1

Září 1273

Vnější nádvoří hradu bylo zalito zlatou barvou. Slunce se odráželo od prachu zví řeného v p ředstírané bitv ě. Znovu a znovu se rytí ři probíjeli vp řed a ustupovali vzad na suché a udusané hlíně, dokud se jim t ěla neleskla potem a ruce sotva dokázali pozvednout. Teprve v tom okamžiku ukon čili výcvik, unaveni, ale spokojeni, že nepromrhali den.

Na nyní prázdné nádvoří vstoupila lehkým krokem lady Lilliane z Orricku. P ředstavovala si, že stále slyší jásání vítězů a klení poražených. Orrick se v ůbec nezm ěnil. M ěla pocit, jako by ty dva roky v ůbec nebyla pry č. P řesto n ěco bylo jinak, uv ědomila si, když šla k rozložitému kaštanu, který zasti ňoval vzdálený konec nádvoří. Nebyl to její otec, kdo vedl orrické rytíře k dennímu tréninku. Už nebyl tím energickým mužem kypícím zdravím, jak ho znala z dob svého dospívání. Dnešní výcvik vedl sir Aldis. Její mladší sestra Odelia si ho vzala t ěsn ě p řed Lillianiným odjezdem, a p řestože její otec svému zeti zatím velení nep ředal, obávala se, že je to jen otázkou času.

Po řád tu ještě byl nastávající manžel sestry Tullie. Po jejich sv atb ě, která se m ěla konat za čty ři dny, se do hry o vládu na hradě Orricku mohl stejn ě dob ře zapojit i sir Santon.

Navíc Lilliane tušila, že otec nechová p řílišnou úctu ani k jednomu z mladých rytí řů , což ji ale na druhou stranu v ůbec nep řekvapovalo. Zřídkakdy schvaloval muže, kterým stranily jeho dcery .

Po hradním nádvoří sm ěrem k velkému sálu pomalu a vznešeně kráčely dv ě ženy. Odelia a ješt ě n ěkdo, koho Lilliane nepoznávala. Zachmu řila se. Svatební hosté se začínali sjížd ět a Odelia si zjevn ě v celé té euforii hrála na paní hradu. Velmi ochotně p ředala veškeré praktické záležitosti ohledně p říprav Lilliane a sama se bavila s hosty.

Zprvu Lilliane trápilo, že se k ní Odelia chovala odtažit ě. Jak ona, tak i její manžel Aldis nem ěli radost, když se Lilliane vrátila. Dokud zůstávala svobodná, byli Odelia i Aldis logickými dědici Orricku. Ale kdyby jí otec našel ženicha.

4

Tahle myšlenka p řišla Lilliane k smíchu. Její svatba nebyla tématem, do kterého by ona i otec byli ochotni se pustit.

Povzdychla si a rozhodla se mrzutou Odelii ignorovat. Tullia jí to svým up římným p řivítáním víc jak vynahradila. Kdyby ji nejmladší sestra tak úp ěnliv ě nežádala, aby p řijela pomoci se svatebními přípravami, Lilliane by v burgramském opatství z ůstala i nadále. Přesto m ěla radost, že je zpátky. Rozhlédla se kolem sebe, vnímala všechny známé části hradu a všímala si každé sebemenší zm ěny. Musela si p řiznat, když se op řela o mohutný kmen stromu, že Orrick měl zvláštní kouzlo. Všechny její vzpomínky, jak dobré i zlé, s ním byly nerozlu čně spjaty. Když byla na opatství, neutekl jediný den, aby se do t ěchto míst alespo ň v myšlenkách nezatoulala.

Pokud odsud odejde znovu, bude to mnohem t ěžší než poprvé.

Lord Barto ň z Orricku sledoval ze své p řijímací komnaty, jak si jeho nejstarší dcera dává ruku k očím. Pláče snad? Vyklonil se ven, rukou op řený o st ředový sloupek, který mu clonil ve výhledu. Pozoroval ji, jak se narovnala a kráčela sm ěrem k sýpkám, a pak s pocitem marnosti ude řil do žulového poprsníku. „Co se d ěje, ot če?“ Aniž by se lord Barto ň pohledem odtrhl od štíhlé postavy krá čející pod ním, otev řel Tullii náruč doko řán, láskyplně ji k sob ě p řivinul a políbil na čelo.

„Ona tu nez ůstane, vi ď?“ zeptala se v ědoucn ě.

„Asi ne,“ povzdechl. „Leda bych ji k tomu n ějakým zp ůsobem přinutil.“

„Možná bys m ěl, asi by to tak bylo nejlepší.“

„Nem ěl jsem ji v ůbec nechat odejít.“

„Myslíš, že jsi m ěl dovolit, aby si vzala sira Williama?“ vzhlédla Tullia p řekvapen ě k otci.

„Ne. SirWilliam pro ni nebyl ten pravý. Myslím, že jsem ji nem ěl nikdy nechat odejít. Kdyby tady byla, nikdy by se nevydržela na m ě tak dlouho zlobit, ale takhle.“

„Ona se na tebe nezlobí,“ p řesv ědčovala up římn ě Tullia. „Opravdu ne.“

Nev ěř ícn ě si odfrknul.

„Ty se jen vedle ní chováš stejn ě zatvrzele jako ona k tob ě,“ obvinila Tullia otce mírn ě. „Pro č nechápeš, že jste oba tak stejní, že se vzájemně jen neustále provokujete?“

5

„Dcera by m ěla svého otce poslouchat.“

„Vždy ť to d ělá,“ opáčila v ěcn ě Tullia. „Vzala si snad Williama? Nevzala.“

„Nevzala, ale vyjád řila se jasn ě, že si nevezme nikoho jiného. To snad po n ěm po řád touží?“

„To si nemyslím,“ odv ětila Tullia zamyšlen ě. „Ale to se brzy dozvíme. Sir William a jeho paní, lady Veron ě, p řijeli dnes odpoledne. Odelia je te ď s ní. Lady Veron ě je, “ váhala. „Je v očekávání.“

„V očekávání? A William ji nechal cestovat až sem?“ Lord Barto ň svraštil husté obo čí. „Doufám, že nebudu litovat dne, kdy jsem Williama znovu pozval na Orrick. Nikdy jsem mu nev ěř il. Je to nadutec. Dává přednost lelkování na dvoře krále Edwarda, než by se staral o panství a o své lidi. V ůbec nechci, aby byl s Lilliane n ěkde o samot ě.“

„Ty nemáš pro nikoho vlídného slova,“ pokárala ho jemn ě Tullia. „Vyhnal jsi chudáka Williama, když se za čal dvo řit Lilliane. A málem jsi udělal totéž siru Aldisovi, když se ucházel o Odelii.“ „Dovolil jsem mu, aby si ji vzal, nebo ne?“ Zachmu řil se ješt ě víc, ale svou dceru k sob ě p řitiskl pevn ěji. „A te ď ti dovolím vzít si toho hocha Santona.“

Tullia zabo řila obli čej do otcovy široké hrudi a usmála se. „Miluji ho. A proto jsi řekl ano, mám pravdu? Nechal jsi m ě a Odelii, abychom si vybraly muže podle svého srdce. Pro č nem ůžeš to samé ud ělat i pro Lilliane?“

Lord Barto ň ji ustaran ě polaskal po vlasech a bloudil pohledem po kamenné pevnosti a úrodných polích, zalitých m ěkkým odpoledním sluncem.

Byl mužem činu, ne slov. Byl válečníkem. A p řestože mohl zápasit s pocity a pohnutkami svých dcer, vždy se rozhodova l pro dobro Orricku a jeho lidí. Nedokázal slovy vyjádřit, pro č ned ůvěř uje Williamu z Dearne. Ale neústupn ě odmítal dát tomuto muži svou nejstarší dceru za ženu a u činit ho tak vládcem Orricku, čímž zavdal příčinu ke sporu mezi ním a Lilliane.

Ale bylo to správné rozhodnutí, ujistil se a vedl Tullii sm ěrem k velkému sálu. William nikdy nebyl pro Lily tím pravým.

6

Velký sál p řekypoval hosty a od klenutého stropu se odrážel smích a hlahol p řítomných. Lilliane se zastavila na odpo čívadle hlavního schodišt ě a dívala se na shromážd ění pod sebou.

Všechno je, jak má být, pomyslela si s uspokojením. Víno a pivo teklo proudem, dobyt če a dva obrovští kanci se to čili na rožních už od p ředešlého ve čera a nyní je porcovala skupina řezník ů. Další sloužící pobíhali sem a tam s podnosy plnými bažant ů, k řepelek, kachen a úho řů a uprost řed každého z mnoha stolů rozmís ťovali obrovské polévkové mísy s pórkovou polévkou a koše řetékající p

chleby. V kuchyni jako další chod zatím čekaly tácy lahodných ovocných kolá čků a mísy dušených hrušek.

Lilliane si nemohla pomoci, ale p ři pohledu na to vše se cítila pyšná. Ani ne před t řemi týdny se zd ěsila nudného a bezvýrazného vzhledu toho samého sálu. Dva masivní krby byly zanesené sazemi a hemžilo se to v nich nes četnými malými potv ůrkami. Štít s orrickým erbem, který m ěl hrd ě zá řit, byl zasedlý od kou ře a pavu čin, modrá a st říbrná barva se sotva dala rozeznat.

Sál se v posledních letech využíval jen z řídka a Lilliane se za jeho omšelý vzhled na Tullii nemohla zlobit. Bylo jí pou hých čtrnáct let, když ob ě starší sestry z Orricku odešly. Hrad byl rozlehlý a nesourodý. Zajistit jeho denní údržbu byl zna čně velký úkol, který nem ěl konce. Znamenalo to dohlížet na spoustu sloužícíc h a Lilliane věděla, že krásná a dobrosrdečná Tullia nebude nikdy schopná kontrolovat práci druhých. Alespo ň m ěla Tullia dostatek předvídavosti, aby pro ni p řed svatbou poslala.

Lilliane zabraly p řípravy Orricku na p říjezd host ů každou minutu. Dala vyprat a na slunci vyb ělit veškeré ložní prádlo, vyčistit špižírny od rozkládajících se zbytků a naplnit je čerstvou úrodou. Každá místnost, po čínaje komnatami nejvážen ějších host ů a kon če mali čkými kom ůrkami sloužících, byla vydrhnuta a zametena. Veškeré svícny byly zbaveny starého nakapaného vosku a vylešt ěny. Skupina žen celé dny p řipravovala v čelí vosk a odlévala stovky svící.

Pod jejím vedením šily švadleny nové nástěnné závěsy pro velký sál a všechny hlavní komnaty. Pracovala od úsvitu do soumraku, dohlížela na každý p řid ělený úkol, dokud osobn ě všechny sloužící nepoznala a nebyl tu nikdo, kdo by si nebyl v ědom svých povinností. Nem ěla pochyb, že všichni litovali jejího návratu na Orrick, protože pod nezkušenou Tullií po řádně zleniv ěli.

7

Nyní se spokojen ě op řela o vy řezávanou kamennou balustrádu a dívala se dol ů s pocitem, že i ten nejnáro čnější host nem ůže Orricku nic vytknout.

„Hledáš n ěkoho konkrétního?“

Otc ův hlas ji vylekal. P řekvapen ě se oto čila. Byl oble čen, jak se slušelo na pána hradu, v tunice ze sytě modrého hedvábí lemované st říbrnou výšivkou. P řes rameno m ěl krátkou pelerínu upevněnou velkou safírovou broží a kolem pasu t ěžký st říbrný řet ěz.

První den po jejím návratu Lilliane zaskočilo, jak moc otec zestárl. Ale dnešní ve čer ve svém královském rouchu vypadal mnohem více jako muž, kterého si pamatovala z d řív ějších dob.

„Jenom jsem byla zv ědavá, kdo z Tulliiných hostů už dorazil,“ odpov ěděla.

„A nikdo ur čitý?“ trval na svém.

„Ne, pro č se ptáš?“

Lord Barto ň sklopil zrak, p řešel k balustrádě a op řel se o ni svalnatýma rukama. „Dnes p řijel sir William z Dearne. Jeho manželka je tu s ním,“ dodal kousav ě.

Přestože Lilliane p ři t ěch slovech ztuhla, ihned pochopila otcovo varování, ale odmítla to přiznat. „Nu, já doufám, že je Odelia ubytovala v pohodlné komnatě.“

Otec se na ni podezírav ě zadíval a bylo jasné, že se sladkostí jejího tónu nedal ošálit. Nemohla pop řít, aspo ň sama p řed sebou, že se jí při myšlence na op ětovné setkání s Williamem rozbušilo srdce. Ovšem otci by to nep řiznala ani na mu čidlech.

„Stále chovám naději, že si najdeš ženicha.“ promluvil lord Barto ň opatrn ě, jako by si nebyl jist, ale jeho bystré modré oči dychtiv ě čekaly, jak se zachová.

„Já také,“ odsekla a pozvedla bojovně bradu. „Ale vezmu si muže, kterého budu milovat. nebo kterého si alespo ň budu vážit.“ „Copak bych ti n ěkdy vybral muže bez úcty?“ napomenul ji a zlobn ě mávl rukou. „Copak bych dal svou nejstarší dceru a domov po p ředcích do rukou n ěkomu bez cti a vážnosti?“

„Myslela jsem, že Aldis. nebo možná Santón. Pro č? Odelia má velké plány s Orrickem až ty.“ rozpa čit ě se odml čela.

„Až um řu?“ Lord Barto ň se rozesmál a o či mu zjihly, když na ni pohlédl. „Aldis není v ůdce. Tedy, vede muže dob ře, ale starat se o hrad, pozemky a lidi chce mnohem víc než um ění me če. Ne, jeho schopnosti na válečném o ři mu v reálném životě moc nepomohou. A

8

pokud jde o Santona,“ pokr čil rameny a zalétl pohledem na bujaré veselí pod sebou. „Santon je dobrý pro Tullii, ale o panství se dovede postarat asi tak stejn ě jako Tullia o tento hrad. Tak vidíš,“ usmál se na ni, „nic se tu nezm ěnilo. Po řád ti musím najít manžela.“ Lilliane chvíli ml čela. Co p řijela na Orrick, otcovu spole čnost nevyhledávala. Vyhýbala se mu, jak jen bylo možné, i když jí to způsobovalo velkou bolest. M ěla ho velmi ráda, přestože ji svým rozhodnutím ohledn ě Williama zlomil srdce.

„Miluji Orrick,“ p řiznala tiše a rukou p řejížd ěla po hrubém kameni, jako by hladila domácího mazlíčka. „Moc mi chyb ěl.“

„Pak bys m ěla z ůstat.“

Zdálo se, že nečeká na odpověď , a Lilliane za to byla ráda. Jen ji vzal za ruku a vedl dol ů po širokém schodišti, aby se p řidali k radostné náladě a zavedli hosty ke stol ům s ve čeří.

Sledovalo je mnoho o čí, když procházeli davem p říbuzných a známých. Lilliane se v mnoha ohledech podobala otci, vzp římeným držením t ěla a vyza řující sebed ůvěrou. P řestože vlasy lorda Bartona byly již bohat ě prokvetlé st říbrem a oku scházela mladická jiskra, kdo ho znal z dob mládí, viděl jeho odraz v Lilliane. M ěla stejn ě temn ě kaštanové vlasy, v nichž se odrážel t řpyt stovek svící kolem, výrazné lícní kosti a pevnou bradu. Jen o či m ěla po matce, vzácně zelenozlaté, které stejně snadno jisk řily veselím jako hn ěvem. Všem bylo také známo, že podědila otcovu prudkou povahu, co jiného by ji drželo dva roky od domova?

