy. Na Chessy pohlédl starostlivě, na Tatea podrážděně.

„Ale samozřejmě,“ odpověděl Dash, ovšem i on se mračil. „Neboj se. S Joss ji dovezeme domů.“

„Díky, kámo,“ řekl Tate. Pak se sklonil a políbil Chessy na čelo. Zlehka ji pohladil po tváři.

„Nečekej na mě, lásko.“ Odešel a za sebou nechal Chessy, která jen upírala pohled do talíře.

Po jeho odchodu se rozhostilo ticho, dlouhé a nepříjemné. Když Chessy vzhlédla, v očích se jí zračilo ponížení. A rezignace.

Jensen s Dashem si vyměnili rychlé pohledy a Joss se na Chessy zadívala s obavami.

Kylie věděla, že teď Chessy potřebuje, aby se na ni pozornost neupírala, a tak přišla s tématem hovoru – což pro ni bylo nové, protože obvykle tiše seděla, pozorovala nebo komentovala téma, které navrhl někdo jiný.

„Jaké byly líbánky?“ otočila se Kylie na Joss a Dashe.

Chessy po ní střelila vděčným pohledem, a dokonce se pokusila i usmát, ale přestože obvykle překypovala dobrou náladou, nyní z ní světlo nevyzařovalo.

„Bylo to nádherné,“ odpověděla Joss, ačkoli se jí pohled neustále stáčel na Chessy. Potom se zadívala přímo na Kylie a povytáhla jedno obočí, jako by říkala: „Co s tím uděláme?“

Kylie se zamračila a povytáhla jedno rameno. Neměla tušení, co mají udělat nebo říct, aby se jejich kamarádka cítila lépe. Jak by mohla? Jediný, kdo by teď Chessy pomohl cítit se lépe, byl Tate.

„Pláž byla překrásná,“ pokračovala Joss. „A jídlo naprosto božské. Náš pokoj měl terasu s výhledem na oceán a v noci jsme leželi a poslouchali vlny. Myslím, že jsem ještě nikdy nespala tak dobře jako během těch dvou týdnů.“

„Vy jste i spali?“ optala se Kylie pobaveně. „Jsem šokovaná.“

Dash právě upíjel ze sklenice a okamžitě se rozkašlal. Jensen se uchechtl a Joss Kyliina poznámka šokovala. Vzápětí zrudla a připojila se svým smíchem k Jensenovu.

„Dobře, no, možná jsme trochu spali,“ odvětila Joss tiše.

Dash se zakřenil a natáhl se, aby jí stiskl ruku. „Jídlo bylo dobré, říkáš? To nevím, nepamatuji si nic než tebe. Ona tam byla i pláž? Mám nějak zamlžené vzpomínky.“

„Šššš,“ sykla po něm Joss.

„Pláž zní právě teď skvěle,“ povzdechla si Kylie toužebně.

Od chvíle, kdy se rozhodla, že si život užije a možná utratí něco z peněz, které investovala, si stále častěji pohrávala s myšlenkou na cestování. Dovolená. Možná víc než jen jedna. Konečně měla odvahu poznat svět za zdmi, které kolem sebe vystavěla. A měla někoho, s kým to mohla sdílet.

„Měla bys jet,“ vybídla ji Joss. „Vzala sis vůbec někdy dovolenou?“

„Nikdy,“ vložil se do toho Dash.

Jensen se na ni zamyšleně zadíval. „Možná bychom spolu mohli brzy někam odjet.“ Kylie se radostí začervenala. „To bych ráda,“ odpověděla tiše.

Chessy vypadala stále smutněji. V očích se jí zračily slzy, ale odvrátila se, aby je skryla před ostatními u stolu. Kylie pro ni bolelo srdce.

„Chessy, proč se s Tatem neseberete a také neodjedete na dovolenou?“ zeptala se Kylie, která se rozhodla, že se do toho vrhne po hlavě.

Tady byli mezi přáteli, kteří si navzájem věřili. Nebyl důvod to téma zamlčovat. Všichni to věděli. Všichni viděli, jak moc to Chessy bolí. Ignorovat to nic nezmění.

„On nepojede,“ odpověděla Chessy dutým hlasem.

„Možná bychom mohli zosnovat únos,“ navrhl Dash zamyšleně.

Chessy se ušklíbla. „To by mě zabil. Tvrdě pracuje, aby si udržel klienty, když mu jeho partner tak nečekaně odešel. Rozhodl se, že nikoho neztratí. Budu to prostě muset překousnout a doufat, že to takhle nebude navěky.“

Jensen si odkašlal a vypadal, jako by přemýšlel, jestli má něco říct, nebo ne. Pak se zadíval na Chessy a v jeho očích se zračily obavy i porozumění.

„Zkusila jsi mu říct, jak se cítíš? Vím, že kdyby za mnou žena, kterou miluji, přišla a řekla, že je nešťastná, pohnul bych nebem i zemí, abych to napravil.“

Chessy se posmutněle usmála, tvář plnou bolesti. Do očí jí znovu vhrkly slzy, ale zadívala se přímo na ně. Už své rozrušení neskrývala.

„Děkuji vám,“ řekla a vyhnula se Jensenově otázce. „Jsem jako malá. Nechci být Tateovi přítěží, když vím, jak šílené to teď má v práci. Musím být jen trpělivá a ve všem ho podpořit. Blíží se naše výročí a on mi slíbil, že ten večer si vezme volno.“

Dash ani Jensen se nezdáli přesvědčeni. Joss byla zjevně sklíčená, že vidí Chessy tak nešťastnou. Taková byla Jossina nátura. Chtěla pomáhat ostatním. Byla tak velkorysá

a štědrá. Měla srdce na pravém místě.

Kylie pochopila, že se Chessy snaží změnit téma, tak vstala a zvedla svůj talíř.

„Pojď, Joss. Pomůžu ti uklidit. Dezert si můžeme dát v obývacím pokoji.“

Joss také vstala a začala sbírat nádobí. „Rozhodně. Dash nám vybere nějaké dobré víno, které se hodí k zákuskům, a já připravím dort.“

Jak Kylie šla kolem Chessy, sklonila se a políbila ji na tvář.

„Vyřeší se to, Chessy,“ zašeptala Kylie. „A chci, abys věděla, že tu pro tebe jsem, kdykoli mě budeš potřebovat, ano?“

Chessy se na ni vděčně pousmála. „Díky, jsi poklad. Opravdu si toho vážím. Ale budu v pořádku. Budeme v pořádku,“ poopravila se.

Kylie doufala, že má její kamarádka pravdu. Vydala se tedy do kuchyně s náručí plnou talířů.

Joss šla za ní a nervózně se mračila.

„Nerada ji vidím tak nešťastnou,“ řekla Joss. „Copak nemůžeme nic dělat?“

„Krom toho, že bychom Tatea praštily palicí do hlavy a zeptaly se, co má sakra za problém?“ opáčila Kylie suše.

Joss si znechuceně odfrkla. „Ty víš, že Tatea zbožňuju, ale právě teď mi přijde tupý jak tágo. Nemůžu uvěřit, že nevidí, jak je Chessy nešťastná, když všichni víme, jak veselá a živá bývala. Ale ona je taková, jen když je šťastná. Chessy by nedokázala skrývat své pocity, ani kdyby jí vyhrožovali smrtí. Když je nešťastná, je to poznat z každého jejího pohybu. Copak to Tate nevidí?“

„Nejspíš to ani nechce vidět,“ řekla Kylie tiše. „Protože kdyby přijal fakt, že je nešťastná, tak by mu bylo jasné, že je nešťastná kvůli němu. Možná že to i ví. Někde hluboko v nitru. Ale popírá to. Předstírá, že je všechno v pořádku, aby se nemusel cítit provinile.“

„To mi přijde dost zbabělé,“ odvětila Joss. „Vím, že ji miluje. Vím to. Ale… no tak! To mu tak není podobné, Kylie! Nikdy takový nebyl. Tak vzdálený. Tak ochotný odstrčit Chessy na druhé místo, možná dokonce i na třetí místo svých priorit. Dřív si jí všímal mnohem víc. Vzhledem

k tomu, jaký vztah mají, se musí soustředit výhradně na ni.“

„Nepředstírám, že vím přesně, jaký vztah mají,“ pronesla Kylie opatrně, „ale co jsem pochopila, tak bych řekla, že on jako její dominant selhal. Neříkali jste všichni pořád, že povinností dominanta je postarat se o všechny potřeby jeho subinky? Dávat ji na první místo před vším ostatním? Neměl by si vážit a opatrovat její dar podřízenosti?“

„Ano,“ ozval se Jensen ode dveří do kuchyně. „Rozhodně. Vždy a za všech okolností. Bez debat.“

Kylie k němu okamžitě vzhlédla. Nevšimla si, kdy přišel. Tak byla zabraná do rozhovoru s Joss.

Jensen položil talíře, které nesl, na linku, pak vzal Kylie za ruku a přitiskl si ji ke rtům.

„Přesně to by měl dělat,“ řekl. „A jak se zdá, alespoň podle dnešního večera, nic takového se neděje.“

„Jsem rád, že nejsme s Joss jediné, kdo to vidí,“ poznamenala Kylie.

„No, vy dvě ji znáte lépe. A Tate stejně tak. Já jsem pouze nezaujatý pozorovatel. Ale podle toho, co jsi mi řekla a co jsem dnes večer viděl, bych souhlasil, že Chessy je velice nešťastná.“

Joss si povzdechla a zavřela oči. „Kéž bych tak věděla, co máme dělat.“

Jensen se na ni něžně usmál. „Nemůžeš dělat nic, jen tu pro ni být. Být jí oporou a kamarádkou. Tohle vyřeší jedině Tate. Nikdo jiný.“

„Potřebuješ pomoct s tím dortem, Joss?“ zeptala se Kylie.

Joss zavrtěla hlavou. „Jdi za Chessy, ať tam není sama. Přinesu talíře a jí dám ten největší kus.“

Kylie se na kamarádku usmála. „Jsi nejlepší, Joss. Asi ti to neříkám moc často, ale mám tě ráda.“

Joss se zachvěly rty a na vteřinu utichla, jako by se potřebovala ovládnout. V jejích očích Kylie spatřila záblesky emocí. Cítila se provinile za to, že si jejího přátelství dřív tolik nevážila. Teď už to bude jiné. Joss s Chessy pro ni znamenaly všechno na světě. Bylo načase, aby jim to Kylie také ukázala a ony to poznaly.

„Já tě mám také ráda, Kylie. A jsem moc ráda, že jsi šťastná. Jsem ráda za vás za oba,“ dodala, aby bylo jasné, že se její slova týkají i Jensena.

„Díky, Joss. Kylie mě činí velice šťastným. Mám opravdu štěstí.“

Upřímnost jeho slov ji chytila za srdce a zaplavila ji radostí. Do obývacího pokoje téměř vhopsala. Byla tak nadšená. Jakmile ale její pohled spočinul na Chessy, okamžitě ji bodl osten viny za to, že je tak nechutně šťastná, když se její kamarádka očividně trápí.

„Nemusíš se cítit provinile za to, že jsi šťastná, miláčku,“ zašeptal jí Jensen do ucha. Zvedla k němu zrak a překvapením pootevřela ústa. „Jak to sakra děláš?“

Uchechtl se. „Dělám co? Čtu ti myšlenky? Na to není potřeba žádných zvláštních schopností, aby člověk poznal, na co jsi myslela. V jednu chvíli jsi zářila tak, že by ti i slunce závidělo, ale jakmile jsi spatřila Chessy, povadla jsi, úsměv ti z obličeje zmizel a zatvářila ses provinile. To nemusíš, miláčku. Zasloužíš si být šťastná a Chessy by byla první, kdo by má slova potvrdil.

Tvoje štěstí je pro ni důležité.“

Kylie fascinovaně potřásla hlavou. „Jsi neuvěřitelný, víš to?“

„Jsem rád, že si to myslíš,“ opáčil s úsměvem.

Kylie stále ještě vrtěla hlavou, když usedala vedle Chessy. Pevně přítelkyni objala kolem ramen.

„Hlavu vzhůru, kamarádko. Tvoje vlastní slova. Vždycky jsi mi dokázala skvěle poradit, takže teď ti to oplatím tím, co jsi mi sama tolikrát říkala. Nedovol, aby tě to srazilo k zemi. Kopni Tatea do zadku a nech ho, ať se k tobě připlazí a prosí o tvoje odpuštění. A pak mu odpustíš, protože taková jsi, a budete žít šťastně až navěky.“

Chessy se usmála. Stíny v jejích očích pobledly a vrátila se do nich jiskra. Kyliino srdce zaplavila úleva. Tohle byla Chessy. Ne ta prázdná schránka jako v poslední době. Chessy prostě… zářila. Ale bylo to přesně, jak řekla Joss. Zářila, jen když byla šťastná. K čertu s tou Tateovou tvrdou makovicí, když nevidí, jak se jeho žena trápí.

„Říkala jsem ti, že se zamiluješ a pak ti to stoupne do hlavy. A líbí se mi to! Jsi to… ty.“

„To je moje nové já,“ řekla Kylie zvesela. „Ale moje staré já? Nic moc. Ta holka už je však pryč a moje nové já se mi líbí mnohem víc.“

„Já mám ráda obě,“ prohlásila Chessy. „Na tom tvém starém já nebylo nic špatného, jenom jsi nebyla šťastná. Teď jsi. To je jediný rozdíl.“

„Není, ale jsem ráda, že to říkáš,“ odpověděla Kylie.

Do pokoje vešla Joss a podala Chessy talíř s obrovským kusem karamelového dortu. Pak se objevil Dash, v rukách sklenky vína pro Chessy a Kylie, a Chessy si s ní přiťukla.

„Na kopání do zadků. A je jedno čích.“

„Na to se napiju,“ odpověděla Kylie.

25. kapitola

Kylie odjížděla od Dashe a Joss s těžkým srdcem, ale ani starost o kamarádku jí nezabránila, aby se dívala vstříc budoucnosti s optimismem.

Stiskla Jensenovi ruku, v níž svíral řadicí páku, zatímco je vezl zpátky do svého – jejich – domu. Kdy začala jeho dům považovat za svůj domov? Od toho dne, kdy ji Jensen nastěhoval do svého domu, se k sobě vrátila jen několikrát, pro oblečení a další věci, které potřebovala.

Vůbec nepřišlo na přetřes, že by se vrátila k sobě domů. Na druhou stranu spolu ani neprodiskutovali možnost, že by se k němu nastěhovala. Jensen ji prostě odvezl do svého domu a oznámil jí, že už tam zůstane.

Páni, čím je starší, tím víc měkne. Pobaveně se pousmála při představě, že by jí ještě před měsícem někdo řekl, že bude mít s Jensenem vážný vztah a že ji jak jeskynní muž vytáhne z její kanceláře a oznámí jí, že už mu nikam neodejde.

Vysmála by se mu.

A přesto je teď zamilovaná. Šťastná. Nastěhovaná k Jensenovi. A dokonce měla sex.

Při slově sex sebou trhla. Ano, měli spolu sex, ale jí to přišlo jako nevhodný popis jejich milování. Nikdy se úplně nezamyslela nad rozdílem mezi sexem a „milováním“. Nikdy pro to neměla důvod. A rozhodně si nikdy nedokázala představit, že by měla sex s jakýmkoli mužem, ale zvláště ne s mužem jako Jensen.

Její zkušenosti byly sice omezené, ale věděla, že mezi sexem a milováním je rozdíl. Cítila se hloupě, že se takhle sama se sebou dohaduje, nebo spíš diskutuje. Stará Kylie nedumala, neanalyzovala a rozhodně se jí nezamlouvala představa milování.

A přesto právě tohle slovo dokonale sedělo na ten intimní akt mezi ní a Jensenem. Sex byl… No, byl to sex. Nic víc, nic míň. Milování zahrnovalo mnohem víc. Důvěru. Vzájemný respekt.

A… lásku.

„Jsi nějaká tichá, miláčku.“

Zvedla oči k Jensenovi, který po ní těkal pohledem, zatímco zatáčel do jejich ulice.

„Děje se něco?“ zeptal se.

„Vůbec ne,“ usmála se. „Jen jsem přemýšlela nad rozdílem mezi sexem a milováním.“ Povytáhl obočí. „Povídej. To zní jako zajímavé téma k hovoru, co vedeš sama se sebou.“ Zasmála se. „Jen tak filozofuju a plácám zároveň.“

„A? Zasvětíš mě do toho, nebo mi své závěry zatajíš?“

Stiskla mu ruku. Líbilo se jí… být s ním. Tak šťastná. Nikdy v životě nepoužila slovo šťastná

tolikrát jako za poslední týdny s Jensenem.

„Přemýšlela jsem, že sex není to správné slovo pro to, co děláme,“ řekla a začervenala se rozpaky, že najednou mluví jak puberťačka.

On se ale nezasmál, ani nedal najevo, že si o ní myslí něco špatného. Naopak jí stisk ruky oplatil a palcem ji pohladil po hřbetu.

„Vůbec poprvé v životě opravdu chápu rozdíl mezi sexem a milováním.“

Už když to řekla, přála si, aby bývala radši mlčela. Nedokázala si představit, že by s ní souhlasil, když v obou případech musel být přivázaný k posteli. To se sotva dá označit jako milování v pravém smyslu toho slova. Styděla se za to, že vyznala lásku muži, kterému přitom nedůvěřovala natolik, aby mu dovolila se s ní pomilovat.

„Miláčku, co znamená ten tvůj pohled?“ zeptal se Jensen tiše, když zabočil na příjezdovou cestu a vypnul motor.

„Jen si přeju, abych raději mlčela,“ odpověděla po pravdě.

„Proč?“ zeptal se nevěřícně.

Pootočil se v sedadle, aby na ni lépe viděl.

Zavřela oči. „Protože po všech těch svých vyznáních lásky a důvěry jsem ti ani jedno z toho nedokázala. Činy mluví hlasitěji než slova a já pochybuju, že by někdo považoval za ‚milování‘ akt, při kterém jsi přivázaný k posteli.“

„Tak teď už se začínám zlobit,“ skoro zavrčel.

Zamrkala a zvedla k němu zrak. Nikdy dřív se na ni nerozzlobil. No, dalo se to čekat. Který pár se čas od času nepohádal nebo se na sebe nenaštval? On ale opravdu vypadal… naštvaně.

„Nehodlám tento rozhovor vést v tomhle zatraceným autě,“ prohlásil a otevřel dveře. „Ale vyříkáme si to. Uvnitř.“

Váhavě otevřela dveře, myslí jí problesklo znepokojení. Srdce jí poskočilo, tep se zrychlil.

Když vystoupila, polkla strach, který jí sevřel hrdlo.

Chovala se jako idiot. Bez ohledu na to, jak moc se na ni Jensen rozzlobí, nikdy by jí neublížil.

Věděla to. A přesto při první známce jeho rozčílení byla její první reakcí opatrnost. Vztek se v jejích očích rovnal násilí. Tyhle dvě věci vždy kráčely ruku v ruce po celé její dětství.

Nenáviděla hádky. Konfrontace nenáviděla ještě víc, přestože její dřívější rýpavá povaha naznačovala pravý opak.

Jensen čekal před autem. Sevřela ruce v pěst a přemýšlela, jestli se ho má pokusit vzít

za ruku. Právě to dělala pokaždé, když se vrátili domů po večeru stráveném v městě. Nyní si ale nebyla jistá, zda to má udělat, přestože se ihned pokárala, že se chová jako hlupák.

Jensen jí položil ruku na rameno a pronikavým pohledem se jí zadíval do očí. „Ty se mě

bojíš?“

V jeho hlasu se ozýval takový šok, že sebou trhla. Každou vteřinou to dělala horší a horší.

„Ne. Ano. Ne, zatraceně, nebojím!“

Zavrtěla hlavou, aby dodala slovům důraz, ale on se nepohnul. Nevypadal, že by jí uvěřil. Kdo by se mu mohl divit? Vždyť si sama odporovala.

Zavřela oči a dlouze vydechla.

„Nebojím se tě, Jensene. Bojím se vzteku. Jeho důsledků. Zastihlo mě to nepřipravenou.

Ještě nikdy jsem tě nenaštvala, ačkoli jsem ti k tomu jistě dala mnoho podnětů,“ řekla znechuceně. „Takže jsem to nečekala. Neměla jsem čas se připravit ani si uvědomit, jak hloupě se chovám. Mojí přirozenou, instinktivní reakcí je začít se bát. Nenávidím hádky. Nenávidím konfrontace. Udělám všechno pro to, abychom se jim vyhnuli. Vím, že se neshodneme.

Nečekám, že budeme mít dokonalý vztah. Ani nevím, proč mě strach takhle zasáhl. No, vlastně vím,“ dodala a hlas se jí vytratil.

„Pojď se mnou dovnitř, Kylie,“ navrhl tichým něžným hlasem.

Vzhlédla k němu a v jeho očích spatřila teplo. Upřímnost. Lásku a pochopení.

Vzal ji za ruku a odvedl ji k hlavním dveřím. Jakmile byli uvnitř, nasměroval ji k ložnici.

„Převleč se do postele,“ řekl. „Promluvíme si, ale chci tě při tom držet v náručí.“ Úleva jí zaplavila hrdlo i hruď. Bude to v pořádku. Ona bude v pořádku.

Převlékla se do pyžama, zatímco on se svlékl do boxerek. Pak si lehl do postele, odhrnul přikrývky a poplácal místo vedle sebe.

Uposlechla a přivinula se k jeho tělu. V hlavě jí zaznělo vlastní pokárání. Bylo načase, aby převedla slova do praxe. Dokázala mu, že mu věří. A začne tím, že mu dá najevo své city

a dobrovolně, bez zaváhání, k němu přistoupí.

„A teď chci, abys mě poslouchala,“ řekl pevným hlasem.

Pohladil ji po vlasech a po paži. Jeho prsty se jí dotýkaly jen lehounce a zanechávaly za sebou cestičku husí kůže.

„Jenom proto, že jsi mi svázala ruce, abychom se mohli pomilovat, a ano, bylo to milování, to neznamená, že to byl bezduchý sex. V obou případech jsi mi dala něco velice cenného. Svou důvěru.“

„Jak to můžeš říct, když jsem tě pokaždé svázala?“ zeptala se podrážděně.

Silnou paží si ji k sobě přitáhl. „Protože se ti to líbilo. Milovali jsme se. Já se udělal hluboko v tobě. A bylo to krásné, miláčku.“

Povzdechla si a zhluboka do sebe nasála jeho vůni. Obklopovala ji a utěšovala její nervozitu.

Políbil ji na temeno. „Miluji tě, Kylie. Moje láska nezávisí na tom, jak se pomilujeme nebo jestli vůbec budeme mít sex, když už jsme u toho.“

„To jsem ráda,“ řekla hlasem ztlumeným jeho tělem. „Chci být normální, Jensene. Jen nevím jak.“

Tiše se zasmál, ale v jeho hlasu zazněl náznak bolesti. „K čertu s tím, co je normální. Tohle jsme už probrali a ty víš, jaký názor na to mám.“

Povzdechla si a zavřela oči. Líbilo se jí, jak ji obklopoval. Pevný. Silný. Její skála.

Na dlouhou chvíli se mezi nimi rozhostilo ticho. Příjemné ticho, které ani jeden z nich nechtěl prolomit. A pak ucítila, jak se napjal, jako by chtěl něco říct.

Zvedla k němu hlavu a zadívala se mu do očí.

„Jsi připravená se mi svěřit, miláčku? Se svou minulostí?“

Pozoroval ji temnýma očima a ve výrazu jeho tváře se zračily obavy i láska.

Dech se jí zadrhl v hrdle, tep zrychlil. Bylo to hloupé, opravdu. Byla to jen slova. Vzpomínky.

Nemůžou jí ublížit, pokud to sama nedovolí.

A byla to poslední zeď, která mezi nimi stála. Poslední dílek skládačky jejich důvěry.

„Ano,“ odpověděla tiše. „Jsem.“

Znovu ji stiskl a povzbudivě ji políbil na čelo. „Dej si načas. Já nikam nejdu.“

Přivinula se k němu. Překvapilo ji, že ji nezachvátila panika při představě, že se někomu svěří s něčím tak osobním. S něčím, co nikomu jinému ještě nikdy neřekla. Ani Carsonovi. Uvědomila si, že chtěla – a potřebovala – ze sebe tu tíži dostat. Konečně.

„Ani nevím, kde začít,“ hlesla. V očích ji pálily slzy. Polkla knedlík, který se jí vytvořil v krku.

„Na začátku. Nebo kdekoli jinde, jak je ti to příjemné. Budu naslouchat.“

„Vždycky byl násilník,“ začala a hlas se jí třásl. „Ani si nepamatuju, že by někdy byl jiný.

Sotva si vzpomínám na svoji matku, takže ani nevím, jestli vůbec byla lepší než on. Moje pocity ovlivnilo to, že mě a Carsona ponechala tomu hajzlovi. Jak může matka takhle jednoduše odejít?“

Jensen se napjal a ona se kousla do rtu. Okamžitě své poznámky zalitovala, protože nedávno se jí Jensen svěřil s tím, že ho matka taky opustila. Nikdy ji ani nenapadlo, že toho mají

s Jensenem tolik společného. Byli jako dvě půlky jednoho celku.

„Omlouvám se,“ řekla nešťastně. To poslední, co chtěla, bylo připomenout Jensenovi jeho minulost. Už její byla dost strašná.

„Ne, miláčku. Ne, neomlouvej se. Potřebuješ si o tom promluvit s někým, kdo tě miluje.