Lilliane si uv ědomovala zkoumavé pohledy, kterých se jí dostalo poté, co se objevila vedle otce. V ěděla, že si o jejich odcizení cvrlikali i vrabci na st řeše, ale dnešní ve čer nic takového nepoci ťovala a jen si jednoduše užívala jeho spole čnosti a domova. Poté, co vystoupala k čelnímu stolu, v řele se usmála na Tullii a Santona, ale jakmile vyhledala o čima Odelii a Aldise, zasko čil ji rozzlobený pohled mladší sestry. S povzdechem se ne chala zavést otcem ke své židli. Když jí stiskl ruku, vroucn ě na n ěho pohlédla a slíbila si, že si nebude Odeliiny špatné nálady všímat.

Hosté se usadili ke stolům a Lilliane je p řelétla pohledem. Tu mezi nimi zahlédla Williama. Stál u stolu vedle ženy, kterou právě usadil, a díval se p římo na Lilliane. Jejich pohledy se spojily, dokud jeho pozornost neodvedla ona žena. Pomalu se posadil vedle ní na širokou lavici, ale ješt ě než dosedl, neudržel se, aby k Lilliane naposledy nezabloudil pohledem.

9

V jeho výrazu bylo cosi, co ji rozrušilo, a tak se rad ěji zam ěř ila na sluhu, který doléval víno. Usrkla doušek a tajn ě znovu pohlédla na Williama.

Byl hezký jako vždycky, vysoký a elegantní se zlato hn ědými vlasy, které mu splývaly na ramena. Na sob ě m ěl složit ě vyšívanou červenozlatou tuniku. Žena vedle n ěho byla oble čená do stejné barvy a Lilliane došlo, že to je jist ě jeho manželka. Byla krásná, drobné postavy, vlasy m ěla tém ěř stejn ě sv ětlé jako Tullia. Lilliane v ůbec nep řekvapilo, že se William dob ře oženil. Už o lady Veron ě slyšela a věděla, že krom ě hradu p řinesla do manželství velké v ěno. To, že byla návdavkem také hezká, se zdálo jen správné, protože William z Dearne byl vzácně pohledný muž.

V tom okamžiku k ní op ět pohlédl a Lilliane ihned sklopila zrak. Dva roky se snažila na n ěho nezapomenout, p řestože se nikdy nem ěli vzít, ale pot řebovala si uchovat alespo ň n ějaké romantické představy, když byl její život oprošt ěn od jakéhokoli vztahu. Nyní ji jeho viditelný zájem vyváděl z rovnováhy.

„Mladý William se zdá být z tebe dost rozrušený,“ řekl jí otec do ucha. „Vedle n ěj sedí jeho žena. Čeká dítě,“ dodal kousav ě. „Křivdíš mi,“ odsekla Lilliane prudce a tvá ře jí zaho řely. „Myslíš, že mám méně cti než ty? Jsi p řesv ědčen, že bych flirtovala se ženatým mužem?“ Probodla ho pohledem, než op ět pozvedla svou číši.

Lord Barto ň se pohodln ě op řel o vy řezávanou židli a zkoumal její rozzlobenou tvář. „Ne, dít ě,“ odv ětil vlídn ě. „Vím, že bys neud ělala hanbu sob ě ani své rodin ě, ale co se tý če Williama.“ Pokr čil rameny. „Slyšel jsem o n ěm hodn ě i o jeho šaškárnách u dvora. Byla jsi dost dlouho pry č.“ Vztáhl k ní ruku a jemn ě se dotkl její tvá ře. „A ty jsi za tu dobu ješt ě víc zkrásn ěla.“

Láskyplný výraz v jeho o čích roztavil veškerou Lillianinu zlobu. Ned ělalo jí potíže postavit se jeho hn ěvu nebo nespokojenosti, ale jeho n ěžná náklonnost jí brala vítr z plachet. Bez rozmyslu ho vzala za ruku a smutn ě se usmála. „Klame t ě zrak. Stává se ze m ě stará panna. Vzal sis na sebe herkulovský úkol, když mi c hceš najít ženicha.“

Myslela si, že ho tím pobaví, ale lord Barto ň byl zabraný do vlastních myšlenek a jen jí stiskl ruku. „Je to moc špatné,“ pronesl pomalu.

„Moc špatné?“ zeptala se a v ůbec nerozum ěla, co tím myslí.

10

Zdálo se, že ho to povzbudilo. „Ano, týká se to Colchestera. Vaše zásnuby nejdou zrušit.“

Lilliane chvilku nebyla schopná slova. Při jménu Colchester se jí vybavilo nes četn ě tém ěř zapomenutých vzpomínek. D říve se červenala p ři každé zmínce o tomto hezkém, mladém rytíři, kterého jí rodina p řed mnoha lety vybrala za budoucího muže. Corbett z Colchesteru býval vysoký a svalnatý natolik, aby se každá dívka p ři pohledu na n ěho zachv ěla vzrušením. Ostatní ženy na hrad ě jí jen záviděly. Ale to už bylo dávno. Ještě než nastaly problémy. Ješt ě před krvavou válkou, která z Orricku a Colchesteru udělala zaryté nep řátele. Nyní jméno Colchester nenáviděla a vzbuzovalo v ní pohrdání. Připravili ji o nevinnost d ětství a zabili milovaného bratrance Jarvise.

„Colchester?“ vysvobodila ruku z jeho sev ření a vy čítav ě na n ěho pohlédla. „Ty se opovažuješ litovat toho, že není t vým zet ěm? Pro č? Vždy ť tihle barba ři z Colchesteru jsou prokletí až za hrob. Copak už jsi zapomn ěl na t ěch strašlivých p ět let utrpení, které p řinesli lidem z Orricku? Zapomn ěl jsi, že zavraždili Jarvise?“

„Nic jsem nezapomn ěl,“ odpov ěděl s varovným zábleskem v o čích. „Jarvis mi byl tém ěř synem. Ale jako pán Orricku si nemohu dovolit, aby moje osobní pocity zasahovaly do toho, co je pro naše lidi nejlepší. A nejlepší by bylo, “

„Kdyby všichni pom řeli už p ři narození!“

„Tohle t ě u čili v burgramském opatství? Jestli ano, budu si muset s matkou Mary Catherine promluvit. Poslal jsem k ní nevinnou pannu a ona mi zpátky poslala krvežíznivou válečnici ochotnou proklít rodinu a vid ět ji v troskách, “

„Tys m ě k ní neposlal,“ odsekla Lilliane. „Šla jsem sama. A sama jsem se rozhodla vrátit. Mohu tě ujistit, že jestli t ě jenom napadne oslovit mým jménem toho mladého Colchestera, tak utču zp e ět do Burgramu a vstoupím tam do kláštera!“

„Uklidni se, dcero. Uklidni se. Tohle smutné p řemítání je jenom moje a nic víc. Mladý Colchester byl dlouhé roky na k řížových výpravách. Ani nevím, jestli v ůbec žije.“ Odml čel se a zadíval se na shromážd ění pod nimi. „Ale on byl silný muž a já ti zaru čuji, že si na východ ě vedl dob ře. Je to muž, jakým by se stal Jarvis.“ Lord Barto ň pozvedl svou číši a zhluboka se napil pod tíhou vzpomínek. „Byl b y to dobrý s ňatek. Corbett by ti byl dobrým manželem a tohle údo lí by kone čně žilo v míru.“

11

Lilliane zírala do talí ře rozrušená stejnými vzpomínkami. „Ale oni si místo toho vybrali válku.“,

„Věř ili, že lord Frayne byl zabit na moji žádost. Co jiného m ěli dělat loajální synové než pomstít smrt svého otce? Kdyby Jarvis nepadl b ěhem bitvy proti nim, v ěř ím, že válka by se vlekla dodnes.“ „Oko za oko?“

„Zdá se to tak. Ale nedej se zmýlit. Po řád se nemáme v lásce, protože touha po odvet ě je dosud neopustila. Kdyby se n ěkterý ze zdejších muž ů dostal za Middling Stone a na Colchesterovu p ůdu, znamenalo by to pro n ěho jistou smrt. A totéž by riskovali oni tady. Ale k otev řené bitv ě nedošlo od té doby, co král Edward povolal mnoho rytí řů do svého k řížového tažení.“

„Po řád jsou našimi nepřáteli,“ trvala na svém Lilliane.

„Ano, to jsou,“ vzdychl lord Barto ň. „A nezdá se pravd ěpodobné, že by se to v brzké dob ě zm ěnilo.“

Další chody se podávaly v pom ěrném klidu, kdy obtížná témata jako William, sir Corbett z Colchesteru a její budoucnost byly vytrvale opomíjeny. Sir Aldis si dával záležet, aby upoutal pozornost svého tchána na bezpočet záležitostí týkajících se obrany Orricku, a Tullia d ělala, co um ěla, aby se Odelia, Lilliane a Santon dob ře bavili. Nicmén ě se zdálo, že Odelia si usmyslela být zatvrzele nep říjemná, a tak se nakonec Tullia uchýlila do láskyplné pozornosti svého nastávajícího chotě. Lilliane z ůstala sama a pozorovala návštěvníky velkého sálu, kteří se bavili pod vyvýšeným stolem rodiny pána z Orricku.

Jakmile skon čila hostina, rozproudila se živá zábava. Několik pěvc ů a básník ů bavilo dav svými vtipnými písni čkami a oplzlými básněmi. Psi b ěhali pod stoly, slídili po odhozených soustech, zatímco se kolem honily d ěti a obt ěžovaly jak psy, tak dosp ělé svými rozpustilými žerty.

Stále mezi přítomnými panovala pohoda a veselá nálada. Léto přineslo bohatou sklize ň a prob ěhlo pom ěrn ě v míru. Sešli se nyní, aby slavili svatbu. Krom ě nep řítomnosti kohokoli z jejich nejbližších soused ů, hradu Colchesteru, by to Lilliane popsala jako dokonalý ve čer.

Při myšlence na rodinu Colchesterovu se zakabonila. Roky si nevzpomn ěla na své zasnoubení se sirem Corbettem z Colchesteru a rozladilo ji, že to otec p řipomn ěl právě tento ve čer. Tenkrát jí bylo teprve čtrnáct let. Otec a lord Frayne z Colchesteru doufali, že

12

sňatkem Orrickovy nejstarší dcery a Colchesterova nejmladšího syna utvrdí jinak k řehké p řátelství.

Nejmladší Colchester ův syn byl i tak o dost starší, o dev ět let. Nicmén ě si ho vybavovala pom ěrn ě dob ře, jako vysokého a rozvážného mladíka, který ji svou ponurostí až trochu d ěsil. Nicmén ě ji t ěšilo, že byl velmi pohledný a odvážný. Jako zásnubní dar od n ěho dostala st říbrný h řeben a zrcátko, které uchovávala s velkou láskou. Sestry jí záviděly, a dokonce i matku, lady Edlyn, tento dar velmi ohromil.

Ale to bylo dávno, připomn ěla si Lilliane. Následující rok matka zem řela p ři porodu a otec, šílený smutkem, se velmi ost ře pohádal s lordem Fraynem kv ůli sporu mezi pastevci. Následující den byl lord Frayne zabit. P řestože sv ědci obvinili lorda Bartona, a opravdu většina d ůkaz ů sm ěř ovala k n ěmu, p řísahal, že je nevinen.

Následně se rozpoutala zu řivá válka mezi těmito dv ěma hrady a řeka Keene byla nejednou zbarvena krví. Zdánlivý mír se rozhostil až poté, co padl její jediný bratranec, drahý Jarvi s. Avšak toto přím ěř í bylo vystav ěné na bolesti a trvalých jizvách. I teď si ty dny vybavovala jako nejhorší ve svém život ě.

Povinností zámecké paní se už tehdy zhostila více než dob ře. Matka ji v tom přes všechny potíže řádně vyškolila, ale smrt mladého bratrance, který byl jako její bratr, a dlouhé, bolestivé uzdravování těžce ran ěného otce si vybraly krutou daň. Nezn ěl tu žádný smích a žádné písně, které by mladé dívce usnadnily těžkou práci.

Avšak p řežili a vždycky p řežijí, p řemýšlela s p řílišnou hrdostí. A ť Colchesterové d ělají i to nejhorší, Orrick se z toho vždycky dostan e. A p řes otcovo mru čení nem ěla d ůvod obávat se návratu Corbetta z Colchesteru. Jestli B ůh skute čně existuje, tak zcela jist ě n ějaký bezv ěrec proklaje černé srdce toho barbarského rytíře!

Rozrušená vzpomínkami se Lilliane zvedla k odchodu. Pop řála otci dobrou noc, dala n ěkolik stru čných pokyn ů majordomovi, a než se vydala po schodech nahoru, zb ěžn ě prohlédla kuchyni. Z velkého sálu k ní doléhal křik a zp ěv host ů, a dokonce si za čala pobrukovat jednu známou melodii. V momentě, kdy se oto čila, aby vystoupala po úzkém schodišti ke své komnatě, se ze stínu vyno řila mužská postava a zatarasila jí cestu.

„Kone čnější p řišla.“

13

Polekan ě vyk řikla. Sir William se postavil do sv ětla lou če a rozp řáhl ruce, aby ji uklidnil. „Sotva jsem uv ěř il vlastním o čím, když jsem t ě uvid ěl.“

Mluvil tiše, tém ěř šeptem, a když ihned nereagovala, jemn ěji k sob ě v p řítmí schodišt ě p řitáhl. Jakmile ji pevně chytil za paži, Lilliane se vzpamatovala.

„Nem ěl bys m ě hledat,“ napomenula ho tiše a odtáhla se od n ěho. Chvilku si ji prohlížel a Lilliane cítila, jak se j í zrychluje tep. „Jsi ješt ě krásn ější než d řív, Lilliane. V ůbec to nedokážu slovy vyjádřit, jak moc jsi krásná.“ Položil si ruku na srdce.

„Prosím, Williame, nesmíš mi říkat takové v ěci.“

„Nesmím říkat pravdu, když ji vidím?“ hájil se a p řistoupil k ní blíž. „Nesmím říkat, že tvé o či září jako jantar a m ění se v paprscích sv ětla? Nesmím říkat, že tvé vlasy jsou jako listí podzimu, červené, hn ědé a zlaté? Nesmím, “

„Ne!“ utnula ho p řík ře a srdce jí plakalo bolestí. „Nesmíš mi říkat takové v ěci, te ď ani nikdy jindy. Máš p řece ženu!“

Zdálo se, že se vzpamatoval, protože mu ztvrdly rysy a úsm ěv se kamsi vytratil. „Ano, mám ženu. Ale ty nemáš manžela. Po řád ti tvůj otec hledá lepšího ženicha? Nebo se op ět vrátíš do opatství?“ Lilliane pomalu zavrt ěla hlavou. Náhle bylo snadné se rozhodnout. „Ne. Z ůstanu tady. Jestli m ě uvidí pod čepcem, nedokážu říct. Ale pro te ď tu z ůstanu.“

William na ni dlouho jen hled ěl, až m ěla strach, že odhodí veškerou opatrnost a vezme ji do náruče. Malá část jejího já by tím byla pot ěšena. Už to bylo dlouho, kdy si p řipadala krásná a žádoucí. Ale pro tu v ětší část bylo jeho chování zcela nepřijatelné. M ěl manželku. V ěděla, že mnoho ženatých muž ů flirtuje s jinými ženami, ale ona by se n ěč eho tak bezcharakterního nikdy neú častnila. Její nesouhlas s podobným jednáním se jí musel odrazit ve tváři, protože William vypadal otráven ě. „Ty do jeho volby nebudeš moct mluvit. Využije t ě jen k tomu, co je nejlepší pro Orrick.“

„M ůžeš snad říct, že bys na jeho míst ě jednal jinak?“ hájila Lilliane otce. „Dokážeš pop řít, že bys nevyužil dít ě, které tvá žena nosí pod srdcem, abys získal to, čeho by ses jinak nemohl domoci?“

V jeho tváři se zra čilo p řekvapení, ale otázce se vyhnul.