S někým, kdo tě vyslechne. Dnes nebudeme mluvit o mně. Budeme mluvit o tobě.“ Přikývla a pevně stiskla víčka. Zbytek bude… obtížný. Vzpomínky ji pálily studem

a ponížením.

„Bylo mi třináct, když mě poprvé znásilnil.“

Jensen vedle ní ztuhl. Zapřela se mu dlaní do hrudi, potřebovala skálu, oporu. Položil svou ruku na její.

„A pak to násilí. Tolik násilí,“ zašeptala. „Nic, co jsme s Carsonem udělali, nebylo správně.

Když se opil, vzal si za cíl Carsona. A když byl naprosto střízlivý, svou nenávist ventiloval

na mně. Docela jsem to chápala, no, vlastně vůbec ne, ale dávalo by mi větší smysl, kdyby byl tak zlý a násilnický, protože byl opilý. Děsilo mě, že si svou nenávist vybíjel na mně, když byl při smyslech. Bylo to tak mnohem osobnější.

Když byl opilý, působilo to na mě, jako by se Carson vždycky objevil ve špatný čas na špatném místě. Je to smutné, ale cítila jsem se bezpečněji, když pil.“

Jensen ji políbil na temeno a rty už v jejích vlasech ponechal.

„Nikdy jsem to nikomu neřekla,“ začala. Třásla se, nedokázala vzpomínky nadále ovládat.

Pronikaly jí do mysli a zanechávaly za sebou temnotu a bolest.

„Co, Kylie?“ vybídl ji něžně. „Co jsi ještě nikomu neřekla?“

„Tehdy jsem se pokusila o sebevraždu.“

Jensen se prudce nadechl a dlouze, roztřeseně vydechl. „Ach, bože, miláčku. To mě moc mrzí. Takovou tíhu jsi neměla nést sama. Proč jsi to nikomu neřekla?“

„Protože to dokazovalo, jaký jsem slaboch,“ odpověděla tiše, rezignovaně. „Jenom další moje slabina. Neudělala jsem to jenom proto, že jsem tu nechtěla nechat Carsona samotného. Ne že bych nechtěla zemřít. Chtěla jsem. Stačilo tak málo a všechno by skončilo. Zlobila jsem se

na mámu, že nás opustila, a zároveň jsem přesně to chtěla udělat Carsonovi.“

„Kylie, ty nejsi slaboch. Neudělat to vyžadovalo pořádnou dávku kuráže. Zůstat v tom pekle bez naděje, že to někdy skončí. Byla jsi pouhé dítě, které si myslelo, že to nikdy neskončí.

Nedivím se ti, že jsi zvažovala sebevraždu.“

„Carsona zničilo, když zjistil, co mi náš otec dělá. Nejspíš se cítil podobně jako ty. Bezmocně, že tomu není schopen zabránit.“

„Ten pocit znám moc dobře,“ přisvědčil tiše Jensen.

Nechtěla zabíhat do detailů. Nebyl důvod to Jensenovi ani sobě provést. Stačilo, že o tom věděl. Že mu to řekla.

„Kdy a jak to skončilo?“ zeptal se Jensen, když dlouho mlčela.

„Carson chodil na brigády a šetřil, abychom mohli utéct. Odešli jsme uprostřed noci, když náš otec usnul. Moc jsem se o Carsona bála, protože ho otec zbil víc než obvykle. Měl podlitiny, zlomená žebra. Bůh ví, co ještě. Ale dostal nás odtamtud.“

„Kam jste šli?“ zeptal se Jensen tiše. „Jak jsi to zvládla? Jak se ti vůbec povedlo jít na vysokou?“

„Chvíli jsme žili na ulici. I když jsme měli nějaké peníze, nemohli jsme si dovolit pronajmout si byt, a kdo by koneckonců pronajal byt dvěma dětem? Nahlásili by nás policii a ta by nás poslala zpátky k otci. Museli jsme jíst a s penězi jsme nakládali opatrně. Carson během studií pracoval a já chodila na brigády, abych mu pomohla. Když pak začal pracovat na plný úvazek, na oplátku vypomáhal mně, abych mohla vystudovat.“

„A to o sobě tvrdíš, že jsi slaboch,“ vydechl Jensen nevěřícně. „Jak si to o sobě vůbec můžeš myslet? Uvědomuješ si, jak silní jste museli být, abyste přežili a dokázali žít i na ulici, kde jste měli jen jeden druhého? Nevím, kolik lidí by tohle zvládlo.“

„Kéž bych to viděla stejně,“ vydechla toužebně.

„Jsi statečná, odvážná žena, Kylie. O tom nikdy nepochybuj.“

„Miluji tě,“ řekla.

„Také tě miluji, lásko. Viděli jste ho pak s Carsonem ještě někdy?“

Kylie zavrtěla hlavou. „Ne, ale Carson se ho o pár let později pokusil najít. Myslím, že se mu chtěl pomstít.“

„To se mu nedivím,“ podotkl Jensen. „Našel ho?“

„Nikdy mi to neřekl. Já to zjistila jen proto, že jsem na jeho stole zahlédla otevřenou složku.

Když jsem se ho na to zeptala, no, dovedeš si představit, že jsem šílela. To tě asi nepřekvapuje. Není divu, že mi nechtěl nic říct. Nejspíš se bál, že se utrhnu ze řetězu a udělám nějakou hloupost. Kdo ví. Možná by to tak i bylo.

Ale pomsta, kterou chtěl Carson vykonat, nebyla toho typu, co by ho poslala do vězení

za vraždu. Neriskoval by své manželství s Joss. Chtěl jenom zjistit, jestli se našemu otci vede dobře, aby ho mohl zničit. Chtěl mu vzít všechno, co měl, pokud vůbec něco měl. A chtěl, aby náš otec věděl, kdo ho zničil a proč.“

„Nemyslím, že ti to neměl říct,“ odporoval Jensen. „Měla jsi právo to vědět a neudělala bys žádnou hloupost. Carson si možná neuvědomoval, že by ti to naopak pomohlo tu kapitolu života uzavřít, kdybys věděla, že ten muž už pro tebe neznamená žádnou hrozbu.“

Zamračila se. „Takhle jsem nad tím nepřemýšlela. Myslím, že mě nejvíc ničí ta nejistota. Jako bych se bála, že na mě vyskočí zpoza rohu. Ale on klidně může být už dávno mrtvý.“

„Mohl bych to zkusit zjistit, pokud bys to opravdu chtěla vědět,“ nabídl Jensen tiše. Ztuhla, hruď jí sevřel strach.

„Možná někdy v budoucnu,“ odpověděla vyhýbavě. „Možná že nikdy. Já jen vím, že právě teď to vědět nechci.“

„Až budeš připravená, dej mi vědět. Zařídím, aby se o tobě nikdy nic nedozvěděl. A možná i zjistím, jestli byl Carson ve svém tažení za pomstou úspěšný.“

„Děkuji,“ řekla.

Náhle se cítila… vyčerpaná. Jako by z ní spadla obrovská tíha a ona teď lapala po dechu.

Byla po té zpovědi emočně vyždímaná, a to se dotkla jen povrchu toho, jakému násilí byla vystavena. Možná že Jensenovi nikdy neřekne všechno. Nebo možná bude jednoho dne připravena se zcela zbavit jedu, který ji tak dlouho stravoval.

„Nemáš vůbec zač, lásko. Miluji tě. A jsem na tebe zatraceně hrdý. Teď musíš už jen být hrdá i sama na sebe a uvědomit si, jaký je to obrovský úspěch, že jsi tam, kde jsi, a že jsi nedovolila, aby tvá minulost převládla nad tvou budoucností.“

Ušklíbla se. „Není to tak dávno, co jsem dělala pravý opak.“

„Jsi na sebe příliš tvrdá, Kylie. Uvolni se. Jediný, kdo tě sráží k zemi, jsi ty sama. Všichni kolem vidí to, co vidím já. Nezdolnou a neohroženou ženu.“

„To se mi líbí,“ řekla s úsměvem. „Neohrožená. Tohle slovo je na mém seznamu přídavných jmen, kterými bych se nikdy nepopsala.“

„Tak to bys měla ten seznam znovu projít a vyškrtnout z něj všechna hanlivá označení,“ zavrčel.

Zívla, vyčerpaná po událostech celého dne. „Možná bychom spolu mohli ten seznam někdy sepsat celý znovu. A úplně nahoře, jako nejdůležitější slovo, které by mě popisovalo, by bylo milovaná.“

„Kdykoli. A ty jsi milovaná, Kylie. Nejen mnou.“

„To teď už vím,“ odpověděla a přivinula se k Jensenovi ještě blíž.

„Myslíš, že usneš?“ zeptal se starostlivě. „Mám trochu obavy, co to s tebou provede. Vím, co to udělalo se mnou, když jsem ti pověděl o své minulosti.“

„Dokud budeš při mně, dokážu usnout,“ řekla.

Pevně ji objal. „Tak spi, miláčku. Budu tě držet, jak dlouho budeš chtít.“

26. kapitola

Strach, aby Kylie zas nemučily noční můry, držel Jensena vzhůru ještě dlouho poté, co se Kylie ponořila do hlubin spánku. A když ji konečně následoval, nebyla to Kylie, koho si našly noční můry.

Jensen stál, paralyzován, neschopen pohybu, neschopen ničeho, jen se díval, jak jeho otec znovu a znovu bije Kylie. V jeho snech, často o tom, jak jeho matka schytávala jednu ránu

za druhou, zatímco tomu Jensen nedokázal zabránit, se nyní objevila na místě jeho matky právě Kylie.

Díval se očima dospělého, ale byl stejně bezmocný jako dítě.

„Ne,“ vykřikl. „Bože, ne. Přestaň jí ubližovat. Prosím.“

Jeho otec zvedl hlavu a zadíval se přímo na Jensena, na tváři krutý úsměv. „Jsi k ničemu.

Nedokážeš ji ochránit. Zklamal jsi ji, stejně jako jsi zklamal tu svoji pitomou matku.“

A pak Kylie vykřikla jeho jméno. Byla to prosba o pomoc, kterou nedokázal ignorovat ani ve svých snech.

Konečně, konečně se dokázal pohnout. Získal zpět svou sílu. Nebyl už v těle chlapce, kterým kdysi býval. Zařval a vrhl se na otce už v dospělém těle, se vší silou, kterou jako chlapec postrádal.

Srazil otce k zemi, vrhl se na něj a sevřel mu ruce kolem krku. Tentokrát ho zastaví. Už nikdy žádné ženě neublíží. Jensen už nebyl tím bezmocným dítětem, kterým byl po celé ty roky.

V temných vlnách z něj sálala nenávist a vztek a dodávaly mu sílu. Tentokrát svou matku nezklame. Nezklame Kylie.

Stiskl a tvář jeho otce zfialověla, oči měl vykulené.

Kylie ho znovu zavolala, tentokrát zoufaleji. Chraplavě. Prosila ho. Aby přestal? Ztuhl šokem. Proč by Kylie prosila o život jeho otce?

Tentokrát, když řekla jeho jméno, ho sotva zašeptala a pak vzlykla bolestí. Snažil se probrat z noční můry. Kyliino chování ho mátlo.

A náhle, jako by ho polili studenou vodou, se probudil.

Okamžitě se ho zmocnila hrůza. To byl Kyliin krk, který svíral. Nořil do něj prsty. Po tváři jí stékaly slzy. Bezvýsledně se snažila osvobodit z jeho sevření. Zoufale tahala za ruku svírající její hrdlo.

Bože, dělalo se mu špatně.

Okamžitě ji pustil a ona se zhroutila, držela se za krk a lapala po dechu. Kašlala a sípala, shrbená, rozcuchané vlasy jí spadaly po ramenou. Choulila se na okraji postele, nohy si ochranitelsky přitáhla k hrudi. Kolébala se a vzlykala tak, až ho z toho bodalo hluboko v jeho duši. Tak hluboko, že se z toho možná nikdy nevzpamatuje. Jak by mohl?

„Kylie!“

Zlomeně vykřikl její jméno, ale znělo to spíš jako sten raněného zvířete.

Co to udělal? Jak jí mohl provést něco tak strašlivého? Stalo se z něj stejné monstrum, jakými byli oba jejich otcové.

„Kylie, bože můj, jsi v pořádku, miláčku?“

Sklonil se nad ní a snažil se ze sebe setřást poslední zbytky snu. Bál se jí dotknout, ale chtěl ji utěšit.

Přitáhl si ji do náruče. Po tvářích mu stékaly slzy, zatímco ji kolébal sem a tam.

„Omlouvám se,“ zašeptal. „Bože, miláčku, tak mě to mrzí.“

Svíralo ho zoufalství, vše kolem se propadalo do temnoty. Smutek a lítost tížily jeho nitro, burácely v jeho mysli.

Udělal to, co přísahal, že nikdy neudělá. Ublížil jí.

Nebyl o nic lepší než jeho otec. Všechno, co řekl, všechno, o čem si kdy myslel, že by nebyl schopný udělat jiné lidské bytosti, do něj teď bušilo plnou silou. V mysli mu šeptali duchové minulosti, mučili ho. Posmívali se mu a říkali, jaký je pokrytec.

Zavřel oči. Myšlenky měl bezútěšné, když si uvědomil dopad toho, co provedl. Když si uvědomil následky svého činu.

Vidění se mu rozmazalo slzami. Sevřel ho zármutek nad tím, co během několika okamžiků ztratil.

Musí ji nechat jít.

Kylie ležela v jeho náruči úplně ztuhlá. Nevydala ani hlásku, krom několika vzlyků plných strachu. Napadlo ho, jestli je vůbec schopná mluvit, když ji před chvílí téměř uškrtil.

Zítra bude mít modřiny. Důkazy toho, co provedl. Nikdy si to neodpustí.

„Jsem v pořádku,“ zašeptala Kylie.

Její chraplavý šepot ho probral, vytrhl ho z temnoty myšlenek.

Pustil ji a odtáhl se. Nemohl se jí podívat do očí. Nedokázal to. Nebylo co říct. Pro to, co udělal, neexistovala žádná upřímná omluva. Nebyla možnost, jak by to mohl napravit.

„Sbalím ti věci a pak tě odvezu domů,“ oznámil odměřeně.

Kylie sebou škubla. Prudce zvedla hlavu a on viděl vytřeštěné a vyděšené oči. Strach a nejistotu v nich ale nahradil zmatek.

„Cože?“ zašeptala.

Trhl sebou pokaždé, kdy promluvila. Mohla šeptat jen tak, že ji sotva slyšel.

„Odvezu tě domů,“ prohlásil a odvrátil od ní zrak. Nedokázal tu prostě sedět a dívat se na to, co právě ztratil. Nedokázal čelit tomu, co provedl. Bylo to jako nůž do srdce.

„Nechápu to.“

Hlas se jí třásl, v očích se jí leskly slzy.

„Nemůžeme být spolu, Kylie.“

Neměl v úmyslu to říct tak natvrdo. Ani tak rozhodně. Ale každou vteřinou, každým nádechem pomalu umíral. A ta bolest se odrazila v těch zatracených slovech.

„Ty to s námi vzdáváš?“

Její raněný hlas přisypal sůl do jeho ran.

„Miluju tě, Jensene. A ty prostě odejdeš? Jen tak?“

„Zatraceně, Kylie, podívej se, co jsem udělal,“ skoro zařval. „Jak vůbec můžeš přemýšlet nad tím, že bys byla s mužem jako já? Mohl jsem tě zabít – pokusil jsem se tě zabít.“

„Byl to sen,“ hlesla. „Neudělal jsi to schválně.“

Zvedl se mu žaludek. Bože, ona se opravdu pokoušela ospravedlnit jeho chování. Vzpomněl si na tu ženu, kterou nedávno s Kylie viděli na parkovišti. Jak omlouvala činy svého manžela nebo snad přítele. A Kylie nyní kvůli němu dělala přesně totéž.

To nedovolí. Zasloužila si někoho lepšího.

„Poslouchej se, Kylie,“ řekl odměřeně. „Poslouchej se, vždyť ty tu omlouváš to, že jsem ti ublížil. Vždyť ty mi to tu odůvodňuješ. Obleč se, já ti zatím sbalím věci. Ještě dnes tě odvezu domů.“

„Řekl jsi, že mě miluješ,“ zašeptala Kylie, slzy se jí valily po tvářích. „Slíbil jsi…“

„Ano, přesně tak, co jsem ti slíbil?“ opáčil Jensen. „Slíbil jsem, že ti nikdy neublížím.“ Kylie se od něj odvrátila. Ramena se jí třásla tichými vzlyky, když se začala oblékat.

Trvalo půl hodiny, než Jensen sbalil všechny Kyliiny věci. Uložil je do kufru svého auta a pak se vrátil pro Kylie, která seděla v obývacím pokoji na pohovce.

Tvář měla pobledlou, oči rudé a opuchlé od pláče. Vlasy měla rozcuchané nejen od spánku, ale také kvůli tomu, co udělal. Na krku jí modraly otisky jeho prstů, nepřehlédnutelná připomínka, jak málo zbývalo, aby ji zabil.

„Pojď,“ přikázal úsečně.

Kylie roztřeseně vstala. Ani se na něj nepodívala, za což jí byl vděčný. Stačilo, že toho litoval za ně za oba.

Usedl za volant, zatímco ona se připoutala na místě spolujezdce. K jejímu domu dojeli mlčky, vznášelo se mezi nimi tíživé ticho. Každou další minutou jeho utrpení a nenávist k sobě narůstala, až měl pocit, že ho to stráví zaživa.

Zatočil na Kyliinu příjezdovou cestu. Vystoupil a zamířil ke kufru, aby vyndal všechny její věci, které si přinesla do jeho domu. Věci, které si zvykl vídávat po celém svém domě.

Všechno odnesl dovnitř. Chtěl to mít za sebou tak rychle, jak jen to bude možné. Když se vracel zpátky k autu, téměř se s Kylie srazil. Chytil ji za ramena, aby jí zabránil upadnout, ale ona se mu z rukou vyvlékla.

S povzdechem zamířil zpět ke svému autu a nadobro se tak k ní otočil zády.

„Já bych to s námi nikdy nevzdala tak, jako to teď děláš ty,“ zavolala. Zastavil se. Její obvinění ho zabolelo.

„Nedělej to, Kylie. Nedělej to ještě těžší, než to je.“

„Miluji tě,“ vzlykla.

Zavřel oči, cítil, jak jeho rány opět začaly krvácet. „Také tě miluji, Kylie, a právě proto musím odejít.“

Vykročil k autu a na její odpověď už nečekal. Víc už by nezvládl. Musel odtud odejít, než se úplně zhroutí.

Cesta domů uběhla jako v mlhách. Zleva i zprava na něj útočily vzpomínky na ruku svírající Kyliin krk, až se mu z toho motala hlava. Žaludek ho tížil jako kámen.

Už nikdy nebude milovat žádnou jinou. Ne tak, jak miloval Kylie.

Jakmile zastavil u svého domu, otevřel dveře, vyklonil se z auta a na dvorek vyzvrátil obsah žaludku.

27. kapitola

Kylie se dívala, jak slunce pomalu mizí za obzorem. Seděla v křesle na zadní verandě, ovinutá dekou. Nebylo nijak chladno, přesto ji mrazilo až do morku kostí. Přemýšlela, jestli ještě vůbec někdy pocítí teplo.

Jensen jí přinášel teplo svými úsměvy, něhou a láskou. A nyní to všechno bylo pryč, stejně jako on.

Přála si, aby v sobě dokázala najít sílu ho nenávidět. Ale jediné, co viděla, byla zničující hrůza, kterou spatřila v jeho očích. Nenávist a opovržení k sobě samému za to, co udělal.

Nevědomky se podrbala na krku, na kterém jí vyskočily modřiny tam, kde ji svíraly jeho prsty. Mohl ji zabít.

To řekl a nad tím ona nyní přemýšlela. Přesto se nedokázala přinutit, aby tomu uvěřila. Pustil ji hned, jak se probral ze snu. Nikdy by jí vědomě neublížil. Tomu věřila z celého srdce. Tak proč tomu nedokázal uvěřit on?

Pořád jí říkal, jak si musí věřit, ale sám v tom selhával. Alespoň pokud šlo o ni. Povzdechla si a zadívala se na papír před sebou. Byla to její výpověď, kterou adresovala

Dashovi. Nemohla by ji zaslat Jensenovi, když věděla, že by tím otočila nožem v jeho ráně.

Vedle dopisu ležely její laptop a telefon. Většinu noci strávila na internetu a hledala hypoteční banky a realitní kanceláře. Nepotřebovala požádat o hypotéku. Měla investováno dost na to, aby si mohla koupit dům, a ještě by jí něco zbylo. Navíc, kdo by jí jako nezaměstnané poskytl hypotéku?

Zbývaly celé hodiny, než některá z těch společností vůbec otevře. Na vteřinu zaváhala, pak ji ale něco napadlo. Měla by vyrazit už teď a položit dopis na Dashův stůl. Než on nebo Jensen přijdou dnes ráno do práce.

Víkend uplynul jako voda. Celé dny ležela v posteli, s přikrývkami přitaženými pod bradu. Plakala. Nejedla. Nespala. Sotva se dokázala donutit, aby došla do koupelny a postarala se o to nejnutnější.

Pak se její mysl začala vzpamatovávat. Nemůže se v domě ukrývat navěky. Každý den se někomu zlomí srdce. Ona v tom směru nebyla ničím výjimečná. Život jde dál. Otázkou bylo, jestli i ona dokáže jít dál, nebo navždy zůstane vězněm své minulosti. Plachá. Bojácná. S hlavou v písku. S mantrou „neznalost je požehnáním“.

Věděla dvě věci. Za prvé, pro Dashe a Jensena už nemůže pracovat. A za druhé se musí odstěhovat. S tou myšlenou si už v minulosti pohrávala, ale nikdy neměla energii to opravdu udělat.

Nyní však měla sepsanou výpověď a našla si číslo na místní realitní kancelář. Bylo načase jednat a přestat pasivně přežívat.

Její svaly zaprotestovaly, když se zvedla na nohy. Ale nevšímala si toho, zvedla dopis a vrátila se do domu, aby se převlékla a vzala si klíče od kanceláře.

O půl hodiny později už pokládala dopis na Dashův stůl, společně se seznamem věcí, které je potřeba dnes zařídit. Na vteřinu se cítila provinile, že to Dashovi dělá. Byl trpělivý a vždy pro ni měl pochopení. Pracovat pro někoho takového byl splněný sen. A náhle odejít, když si za ni ani nestihl najít náhradu, nebylo vůči němu fér. Ona se už ale nemohla vrátit do práce, kde by vídávala Jensena a kde by musela předstírat, že nemá srdce roztrhané na kousky.

Pak vešla do své kanceláře a začala si balit svoje věci.

Když byla hotová, otočila se a naposledy se rozhlédla po společnosti, kterou její bratr

vybudoval. Po místě, kde pracovala od promoce na vysoké. Ano, byla ve své práci dobrá. Také by byla zatraceně dobrou společnicí. Ale tam venku byla i jiná místa. Bylo načase přetrhnout provazy a jít dál.

Carson byl pryč. Už se nevrátí. A ona už pro nikoho nebude dál přítěží.

S povzdechem zamířila k výtahům. Ve vstupní hale mávla nočnímu hlídači, který ji zvědavě pozoroval, zatímco si nadhazovala krabici na paži, aby ji neupustila.

Když se vrátila domů, krabici nechala v autě. Bylo jí jedno, jestli bude mít ty věci uvnitř, nebo ne. Chtěla se jen vrátit do postele a zůstat tam celý týden. Možná to tak udělá. Nebo se možná rozkřikne, co se stalo, a přispěchají sem Chessy a Joss.

Měla by jim zavolat. Povědět jim to sama. Ale nedokázala se k tomu donutit. Stejně nebylo nic, co by její kamarádky mohly udělat. Leda jí poskytnout rameno, na kterém by se mohla vyplakat, a říct jí, že všechno bude dobré a že v moři plavou stovky ryb.

Jo, jasně.

Možná neměla tunu zkušeností v lásce a vztazích, ale věděla, že už nikdy nebude nikoho milovat tak jako Jensena.

Prošla kolem věcí, které jí Jensen přinesl zpět do domu, až do kuchyně. Pohlédla na láhev vína na pultu a pokrčila rameny. Proč ne?

Nalila si štědrou dávku vína a vykročila do ložnice, pak se ale otočila a popadla tu láhev.

Ušetří si tak cestu, a jak vleze do postele, už z ní kvůli nikomu nevyleze.

28. kapitola

„Nechceš mi náhodou říct, co má tohle sakra znamenat?“ zahřímal Dash.

Jensen unaveně vzhlédl na Dashe, který mu před nosem mával kusem papíru. Jensen neměl náladu na hry. Od pátku nespal. Měl kocovinu jako hrom. Zlil se jako dobytek a celý víkend nepřestal pít.

Což byl další důkaz toho, že se otci podobá víc, než si myslel. Očividně jablko opravdu nepadá daleko od stromu.

„Bože, vypadáš strašně,“ nakrčil znechuceně nos Dash.

„Vypadni,“ zavrčel Jensen.

„Odešla,“ prohlásil Dash, zapřel se dlaněmi o desku Jensenova stolu a naklonil se k němu. Posunul k Jensenovi sepsanou výpověď, takže ji nemohl přehlédnout.

Sevřelo ho zoufalství, dusilo ho. Před očima měl černo, topil se žalem.

„Nedovol jí to,“ řekl Jensen sklíčeně. „Půjdu já. Nikdy bych nechtěl, aby ona odešla. Můžu pracovat odjinud a vy dva můžete zůstat tady.“

„Joss dnes zašla k ní domů. Začala si dělat starosti, když jsem jí řekl, že Kylie podala výpověď. Jenže Kylie doma nebyla. Nikdo neví, kde sakra je. A svůj dům dala na prodej,“ oznámil Dash. „Co jsi jí do hajzlu udělal?“

Jensen zavřel oči. Pod víčky ho jako kyselina pálily slzy.