„Byl bych dobrým zet ěm, dobrým pánem Orricku a tebe bych učinil š ťastnou.“

„To se možná mohlo stát, ale teď už je pozd ě.“

14

William se zamra čil a oto čil se k odchodu. Pak se ale zarazil a up řen ě se jí zadíval do o čí. „Asi bych t ě m ěl varovat. Na královském dvo ře jsem vid ěl sira Corbetta. Vrátil se z výprav a je stále bez ženy.“

S t ěmito slovy na rozlou čenou odešel.

Slyšela, jak se vzdaluje. Slyšela slabé ozv ěny veselí ve velkém sále. Ale nic z toho nevnímala. Doléhala na ni zlá ředtucha a tížila p

ji na prsou jako kámen. Nitky táhnoucí se k ní z minulosti ji omotaly a uv ěznily jako v tenatech.

Sp ěchala do své komnaty a nechala za sebou zapadnout těžké vykládané dveře. Prsty se jí t řásly, když se vysvlékala ze slavnostních šat ů, sundávala punčochy a pantoflíčky. Uvolnila si čelenku, rozmotala vlasy a zat řepala s nimi, aby se rozprost řely v celé své nádherné délce. Bezmyšlenkovitě si za čala splétat volný cop na noc, když ji náhle cosi napadlo.

Přešla k dubové truhlici pod úzkým oknem a poklekla k ní. V útrobách truhly uchovávala vzpomínky na své dětství: svatební ln ěné prádlo, látku, kterou dala stranou pro případné šaty ženicha, mali čké šate čky pro d ěti, v ěne ček ze sedmikrásek, vybělený a suchý, sbírka oblázků. ale po ni čem z toho nepátrala. Ve vzdáleném rohu truhly našla balí ček v hrubém manšestru.

Lilliane si sedla na paty a zírala na tém ěř zapomenutý smotek látky, než se odvážila ho rozbalit. Když odhalila jeho obsah na sv ětle, tém ěř ji ta blýskavá krása zklamala. Zdobn ě vyvedený h řeben a st říbrné zrcadlo byly zkrášleny kroucenými úponkami rostlin a kv ěty lilií. Na zadní stran ě m ěly vyryté písmeno L, které bylo vyloženo blyštivými úlomky ametystu. Drahokamy v ba rv ě levandule pocházely z Middling Stone, kamene, který tvo řil hranici Windermere Fold.

Hladila oba p ředm ěty tak jako mnohokrát předtím. N ějak očekávala, že budou ošklivé a stejně hrozné jako vztahy obou rodin. Ale ony byly stále přepychové.

Zaklela a zlobn ě je od sebe odstr čila.

Nem ěla nejmenší d ůvod bát se návratu Corbetta z Colchesteru. On se nikdy nebude snažit najít dceru svého nejv ětšího nep řítele. Nikdy. Uklidn ěna touto p ředstavou vzala h řeben i zrcadlo, rychle je zabalila zp ět do hrubé látky a hodila do nejzazšího rohu truhly. Pak na n ě navršila ostatní v ěci a hlasit ě zaklapla víko. Sfoukla sví čku,

15

sko čila do postele s nebesy a pro jistotu si p řes hlavu p řetáhla těžkou kožešinovou p řikrývku.

2

Sluhoví vypadl tác z ruky. Ucukl, když dostal od pána políček, ale zjevn ě byl p řesv ědčen, že p řed hn ěvem neute če. Každý sluha na hrad ě Colchesteru v ěděl, že pokud by se vyhnul trestu, zloba sira Hughea by se jen stup ňovala. Ubohý muž, p řestože se t řásl strachy, jen sklopil hlavu a poddal se spršce ran.

Sir Corbett z Colchesteru nedokázal zakrýt znechucení nad jednáním svého bratra. Rysy mu potemněly a jeho zamra čenému pohledu dodávalo zjizvené obočí na zu řivosti. T řemi dlouhými, rychlými kroky p řešel sál a stoupl si přímo p řed Hughea.

„Máš s tímhle sluhou n ějaké potíže? Nevzpomínám si, že by se na Colchesteru d říve d ěly podobné v ěci.“

Hughe se okamžit ě nap římil. Když pohlédl na bratra, nejevil nejmenší známky zlosti, ale jeho vynucený úsm ěv také postrádal jakoukoli v řelost. Corbett se musel obrnit proti nechuti, kterou v n ěm jeho bratr, jediný žijící člen rodiny, vyvolával.

„Je líný,“ vysv ětlil Hughe s pokr čením ramen. „Jako v ětšina z nich. M ěl bych je všechny poslat pracovat na pole. Pak by si snad víc cenili mojí velkorysosti, které se jim dostává až moc.“ Mávnutím ruky poslal bezmocného sluhu ze sálu pryč.

Na první pohled by se zdálo, že o nic moc nešlo: nepozorný sluha káraný svým pánem. Ale Corbett na Colchesteru nacházel tolik rušivých a nep říjemných p říhod, že nebylo možné je ignorovat. Navenek hrad vypadal lépe než kdy d říve; koberce, gobelíny, a dokonce i okna zvyšovaly majestát tohoto sídla. Ale pod povrchem nebylo nic, jak by m ělo být. Corbett trávil doma teprve třetí den a po řád si nemohl zvyknout.

Oba brat ři p ři cest ě na nádvo ří pokra čovali v napjaté konverzaci. Hughe hovo řil o ned ůležitých v ěcech jako lov a jeho vzácní sokoli, přesto m ěl Corbett nep říjemný pocit, že se n ěč emu vyhýbá. Na schodech ze sálu se k bratrovi otočil, a aniž by dal znát své

16

znepokojení, zeptal se: „V Londýn ě se p říliš nemluví o panstvích na severu a tys toho také moc neřekl. Mám to brát tak, že za dobu, co jsem tu nebyl, se nic nezm ěnilo?“

Hughe studoval bratrovu tvář s podez řívavým pohledem. Pak stáhl rty a odvrátil se stranou. „Vedeme si dob ře, když vezmu v úvahu, že nemáme podporu krále.“

Nezvyklý tón bratrova hlasu a zvláštní prohlášení Corbetta zasko čily.

„Edwardovi na Anglii záleží z celého srdce a ty, jakožto v ěrný poddaný, bys o tom nem ěl pochybovat. Pokud se ješt ě jednozna čně nevyjádřil, kdy se vrátí z východu, musíme v ěř it tomu, že se jedná o dob ře zvážené rozhodnutí.“

Hughe bratra probodl pohledem, ale když Corbett neuhnul o čima, odvrátil se a s úšklebkem odpověděl: „Jsou i tací, co říkají, že Anglii je bez jeho p řítomnosti lépe. Já jen doufám, že šílení Skotové na severu jsou stejn ě trp ěliví p ři čekání na návrat krále, jako musí být věrní poddaní“ Na nádvoří došli v nep říjemném mlčení. Pak si Hughe vzpomn ěl na trochu lepší mravy.

„Až te ď odjedeš z Colchesteru, vydáš se do Londýna nebo se vrátíš na východ?“ Byla to zdvo řilá otázka, vynucená, ale přesto zdvo řilá. „Londýn m ě ni čím nep řitahuje. A války s Turky mám až po krk.“ „Edward se prý nechal slyšet, že je ti velmi zavázán. A je zamilovaný do Normandie, možná ti tam najde n ějakou bohatou normanskou nev ěstu.“

Corbett si nemohl nevšimnout bratrova pot ěšeného výrazu. Zcela zjevn ě se Hughe t ěšil, až op ět opustí Colchester, ale d ůvod se dal těžko uhodnout.

Tři dny si Corbett a jeho muži užívali pohodlí domova , který opustili p řed čty řmi lety, aby se p řidali ke k řížovým tažením krále Edwarda. Byli tu ale p řijati chladn ě a zmínka o jejich odjezdu vy volala jistý náznak úlevy.

Ješt ě p řed odjezdem se Corbett zašel podívat do hrobky rodičů . Kaple byla studená, temná a zatuchlá. Další změna od dob, kdy se matka starala, aby každá část hradu byla čistá a větraná, přemítal Corbett. Matka však byla mrtvá. Manželova smrt ji zlomila. Z ůstal jen on a Hughe, ale mezi nimi vládlo takové napětí, že muselo být podle n ěho zp ůsobeno n ěč ím jiným než roky odlou čení.

Corbett vzdychl a p řejel si rukou po jizv ě, která mu rozetnula obo čí. V Colchesteru nebyl vítán. Mohl se kdykoli vrátit do Londýna

17

a čekat na nového krále. Byl si jistý, že p řesn ě tohle od n ěho Hughe očekával, ale on m ěl jiné plány. Místo nich si však bude muset v okolí vybudovat do časný tábor, a než p řijde zima, najít si n ějaké trvalé útočišt ě. Hughe byl z jeho p řítomnosti na Colchesteru celý nesv ůj stejn ě jako z liknavého návratu krále do zem ě.

Op ět vzdychl a oto čil se k odchodu. Dávno ho válčení omrzelo, ale ve válce bylo alespoň jasné, co se má d ělat a kdo je nep řítel. Tady na samém severu Anglie byl účel jeho bytí neur čitý a nep řítel neznámý. Nicmén ě byl oddán princi, nastávajícímu králi, a ud ělá, co se od něho žádá, a udělá to dobře.

Když o pár dní pozd ěji z Colchesteru odjížd ěla skupina rytí řů , nezn ěly na jejich po čest žádné trubky ani nevlály prapory, jak to obvykle bývalo p ři podobné p říležitosti zvykem. Vydali se na sever, a když byli v dostate čné vzdálenosti od hradu, vyrazil kupředu jeden z muž ů a p řidal se ke Corbettovi v čele.

„Jsem tak rád, že odjíždíme,“ zamumlal urostlý obr. „Bylo to tam jak v márnici. Co to místo sužuje?“

„Hughe,“ odpov ěděl Corbett stroze. Posunul se v sedle a pohlédl na svého zástupce. „Bratr byl vždycky divný, Danne. Hrozn ě náladový. Ale tohle.“ Pokr čil rameny. „M ůj návrat ho zjevně rozhodil.“

Dann si odfrknul. „Jeho rytí ři, jestli je tak m ůžeme v ůbec nazývat, jsou všichni tlustí a líní. Bylo by to jednoduché.“

Corbett se smutn ě usmál. „Kdyby to bylo tak snadné. Ale my jsme tady kv ůli n ěč emu jinému.“

„Máme na severu potlačit odpor proti králi Edwardovi, “ „Jsme tady, abychom udusili jakékoli vlastizrádné pletichy. To nemá s Hughem nic společného.“

„Nic zjevného,“ opáčil Dann ponu ře. „Nebyl š ťastný, že t ě vidí. Dobrý Bože, chlape! Jestli se nebojí tebe, tak koho ?“

Nad touhle otázkou Corbett přemýšlel dlouho. B ěhem t ěch hr ůzných let, kdy bojoval po boku krále Edwarda a pak podnikl odvážnou výpravu po Evrop ě, mu dodávaly sílu vzpomínky na tohle krásné zelené údolí. Windermere Fold bylo jako zářící klenot uprost řed les ů, slibující mír a oddech od nekone čných hr ůz války. Pomalu p řejížd ěl pohledem po širokém údolí, na jehož svazích se rozprostírala pole úhledn ě rozd ělená nízkými kamennými zídkami a živými ploty. Tohle bylo p řesn ě to místo, po kterém toužil, ale nyní, když byl zpátky, se topilo v bahn ě ml čenlivosti a klamu. Ušklíbl se

18

při vzpomínce na jméno, které získal: Králův dravec. Rád ochra ňoval své rytíře v bitv ě, ale nyní čelil zrádné hrozbě a nep řítelem mohl být kdokoli, dokonce i vlastní bratr.

Slunce už se klonilo k obzoru, když se odpoutal od skupiny a pobídl svého divokého válečného o ře kup ředu k Middling Stone, aby se vydal po úzké pěšin ě k vrcholu.

Když t ěžký k ůň dosáhl konce kamenité cesty, poslušn ě se zastavil a čekal, až jezdec sesko čí dol ů. Pak Corbett sám pomalu šplhal až na samý vrchol skály.

Daleko na jihu, tém ěř z dohledu, se vypínaly šedé granitové v ěže hradu Colchesteru. Vzdychl. Myslel si, že tam vytvoří základnu, odkud by plnil úkol krále Edwarda, najít a vymýtit podhoubí vlastizrady, které tady na severu Anglie m ělo živnou p ůdu. Bylo přirozené, že se vrátil sem a jeho přítomnost na Colchesteru nemohla budit žádné podezření, ale Hughe si zcela otev řen ě nep řál sdílet s bratrem st řechu nad hlavou.

Ješt ě chvíli se Corbett up řen ě díval na jih na vzdálenou pevnost a v očích m ěl chmury a zádum čivost. Kone čně se oto čil a vydal se zp ět dol ů.

Náhle paprsek světla pronikl p říkrovem mrak ů, které halily severní konec údolí. Jako zlatý prst se dotkl sv ětlých zdí vzdáleného hradu Orricku a p řinutil Corbetta zastavit. Orrick vládl od Middling Stone severní stran ě údolí a Colchester jižní. P řesto si na sousední hrad nevzpomn ěl mnoho let.

Nyní, když slunce osvítilo masivní vápencové zdi hradu, nemohl od n ěho spustit o či. Pak se mu na tváři objevil úsm ěv, který zjemnil jeho tvrdé mužné rysy. Už se chystal odvrátit, když mu na mysli vytanuly vzdálené vzpomínky z mládí. Smetl rukou napadané listí a lišejníky, které zakrývaly trhlinu p ři základně vrcholového vý čnělku. I ve slabém sv ětle podmra čeného dne se rozzářila úzká levandulová stužka ametystu. Když se narovnal, pohlédl sm ěrem na jih, kde ležel Colchester. Možná ta správná cesta vede na sever. Na Orrick.

Do svatby zbývaly pouhé dva dny a Lilliane byla odhodlaná mít vše náležitě p řipraveno. Nechala Odelii, aby se v ěnovala host ům, a sama se zapojila do p říprav od ěná jen do starých šat ů. Husté kaštanové vlasy si spoutala prostým pruhem látky, aby nep řekážely.

19

Zrovna byla s majordomem ve špižírn ě, když se rozezn ěl poplašný zvon. Zanechala všeho a vyb ěhla na nádvoří, kde zavládl chaos. Vojáci vybíhali po schodech na cimbuří, zví řata byla zaháněna mezi ochranné zdi hradu, vesničané prchali z polí a p říbytk ů a ženy zb ěsile sháněly d ěti a po čítaly je, aby se ujistily, že žádné nechybí. Přes všechen ten hluk, zmatek a zví řený prach Lilliane slyšela otcovo volání a zahlédla jeho rozložitou postavu, jak kráčí p řes dv ůr. „Ot če! St ůj!“ k řičela a b ěžela k n ěmu. „Co se d ěje?“

„Nem ěj strach.“ Poplácal ji po paži a s obavami pozoroval hore čnaté p řípravy. „Nic se ned ěje. Vezmi všechny dámy do velkého sálu a pokus se je uklidnit.“

„Ale nem ůžeš mi říct, co se d ěje? Musím to v ědět,“ žadonila a pevn ě se ho držela.