„Ublížil jsem jí,“ zašeptal. „Přísahal jsem, že to nikdy neudělám.“ Dash se na něj zmateně zadíval. „Jak jsi jí ublížil?“

Jensen potřásl hlavou. „Na tom nesejde. Důležité teď je, abys jí nedovolil odejít. Řekni jí, že půjdu já. Udělej, co musíš. Ještě dnes si vyklidím stůl. Může si vzít mou kancelář nebo zůstat ve své.“

„Ježíši Kriste, zůstane mi po tom všem vůbec nějaká firma?“ otázal se Dash.

„Mně je nějaká zatracená firma ukradená,“ zavrčel Jensen. „Záleží mi jen na Kylie.“

Dash potřásl hlavou. „Na někoho, kdo jí podle tvých slov ublížil, ti až příliš záleží na tom, co s ní bude.“

„Samozřejmě že mi na ní záleží,“ zařval Jensen. „Miluju ji. Nikdy už nikoho jiného milovat nebudu.“

„Tak proč jsi do prdele tady a neprosíš ji o odpuštění?“ zařval Dash stejně hlasitě. Jensen vstal a zapřel se dlaněmi do stolu. Naklonil se tak, aby se Dashovi zadíval do očí.

„Protože některé věci nelze odpustit,“ zachraptěl. „Některé věci nelze vzít zpět, nelze je vrátit. Bez ohledu na to, jestli by mi odpustila – a já o tom vážně pochybuji. Nedokážu odpustit ani sám sobě. Dokážeš to pochopit?“

Dash si povzdechl. „Jo, kámo. Chápu to. Ale, Jensene? Něco ti povím. Řekl jsi, že jsi jí ublížil. Tak co si sakra myslíš, že děláš právě teď?“

Jensen se zhroutil zpět do křesla a zabořil si ruku do vlasů. Bože, byl tak unavený. Toužil jen po jediné noci, kdy by ho nepronásledovaly přízraky minulosti. Kdy před sebou neuvidí své ruce svírající Kyliino hrdlo. Kdy neuslyší, jak volá jeho jméno.

Chtěl jen… klid. Copak žádal příliš?

Jak by ale někdy mohl nalézt klid, když žena, kterou miloval, byla pryč?

„Nedovol jí odejít, Dashi,“ zopakoval Jensen a z každého jeho slova sálalo vyčerpání. „Udělej, co musíš, abys ji přesvědčil. Udělej to. Ještě dnes odejdu.“

29. kapitola

Kylie trpělivě seděla a poslouchala tucet hlasových zpráv od Chessy, Joss a Dashe. Upíjela silnou kávu u stolku v malé kavárničce ve čtvrti, kam si přijela prohlédnout dům.

Je úžasné, kolik toho stihla udělat, když už nebyla zpitá pod obraz ze všeho toho vína, které v uplynulém týdnu vypila.

Žárovka pořád svítila, když zjistila, že jí došlo víno. Pak se znechuceně rozhlédla po všech těch prázdných láhvích, které se povalovaly po její kuchyni. Víc ani nebylo třeba říct. Týden byla dost dlouhá doba na to, aby se utápěla ve svém neštěstí. Bylo načase rozhodnout se, co se zbytkem svého života.

Trhla sebou, když poslouchala zprávu od Dashe. Jensen vyklidil svou kancelář a nyní pracoval odjinud. Dash chtěl, aby Kylie okamžitě nastoupila zpět do práce a zavolala Joss, než se ta úplně zblázní.

Bodl ji osten viny. Celý týden se přátelům – a vlastně komukoli – vyhýbala. Slyšela neustálé zvonění a bušení na dveře. Vsadila by se, že do těch dveří mlátila Chessy. Jak si něco usmyslela, byla docela vytrvalá. Ale alkoholový opar jí znemožnil dělat cokoli než ležet v posteli, zírat do stropu a modlit se, aby to Joss a Chessy vzdaly a odešly.

Svůj dům dala do prodeje v pondělí, ačkoli inzeráty vyjdou až následující pondělí. To –

a skutečnost, kolik toho vypila – bylo dostatečnou motivací, aby vystřízlivěla a vystěhovala se z domu.

Poslechla si i zbytek vzkazů a trhla sebou, když poslouchala, jak ji Joss prosí, aby jí zavolala.

V jejím hlasu slyšela slzy. Dash Kylie nejspíš zabije za to, že se kvůli ní Joss cítí takhle mizerně. A nemohla se mu divit.

Brzy se jim bude muset postavit. Nemůže se ukrývat navěky. Jensen nebyl vždy součástí nejbližšího okruhu jejích přátel. Stal se jím hlavně až díky Kylie. Takže se nemusela vlastně bát, že by na něj narazila, až přijde ke svým přátelům na návštěvu. Možná ho ztratila, ale nedovolí, aby ztratila i ostatní přátele.

Hlava ji ze všeho toho vína bolela. Sotva si dokázala vzpomenout, co se v uplynulých pěti dnech dělo.

Chtěla jediné – dojet do nejbližšího obchodu, nakoupit zásobu vína, vrátit se domů a pít.

A hodně.

Ale co potřebovala, bylo napsat Joss a Chessy a konečně to vyřídit. S povzdechem napsala textovku, kterou zašle jim oběma.

Jsem připravená to ze sebe dostat. Je nějaká šance, že by to šlo nad vínem?

Stiskla tlačítko pro odeslání a položila mobil zpátky na stolek. Věděla, že vypadá hrozně. Ostatní zákazníci v kavárně se po ní pokradmu, zvědavě ohlíželi. Jak má asi vypadat, když ji opustil muž, kterého milovala, a celý minulý týden strávila v alkoholovém opojení?

Telefon jí zacinkal a ona ho váhavě zvedla.

Dotáhni ten svůj zadek ke mně domů. A ano, bude tu na tebe čekat víno. Můžeš přijet hned teď?

To jí napsala Joss. Než stihla odpovědět, dorazila zpráva od Chessy.

Přijedu! Dej mi nanejvýš patnáct minut. Joss, máš dost vína, nebo mám nějaké vzít já?

Kylie se usmála a tíže na jejím srdci maličko polevila.

Mám. Jen sem dorazte!

Vyťukala odpověď a poslala ji.

Jsem na cestě. Dvacet minut, podle dopravy.

Popadla klíčky, dopila naráz zbytek kávy a zamířila ke dveřím.

Bála se. To nemohla popřít ani sama sobě. Z představy, že se se svým zoufalstvím někomu svěří, se jí stáhl žaludek. Ale připomněla si svůj slib, že se bude více otevírat kamarádkám.

Svým nejlepším kamarádkám. Nebyly jen tak někdo. Byly pro ni důležité.

Řídila mlčky, celá napjatá. Téměř praštila pěstí do přístrojové desky, když se z rádia ozval jeden z těch utahaných songů, co si lidi pouštějí po rozchodech. Ticho, i když nepříjemné, bylo pořád lepší než poslouchat, jak o jejích problémech zpívá někdo úplně cizí.

O dvaadvacet nekonečných minut později zatočila Kylie na příjezdovou cestu k Jossinu domu.

Dlouho ještě seděla v autě, než sebrala odvahu se pohnout. Pokud brzy nevystoupí, Chessy s Joss vyjdou ven a vytáhnou ji z auta za vlasy.

Přinutila se vystoupit z auta a dojít ke dveřím. Už tam skoro byla, když se dveře rozlétly. Dash. To jí ještě chybělo. Postavit se dvěma kamarádkám bylo dost hrozné. Ale postavit se i svému šéfovi? Proč jen Joss jasně neřekla, že by ráda čistě dámskou společnost?

Dash na ni upíral pohled, a když došla ke dveřím, zbledl.

„Řekl mi, že ti ublížil, ale domníval jsem se, že tím myslí jen emocionálně,“ ucedil Dash skrze zuby. „Co ti to do prdele provedl, Kylie? Za tohle ho zabiju.“

Ruka jí vystřelila ke krku ve snaze skrýt všechny modřiny na hrdle. Bylo ale pozdě. Dash ty podlitiny viděl.

Joss prolítla kolem něj a vrhla se na Kylie, zrovna když vyšla na poslední schod. Objala ji a pevně ji k sobě přitiskla.

Kylie vzhlédla přes Jossino rameno na Dashe, který pěnil zuřivostí.

„Není to tak, jak si myslíš,“ řekla tiše.

„Tak jak to tedy je?“ zeptal se Dash ledově chladným hlasem.

„Nech nás, Dashi. Poví to mně a Chessy a pak, pokud někdo bude potřebovat nakopat do zadnice, se o to postaráme,“ navrhla Joss.

Kylie se málem zhroutila úlevou. Bože, jak jen své kamarádky zbožňovala. Proč se jim celý týden vyhýbala? Mohla tu být už před několika dny, obklopená láskou a podporou nejlepších kamarádek, místo aby ležela v posteli, opilá, osamělá a zoufalá.

Joss ji vzala za ruku a protáhla ji kolem Dashe do hlubin domu. Dash nevypadal nijak nadšeně, ale spolkl odpověď a nechal je jít. Díkybohu.

„Na zbytek večera se nějak zabav, miláčku,“ zavolala na něj Joss. „Dneska je holčičí večer a pravidlem dámských večerů je, že co se řekne mezi námi děvčaty, zůstane mezi námi děvčaty, a taky je chlapům vstup zakázán.“

Dash protočil panenky. „Budu se v ložnici dívat na televizi. Ale čekám, že mi pak později všechno povíš. Tohle jen tak být nenechám, Joss. Jestli se jí ten parchant dotkl, roztrhnu ho vejpůl!“

„Zbožňuju, když se takhle rozohní,“ zašeptala Joss Kylie. „Nejradši bych na něj hned teď skočila.“

Kylie zavrčela. „Vážně, Joss? Já dostala kopačky a ty mi tu teď předhazuješ, jak sexy chlap Dash je? To není fér.“

Joss se účastně zamračila. „On to skončil?“

„Hej, žádný probírání, dokud u toho nebudeme všechny, ať to taky slyším,“ postěžovala si Chessy, když obě její kamarádky vešly do obývacího pokoje.

Chessy vstala z pohovky, doběhla k nim a ihned Kylie objala.

„Už nás nikdy takhle neděs,“ přikázala jí Chessy. „Měly jsme s Joss o tebe strach, Kylie. Co se stalo, zlatíčko? Vypadáš hrozně!“

Pak ustoupila a pohledem přejela přes Kyliinu tvář a krk. Jak Chessy, tak Joss zalapaly po dechu.

„Tohle ti udělal on?“ vydechla Chessy.

Kylie si povzdechla. „Je to opravdu dlouhý příběh, holky. Můžeme se posadit a otevřít láhev vína? Nebo rovnou tři? Na tohle ho budu potřebovat opravdu hodně.“

„Už se to nese,“ řekla Joss.

„Potřebuju v sobě alespoň tři sklenice, než to ze sebe vyklopím,“ prohlásila Kylie.

„Tak se napij, ale rychle, protože chceme znát všechny podrobnosti,“ varovala ji Chessy.

Joss se o chvíli později vrátila, v každé ruce po láhvi vína. Sklenky už byly připravené na konferenčním stolku. Joss nalila do všech sklenic a jednu Kylie podala.

Žíznivě pila a první sklenku v sobě měla během několika vteřin. Joss povytáhla obočí, ale rychle jí dolila.

„Ve chvílích, jako je tahle, přemýšlím, jestli bychom si nemohly dát něco tvrdšího,“ posteskla si Kylie.

„No, jestli se máme opít, tak navrhuji vyrabovat Dashův bar,“ nabídla Chessy.

Joss se zamračila. „Jestli se máme opít, tak ani jedna z vás už dnes nikam nepojede. Dám vaše klíčky Dashovi, takže jestli budete chtít odjet, budete si to muset vyřídit s ním.“

Kylie a Chessy svorně zasténaly, ale klíčky vydaly. Joss odešla, aby je předala Dashovi, a pak se vrátila do obývacího pokoje.

„Takže, co to bude?“ optala se Joss dramatickým hlasem, když otevírala skříňku s alkoholem.

„Jak se to říká?“ ozvala se Chessy. „Nejdřív pivo, potom tvrdej, v alejích pak jenom zvracej?

Nejdřív tvrdej a potom pivo, břichu bídně nebylo? Dá se to aplikovat i na víno?“

Kylie se zamračila. Už teď se jí po těch dvou narychlo vypitých sklenkách vína trochu motala hlava. „A víno má být namísto piva nebo tvrdého alkoholu? A znamená to, že až vyzvracím i to, co jsem nesnědla, bude to proto, že jsem pila tvrdý až po víně?“

„Zlatíčko, všechny budeme brzy zvracet i to, co jsme nesnědly,“ opáčila Chessy suše. „No tak, Joss. Prostě něco vyber, ať se do toho můžeme dát.“

Joss pokrčila rameny a pak sáhla dovnitř a vytáhla dvě láhve alkoholu. Postavila je na konferenční stolek a vzala i skleničky na panáky.

„Navrhuju, abychom je nalily už teď,“ prohlásila Chessy. „Kdybychom je nalily až potom, co bychom toho hodně vypily, uděláme tu nepořádek.“

„Dobrý nápad,“ přisvědčila Kylie. „Nalij, Joss.“

Joss opatrně vyskládala tucet skleniček do řady za sebou a všechny je naplnila.

Chessy zvedla dvě a jednu z nich podala Kylie, druhou Joss a nakonec si ze stolku zvedla sklenku i pro sebe a pozvedla ji k přípitku.

„Na to, že jsou chlapi pořádní kreténi,“ ohlásila.

„Na to se napiju,“ řekla Kylie.

„Já se na to napiju, jen pokud se to netýká Dashe,“ dodala Joss.

Chessy obrátila oči v sloup. „Tak byl zas kretén předtím. A zase někdy bude. Prostě se už s námi napij, zatraceně.“

Joss se zasmála a pak si všechny tři kamarádky přiťukly. A panáky do sebe naráz obrátily.

Kylie vhrkly slzy do očí. Nos ji pálil, skoro se dusila, jak si tekutý oheň propaloval cestu jejím hrdlem až do žaludku.

„Bože, to je strašný!“ zajíkla se.

„Tohle se nepije, protože je to dobrý,“ opáčila Chessy. „Pije se to kvůli tomu, jak to působí.

Dáme ještě jedno kolo, Joss. Musíme jí rozvázat jazyk.“

Joss strčila Kylie další skleničku do ruky a pak jí s Chessy nařídily, aby to vypila. Druhá runda už byla o něco lepší než první. Díkybohu.

Opřela se o gauč, aby se jí žaludek mohl uklidnit a přenechat vládu alkoholu.

„Chlastala jsem celej poslední týden,“ přiznala Kylie.

„Ach, zlatíčko, kéž bys nám jen otevřela ty zatracený dveře,“ posteskla si Chessy. „Nikdy bys neměla pít sama. Já ti při tom budu moc ráda dělat společnost.“

„Nemohla jsem,“ zamumlala Kylie. „Musela jsem si vyřídit pár věcí.“

„Jako odejít z práce a dát svůj dům na prodej?“ zajímala se Joss. Kylie sebou trhla. „Jo, tak nějak.“

„Co se to pro všechno na světě stalo, Kylie? Jak jsi sakra přišla k těm modřinám?“ zeptala se Chessy.

Kylie zavřela oči, snažila se zadržet slzy. Pálily ji pod víčky. Myslela, že je už všechny vyplakala a že už jí žádné nezbyly. Očividně se mýlila.

Joss i Chessy se přesunuly tak, aby jí obě seděly po boku, každá z jedné strany. Chessy ji jednou rukou objala, zatímco Joss shrnula Kylie vlasy z očí.

„Mluv s námi, Kylie. Dělaly jsme si o tebe velké starosti,“ vybídla ji Joss něžným, milujícím hlasem.

„Neublížil mi schválně,“ začala Kylie. „To by nikdy neudělal. Vím to, ale on ne. Nebo to alespoň neví teď.“

„Nedává mi to smysl, zlatíčko. Zpomal a začni od začátku,“ vybídla ji Chessy.

Kylie si povzdechla, ale udělala, o co ji kamarádky požádaly. Vyklopila ze sebe celý příběh od chvíle, kdy se Jensenovi svěřila se svou minulostí, až do současnosti. Nic si pro sebe nenechala. Pověděla jim, jak celý minulý týden strávila tím, že si nad láhvemi vína vyplakala oči.

„No páni,“ vydechla Joss. „To je hodně drsný, holka. Chudák Jensen. Nedovedu si představit, jak se musel cítit, když se probudil a zjistil, že ti svírá krk. Dash by nejspíš umřel, kdyby někdy udělal něco podobného.“

„To je právě ono,“ přitakala Kylie. „Jensen by nikdy neudělal nic, čím by mi mohl ublížit. Byl to sen, jenom noční můra. Nevěděl, co dělá. Ale přesto mě opustil. A to tak, že rychleji už by to

ani nešlo. Jak bys někoho přesvědčila, že se mýlí, když s tebou ani nechce zůstat na tak dlouho, abyste si o tom promluvili?“

Chvíli všechny mlčely. Chessy se natáhla po láhvi, aby jim všem nalila další panáky.

Kylie ho vděčně vypila. Doufala, že ji alkohol brzy otupí. Byl to balzám na její duši. Alespoň ještě chvíli nepocítí nic než teplo alkoholu. A to jí přitom byla představa opíjení se odporná. O tomhle víkendu ale spoustu svých starých představ a přesvědčení přehodnotila.

Podala sklenku Chessy a pokynula jí, ať nalije další.

Při čtvrtém panáku už Kylie rozhodně cítila důsledky. Proč musí sakra pořád brečet a pofňukávat jako idiot?

Znovu se opřela o pohovku a vzhlédla ke stropu. Čekala, až se přestane točit.

„Měla jsem to vědět,“ řekla Kylie zmučeným hlasem. „Nikdy jsem nebyla optimistka. Už jako hodně malá jsem zažila to nejhorší. Nic jiného jsem nepoznala. A přesto jsem tohle nečekala.

Měla jsem. Byla jsem si tak jistá, že je Jensen ten pravý. Byla jsem tak nadšená, že jsem to překonala a že jsem konečně schopná mít skutečný vztah, že mě ani nenapadlo, že bychom někdy nebyli spolu. A to bylo ode mě pěkně hloupé. Možná budu v budoucnu schopná svést to na to, že jsem byla zamilovaná vlastně teprve poprvé. Není divu, že jsem nikdy ani nerandila.

Kdo by si sakra chtěl něčím takovým projít pokaždé, když tě někdo odkopne?“

„Amen,“ přisvědčila Chessy.

Kylie pootočila hlavu, aby viděla na kamarádku, přestože právě teď vedle ní seděly dvě Chessy.

„Co ty a Tate?“

Chessy se ušklíbla. „Dobrý. Nedobrý. Já nevím.“

„Cítím se provinile za to, že jsem tak zatraceně šťastná,“ přiznala Joss smutně.

Kylie se natáhla, aby jí stiskla ruku. „To nemusíš. Zasloužíš si být šťastná. Sama sis prošla peklem.“

Vypily dalšího panáka. A pak dalšího a dalšího. Než se dostaly na dno první láhve, skončily na podlaze před krbem.

„Nevíš, proč se strop tak točí?“ zeptala se Chessy Joss.

„To není tím stropem. To je tvojí hlavou,“ odpověděla jí Kylie.

„Tak co uděláme s Jensenem?“ zeptala se Joss a obrátila tak téma hovoru zpátky na Kyliinu situaci.

Kylie ovládl vztek. Tohle bylo vůbec poprvé, kdy byla naštvaná. Doopravdy naštvaná.

Za poslední týden pocítila mnoho rozličných emocí. Povětšinou smutek, žal, ale ne skutečný vztek.

Udeřil do ní silou vlaku, zamlžil jí mysl, až viděla rudě.

Jak si mohl dovolit to takhle vzdát? Byl ochotný smířit se s tím, jaké problémy měla, a dát jí tolik času, kolik by potřebovala, aby se jich zbavila. Aby si je vyřešila. Čekal snad, že od něj odejde ve vteřině, kdy bude nutné čelit i jeho problémům?

„Jsem naštvaná,“ oznámila Kylie, ačkoli jí to znělo, jako by promluvil někdo na opačném konci pokoje.

„To bys měla být,“ přizvukovala Chessy.

„Souhlasím,“ přikývla Joss rozhodně.

„Počkat? Na co jsme naštvané?“ zeptala se Chessy zmateně.

„Na Jensena,“ odpověděla Kylie.

„Jo, přesně tak,“ řekla Chessy.

„Jakým právem to s námi tahle vzdá?“ vykřikla Kylie.

„To je ono!“ povzbuzovala ji Joss.

„On se kvůli mně nechal dobrovolně přivazovat k posteli. Chtěl mi dát tolik času, kolik budu potřebovat, abych si vyřešila svoje problémy. A on teď vážně čeká, že svěsím ocas a zdrhnu hned, jak jeho vlastní problémy vyplavou na povrch?“

Kylie se prudce posadila a okamžitě toho zalitovala. Místnost se kolem ní divoce točila.

Musela zavřít oči, aby se nepozvracela.

„To je ono!“ vykřikla, když se jí žaludek uklidnil. „Bože, já jsem takový idiot.“

„Co se děje?“ nechápaly Joss a Chessy.

Kylie se plácla do čela, ale okamžitě bolestivě zasténala.

„Možná bys měla být trochu opatrnější,“ navrhla Chessy. „Ještě si ublížíš.“

„Co kdyby ses s námi podělila o to, co tě napadlo?“ vybídla ji Joss.

„Přivážu ho k posteli,“ oznámila Kylie. „Počkat. Nejdřív ho přinutím, aby se se mnou pomiloval. Bez toho zatracenýho provazu. Ale potom? Až půjdeme spát? Pak ho svážu,“ oznámila vítězně.

„Jsem zmatená,“ nechápala Chessy. „Ale možná to bude tím alkoholem. Budeš to muset vysvětlit, zlatíčko. Když piju, mozek mi nějak nefunguje.“

Joss i Kylie se uchechtly.

„Navrhl, abych ho při milování přivazovala k posteli. Abych věděla, že mi nemůže ublížit.

Abych věděla, že jsem v bezpečí. Dobře, takže jediný důvod, proč mě odkopl, nebo tedy jediný důvod, který mi řekl, proč mě chce odkopnout, je, protože se bojí, že mi ublíží. Takže pokud ho před usnutím přivážu k posteli a on bude mít noční můru, tak co? Nebude se mě moct dotknout,“ řekla hrdým hlasem.

„Jsi zatracený génius,“ uznala Chessy.

„Na to se napiju,“ řekla Joss.

„Ech, možná bychom měly s tím alkoholem trochu přibrzdit,“ navrhla Chessy.

„Jo, potřebuju vystřízlivět,“ přizvukovala Kylie.

„Proč?“ nechápala Joss.

Kylie se znovu zvedla a zapřela se jednou rukou, aby se nezhroutila na Chessy.

„Protože až vystřízlivím, pojedu k němu domů. Jestli si myslí, že mě může odkopnout pro moje vlastní dobro, i když to znamená, že se budu cítit mizerně, mám pro něj mnohem lepší nápad!“

„Hm, dámy? Nerad vyrušuji vaši živou debatu, ale uvědomujete si, kolik je? Pijete už několik hodin a ležíte tu na zemi.“

Všechny tři se otočily směrem, odkud přicházel Dashův hlas. Joss se na něj zářivě usmála.

„Ahoj, miláčku,“ řekla trochu opilým hlasem. „Přišel jsi, abys mě vzal do postele?“

Dash se uchechtl. „Jelikož si nedovedu představit, že byste všechny byly schopné dostat se do postele, pokud vás tam neodnesu, tak myslím, že můžu s klidem říct, že tě chci vzít

do postele.“

Kylie se zamračila. „Já nemůžu jít do postele. Musím svést svého chlapa. Hele, Dashi, ty jsi chlap.“

„To sakra doufám,“ odpověděl Dash pobaveně.

Ukázala na něj prstem. „Když se na tebe vrhne ženská – nahá – tak neřekneš ne, ne?“ Dash se uchechtl. „To záleží na tom, jaká ženská se na mě vrhne.“

„Přesně tak,“ ozvala se Joss. „Jestli se na tebe vrhne nějaká ženská, nakopu jí zadek.“

„Uklidni se, miláčku. To se nestane. Tak co kdybyste to, dámy, pro dnešek zabalily? Kylie, možná by sis měla taky odpočinout, aby, hm, ti to tvoje svádění vyšlo. A až vystřízlivíš, mohla bys to ještě promyslet. Možná se rozhodneš, že z tebe jen mluvil alkohol.“

Kylie se zamračila. „Ty umíš zkazit náladu, Dashi.“

„Promiň, holka.“

Joss si povzdechla. „Takže jdeme do postele, dámy? Chessy, ty a Kylie budete spát v pokoji pro hosty. Je tam letiště, takže se vejdete.“

Chessy smutným hlasem odpověděla: „V poslední době jsem tolik nocí strávila v posteli sama, že mít tam někoho bude pro mě skoro novinka. I když jde jen o Kylie.“

Dash se sklonil nad Kylie a zvedl ji do náruče. Žaludek se jí zhoupl. Bože, prosím, prosím, ať nepozvrací Dashe. Takové ponížení by nesnesla.