Zdálo se, že ji konečně vnímá. „Jede sem družina ozbrojených rytí řů . Jezdci a p ěšáci s krytým vozem.“ Odml čel se. „Mají červeno černý prapor.“

Lord Barto ň sp ěchal dál, vydával po cestě p říkazy a Lilliane za ním hled ěla on ěmělá šokem. Colchester má červeno černý prapor. Colchester chce napadnout Orrick! Na severu se neváčilo, takže l

ozbrojení rytí ři nemohli mít k výprav ě jiný d ůvod.

Nem ěli se nechat uklidnit posledními roky míru, Colchesterové byli banda zlých a krutých barbar ů. Nikdo jim tady na Orricku nemohl v ěř it ani slovo. Te ď bylo jasné, že cht ějí obklí čit hrad a uv ěznit v n ěm svatební hosty jako rukojmí.

Trvalo dv ě dlouhé hodiny, než se v ůbec k ženám a d ětem shromážd ěným v hale dostal n ějaký náznak o tom, co se vlastn ě d ěje. Lord Barto ň poslal Lilliane, aby vyklidila sál a nechala donés t džbán nejlepšího piva a dva korbele. Krom ě tohoto strohého požadavku se nedozv ěděli nic.

Nádvoří bylo p řepln ěné rodinnými p říslušníky, hosty a sluhy, když byl spušt ěn most p řes vodní p říkop. Dokonce i ovce a dobytek zv ědav ě vykukovaly skrze ohrady, ale nikdo se neodvažoval vydat hlásku.

Po masivním most ě dun ěla kopyta t ěžkých zví řat jako zlověstné zvony zkázy. Lilliane byla proti své vůli ochromena strachem. První jezdec, který projel branou, p ůsobil impozantním dojmem. Jel na válečném o ři černém jako uhel, šlechtěném pro sílu, vytrvalost a rychlost. Vysoko klenutý krk a vznosná ch ůze zví řete tém ěř vyzývaly tichý p řihlížející dav k ústupu.

20

Lilliane, vmáčklá mezi své sestry, byla neméně ohromená pohledem na nádherné stvoření, ale skute čnou bázeň v ní vzbuzoval obrovský rytí ř, který na n ěm sed ěl. Vysoký a vzp římený, od ěný do černé kožené tuniky, zdál se neporazitelný, ač na sob ě nem ěl ani brn ění či kroužkovou zbroj. Jeho černé vlasy nespoutané přilbou vlály ve větru a byly tím jediným, co na tomto muži vypadalo t rochu

jemn ěji.

ěla co

Od hlavy až k pat ě p ůsobil jako vykovaný z oceli. Lilliane m dělat, aby potla čila nutkání se pokřižovat. Neohrožen ě, jako Daniel v jám ě lvové, p řijel až k lordu Barto ňovi, který stál na schodech velkého sálu. Pak sesedl z koně a povýšen

hradu.

ě, coby první, vešel do

Když za nimi zapadly dve ře, zdálo se, že celé společenství na nádvoří úlevn ě vydechlo. Dva jezdci, kte ří následovali svého pána, zůstali sed ět na koních a pozorovali zv ědavý dav.

Uvnit ř velkého sálu nabídl lord Barto ň svému neo čekávanému hostu židli a pak se také posadil. Promluvil, až když jim starý sluha

Thomas nalil dva korbele piva.

„Váš posel mi řekl, že záležitost, kterou se mnou chcete řešit, nesnese odkladu. Musím p řiznat, Colchestere, že m

zde p řekvapila.“

ě vaše p řítomnost

„A já musím stejnou m ěrou p řiznat své p řekvapení, že jste mi

zajistil bezpe čný pr ůjezd.“

Lord Barto ň polkl doušek piva a pozoroval strohé rysy mladého muže p řed sebou. Z vynikajícího bojovníka, který se p řed lety p řidal k princi Edwardovi, Corbetta z Colchesteru, se stal zkušený vále čník a jeho hezká tvář již dávno ztratila své chlapecké rysy. Dlouhá, svrašt ělá jizva, která mu rozetnula obočí, dodávala jeho výrazu na

divokosti.

Vypadal zdravý a silný, mohutn

ější než d říve, ale bez náznaku

jakékoli nadbytečné hmoty. Již podruhé během jediného týdne lord

Barto ň zalitoval, že tento muž nem

ůže být jeho nástupcem. Jaká

nádherná vnoučata by mu s Lilliane mohli dát.

„Nabídl jsem vám bezpe čný pr ůjezd jen proto, že jsem byl pon ěkud zmaten. Colchester a Orrick z ůstávají zatvrzelými nep řáteli. Nebo vám váš bratr Hughe tuhle skutečnost nep řipomn ěl?“

„Hughe mi vraždu našeho otce p

řipomínat nemusí.“

Řekl to tiše, a p řesto lord Barto ň ucítil záchv ěv strachu, když se setkal s up řeným pohledem mužových o

21

čí. Nem ěl nejmenší

pochybnosti o tom, že by ho sir Corbett snadno p řemohl. Dlouhý me č z damascenské oceli, který mladému bojovníkovi vis el u pasu, by ho proklál, než by stráž vůbec dokázala zareagovat.

Lord Barto ň však čelil smrti mnohokrát, ačkoliv cítil nep řátelství sira Corbetta, nezaznamenal, že by mu bezprost ředn ě hrozilo nebezpe čí.

„Trvám na své přísaze, že jsem v této v ěci nevinen, stejn ě pevn ě jako vždy,“ prohlásil a položil korbel na dubový st ůl. „Ale vy jste jist ě nep řišel mluvit o minulosti, takže držte se naší záleži tosti.“ Oči sira Corbetta se zúžily a jejich šedá barva poteměla, nicmén n ě ať se v n ěm zmítaly jakékoli pocity, p řed starým pánem hradu se choval zdrženliv ě.

„Vlastn ě jsem p řišel mluvit o minulosti, když už jste ji zmínil, jedná se o jistou nedořešenou záležitost mezi námi, lorde Bartone, která m ě sem p řivádí.“

„Tak ji vyklopte a odejd ěte. Mám tu mnoho hostů, kte ří p řijeli slavit svatbu mé dcery.“

„Její svatbu?“ Corbett vylet ěl ze židle a plný vzteku se naklonil přes st ůl. „Ta dohoda po řád platí. Nikdo z Colchesteru ji nezrušil. Nem ůžete ji protiprávn ě provdat za n ěkoho jiného!“

Lord Barton byl zasko čen zu řivou odpov ědí sira Corbetta, ale zároveň mu v o čích vysvitla obez řetná jiskřička. „Mluvím o Tullii. A ona není objektem žádné dohody, pokud nemluvím o siru Santonovi z Gastonu. Možná jste za ty dlouhé roky zapomněl, která z mých dcer vám byla přislíbena. Byla to Lilliane, má nejstarší.“ Pozvedl korbel a dopil zbývající pivo.

„Lilliane,“ zopakoval Corbett a pomalu se zase posa dil. „Ano, pamatuju si na ni. Pon ěkud neduživé dít ě s obrovskýma o čima,“ řekl a mali čko se usmál rozhořč enému pohledu starého muže. „Slyšel jsem, že je stále svobodná, zatímco její sestry se vdávají. Možná to bude ten d ůvod. Ale a ť je neduživá, nebo není, p řijel jsem uplatnit svoje práva.“

Lord Barton hned neodpov ěděl. Zmítal se mezi návalem vzteku nad tímto nestoudným povýšencem a vd ěč ností, že by se mohl uskute čnit svazek, po kterém vždy toužil. Ale uv ědomoval si, že odhalení jakékoli nedo čkavosti by nebylo taktické. Než op ět promluvil, nechal jim dolít pivo. Thomas beze slova doplnil korbel svého pána a pak mladého lorda.

22

„Takže vy si p řejete oženit se s Lilliane. Pro č bych to m ěl dovolit? Colchester proti nám pět let vedl válku, ve které padl Jarvis, můj milovaný synovec, “

„Stejn ě jako m ůj otec padl ne čestnou ranou orrického vraha,“ přík ře opáčil Corbett. „Nep ředstírám, že jsem z naší dohody n ějak nadšen. Nemám zájem o vaši staropanenskou dceru, ale o hrad a půdu, která k němu náleží.“

„Pak a ť m ě spere ďas, jestli n ěkdy n ějaký Colchester usedne na moje místo!“ Lord Barto ň zu řiv ě mrštil korbelem o st ůl.

„Vezmu si ji za ženu po dobrém nebo po zlém. A vy si m ůžete být jistý, že král Edward moje práva podpoří!“

Zavládlo dlouhé ticho plné napětí. Pak lord Barto ň poslal Thomase pry č a s prohnaným výrazem v o čích se obrátil na svého mladého protivníka. „Co když vás nebude chtít? Nemá Colchestery v lásce.“ „Je to žena. Nemá do toho co mluvit,“ odv ětil rytí ř posm ěšn ě. Na tváři starého lorda se objevil výraz podobný úžasu, ale ten rychle zmizel, vyst řídán obezřetností. „Máte pravdu, rozhodnutí bude moje. A jak to vidím, nemám důvod souhlasit. Jste našimi nep řáteli příliš dlouho na to, abych vám dal svoji dceru za ženu. Je moje nejstarší dít ě, moje vlastní krev.“ Odml čel se. „Vždy byla mou nejoblíben ější.“

„Pro č se ješt ě neprovdala?“ zeptal se Corbett neurvale. „ Řeknu vám proč. Nevypadá nic moc, jinak by byl váš hrad obležen nápadníky. Udělám vám dobrou službu, když si ji vezmu.“ „Vaše nabídka mi nep řinese v ůbec nic dobrého. K mému dítěti byste dostal hrad i p ůdu a já bych brzy po svatbě tiše zem řel. Ne!“ Lord Barto ň se postavil. „Už mám dva zet ě a svoji Lilliane k vám na hrad nepošlu.“

„Zůstaneme tady.“

Corbett se také postavil a lord Barto ň si obrovitého muže m ěř il od hlavy až k pat ě. „Tohle znamená, že nejste na hrad ě Colchesteru vítán? Nebo je to nějaká pleticha, kterou jste na nás s Hughem připravili?“

Sir Corbett strnul a tvář mu potemn ěla. Jakmile však promluvil, a ť už ho trápilo cokoli, nedal to na sob ě p říliš znát. „Moje svatba je pouze mou vlastní záležitostí.“

Chvíli bylo ticho.

„M ůj ze ť Aldis nebude vaší p řítomností nadšen,“ varoval lord Barto ň.

23

„Á ano, Aldis z Handley. Když dovolíte, postarám se o n ěho a o další, kte ří budou mít n ějaké námitky, sám.“

Lord Barto ň ucítil v boku tupou bolest a rychle se posadil. „S voje definitivní rozhodnutí neusp ěchám. Tahle záležitost se dotkne každé živé duše na Orricku.“ Pozvedl chundelaté obo čí. „Nenechám na sebe tla čit.“

Corbett pokr čil rameny a také se posadil. „Dobrá, ale až si bude Santon brát Tullii, já si vezmu Lilliane.“

Napjaté o čekávání přítomných na nádvo ří bylo nesnesitelné. Několik lidí v troufalém jezdci poznalo sira Corbetta z Colchesteru, který se nedávno vrátil z křížových výprav. Ale Lilliane tomu nev ěř ila. Sir Corbett byl hezký mladý muž, aspo ň v on ěch vzpomínkách, kdy býval p ředm ětem jejích dív čích sn ů, a ne tento hr ůzu budící nadutec. Krom ě toho, ujistila se, sir Corbett z Colchesteru nem ěl nejmenší d ůvod k nim zavítat. Co by tak asi mohl od jejího otce chtít?

Starý Thomas jí brzy na tuto otázku poskytl strašnou odpov ěď . V moment ě, kdy se objevil, ho okamžit ě obklopil dav a bombardoval dotazy. On však všechny zv ědavce p řehlížel a probíjel si cestu ke skupin ě dam shromážd ěných pod kaštanem. Pohledem vyhledal Lilliane, a když se jejich o či setkaly, bylo jí jasné, že je zle. Stoupl si p římo p řed ni a všichni nervózn ě ztichli o čekáváním. „Lady Lilliane,“ za čal a v o čích se mu zra čil smutek. „Oni, “ „Ne! Ne, tady.“ Lilliane tu hroznou novinu cht ěla slyšet n ěkde v soukromí bez ohledu na protesty Odelie a dalších dam.

„Dob ře, Thomasi,“ nadechla se, když p řišli do lovecké komnaty. „O čem se ti dva bavili?“

„O vaší zásnubní smlouv ě, má paní,“ vysv ětlil. „Mladý Colchester trvá na tom, že si ho vezmete.“

Lilliane trhav ě vydechla. „A. a m ůj otec? Co ten na to odpov ěděl?“

„No, ne řekl p římo ano, ale.“

„Ale?“ šeptla Lilliane zd ěšeně a položila si t řesoucí ruku na hrdlo. „Znám lorda Bartona již od dob, kdy jsem byl malý chlapec a on pouhé drob ě v mat čin ě náru čí,“ zavrt ěl Thomas šedivou hlavou. „On bude souhlasit. Tohle je p řesn ě to, co si vždycky p řál.“

24

„Ale pro č? Vždy ť to nemá žádnou logiku! M ůže to být dokonce jen strašný podvod, Thomasi. Chce se dostat k mému otci co nejblíže a dotáhnout do konce tu strašnou odplatu!“

Zdálo se, že starý muž zvažuje její slova, ale pak řekl: „Zpochyb ňujete vážnost lorda Bartona, pokud si myslíte, že by bylo tak snadné ho nachytat.“

„Ale pro č by m ěl zájem na tom, abych se provdala za našeho nep řítele? Copak zapomn ěl, jak ho obvinili a snažili se ho zabít? Nebo jak p řipravili o život ubohého Jarvise? Copak nemá žádnou hrdost?“

„Prosím za prominutí, má paní, ale Orrick musí být u jeho vládce na prvním míst ě. A takové spojení by bylo pro zdejší kraj p řínosem.“ „Zni čilo by nás to všechny a nadobro,“ opáčila Lilliane zlostn ě. Ale její hn ěv nepat řil Thomasovi. Byl to její otec a ten barbarský rytí ř, kdo si zasloužili spršku vzteku, a s tímto odhodl áním vyrazila z pokoje.

Přesn ě v tom okamžiku, kdy otev řela vykládané dveře velkého sálu, vrazila do hrudi muže, který právě vycházel. Zachytil ji silnou paží a zabránil tak jejímu pádu. Když vyděšen ě vzhlédla, setkala se s pohoršeným pohledem sira Corbetta z Colchesteru. Od sunul ji stranou a obrátil se ke svému hostiteli.

„Zdá se mi, že Orrick pot řebuje pevn ější ruku, když zdejší d ěve čky mají dost volna na to, aby rušili rozhovor jejich pána!“ Ještě jednou se na ni zamra čil a opustil sál.