„Uložím Kylie. Řekl bych, že je opilejší než vy dvě,“ řekl Joss. „Vrátím se pro vás, jakmile ji

dostanu do postele.“

Joss mávla rukou, jako by jí to bylo jedno. A proč by nemělo? Měla skvělého manžela, který ji z celého srdce miloval.

Kdyby Joss tak nezbožňovala, bylo by vážně jednoduché ji nenávidět.

Dash vešel do pokoje pro hosty a položil Kylie na postel. Pak došel do koupelny a vrátil se s plastovým kbelíkem, který položil na zem vedle postele.

„Kdyby se ti chtělo zvracet, stačí se jen naklonit z postele,“ oznámil jí něžně. „Do koupelny bys to možná nestihla.“

„Jsi nejlepší, Dashi,“ zašeptala. „Joss má zatracené štěstí.“

Dashovo uchechtnutí bylo to poslední, co slyšela, než se všechno kolem ní ponořilo do tmy a ona usnula.

30. kapitola

Kylie měla pocit, jako by ji někdo udeřil do hlavy pneumatickým kladivem. V ústech měla sucho a z pouhého pomyšlení na alkohol se jí zvedl žaludek.

Večer se jí to zdálo jako dobrý nápad. Teď? Nijak zvlášť.

Dash je ráno nechal vyspat, a když vstaly a doklopýtaly do kuchyně, všechny ve stavu, kdy by se jich i smrt lekla, Dash jim všem připravil snídani a nějaký nechutný koktejl, který jim prý zaručeně pomůže od kocoviny.

Lhal.

Pomalu vystoupila z auta a znovu se rozhlédla, aby se ujistila, že tu Jensen opravdu je, protože tu stálo jeho auto. Naštěstí pořád měla u sebe klíč, nemusela se tedy bát, že by provedl totéž, co ona dělala svým přátelům celý týden, a neotevřel jí.

Byla sobota. Do práce nemuseli. A bylo dost brzy ráno, aby Jensen ještě stále ležel v posteli. Ta myšlenka ji nadchla. Rozhodně by jí to usnadnilo všechno svádění.

Potřásla při té bláznivé představě hlavou. Ona a svůdnice? Někdo se tam nahoře v nebi určitě popadá za břicho.

Přede dveřmi se zastavila a přemítala, jestli si odemknout, nebo zaklepat. Prvek překvapení byl ale v jejím plánu důležitý, takže se rozhodla použít klíč.

Pomalu ho vnořila do zámku, snažila se nedělat vůbec žádný hluk. Pak zlehka otevřela dveře a nakoukla dovnitř.

Zatím to šlo.

Když došla ke dveřím do obývacího pokoje, ztuhla a nechápavě zírala na to, co měla před očima.

Jensen ležel rozvalený na pohovce, hlavu zvrácenou, buď spal, nebo ztratil vědomí. Soudě podle všech těch poházených láhví by se vsadila, že pravděpodobnější je to druhé.

Kdyby to sama neznala příliš dobře, možná by se Kylie i rozzuřila.

Oba byli k politování. Zoufalí, že nejsou spolu. Bylo jenom dobře, že alespoň jeden z nich měl rozum. Tohle šílenství musí skončit.

„Jensene! Jensene!“ zvolala hlasitěji. „Probuď se, krucinál.“ Došla blíž a sklonila se nad ním. „Vzbuď se, Jensene!“

Opile zamrkal, pak ale jako by si uvědomil, kdo nad ním stojí.

„Sen,“ zamumlal. „Moc jsem toho vypil. Do hajzlu.“

„Já nejsem sen. Spíš noční můra, ale to probereme,“ odpověděla Kylie pobaveně. Znovu zamrkal a pak si přehodil paži přes oči. Zamračil se.

„Co tu sakra děláš?“

„Hezké. Taky tě ráda vidím, Jensene. Jak jde život? Počkat, neodpovídej. Vzhledem ke všem těm prázdným flaškám mám docela slušnou představu.“

Sklonila se, aby měla tvář přímo před jeho, a zamračila se.

„Bůh mi pomáhej, ale jestli nejsi schopný vstát, protože máš kocovinu, zabiju tě.“

Překvapením pootevřel ústa a ona ucítila jeho dech. Dobře, i s tímhle bude potřeba se poprat. Nebyl to nijak silný puch, takže asi přestal pít už před několika hodinami. Nejspíš včera večer a pak to zaspal.

„O čem to sakra mluvíš?“ otázal se Jensen. „Ty tu nemáš být. Skončili jsme, Kylie.“

„Jen pokračuj,“ odsekla. „Možná i sám sebe přesvědčíš, že je opravdu po všem. Ale já vím, že to tak není, a stejně tak to víš i ty.“

„Co ode mě chceš?“ zeptal se zmateně.

Dotkla se jeho tváře a zadívala se mu do očí, aby věděl, že to, co řekne, myslí vážně.

„Věříš mi, Jensene?“

„Samozřejmě,“ odpověděl chmurně. „To nejsi ty, komu nevěřím. Jsem to já. Zatraceně, Kylie, proč to musíš dělat tak zatraceně těžký? To vážně chceš vidět, jak je mi mizerně? No, tak se dobře podívej. Takhle jsem dopadl, když jsem tě ztratil.“

Srdce jí okamžitě zjihlo. Zranitelnost a bolest v jeho hlasu ji skoro zlomily.

„Dokaž to,“ vyzvala ho.

„Dokaž co?“

Každou vteřinou zněl čím dál otráveněji. Bude muset jednat rychle, než ji z domu vyhodí.

Znovu.

„Že mi věříš,“ odpověděla tiše.

„Není co dokazovat. Věřím ti víc než komukoli jinému na celé planetě.“

„Tak pojď se mnou do postele,“ vybídla ho.

Zavřel oči. „To nemůžu, Kylie. Prosím, nežádej mě o to.“

„Žádám tě, abys mi věřil, Jensene. A ty jsi řekl, že mi věříš. Tak teď to dokaž. Prosím,“ dodala přidušeně.

„Dobře. Půjdeme do ložnice. A pak už mě necháš sakra na pokoji?“

„Opravdu se mě tak zoufale snažíš zbavit, Jensene? Znamená tvoje definice lásky, že rychle zapomeneš na toho, koho miluješ, nebo o kom tvrdíš, že ho miluješ?“

Vyskočil na nohy, oči se mu nebezpečně zaleskly. Předtím by jen pomyšlení, že by něco takového udělal, u ní způsobilo panický záchvat. Ale nyní? Ulevilo se jí, že má alespoň část svého starého Jensena zpět, a ne toho ubohého, utrápeného muže, který se radši zpil

do bezvědomí.

Ona udělala totéž. Kdyby neschovala hlavu do písku, mohla by s tím plánem přijít mnohem dřív a ani jeden z nich se nemusel celý týden cítit mizerně.

„Neopovažuj se zpochybňovat mou lásku k tobě,“ ucedil. „Právě proto, že tě miluju, se od tebe musím držet, jak nejdál to bude možný.“

Ignorovala jeho výbuch, protože byla ráda, že před ní stojí a ona ho na nohy nemusela tahat sama. Vzala ho za ruku a vydala se s ním k ložnici.

Když tam došli, otočila se, zapřela se dlaněmi o jeho hruď a vzhlédla k němu.

„Nezapomeň, co jsi řekl. Ohledně důvěry.“

„Nezapomenu,“ přislíbil Jensen stísněným hlasem.

Přikývla, pak se otočila, došla k posteli a začala se svlékat. Zašeptala krátkou modlitbu, aby její plán vyšel, jak doufala.

„Co to sakra děláš, Kylie. Ty ?“

Odmlčel se a s ústy dokořán sledoval, jak se k němu otáčí zcela nahá. Zavřel oči a zasténal. „Proč mě takhle mučíš?“

Sjela mu prsty po hrudi, až k zipu džín. Pak zvedla tvář a přitiskla rty na jeho.

Nejdříve nereagoval. Zakázal si to, zatímco ona mu útočila na rty. Pak Jensen rty rozevřel a tiše vydechl. Pomalu ji objal a přitiskl si ji k sobě.

Odtrhla od něj ústa, zalapala po dechu. Políbila ho na lalůček a zašeptala: „Miluj se se mnou, Jensene. Opravdu se se mnou pomiluj. Bez provazů. Jenom ty a já.“

Tiše zasténal. Ten zvuk jako by vycházel z hlubin jeho duše. Byl to zvuk čiré agonie… a touhy.

„Řekl jsi, že mi věříš,“ připomněla mu tiše. „Tak to dokaž, Jensene. Věř mi. Pomiluj se se mnou.“

Pozpátku ji vedl k posteli, kde ze sebe strhl oblečení, až byl stejně nahý jako ona. Chtěl ji. Jeho tělo nemohlo lhát. Bez ohledu na to, co říkal nebo co si myslel, bažil po ní stejně zoufale jako ona po něm.

Nohama narazila do postele a dopadla na ni, s Jensenem nad sebou.

„Musíš si být jistá, že to chceš, miláčku,“ vydechl. „Kdykoli budeš chtít přestat, stačí říct.

Přestanu, bez ohledu na to, jak těžké to bude.“ Pohladila ho po tváři, přejela mu po linii čelisti.

„Nechci, abys přestal, Jensene.“

Zasténal a sklonil hlavu, aby ji políbil. Líbal ji hladově, se vší touhou, která mu hořela v žilách.

Tělo měl pevné, těžké a ona se tou tíhou opájela.

Mezi stehny cítila jeho mocnou erekci. Cítila, jak se jí ta pulzující část jeho těla tiskne

ke klitorisu. Neklidně se zavrtěla, roztoužená, vzrušená. Nechtěla čekat. Chtěla ho cítit v sobě. Chtěla se poprvé za poslední týden cítit opět celá.

„Jensene,“ zašeptala. „Miluj se se mnou. Prosím.“

Nevšímal si jejího příkazu, místo toho si prolíbával stezku po jejím těle. Lízal a laskal jí bradavky, měnil je jazykem v bolavé, napjaté vrcholky. Dával si načas, ochutnával a sál je, až byla touhou bez sebe.

Pokračoval dolů po jejím těle, zastavil se, aby ji polaskal na pupíku a mučil ji jazykem. Zabořila mu prsty do ramen, tlačila ho stále níž a doufala, že se jejímu příkazu podvolí.

Tiše se zasmál, ale uposlechl. Políbil ji nad měkké kudrlinky mezi nohama. Sama rozevřela stehna, vítala ho v té nejcitlivější části svého těla.

Laskal ji a hladil prsty, až ji nakonec rozevřel svému pohledu. Zafoukal a ona se zazmítala.

Celé tělo měla napjaté nedočkavostí, čekala, až jí dá, po čem toužila.

Pak na klitorisu ucítila špičku jazyka. Vypjala se, zalapala po dechu. Obkroužil to místečko jazykem a vsál ho do úst.

Bezmocně zasténala. Z hrdla jí unikaly vzlyky. Zoufalé steny touhy. Takové touhy. Chyběl jí. Nikdy v životě nepocítila takové spojení s jinou lidskou bytostí. Bez něj byla ztracená. V její duši ji bodala bolest, kterou mohl utišit jenom on.

Přitiskl rty na vstup do jejího těla a pronikl jazykem dovnitř. Miloval se s ní jazykem. Líbal a sál, až byla celá bez sebe. Znovu a znovu volala jeho jméno, mučivě prosila, aby se s ní miloval.

Konečně se nad ní zvedl. Jeho tělo dokonale pasovalo k jejímu. Zadíval se na ni těma svýma pronikavýma temnýma očima. Zapátrala v jeho pohledu, chtěla vědět, co cítí. Jestli je stejně zoufalý jako ona sama. Jestli mu chyběla alespoň z poloviny tak, jako on chyběl jí.

Co spatřila v těch spalujících hlubinách jeho očí, jí vzalo dech a naplnilo ji nadějí.

Spatřila v nich lásku. Pořád tam byla. Nezmizela. On ji stále miloval. Vyřeší to. Miloval ji a ona milovala jeho. Jinou možnost si ani nepřipouštěla.

Patřili k sobě.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se Jensen. Stále ještě do ní nevstoupil.

„Chci to,“ vydechla. „Chci tě, Jensene. Bez tebe jsem tak prázdná, tak osamělá.“

„Ach, bože, miláčku. Já také. Kdybys jen věděla, jak mizerně mi bylo.“

„Tak s tím něco udělej,“ řekla tiše. „Ať jsme oba opět celí.“

Vzal ji do náruče a přitiskl si ji k sobě v okamžiku, kdy do ní vstoupil. Zasténala, když pronikl

ještě hlouběji. Zvedla k němu boky, přivítala ho v sobě.

Byl celý napjatý. Svaly se mu chvěly, celý se třásl agonií, jak se snažil ovládnout. Zabořila mu nehty do ramen a zvedla hlavu, aby mu zašeptala do ucha: „Neublížíš mi,

Jensene. Věřím ti. Miluji tě. Nemusíš se ovládat. Se mnou ne. Ukaž mi, kdo skutečně jsi. Protože takového tě miluji.“

Její slova ho zbavila i posledních zbytků sebekontroly. Z hrdla se mu vydral výkřik agonie a tvrdě přirazil, pronikl do ní tak hluboko, jak jen mohl.

Jeho tělo se nad ní vypjalo, sevřelo se ochranitelsky kolem ní. Pevně ji držel, jejich těla se setkávala v dokonalém rytmu. Objala ho nohama kolem pasu, držela si ho, aby je nic nerozdělovalo.

Zvedal se a nořil se do ní, znovu a znovu, její tělo ho v sobě pevně svíralo, kdykoli z ní chtěl vystoupit. Byla vlhká, nebylo pochyb, že po něm touží stejně jako on po ní.

Jejich vášeň stále sílila. Jejich milování bylo rychlé. Na druhou stranu byli bez sebe příliš dlouho. Jejich těla a duše hořely. Dvě půlky jednoho celku se konečně setkaly. Už ho nikdy nenechá odejít. Bez ohledu na to, co řekl nebo co udělal, nedovolí mu odejít. I kdyby ho měla následovat až na konec světa. Byl její a ona ho nepustí. Nikdy.

Zoufale ho políbila. Blížila se k vrcholu, šílená touhou. Jejich rty se ani na vteřinu nerozpojily.

Jazyky spolu tančily, pohrávaly si, ochutnávaly se. Zvuky jejich těl a úst byly jedinými v celém pokoji. Pohybovali se v dokonalém souladu.

Byli jedno tělo. Spolu byli silnější.

„Už budeš, miláčku?“ zachraptěl Jensen. „Chci, aby ses udělala spolu se mnou.“

„Ach, ano,“ dlouze vydechla. „Už budu. Doveď nás tam, Jensene.“

Vklouzl rukou mezi jejich těla a palcem nalezl její klitoris v okamžiku, kdy tvrdě a hluboko pronikl do jejího těla. Před očima jí vybuchl kaleidoskop barev a pocitů, převalil se přes ni jako mohutná vlna.

Upírala pohled do jeho očí, nechtěla přijít ani o jediný záblesk jeho rozkoše, když se sám poddal vyvrcholení. Oči nelžou. Byly oknem do samotné podstaty jeho duše.

A co spatřila v jejích hlubinách, ji naplnilo radostí a úlevou.

Miloval ji. Chtěl ji. Chyběla mu každou vteřinou, kdy nebyla po jeho boku.

Objal ji a společně přepadli přes okraj propasti. Cítila se jako lístek stromu, unášená větrem stále dál a dál.

Pomalu dosedla na zem, omámená a spokojená, až nakonec opět ležela na posteli, Jensenovo tělo ji chránilo, zakrývalo.

Zabořil tvář do jejího krku a ona cítila, jak se snaží popadnout dech. Jak trhaně dýchá, jeho hruď se ztěžka zvedá.

Hladila ho po zádech, bezmyšlenkovitě ho laskala, zatímco on stále pulzoval hluboko v ní. Konečně se cítila opět celá. Po tolika dnech, kdy si připadala ztracená, konečně našla svůj domov. Byla tam, kam patřila.

Stále ještě ale zbývala poslední věc.

Otočila se, pokusila se vyvléknout zpod Jensenova těžkého těla. Když si to uvědomil, rychle je oba přetočil na bok.

„Promiň, miláčku. Ublížil jsem ti?“ zeptal se ustaraně. Přitiskla mu prst na rty, aby ho utišila.

„Budu hned zpátky,“ uklidnila ho. „Ani se nehni.“

Jeho zvědavého pohledu si nevšímala a vstala z postele. Srdce jí divoce bušilo. Tohle byl okamžik pravdy. Nevěděla, co udělá, pokud ji odmítne. Tohle muselo vyjít. Musela ho přesvědčit o tom, že mu věří.

Ze zásuvky vytáhla provaz a vrátila se do postele. Stále ignorovala jeho tázavý výraz. Než si to stihla zbaběle rozmyslet a než si Jensen uvědomil, co má v plánu, rychle mu omotala lano kolem levé ruky a přivázala ho k posteli.

Spokojená s uzlem se uložila zpátky na matraci a přivinula se k němu, zcela spokojená a naplněná. A čekala, až přijde ta nevyhnutelná otázka.

„Co to má být, Kylie?“ zeptal se Jensen a zmateně se mračil. Dlouze vydechla a zadívala se mu přímo do očí.

„Nikdo ti nevěří víc než já,“ řekla, „ale také musíš věřit sám sobě. Nemusím tě přivazovat k posteli, abych se s tebou mohla pomilovat. To jsem sobě i tobě právě dokázala. Nicméně navrhuji, alespoň do doby, než si budeš ty věřit natolik, nakolik ti věřím já, že bys mi nikdy

neublížil, abychom tě k posteli přivazovali ke spánku. Když budeš mít noční můru, nebudeš mi tak moct ublížit.“

Jensen se zdál naprosto přemožený emocemi. V očích se mu leskly slzy. V očích plných lásky… a úlevy.

„Pojď sem,“ vybídl ji přidušeně.

Vnořila se do jeho náruče a on ji pevně objal pravou rukou, držel ji při sobě, jak nejtěsněji mohl. Zabořil obličej do jejích vlasů, celé jeho tělo se chvělo. I ona pocítila, jak ji v očích pálí slzy, když se ho pevně držela. Zaplavila ji taková úleva, až celá zeslábla. Všechno bude

v pořádku.

„Miluji tě,“ vyznal se syrovým hlasem. „Tolik tě miluji, Kylie. Nikdy jsem nikoho nemiloval tak, jako miluji tebe.“

„Také tě miluji,“ zašeptala.

Nakonec ji pustil, aby se jí mohl zadívat do obličeje. Zvedla ruku, aby mu z tváří setřela slzy, a on udělal totéž.

„Opravdu si myslíš, že to bude fungovat?“ zeptal se váhavě. „Musíš mě pochopit, Kylie. Ta noc… Bože, ta noc byla nejlepší a nejhorší v celém mém životě. Nejlepší, protože jsi mi věřila natolik, aby ses mi svěřila se svou minulostí. A nejhorší… Nedovedeš si představit, jak jsem se cítil, když jsem se probudil a zjistil jsem, že v ruce svírám tvůj krk. Když jsem si uvědomil, že ti ubližuju, přestože jsem přísahal, že to nikdy neudělám. Bylo mi ze sebe špatně. Myslel jsem pouze na to, abych se od tebe dostal tak rychle a tak daleko, jak jen to je možné, abych ti už znovu neublížil. To bych radši zemřel, miláčku.“

Láskyplně ho pohladila po tváři. „Ano, bude to fungovat. Protože se o to postaráme.

Uděláme, co bude potřeba, aby to fungovalo.“ Prudce se nadechla, aby si dodala kuráže.

„Kdysi jsi mi řekl, že bych měla vyhledat pomoc, a měl jsi pravdu. Ale myslím…“ Dlouze vydechla. „Myslím, že bychom ji měli vyhledat oba. Spolu. Najít si terapeuta. Projdeme si tím společně. Den po dni. A uvidíme, jak to půjde. Cítím se v bezpečí, jen když jsem s tebou. Vím, že bys mi vědomě nikdy neublížil, Jensene. Teď tomu musíš uvěřit i ty.“

Chytil ji za ruku, zvedl si ji ke rtům a políbil ji do dlaně. Cítila na prstech jeho roztřesený dech, jak se snažil se ovládnout, aby mohl odpovědět.

„Nikdo mi nikdy nevěřil tolik jako ty,“ řekl a hlas se mu zlomil emocemi.

„A nikdo ve mě nikdy neměl takovou důvěru jako ty,“ oplatila mu jeho slova. „Dává docela smysl, že dvě zničené bytosti jako my dva se daly dohromady, aby mohly být zničeny bok

po boku. My si rozumíme, Jensene. Kdo jiný by nám mohl rozumět a milovat nás než my dva?“ Tiše se zasmál. Úleva ho zaplavila ve vlnách jako příboj.

„To se mi líbí. Zničení bok po boku.“

„Takže jsme zase spolu?“ zeptala se váhavě.

Pevně ji stiskl a políbil ji na ústa. „To si piš, že jsme zase spolu. Asi jsem jen potřeboval, aby ses do mě pořádně pustila. A souhlasím. Myslím, že oba potřebujeme terapii. Nechci ti znovu ublížit, takže jsem ochotný udělat, cokoli bude potřeba, aby se to už nikdy nestalo.“

Její srdce i duši zaplavila úleva, až se cítila celá malátná.

„Jsem silná, jen když jsem s tebou,“ zašeptala. „Ty jsi ve mně probudil víru, Jensene. Díky tobě jsem uvěřila, že bych mohla mít normální život a normální vztah. Dal jsi mi naději na lepší budoucnost. Ale to se stane, jen pokud budu s tebou. Nic z toho nechci, jestli nebudeš se mnou.“

„Nemůžu uvěřit, že jsem tě našel,“ přiznal Jensen fascinovaně. „Jsi pro mě tak zatraceně dokonalá.“

„Hodně jsi kvůli mně obětoval, Jensene. Nezištnost tvých činů mi naprosto vzala dech. Kvůli mně sis odepřel tu nejpodstatnější část sebe. Jak bych to mohla vzdát a nebojovat o tebe – o nás – do posledního dechu?“

Něžně ji pohladil po tváři, v očích se mu zračila láska. „Nebyla to žádná oběť, Kylie. Nikdy předtím jsem se nevzdal kontroly, protože jsem nepotkal ženu, kvůli které bych to chtěl udělat. A kvůli tobě to udělat chci. Je to pro mě čest a dar a to myslím upřímně z celého srdce.

Vždycky pro mě ty a tvoje přání budou přednější. Vždycky.“

„Miluji tě,“ řekla a její srdce přetékalo citem tak, až se bála, že vybuchne.

„Také tě miluji, lásko. Díkybohu jsi měla dost síly, abys to vyřešila za nás za oba. Díkybohu jsi to s námi nevzdala tak, jak jsem to udělal já. Ten poslední týden byl nejhorší v celém mém životě. Už nikdy nechci pocítit tu bolest, kdybych tě měl znovu ztratit.“

Ušklíbla se. „K něčemu se musím přiznat. Po celém mém domě se válí spousta láhví od vína

i tvrdého alkoholu. A, no, s Chessy a Joss jsme včera večer udělaly nálet i na Dashův bar. Mám úplně stejnou kocovinu jako ty, možná i horší.“

Do očí se mu vkradla bolest. „To mě mrzí, miláčku. Nechtěl jsem ti už znovu ublížit, a přitom jsem ti ublížil ještě víc. Za to se omlouvám. Pokud mi dáš šanci, dokážu ti, že už ti nikdy vědomě neublížím.“

„Je po všem,“ řekla tiše. „Pro nás pro oba. Je to za námi. Teď se můžeme těšit

na budoucnost, kterou máme před sebou. Podlehnout ti bylo to nejlepší, co jsem kdy udělala, a nikdy toho ani na vteřinu nebudu litovat.“

„Jsem moc rád, že to takhle cítíš, lásko.“ Jeho tvář zvážněla, když se na ni zadíval.

„Dokázala bys tolerovat moje dominantní sklony? Protože ony se přihlásí o slovo, Kylie. Jak jde o tebe a tvou ochranu, nedokážu být jiný. Ale v ložnici? Tam budeš mít v rukách moc tak dlouho, jak budeš chtít. Ale mimo postel budu velet já. Zvládneš to?“

Její srdce zjihlo, když v jeho očích spatřila nejistotu. „Ano, zvládnu to,“ vydechla. „Líbí se mi, jak panovačný umíš být. Získal sis mě tím, jaký jsi. A jednoho dne…“ Prudce se nadechla, než do toho skočila po hlavě. „Doufám, že jednoho dne ti dokážu předat kontrolu i v ložnici.“

V očích mu zaplál oheň. Volnou rukou ji pohladil po tváři. „Pokud se tak někdy stane, chci, abys věděla, že tě budu hýčkat a jednat s tebou s něhou a láskou. Nechci, abys někdy zalitovala, že jsi mi dala tak převzácný dar.“

Jejich rty se střetly, jazyky propletly. Jensen se převalil na záda, Kylie na sobě.

„Co to děláš?“ zašeptala.

Oči se mu zatřpytily, znovu ji políbil.

„Jsem svázaný a bezmocný, tak myslím, že je načase, abych využila svého muže a pomilovala se s ním.“

Zasmála se, radostně, bezstarostně. Její srdce naplnila láska, potlačila temnotu předchozího týdne. Jensen byl její a ona jeho. Stále toho měli hodně před sebou, ale ve svém srdci věděla, že společně to překonají.

Jeho láska jí pomůže být tím člověkem, jakým vždy chtěla být, a dá jí život, jaký si vždy přála žít. Co by si mohla přát víc?

A pak udělala přesně to, co jí Jensen přikázal. Pomilovala se se svým mužem.