Lilliane byla tak šokovaná nestydatou drzostí tohoto muže, že se ani nezmohla na odpor. Ve vzteku za sebou cht ěla prásknout dveřmi a dala do toho veškerou sílu, ale masivní ve řeje leniv ě zask řípaly a zapadly jen s tlumeným bouchnutím, jako by se hodla ly vysmát marnosti jejího hn ěvu.

Celá rozčilená a vyděšená sp ěchala za svým otcem, jakmile však spat řila jeho výraz, veškeré pobou ření ji opustilo a unaven ě se op řela o robustní ze ď.

„Ot če, co jsi to ud ělal?“

Hned neodpov ěděl, ale up řen ě se na ni díval. „Ud ělal jsem to, co by ud ělal každý vládce, který za n ěco stojí, “

„Zaprodal svou dceru ďáblu?“ zašeptala zmu čen ě.

„Nemusí být p řesn ě podle tvého gusta, dcero, ale bude dobrým vládcem Orricku a tobě dobrým manželem.“

25

zlosti. „Nem

„To rad ěji vstoupím do kláštera,“ odsekla Lilliane v dalším návalu

ůžeš mou svatbu s ním myslet vážn ě!“

„Samoz řejm ě že to myslím vážn ě, Lilliane. Zasnoubení nebylo nikdy oficiálně zrušeno. Oba máme mezi sebou uzav řenou dohodu.“ Lilliane ovládl bezmocný vztek. „Já jsem ale s nikým žádnou smlouvu neuzav řela! Když jsem řekla, že si vezmu muže, kterého mi doporu číš, bylo mi jasné, že to nebude z lásky. Ale ty jsi m ě ujistil, že to bude čestný muž, že to bude n

vážit!“

„Pochybuješ nad mými slovy?“ zah je čestný muž! Bojoval dlouho a tvrd

ěkdo, koho si mohu alespo ň

řměl lord Barto ň. „Sir Corbett ě za svou zemi a víru! Dobrý

Bože, jestli si vybereš, že ho nebudeš milovat, tak a ť, ale úctě k němu by ses m ěla nau čit rychle, dcero. A vážit si ho tak, jak se sluší na řádnou manželku svého pána!“

Lilliane on ěměla. Její otec stál na druhé straně stolu, hu ňaté obo čí zamra čené, že se opovážila mu odporovat. Prudce se otočila a vylétla z místnosti. Neslyšela t ěžký vzdech a ani nezahlédla smutný výraz, který mu p řelétl p řes zvrásněnou tvář. Se zaúp ěním si p řitiskl dla ň na bok a plnou vahou se op řel o st ůl. Vmžiku se u n ěho objevil starý Thomas, aby svému pánovi ulevil od bolesti.

„To jsi byl ty, kdo jí to řekl, vi ď?“ zasípal lord Barto ň.

Sluha se zamra čil. „Ano, protože by se to stejn ě brzy dozv ěděla. Pot řebovala to slyšet od n ěkoho jiného než od klepen.“

„Nemáš do toho co strkat nos. Myslíš, že o tom neví m? Sám bych

jí to p ři vhodné p říležitosti řekl.“

„To říkáte vy. Jenže byste to odkládal a odkládal. Takhle už je to venku,“ odpov ěděl Thomas s bezchybným zd ůvodn ěním.

„To tedy je,“ zabrblal lord Barto ň. „Měli bychom na ni dát pozor. Měla moc ráda Jarvise a jeho smrt znamenala pro tak mladou dívku velkou ránu. Nikdy Colchesterům neodpustí a se s ňatkem se snadno

nesmí ří.“

„Mám p řed její komnatu postavit stráž?“

Lord Barto ň p řikývl s tvá ří staženou bolestí. „Ta svatba musí být brzy, Thomasi. To, co mi užírá vnitřnosti, roste každým dnem i nocí. Musím v ědět, že Orrick je v dobrých rukách, než odejdu na v ěč nost.“ „A Lilliane?“ upomenul ho starý muž.

„Ano.“ Bled ě modré o či lorda Bartona se setkaly s pohledem druhého muže. „Ano, ji bych také rád viděl zklidn ěnou.“

26

3

Jilliane d řela od rána do večera. Nebylo tu jediného sluhy, který by zahálel, a ona věděla, že jejich pracovitost jde na vrub strachu z jejího hn ěvu a p říkrého chování. Nikdy se nedokázala dost dobře ovládat. Nechala Odelii a Tullii starat se o hosty a tlachat s nimi, protože v ěděla, že kdyby se k nim m ěla chovat zdvo řile, asi by vybuchla.

Přestože práce ve špižírnách pokračovala tém ěř bez řečí, i tam se k ní donesly klevety, které se rychle šířily hradem. Pozd ě odpoledne, kdy propustila všechny unavené sluhy z práce, věděla, že si skupina Colchesterových voják ů zbudovala tábor p římo vedle p říkopu. Sama našla jistou útěchu v každodenní d řin ě, ale nyní tém ěř hmatateln ě cítila, jak se kolem ní stahuje chladná smyčka beznad ěje a zkázy. Její otec sed ěl na židli poblíž jednoho z krb ů ve velkém sále a kolem n ěho pobíhaly Odelia a Tullia jako zlobivé d ěti. Za nimi sir Aldis pohrabáčem rozhraboval uhlíky v ohni sem a zase tam, brunátný obličej m ěl ješt ě zarudlejší než obvykle a Lilliane v ěděla, že nebyl z p říjezdu sira Corbetta o nic víc š ťastný než ona sama. Ačkoliv jí bylo jasné, že je to kv ůli jeho vlastním zájm ům, cítila i tak jistou podporu.

Když se p řiblížila ke skupin ě, Tullia ji zahlédla a okamžitě k ní přib ěhla.

„Óh, Lilliane! Řekni mu, že já to nemohu ud ělat. Nemohu!“ zvolala tak zoufale, že se Lilliane vyd ěšen ě obrátila na otce. „Co jsi zosnoval tentokrát? Co jsi ud ělal, že ji to tak rozrušilo?“ „Byla tu dva roky paní domu, od té doby, co se vdala Odelia a ty jsi odešla,“ odpov ěděl rázně lord Barto ň. „Je jedin ě správné, aby šla dohlédnout na p řípravy koupele pro našeho hosta.“

„Tohle tu už dávno není zvykem. Ned ěláme to od matčiny smrti,“ postavila se mu Lilliane a položila ruku kolem chv ějících se Tulliiných ramen.

„Co vaše matka zem řela, m ěli jsme jen pár hostů a žádný z nich nebyl tak d ůležitý.“

27

„Takže Aldis nebyl d ůležitý?“ vpadla mu Odelia do řeči. „Santon a další hosté nejsou d ůležití? Ten muž je dost možná vrah, který ti přišel zasadit smrtící ránu, a ty se k n ěmu chováš jak k nějakému, “ „Ticho, Odelie!“ zah řměl lord Barto ň. „Sir Corbett je zasnoubený s mou nejstarší dcerou. Bude vládnout Orricku, až tu nebudu, a má za sebou dlouhou a t ěžkou cestu. To je jist ě dost dobrý d ůvod vyjít vst říc jeho prosté žádosti o koupel.“

„Jestliže p řijel z Colchesteru, tak moc dlouho necestoval,“ prskl zlostn ě Aldis.

„Na Colchesteru se zdržel jen krátce. Pochybuju, že byl Hughe přítomností svého bratra nadšen.“

„Takže honem p řisp ěchal sem,“ poznamenala Lilliane. „Stejn ě rychle tedy m ůže zase odjet.“

„Zůstane! A pokud Tullia není schopná postarat se o jeho pot řeby, pak to padne na jednu z vás dvou.“

„Na m ě se nedívej,“ zasy čela Odelia. „Já jsem tady nyní jenom jako host. Vyjádřil ses jasn ě, že Lilliane a její manžel budou vládnout na Orricku, tak ať se o svého ženicha postará sama,“ dodala jízliv ě.

Lilliane byla natolik zasko čená jedovatostí sestřiných slov, že se stejn ě jako otec nezmohla na žádnou odpov ěď . Když se Odelia vy řítila ze sálu s manželem v patách, obrátil se na ni. „Pak to musíš zajistit ty. V ěř ím, že m ě nebo Orrick nezahanbíš n ějakým d ětinským chováním.“

„Ty považuješ projevy mojí nechuti vzít si našeho n ep řítele za dětinské? Dobrá, postarám se o jeho potřeby,“ št ěkla. „Postarám se o jeho koupel. Ale pokud o čekává vřelé p řijetí, tak bude hluboce zklamán.“

Lord Barto ň nad t ěmi ostrými slovy jen pokr čil rameny. „Je to řádný muž. N ějaká ženská uštěpa čnost ho tak nerozhodí.“

Lehkost, s jakou otec opomenul její pocity, ji bodla p římo do srdce. Kousla se do rtu, aby zklidnila sv ůj náhle roztřesený hlas. Unaven ě se usmála na Tullii a stiskla jí ruku. „Požádej Magdu, a ť oh řeje vodu a pošle tu nejv ětší vanu a odpovídající prádlo. Já jdu připravit komnatu.“

„Už jsem požádal Thomase, aby mu p řipravil pokoj ve v ěži,“ poznamenal lord Barto ň k ob ěma dcerám.

„Cože?“ Oto čila se k n ěmu nev ěř ícn ě Lilliane. „Ty jsi mu nechal připravit pokoj ve v ěži?“ zeptala se naprosto šokovaná.

28

„Tak jsem tady ješt ě pánem nebo ne? Nemohu dát hosta, kam si přeji? Řekl jsem ve v ěži. A Lilliane,“ dodal, „postarej se o jeho pohodlí.“

Byla p říliš rozzlobená, než aby se zmohla na slovo, ale jak stoupala nahoru k v ěži, kyp ěla vztekem.

Povzneseného sira Corbetta, jejich nep řítele, otec zahrnoval veškerou pozorností. Ubytoval ho p řesn ě v tom pokoji, který býval jejích rodi čů po všechny ty roky, co byli spolu. Otec sem ale po mat čin ě smrti již nikdy nevkro čil. A te ď tenhle. tenhle. uchvatitel se tu najednou m ůže beztrestn ě roztahovat.

Lilliane pocítila záchvěv chladu. Ten temný, zamra čený muž má být jejím manželem a zcela ovládnout její život.

Když došla p řed okované dveře komnaty, zaváhala, pak třesoucí se rukou otev řela a vstoupila. Pokoj již byl uklizen a vy v ětrán, na posteli leželo čisté ložní prádlo a v kamenném krbu plápolal oheň. Lilliane to tu m ěla vždycky moc ráda, a p řestože zde již dlouhé roky nebyla, místnost na ni p ůsobila velmi intenzivn ě. Chvíli jen tak stála lapená ve vzpomínkách. Její matka používala tento pokoj jako úto čišt ě, místo klidné samoty nebo pozd ěji pro rozhovory s dospívajícími dcerami. Býval v řelý, pohostinný a jiný než ty ostatní. Lilliane opustila zlost, kterou vyst řídal smutek a teskná touha po časech, co se již nikdy nevrátí. Pohledem zkoumala místnost a všímala si rozdíl ů, gobelíny i v ětšina nábytku byly pryč, jen u vysokého okna stála osamocená židle. V tom zpozorovala t ěžkou koženou kabelu op řenou o velkou truhlici v rohu a pocítila novou vlnu odporu. P řijel na Orrick tím nejtroufalejším zp ůsobem, choval se k ní jako k nejposledn ější d ěve čce a nyní používá tenhle pokoj, jako kdyby na to m ěl n ějaké právo!

Hbit ě p řešla ke kabele, odkopla ji a p řitom se z ní vysypalo pár kus ů prádla a svazek papír ů.

Lilliane na jeho v ěcech nezáleželo, nicméně ty papíry ji zaujaly. Chvíli váhala. Pak se rychle rozhlédla kolem, poklekla a dala si je na klín.

Listovala dokumenty hust ě popsanými zdobným písmem v jazyku, který nepoznávala. Nebylo to francouzsky ani latinsky, natož anglicky.

Sed ěla v kle če na nohou, zmatená, co by to mohlo znamenat, když pocítila, jak jí naskakuje husí k ůže. S úlekem pohlédla ke dveřím, na čež se setkala s temným pohledem rozzlobeného sira Corbetta.

29

Ne řekl ani slovo, ale o čima ji zcela p řimrazil. Bezmocná a plná rozpak ů, že ji takto p řistihl, se pokusila vstát. Třemi rychlými kroky přešel místnost a p řišlápl jí konec vybledlých pracovních šat ů. Takovéto urážlivé gesto Lilliane okamžitě zbavilo všech rozpak ů, a když se marn ě snažila osvobodit, zloba v ní propukla nanovo. „Takhle vítáte všechny hosty na Orricku? P řehrabujete se jim ve věcech?“ Tichá hrozba v mužov ě hlasu ji zarazila a náhle si p řestala být sama sebou tak jistá.

Beze slov k n ěmu vzhlédla. P ři pohledu na tohoto vysokého muže, který se nad ní ty čil s rukama založenýma na široké hrudi, ucukla zpátky zachvácena strachem. Náhle se sklonil, vyškubl jí balí ček dokument ů z klína a hodil jej podsaditému rytí ři, který stál za ním. „Co to má znamenat?“ vyk řikl muž. „To už na nás Orrick sta čil vyslat svou hordu zlod ějí čků?“

„M ůže být jenom oby čejná zlodějka, ale stejn ě tak dob ře to m ůže být špeh. Ale já se pravdu dozvím brzy, Danne.“ S těmito slovy sir Corbett popadl Lilliane za šaty a neurvale ji postavil na nohy. Tváří v tvář jeho zlov ěstnému výrazu a zjevnému nepřátelství spole čníka couvla Lilliane o krok dozadu on ěmělá hrůzou. Srdce jí bušilo jako o závod a po zádech stékaly krůpěje ledového potu. Jediné, na co dokázala myslet, bylo, že tento děsivý muž se má brzy stát jejím manželem. Tato hrozivá skutečnost ji zasáhla až do hloubi duše.

„Mluv, d ěvče,“ na řídil stroze. „Co sis myslela, že najdeš v mých věcech?“

„Já. já jenom. to vypadlo,“ zarazila se náhle Lilli ane. Zhluboka se nadechla. „Přišla jsem vám připravit koupel, sire, a, “

„Nemá s sebou ani vodu ani vanu,“ vysmíval se muž jménem Dann.

„Jsou na cest ě,“ odsekla Lilliane v op ětovném návalu vzteku. Cítila se vedle jeho vysoké a rozložité postavy malá a bezvýznamná.

„Na tom nezáleží,“ p řerušil ji Corbett. „Faktem je, že ses předvedla jako zlod ějka nebo ješt ě h ůř e, špeh. Ani jedno ve svém sídle nesnesu.“

„Ve vašem sídle!“ vyprskla Lilliane. „V jakém vašem sídle! Nemáte na Orrick žádné právo, “

„Ovládej se!“

30

Hromový p říkaz sira Corbetta ji na chvíli uml čel a v tomto chv ějícím se tichu se ozvalo plaché zaklepání na dveře.

Corbett ův muž prudce otev řel dve ře a skupina sluh ů, čekajících v hale, se p ři pohledu na dva válečníky viditeln ě klepala od hlavy až k pat ě. Bledá tvář jejich paní jim mnoho kuráže nep řidala a pouze výhr ůžné Dannovo gesto jim zabránilo v úprku.

Ticho v komnat ě bylo hrozivé. Dann pozorn ě sledoval procesí sluh ů nesoucích vanu, vodu, mýdlo a prádlo. Sir Corbett naopak vše ostatní ignoroval a nespoušt ěl z Lilliane o či. Ta, v ědoma si jeho up řeného pohledu, se ze všech sil snažila najít ztracenou rovnováhu. Orrick je m ůj domov, řekla sama sob ě. Chápala, že potřebují silného vládce a že Aldis ani Santon jím nejsou. Ale tento tvrdý a podez řívavý rytí ř se jím také nestane, to si p řísahala a kradmo k němu pozdvihla o či.

Okamžit ě toho litovala. Výraz sira Corbetta byl hrozivý, je ho šedé oči se však nyní rozjasnily a se zájmem si ji prohlížel.

Bála se jeho hněvu, ale nyní ji zachvátil jiný strach. Aby zabránila náhlé panice, která se ji snažila ovládnout, dala si v ruce v bok a olízla si vysychající rty. P řesn ě v tomto okamžiku sir Corbett pozvedl zrak od plných ňader k její tváři a o či mu vzplály při pohledu na rychlý pohyb špi čky jazyka mezi jemnými rty. Odvrátila se od něho, zatímco on poslal sluhy pry č, a tak se op ět ocitla s ob ěma rytí ři sama.

„Jdi do svého pokoje,“ vybídl druhého muže, aniž by z Lilliane spustil o či. „A v tábo ře rozmísti stráže.“

„Ustelu si v hale p řed tvými dve řmi.“

„To není pot řeba.“

„Jdi do háje, Corbette! Není tahle zlod ějka dostate čným d ůkazem, že to je pot řeba?“ provrtával ji Dann zlov ěstným pohledem. „Ona pro nás m ůže znamenat jenom malou hrozbu, ale myslíš si, že z e ťové lorda Bartona se s tvojí p řítomností vyrovnají lehce?“

„Ani jeden z nich nevypadá na velkého soupeře. Krom ě toho si myslím, že by nám naše zv ědavá služtička mohla být užite čná.“ Usmál se Corbett a odhalil pravidelné bílé zuby. Nicmén ě Lilliane tušila, že tento úsm ěv pro ni nev ěští nic dobrého.

„Pokud máš v úmyslu s ní spát, tak to je možná přesn ě ten d ůvod, pro č je tady.“

31

Corbett vybuchl smíchy. „Zcela nepochybn ě by mi pasovala tak akorát. Ale nemám v úmyslu si pokazit svatbu. Ne.“ Chytil Lilliane za zápěstí a p řitáhl ji k sobě. „Pom ůže mi s koupelí a nic víc.“ Něco v jeho dotyku ji rozrušilo, p řestože to vlastn ě bolelo. Škubla sebou, snažila se vymanit z jeho sev ření, ale on ji jen vzal za bradu a přitáhl obličejem k sob ě. „Ty jsi to d ěvče z rána, nemám pravdu?“ zeptal se, a pak aniž by čekal na odpov ěď , obrátil se na Danna. „Vrazila do sálu, když jsem s lordem Bartonem uzavíral dohodu. Dost troufalé na pouhou d ěve čku, co říkáš?“

Oči obou muž ů se setkaly a Lilliane si všimla tichého porozum ění, které mezi nimi prob ěhlo.

„Dobrá tedy, nechám tě oddávat se radovánkám,“ pokr čil Dann rameny. „Ale m ěj na pam ěti, že se snažila využít p říležitosti. Zcela ur čit ě ví, odkud vítr vane. Je tady doma.“

„Te ď jsem tady doma i já,“ opá čil sir Corbett. Pustil Lilliane a pozoroval ji, jak peláší na opačnou stranu pokoje. „Brzy budu v ědět, odkud vítr vane.“

Lilliane m ěla co d ělat, aby svou paniku udržela na uzd ě. Nervózn ě se p řipravovala k odhalení své totožnosti, ale pak se zarazila a sbírala kuráž. Máji za služku? Tak bude v této roli pokračovat a uvidí, kam to povede. Zdá se, že má tento muž slabost pro hezké d ěve čky. Jestli se k ní bude chovat p říliš uvoln ěně, možná by se jí poda řilo přemluvit otce, že ct ěný sir Corbett z Colchesteru není o nic lepší než kdejaký oby čejný voják, který si zcela jist ě nezaslouží vládnout Orricku!

Měř ila si ho p řimhou řenýma o čima. Nebude to snadné. Svou neoby čejn ě vysokou a svalnatou postavou by jist ě zahanbil i orrického zbrojíře. Neznepokojovala ji jen jeho t ělesná síla. M ěl v sob ě cosi nebezpe čného a tušila, že by nebylo dobré mít ho za nep řítele.

Jenomže my už jsme nep řátelé, připomn ěla si, te ď musím bojovat o vlastní život. Zvažovala okolnosti a rozhodla se. Pokud se jí poda ří prokázat, že Corbett je hanebným mužem, její otec b ude nucen zasnoubení zrušit.

Stála opřená o hrubou vápencovou zeď. Sir Corbett se nepohnul z místa, a p řesto když na ni pohlédl kou řov ě šedýma o čima, m ěla pocit, jako by se jí dotkl. Ke své zlosti cítila, jak jí ho ří tváře a vroucn ě si p řála jednoduše zmizet puklinou v prkenné podlaze.

32

„Ať už jsi zlod ějka, nebo špeh, musím p řiznat, že je na tebe hezký pohled,“ pronesl tiše. Pak se náhle oto čil, p řešel k oknu a prudce rozhrnul závěs. Vyhlédl z okna do krajiny zalité měkkými paprsky odpoledního slunce.

„Nem ělo by m ě p řekvapovat, že paní hradu nep řišla navštívit hosta,“ zasup ěl a ušt ědřil jí krátký, zatrpklý pohled. „Nejprve se vykoupu a pak mi m ůžeš vybalit v ěci. Oba úkoly by m ěly dostate čně uspokojit tvou zv ědavost.“

Lilliane mu málem zlostně odsekla. Opravdu si myslí, že mu bude pomáhat s jeho koupelí? Stačí p řece, aby se ujistila, že má vše, co pot řebuje! Moud ře usoudila, že bude na míst ě nejvyšší opatrnost, alespo ň pro te ď. P řesto si musel všimnout jejího rebelského pohledu, protože se usmál. „Na oby čejnou d ěve čku jsi velmi odvážná.“ „Kdybyste znal Orrick, v ěděl byste, že nejsem oby čejná děve čka,“ odpov ěděla neschopná utlumit svou útočnost.

„Opravdu?“ zvedl s porozum ěním jedno obo čí a pozorn ě si ji prohlédl.

Vmžiku si Lilliane na chvilku p řála, aby byla oblečená, jak se na dámu sluší. V ěděla, že její šaty jsou praktické, jejich sv ětle modrá barva však dávno zešedla. Vlasy m ěla navíc svázané prostou látkou bez plachetky, která by jí dodala na důstojnosti.

Pak si ovšem vzpomn ěla na své rozhodnutí a bojovn ě pozvedla bradu. Bylo jí jedno, co si o ní myslí, a vždycky b ude.

Sir Corbett si všiml jejího odbojného výrazu a poznamenal: „Každý jiný sluha by tu nervózn ě p řešlapoval, v ůbec by se neodvážil pohlédnout mi do o čí, nebo dokonce odporovat, ale ty.“ vykro čil k ní, „si k novému pánovi Orricku dovoluješ hodně.“

Zastavil se pohledem na jejích ňadrech. Jeho up římné hodnocení ji rozzlobilo, ale rad ěji se kousla do rtu. Pomalu se o čima vrátil zpět k její jemné tváři a divokému výrazu, který z ní nyní čišel.

„Ty musíš být lorda Bartona. osobní služebná,“ zazu bil se. „Musím uznat, že má skv ělý vkus. Ale myslím, že by t ě m ěl obléknout do lepších šat ů, pokud se o n ěho dob ře staráš. Což jistě děláš nebo ne?“

Přestože ji jeho narážka zarazila, dokázala odpovědět tím nejledov ějším tónem, jakého byla schopná. „Starám se o něho dost dob ře. Ale m ěl byste v ědět, že vládce tohoto hradu je ctihodný muž “ „Ale po řád je to jen muž,“ vysmál se jí. „Samozřejm ě není bez vady,“ odsekla rozzloben ě. „Nap říklad se musel zle splést, když si za

33

svého nástupce vybral někoho tak sprostého a neurozeného, jako jste vy!“ To nem ěla říkat.

Okamžit ě ji čapnul za ruce a dívka se i p řes veškerou snahu nedokázala z jeho sevření vymanit.

„Měla by ses rad ěji postarat o toho, kdo bude brzy tvým pánem, a ne se snažit ho rozzlobit.“

„Nikdy nebudete mým pánem,“ vydechla zt ěžka, jak se snažila osvobodit. Ale on ji p řes marný odpor p řitiskl na svou mocnou hru ď. „Já tě nau čím, kdo tady vládne, krásná děvenko! Copak na tebe bude víc platit?“ D ělal si z ní legraci. „Síla, nebo váše ň?“

Sklonil se k ní a ona si v jedné bláznivé chvíli myslela, že ji chce políbit. Ztuhla a pevn ě zav řela o či rozhodnutá si ho nevšímat. Když se však uchechtl a náhle ji pustil, vzhlédla k němu p řekvapen ě a s podez řením.

Oči mu zjemn ěly, ale když promluvil, jeho slova byla stejn ě domýšlivá jako d říve. „Máš p ůvabnou tvář a ani ty p říšerné šaty neschovají tvé m ěkké a oblé tvary. Ale spát budu s tvou paní. Ty se budeš muset spokojit se starým pánem.“

Odepnul si kožený opasek a položil ho stranou, pak se posadil na lavici a natáhl své dlouhé nohy. „Pomoz mi do koupele. Pot řebuju ze sebe smýt prach z dlouhé cesty a také udělat dobrý dojem na svou nastávající,“ dodal jízliv ě.

Lilliane hned neodpov ěděla. Hore čnat ě p řemýšlela, jak nejlépe jednat. Cht ěla mu říct, by ť p řesn ě nev ěděla jak, co si myslí o jeho šokujícím chování. Pobýval na Orricku teprve pár hodin a už svád ěl děve čku. Dokonce ani nem ěl tu slušnost po čkat s tím až po svatb ě. Skute čnost, že ji chce otec provdat za tohoto ni čemu, a dokonce ho považuje za čestného muže, byla naprosto neuv ěř itelná. Vždy ť to byl oby čejný rytí ř! Tenhle obrovský, k řenící se surovec, který práv ě sedí před ní, v sob ě nemá dvornosti, ani co by se za nehet vešlo! Ale p řesn ě tohle by mohla být jeho zkáza, p řipomn ěla si.

Posílena ve svém odhodlání se obrátila čelem k n ěmu a vykouzlila na tváři náznak úsměvu. „Je dost nepravd ěpodobné, že byste mohl na lady Lilliane u činit dojem.“

Hned neodpov ěděl a ona si všimla, že zírá na její rty. Znepokojen ě odvrátila zrak a opět se za čala mra čit.

„Nezáleží na tom, jestli je vybíravá nebo ne, prostě se pod řídí v ůli svého manžela. A te ď poj ď ke mn ě a sundej mi tuniku.“

34

Veškerou silou v ůle ovládla hněv, který ji zachvátil jako plameny. Jen tím, že si p řipomn ěla sv ůj cíl, kterým bylo se ho co nejd říve a nadobro zbavit, se dokázala přim ět k uposlechnutí p říkazu. P řesto v každém jejím pohybu byla znát neochota učinit, co na řídil. „Poj ď blíž, já t ě neukousnu.“

Lilliane m ěla srdce až v krku, když se k n ěmu p řiblížila. M ěř il si ji pohledem a ona p řemítala, na co asi myslí.

Bojovala s p řezkami na opasku, kterým m ěl staženou tuniku, a dusila v sob ě kletby. Místo aby jednala klidn ě a rozvážn ě, t řásly se jí ruce jako malému dítěti, a co bylo horší, všiml si toho. Když se jí kone čně poda řilo opasek odepnout, stáhla ho z něho a chvatn ě upustila na zem.

Následovala tunika a on se laskavě naklonil kup ředu, aby jí úkol usnadnil. Ale jestliže ji znervóznil opasek, pak st ahovaní hebké látky přes mužná široká ramena Lilliane zdeptalo docela a málem mu ji strhla a odhodila, aby se co nejrychleji zbavila t ěch podivných pocit ů, které v ní vyvolávalo jeho tělesné teplo.

Vzhlédl k ní, když mu váhala svléknout košili, a Lilliane si byla jistá, že v jeho o čích zahlédla pobavený výraz. „Košili,“ popohnal ji samolib ě. Když nereagovala, zak řenil se a řekl: „Tak boty.“ „Sundejte si je sám,“ vyšt ěkla.

Varovn ě se na ni podíval a tiše pronesl: „Lord Barto ň k tob ě m ůže být shovívavý, ale já nebudu.“

Málem se zadusila vztekem. Nebyl nic víc než namyšlený blbec! Rychle si uv ědomila, že musí hrát svou roli služky dál. Prostě to ud ělej, dodávala si odvahy. Alespoň to rychle skon čí.

Poklekla k n ěmu se sk říp ěním zub ů a zam ěř ila svou pozornost na boty. Jak se tak soust ředila, všimla si, že byly ušité v neobvyklém stylu ze silné, ale neuv ěř iteln ě poddajné k ůže.

Když p řed ní sed ěl pouze v košili a kalhotách, Lilliane byla z jeho tělesnosti úpln ě vyvedená z míry a couvla od n ěho stranou. „Košili. Poj ď sem a stáhni ji,“ na řídil ze své uvoln ěné pozice na lavici.

Lilliane t ěžce polkla a zavrt ěla hlavou.

„Měla by ses te ď nau čit, že od svých sluh ů vyžaduji naprostou poslušnost,“ řekl tónem, který nahán ěl strach. Okamžit ě litovala, že se rozhodla hrát s tímhle pánovitým tvorem nebezpečnou hru. „Já. já nemohu,“ zašeptala. Pomalu se p řed ní vzty čil. „Poj ď sem a ud ělej, co jsem ti na řídil.“

35

Nenáviděla ho. Nenáviděla ho kv ůli jeho síle a povýšenosti, se kterou si tento hrad p řivlastnil pro sebe. Ale úpln ě nejvíc ho nenáviděla za to, že brzy nad ní bude mít moc jakožto její manžel. Přiblížila se k n ěmu t řesoucí se strachy i vztekem. Ob ěma rukama nadzvedla okraj jemné látky a se zvýšenou opatrností, aby se ho, nedej bože, nedotkla, mu ji p řetáhla přes záda a nakonec s trhnutím i přes hlavu.

Pokožku m ěl pokrytou potem, který ve sv ětle pozdního odpoledne barvil jeho t ělo do lesklého bronzu. Rad ěji zav řela o či, aby ji ten pohled p říliš nerozrušil.

Věděla, že je neobvykle urostlý a vysoký, ale když te ď p řed ní stál do p ůl t ěla nahý s lesknoucími se svaly, byla naprosto vyved ená z míry. Nevid ěla takto mnoho muž ů, p řesto si byla jistá, že by mu většina z nich jeho mohutnou postavu záviděla. Byl jako vytesaný z kamene, i když nyní v ěděla, že velmi h řejivý na dotek.

Nemohla si pomoct, ale nedokázala odtrhnout oči od jeho rozložitých ramen a svalnatého b řicha. P řestože m ěl zakrytá stehna látkou, bylo jasné, že jsou jako ze železa za ty roky ježd ění na ko ňském h řbet ě a nekone čných trénink ů bojových schopností. A ta linie temných chlup ů, která běžela od pupku dol ů, musela kon čit. Těžce polkla.

„Myslíš, že se budu svojí nev ěst ě zdát stejn ě p řitažlivý jako tob ě?“ S trhnutím k n ěmu vzhlédla a celá zrudla. „Myslíte, tak nep řitažlivý,“ odsekla. P řesto ve svém bezmocném ohromení dál sledovala nap ětí, které se mu zračilo ve tváři. Ten okamžik se zdál nekone čný, tém ěř ani nedýchala v o čekávání čehosi.

Pak jakoby s námahou se od ní odvrátil a vykročil k lázni. Nedívala se, když odkládal zbývající kusy od ěvu, odvážila se k němu op ět oto čit, až když zaslechla, jak se pono řil do teplé vody. Ležel op řený s o čima zav řenýma a tak nehybný, jako by spal. P řesto nějak tušila, že jeho smysly jsou ostražité. Byl zkuš ený vále čník, trénovaný a jist ě nep řežil náhodou.

Nebyla si jistá, co má dělat. V ruce držela mýdlo, ale nem ěla odvahu se k n ěmu p řiblížit. Pak, jako by cítil její váhání, promluvil: „Vybal mi v ěci a p řiprav vhodný od ěv, ve kterém bych se m ěl představit své nev ěst ě.“

V hlase zazn ělo nap ětí, které bylo v rozporu s jeho uvoln ěnou polohou, ale Lilliane pocítila ohromnou úlevu a nenapadlo ji zabývat se tím. Hbit ě vyprázdnila kabelu, která zap říčinila celou nyn ější

36

nep říjemnou situaci. Krom ě dokument ů, které odložil na postel, se v kabele nacházely obvyklé věci, které se daly u muže na cestách očekávat. Dvě košile, náhradní kalhoty a t ři nádherné tuniky. Vybrala ocelov ě šedou, jež byla utkána ze vzácné hedvábné látky protkané stříbrnými nitkami, které se t řpytily ve sv ětle jako ojín ěné pavu činky. Nedokázala odolat, aby po ní zálibně nep řejela dlaní. „Tahle je z Turecka.“

Lilliane po n ěm st řelila pohledem. „Je krásná,“ zamumlala uznale. „Podobných v ěcí mám ve voze plné truhly,“ pronesl jakoby mimochodem, ale Lilliane cítila, že za jeho slovy s e skrývá ješt ě něco jiného. Up řen ě se na n ěho zahled ěla. Má v úmyslu svádět chudou služku rolemi drahých látek? Nemohla si být jistá a jeho výraz nic víc nenapovídal.

Když neodpov ěděla, posadil se a položil si ruce na ohnutá kolena. „Mám šperky, ko ření, parfémy.“ Šplíchl si vodu na hru ď a pomalu se mydlil. „Koberce, gobelíny, vzácné kožešiny,“ pokra čoval, ale Lilliane ho nevnímala. Byla p říliš zaujatá pohybem jeho paží a tělem, které čnělo z teplé pářící vody.

Všimla si jizvy, která mu rozetnula obočí, ale ta nebyla jediná. Přes hru ď se táhla další od paže až tém ěř ke krku. Jiná mu poznamenala jemnou k ůži na boku a na svalnatém rameni m ěl t ři dlouhé, soub ěžn ě vedoucí jizvy, které musely zcela jistě pocházet od n ějakého obrovského stvo ření s drápy.

Zachv ěla se p ři p ředstav ě divokého zví řete, které zatíná ostré drápy do živého masa. Pak pocítila, že se na ni dívá, a neochotn ě k n ěmu vzhlédla. „Řekni mi, bude tvá paní zděšená při pohledu na moje jizvy? Bude se stejn ě jako ty t řást strachem?“ zeptal se kousav ě se zkoumavým výrazem v o čích.

Lilliane nedokázala hned odpovědět, cítila se zmatená. Kdyby byla up římná, přiznala by, ano, lady Lilliane z Orricku se jist ě bude p řed ním a jeho silným, bitvami poznamenaným t ělem chv ět strachem. Ale nebyly to jizvy, které ji d ěsily. Nedokázala přesn ě říct co, ale něco jí říkalo, že se p řed ním musí mít velmi na pozoru a neud ělat ani jeden chybný krok. Jinak skon čí v jeho nemilosrdném sev ření jako ubohá kořist dravce.

Když se nezmohla na slovo, znechucen ě vyprskl a ukázal na kbelík s vodou. „Po řádně m ě spláchni, lady Lilliane čeká.“

37

Třesoucíma rukama pozvedla v ědro do výšky a všechnu vodu na něho bez varování naráz vylila. Ale ta voda byla ledoě v studená a on překvapen ě vylet ěl na nohy.

Lilliane vyd ěšen ě usko čila dozadu a odvrátila zrak. Zaklel, vylezl z vany a kolem pasu si omotal kus bílé látky. Lilliane tušila, že je vzteky bez sebe, ale on se na ni jen up řen ě díval podivným, hloubavým pohledem.

Pak si z obli čeje odhrnul mokré vlasy a pomalu se usmál. Uv ědomila si, že mu p řitom jeho tvrdé rysy, zd ůrazn ěné ocelov ě šedýma o čima a výraznou bradou, tém ěř zmizely. Tém ěř .

Nicmén ě by byla blázen, kdyby se nechala ošálit pouhým úsm ěvem.

„Ty jsi opravdu dost hubatá,“ zarazil se, „jak ti mám říkat?“ „Není t řeba, abyste m ě jakkoli oslovoval,“ pravila Lilliane obez řetn ě.

„Hm, jenže já se rád koupu a myslím, že bych tvých služeb m ěl využít čast ěji.“

„Mám jiné povinnosti, “

„Tv ůj pán je vždy na prvním místě.“ Vykro čil sm ěrem k vyd ěšené dívce.

Lilliane couvla. „A co vaše paní?“

Přes tvář mu p řelétl stín. „Pochybuju, že by se moje paní cht ěla se mnou v ěnovat n ěč emu víc, než čemu bych cht ěl já sám.“ „Jak bezcitn ě p řistupujete k vaší svatb ě! Vždy ť o lady Lilliane nevíte v ůbec nic.“

„Vím, že bývala vychrtlá zrzavá dívka s p říliš velkýma o čima. Vím, že z ůstala dlouho svobodná a nyní je ve věku, kdy je v ětšina dívek dávno vdaná a má děti. To je dost na to, abych si o ní ud ělal názor.“ Pokrčil rameny. „Jediný záv ěr, ke kterému mohu dojít, je, že vyrostla v ne zrovna p řitažlivou ženu.“

„A i p řesto si ji chcete vzít? Aniž byste ji vid ěl?“

„Nežením se kv ůli tomu, abych m ěl ženu. Bude mi vyhovovat, když se obklopí jinými ženami v nekone čném klábosení a nechá mě plnit si své povinnosti.“

Přestojí chmurný obrázek jejího osudu, který právě vykreslil, velmi popudil, zahlédla i malou jisk řičku nad ěje. „Znamená to. tedy, jestli. a co d ědic?“ kone čně ze sebe vypravila až po uši v rozpacích.

38

Vybuchl smíchy a p řistoupil k ní o další krok. „ Řekl bych, že d ědic bude také jedna z mých povinností, “

„A to i p řesto, že by vás vaše žena nep řitahovala?“ p řerušila ho napjat ě.

„Ano, i kdyby m ě nep řitahovala.“

„Bezpochyby tomu tak bude,“ odsekla zaplavená hn ěvem. Vidí Orrick jen jako cenu, kterou m ůže pro sebe vyhrát. Žena ho nezajímá, tu k němu dostane jako takový p řívažek, na kterém v ůbec nezáleží.

Náhle se otočila k odchodu. Ale sir Corbett byl rychlejší a zatarasil jí cestu. „Kam si myslíš, že jdeš? Ješt ě jsem t ě nepropustil.“ Řekl ta slova s tak neuv ěř itelnou sebed ůvěrou, že ji okamžit ě přivedl k varu. Aniž by se zamyslela, str čila do n ěho rukou. Ale šťouchnutí malou ru čkou p řineslo více bolesti jí samé než jemu. Když ji pevn ě chytil za záp ěstí a p řitiskl ke studené zdi, srdce se jí málem zastavilo.

„P řekro čila jsi veškeré meze,“ zavr čel temn ě a sklonil se t ěsn ě k jejímu obli čeji.

„Nechte m ě jít,“ zašeptala zoufale. „Prosím, nechte m ě odejít.“ „Nechal by lord Barto ň odejít služku, i tu, které si tolik považuje, bez trestu za to, že ho ude řila?“ Pozvedl pochybova čně obo čí. „Nějak tomu nemohu uv ěř it.“ Sev řel ji ješt ě pevn ěji, až to bolelo. Obávala se sklopit zrak, aby neviděla jeho t ělo p řepásané jen mokrým kusem látky, ale hled ět mu do o čí bylo snad ješt ě horší. Lilliane došlo, že plán p řistihnout ho p ři hanebném chování, byl dost šílený. Pokud by se rozhodl ji ztrestat i tím nejmén ě čestným zp ůsobem, nem ěla by žádnou nad ěji se ubránit. V naprostém zoufalství se rozhodla, že by ji mohl pustit, kdyby mu odhalila svou pravou totožnost. Ale než se zmohla na slovo, p řitiskl se na ni a šokoval pocitem, který v ní vyvolal dotykem svého těla.

„Mám na mysli jeden účinný trest,“ zašeptal jí do ucha.

„Ne. ne, to nesmíte,“ žadonila t řesoucím se hlasem.

„Samoz řejm ě, ale já se obávám, že nemám na vybranou. Řekl bych, že pod t ěmi oby čejnými šaty najdu lahodné sousto.“ Cítila na tváři jeho horký dech. Zb ěsile se snažila uniknout, ale marn ě. „Rozpus ť si vlasy.“

„Ne!“ vzhlédla k němu zasko čená jeho sm ělostí a řekla to nejhorší, co ji napadlo: „Nemáte v ůbec žádnou čest!“

39

Na okamžik ztuhl a Lilliane se obávala následků, které jí ta sm ělá věta jisto jist ě p řinese. Ale k jejímu naprostému p řekvapení ji pustil a couvl o krok dozadu. Chvíli na sebe jen hled ěli a pak se ho řce usmál. „Necháme si tuhle p říhodu jenom pro sebe.“

„Cože?“ Nev ěř ícn ě na n ěho zírala.

„Není t řeba, aby o tom lady Lilliane v ěděla,“ pronesl upjat ě. „Nevzpomn ěl jste si na zásnuby trochu pozdě?“ ušklíbla se s opovržením.

„Pokud by se o tom dozv ěděla, mohlo by jí to zp ůsobit smutek,“ vysv ětlil zamra čen ě.

„Anebo by jí to mohlo dát d ůvod ke zrušení s ňatku,“ popíchla ho. Jen se usmál. „Svatba bude p řesn ě podle plánu. Z toho nemám strach.“ Zvážn ěl. „P řestože z p ředstavy tvé paní v mém loži nemám velkou radost, bude mou ženou. M ůžeš jí říct o našich hrátkách a svatbu tak ješt ě ztížit nebo se k ní m ůžeš zachovat ohledupln ěji a ml čet. Kdo ví?“ dodal, „t řeba budeš časem povoln ější a lépe oceníš moji spole čnost.“

„To se nikdy nestane!“ vyšt ěkla pohoršené. „Te ď m ě nechte jít!“ Když kone čně ustoupil stranou, opatrn ě p řešla ke dve řím. Šaty měla mokré a n ěkteré prameny vlasů rozvoln ěné. Jak kolem n ěho procházela s rukama přitisknutýma k hrudi, zatáhl za konec látky, kterou m ěla stažené vlasy, a uvolnil je. Hustá záplava kaštanov ě hn ědých vlas ů jí padla až do pasu. Pohled na ni ho ohromil. Zíra l na nádhernou kaskádu vlasů rámujících bledý obli čej, ale Lilliane již na nic ne čekala. Oto čila se, prudce otev řela dve ře a vylétla do chodby. Přešel ke dve řím, aby se za ní podíval, ale zmizela mu na kamenném schodišti. Slyšel jen ozv ěnu jejích krok ů a up římné zaklení, aby propadl peklu.

40

4

A Lilliane s p říchodem na ve čeři otálela, jak jen bylo možné. Sotva se ocitla v bezpe čí své komnaty, hn ěv v ní propukl naplno. Byl ješt ě mnohem horší, než si kdy dokázala p ředstavit! Byl domýšlivý, sobecký a nem ěl žádné srdce. Chtěl pouze Orrick, a ne ji.

Ne, cht ěl ji, stejn ě jako asi každou hezkou d ěve čku, která se mu připletla do cesty. Ale necht ěl Lilliane z Orricku.

Jak jím pohrdala, soptila, když si do vlas ů zapichovala tenkou dřev ěnou jehlici. Svou vlastní koupel si v ůbec neužila, sotva vnímala hřejivou a r ůžemi provon ěnou vodu. Jediné, na co dokázala myslet, bylo, jak tomu pohanovi ukáže, kde je jeho místo. Očekával, že jeho snoubenka je hubená stará panna, tuctová a nezajímavá, ovšem s velmi zajímavým panstvím, které dostane v ěnem. Nu, velmi se těšila, jak ho usadí.

Rozhodla se, že si na jejich první setkání oble če ty nejlichotiv ější šaty. P řece je p řirozené, uvažovala škodolib ě, že nev ěsta chce na svého nastávajícího udělat ten nejlepší dojem. P řesto velmi váhala, když nadešel čas vydat se do velkého sálu.

Nervózn ě si uhladila sukni a upravila ú čes. P řipadala si ve zlatem protkaném aksamitu velmi elegantn ě a d ůstojn ě. Spokojená se svým vzhledem si p řipomn ěla t ěch n ěkolik h řích ů, které se odehrály za jeho dve řmi. Její jedinou nad ějí, jak se necht ěnému sňatku vyhnout, bylo p řesv ědčit lorda Bartona, že sir Corbett z Colchesteru není pro Orrick vhodným vládcem. Musí mu dokázat, že ten muž je zcela oby čejný, krutý a hamižný.

Zhluboka se nadechla a pozvedla hlavu. Byla si jistá, že s ní bude otec souhlasit, až bude mít možnost si vše znovu pr omyslet. Musí souhlasit.

Lilliane zaregistrovala zm ěnu, jakmile vešla do sálu. Veselí a uvoln ěná zábava předchozího ve čera byly ty tam. Lidé se spolu bavili šeptem a p říležitostn ě se dívali k čelnímu stolu. Sestoupila z posledního schodu, všimla si p říčiny: její otec a sir Corbett tam sed ěli jeden vedle druhého a prohlíželi si shromáždění pod sebou.

41

Pokud si však myslela, že v sále byl p řed jejím p říchodem klid, tak nyní, když procházela mezi stoly, by se ticho dalo krájet. Dokonce i psi, kte ří se tu obvykle potulovali a slídili po odhozených kostech, se stáhli do ústraní.

Lilliane byla mali čko pot ěšená účinkem svého p říchodu, protože něco takového si p ředstavovala, ale na druhou stranu byla zasko čená zkoumavými pohledy host ů. Každý se zatajeným dechem čekal, až si budou snoubenci vzájemně p ředstaveni, a cht ěl vid ět, jak se svéhlavá dcera lorda Bartona zachová ke znepřátelenému rytíři.

Předpokládali, že ho p řede všemi odmítne, nebo se t ěšili, až uvidí, jak vyd ěšen ě sklopí hlavu a podrobí se v ůli otce a snoubence? Přestože se t řásla od hlavy k patě, rozhodla se, že p řihlížející dav nepot ěší. Hrd ě pozdvihla hlavu a s královským držením t ěla dál kráčela sálem.

Sledovaly ji stovky o čí, ale ona je nevnímala. Nedokázala odtrhnout zrak od muže, který sed ěl vedle jejího otce a který z ní nespoušt ěl své temné oči. M ěla velkou radost z jeho neskrývaného překvapení a uznání. Dokonce se maličko samolib ě usmála, ale jeho pokývnutí v ní vyvolalo zvláštní pocit stísn ěnosti. Na chvilku se zarazila a snažila se potla čit chv ění.

Za v ůdcovským stolem vypadal neuv ěř iteln ě mocn ě, jako by m ěl všechna práva sedět na podobném čestném místě. Upravený a oble čený do drahých šat ů vypadal jako skute čný vlada ř, ale Lilliane se odmítla nechat ošálit vytříbeným od ěvem. V ěděla, že pod nyní uhlazeným povrchem se skrývá zkušený vále čník. Mohl by se vydávat za zdvořilého rytíře, kdyby jí p řed malou chvílí neodhalil své pravé sobecké já.

Nespustili ze sebe o či, dokud lord Barto ň nepovstal s číší v ruce. Ovšem spokojený výraz ve tvá ři jejího zestárlého otce ji rychle vzpamatoval. Lord Barto ň byl s jejich svazkem viditeln ě pot ěšen, zaznamenala s pocitem hluboké beznad ěje. Podle jeho mín ění to bylo pro Orrick to nejlepší, co ho mohlo potkat.

Ale nebylo, zaúp ěla Lilliane. A zcela jist ě to nebylo to nejlepší pro ni!

„Lilliane,“ promluvil na ni otec s milým úsm ěvem. „Vím, že už jste se museli potkat, Lily, ale až nyní ti mohu náležit ě p ředstavit sira Corbetta z Colchesteru.“ Obrátil se na vysokého, zjizveného rytíře, který se také postavil. „Sire Corbette, p ředstavuji vám lady Lilliane z Orricku.“

42

V sále bylo naprosté ticho. Všichni napjatě pozorovali, jak sir Corbett pozvedá svou číši, a čekali na jeho slova. Ale jen Lilliane si všimla záblesku bezohlednosti v jeho očích a jízlivosti v hlase, když si p řipíjel na svou nev ěstu.

„Na lady Lilliane, nejkrásn ější. dívku ve Windermere Fold, ne, v celé Anglii. P řipijte všichni na náš š ťastný svazek.“

Každý jim p řipil, jenom Lilliane nebyla jeho gestem nadšená. Poda řilo se jí ho po řádně p řekvapit, jak vzhledem, tak skute čnou totožností té nep říliš ochotné služky, kterou p ředstavovala ješt ě p řed pár hodinami. Nicméně tento úsp ěch nyní chutnal ho řce, protože on byl vít ězem jejich bitvy. Nyní mohl mít svou hubatou služti čku v posteli, kdy se mu zacht ělo. S potemn ělým výrazem ve tvá ři vyšla t ři schody ke své židli s vysokým op ěradlem. Sir Corbett byl zt ělesn ěním dvornosti, když jí pomáhal se posadit, p řesto v ěděla, že se každým pohybem jen vysmívá.

„Tak jsme se op ět setkali,“ zašeptal jí do ucha. „A tak brzy. Mysle l jsem, že bude obtížn ější t ě najít.“

Když neodpov ěděla a pouze zírala na misku se solí na stole p řed sebou, naklonil se k ní o kousek blíž. „Ani nedokážu vyslovit, jak moc od našeho s ňatku o čekávám.“

„Ješt ě p řed chvilkou jste mluvil úpln ě jinak!“ št ěkla a oto čila se na něho.

„Ano, ale to jsem nem ěl tušení, jak je nejstarší dcera lorda Bartona rozkošná,“ zak řenil se.

„Slibuji vám, že v našem s ňatku žádné potěšení nenajdete,“ zasy čela. Všimla si zv ědavých pohled ů, a tak rychle nasadila zdvo řilý výraz a ztišila hlas. Bože, jak moc si p řála ho něč ím usadit! „Já tě brzy p řim ěju k poslušnosti,“ zamumlal, a než tomu dokázala zabránit, vzal ji za ruku a políbil. Lehce a příjemn ě. Když se mu snažila ruku vytrhnout, sev řel ji pevn ěji a obrátil dlaní vzhůru. Další polibek mí řil na zápěstí. Srdce se jí rozbušilo p řekvapením. Sm ěle se dotkl jemné pokožky jazykem a p řesunul se k dlani. Zajíkla se v náhlé panice. Jeho dotyky byly tak spalující a dokázaly rozehrát každý nerv v jejím t ěle. Podv ědom ě sev řela ruku v p ěst a tentokrát se úsp ěšn ě vymanila z jeho moci.

Stále méně a mén ě si byla jistá, že se jí poda ří tohoto barbara zbavit, ale nyní v ěděla víc než kdy d říve, že je to pro ni naprosto nezbytné. Bohužel netušila, jak to ud ělat. Temné myšlenky p řerušil až široký úsm ěv otce.

43

„Věděl jsem, že vy dva se k sob ě hodíte,“ prohlásil spokojen ě. „Je jasné, že jedin ě tento svazek k nám do údolí p řinese trvalý mír a prosp ěch.“

Sir Corbett neodpov ěděl. Jenom si v narážce na vzájemné nep řátelské vztahy přejel po jizv ě, která mu rozetnula obočí. Lilliane byla p řipravená Corbetta před otcem obvinit, ale náhle od toho upustila. Nemohla si vzpomenout na žádná vhodná slova. Krom ě toho, zd ůvodnila si, by nebylo moudré hádat se s otcem před zraky tolika hostí. Poví tedy o krutém a neslušném chování tohoto pohana otci až n ěkde v soukromí.

Jako by však sir Corbett četl její myšlenky, op řel se o židli a s naprosto bez výrazným obli čejem se obrátil na budoucího tchána. „Ješt ě jsem vám dostate čně nepod ěkoval za skv ělou a pohodlnou komnatu, kterou jste mi, lorde Bartone, nechal p řipravit, a také za koupel, jež jsem shledal nadmíru osv ěžující.“

„Za to pod ěkujte Lilliane. Ona se stará o hrad. Není tu jediného sluhy, který by ji na slovo neposlechl.“ Nazna čil sluhovi, aby jim ob ěma doplnil číše. „Lily je m ůj poklad.“

Corbett na ni up řen ě pohlédl a Lilliane se nervózn ě zavrt ěla. To nemá ani trochu studu? Lord Bartoň si však znepokojujícího lesku v Corbettových o čích nevšiml a nevzrušen ě pokra čoval: „Všechno tu pod jejíma rukama jen vzkvétá.“

„Nepochybuju o vašich slovech,“ pravil Corbett. „Ta mladá služka, kterou ke mn ě poslala, byla velmi zdvo řilá a šikovná. Postarala se o mě tak dokonale, že jsem se tu cítil jako doma. Kdyby ch v ěděl, jak se jmenuje, mohl bych vám ji doporučit. Bohužel, když svou práci dokon čila, tiše zmizela,“ usmál se na ni s ničivým šarmem.

„To rád slyším, to rád slyším,“ pokýval lord Barto ň hlavou a pohodln ě se usadil. „Nyní se dejme do jídla.“

Lilliane byla natolik rozzu řená Corbettovou mazanou pochvalou, že se zmohla pouze na pokyn komo římu, aby nosili jídlo. Tiše pozorovala výsledek svého organiza čního um ění, když se servírovalo jídlo tak obrovské společnosti.

V hlav ě však nem ěla bohaté menu p řipravené pro množství host ů, ale muže, který sed ěl vedle ní.

Jeho blízkost ji tém ěř mu čila. Zvláštněji obklopil h řejivým teplem a sev řel jako do deky. Oto čila se na n ěho, ale znovu znervózn ěla z jeho up římných pohled ů.

„Nedívejte se na m ě takhle,“ napomenula ho tiše.

44

„A jak se na vás dívám?“ zeptal se a naklonil se k ní.

„Vy víte jak! Jako když. jako.“ Lilliane zmlkla a c ítila, jak se jí hrne krev do tváří.

„Jak? Jako když nemohu uv ěř it svému štěstí, že jsem ve staropanenské snoubence našel onu roztomilou služebnou? A jako když jsem ke své nekone čné úlevě zjistil, že má nev ěsta má tak nádhernou tvář?“ Natáhl ruku, aby se dotkl jejích líček, ale Lilliane ucukla.

„A kdybyste nezjistil,“ hledala slova. „Pokud byste neshledal, že mám hezkou tvář, jak dlouho by vám trvalo, než byste začal svádět služebné?“

„Už žárlíte?“ Pobaven ě zvedl obo čí. „Pokud narážíte na naše předchozí setkání, pak nechápu, co by vám mohlo dělat starosti. Byla jste to vy, kde m ě svedl na scestí.“

„Vy jste svedl m ě!“ zasy čela. „Kdybyste ne, “

„Kdybych nep řišel zrovna v tu chvíli, kdy jsem p řišel, tak byste měla čas prohledat mé v ěci.“

„To. to. to není vaše komnata!“ vydrmolila.

„Ale je,“ oponoval ji. „A stále nemohu p řijít na to, co jste svým přestrojením sledovala.“

„To nebylo žádné přestrojení, “

Zarazila se, když jim sluha p řinesl plato s masem. Se spalujícím hn ěvem sledovala, jak jim Corbett vybírá na společný talí ř plátky opékaného kapouna, kousky úhoře a grilované vep řové. Od jiného sluhy p řidal sled ě, rozinky a r ůzné druhy sýr ů, pak nalil do číše št ědrou porci jantarov ě zbarveného vína a nabídl Lilliane.

Dívka se však nedala p ředstíranou galantností ošálit a už v ůbec nem ěla v úmyslu s ním sdílet jeden talíř, jak se od snoubenc ů očekávalo. Předpokládala, že vybuchne zlobou, a up římn ě by to uvítala, protože byla naprosto znechucená fraškou, kterou tu pro přítomné hráli. Nicméně námitky proti jejímu zatvrzelému chování nep řišly od sira Corbetta, ale od jejího otce.

„Jez, dcero. Jez a nezahanbuj m ě a svého snoubence podobnými náladami! Chceš, aby si o tvém chování cvrlikali i vrabci na st řeše?“ Krom ě otce p řihlíželi i Tullia se Santonem a úpln ě zapomn ěli jíst. Nakonec to byl Odeliin pot ěšený výraz, který ji p řivedl k rozumu. Nev ěděla, pro č Odelia m ěla pot řebu se k ní chovat tak nenávistně, avšak bylo zjevné, že ona i Aldis mají radost z její nechuti k ne čekanému sňatku.

45

Opatrn ě, aby se Corbetta náhodou nedotkla, si z talíře vybrala kousek kapouna. Ovšem jídla si vskutku neužila. Cel ou myslí se soust ředila pouze na muže, který sed ěl vedle ní. Žaludek m ěla sev řený v p ěst a s každým soustem, které si vzal z p řepln ěného talíře, s každým projevem jeho uspokojení nad výte čnou krmí jen rostla a sílila její zloba.

Corbett s ní b ěhem jídla nemluvil a místo toho se obrátil na jejího otce. Bavili se o polnostech a nevolnících, lovu v okolních lesích a stavu obrany hradu. Mezi ob ěma muži stále panovalo jisté napětí založené na mnoha letech vzájemného nepřátelství, přesto jejich hovor probíhal v klidu a náznaky nervozity se zvolna rozplývaly. A stejn ě jak se vlivem chutného jídla a pití uvolnili oba m uži, vrátila se i mezi hosty dobrá nálada a sál se opět rozezn ěl oslavami blížící se svatby.

Lillianina nálada se však nezlepšila. Jak se m ůže radovat, když se jí život sesypal jako dome ček z karet? Soptila. A aby bylo h ůř , ten obrovský hromotluk ji zcela p řezíral, jako by v ůbec nic neznamenala. Naopak vše nasv ědčovalo tomu, že se oba muži dávno dohodli bez jakéhokoli zájmu o její názor.

Teprve když jim naservírovali čerstvé ovoce a dozlatova upečené pe čivo, sir Corbett kone čně up řel pozornost i na ni. Hrála si nep řítomn ě s prázdnou číší, když ji náhle vzal za ruku. Lilliane toto ne čekané gesto zcela ochromilo. Zalapala po dechu a pokusila se mu vytrhnout.

Rozrušená pronikavým teplem jeho ruky a opovážlivostí, s jakou se jí dotkl, na n ěho Lilliane up řela zlobou blyštíci se o či. „Okamžit ě mě pus ťte, vy ni čemo!“ sykla. „Jak se opovažujete, “

„Očekává se ode mě, že m ě budete p řitahovat,“ zak řenil se na ni pobaven ě. „Dovoluji si tvrdit, že váš otec bude nadšen mým ohromením z jeho Lily.“

„Ne říkejte mi Lily!“

„Myslel jsem, že se tak jmenujete, nebo ne? P řipouštím, že Lilliane zní pro d ědi čku Orricku lépe. Lily má ale v sobě sladkost a jednoduchost mladé dívky, která by mohla dobře sloužit urozenému pánu.“ O či mu pobavené zářily. „Dávám přednost Lily.“

Lilliane byla vzteky bez sebe. „Pak byste si m ěl rad ěji vybrat ženu mezi služkami, pokud hledáte tohle, a zcela určit ě mi tím nezlomíte srdce!“

46

„Jenomže se stalo, že jsem se zahled ěl do jisté služebné. Možná ji znáte, nebo ne?“ Pevn ěji sev řel ruku. „Má sladkou tvář a sv ůdné tělo. Navíc je hubatá a má ostrý jazyk.“ Uchechtl se jejímu bezmocnému vzteku. „Ne řekla mi, jak se jmenuje, ale p řesto jsem si nějak jistý, že ji nakonec najdu.“

„Nenajdete, pokud se vám bude moci vyhnout,“ zamumlala a marn ě pá čila ruku z jeho sev ření.

Sir Corbett hned neodpov ěděl. Když však promluvil, v jeho hlase zazn ělo varování. „Jak služka, tak paní a tohle panství bude moje. O tom není pochyb.“ Pustil ji. „Nezáleží na tom, jestli se vám to líbí nebo ne. Budete vykonávat své povinnosti coby dcery vládce a mé manželky stejn ě tak, jako já budu plnit svoje.“

Řekl to s takovým p řesvědčením a neodvolatelností, že ji zcela pohltil strach. Od tohoto okamžiku se stal jejím úhlavním nep řítelem. Jenomže ten muž ohlásil své vítězství ješt ě d říve, než bitva v ůbec za čala.

Lilliane se nezmohla na slovo. Dokonce cítila, jak se jí do o čí hrnou pošetilé slzy. V ěděla jen, že musí okamžit ě pry č. Náhle se zvedla, až tém ěř ve sp ěchu p řevrhla židli. Ani se neomluvila z obav, že by ji p řemohl zahanbující pláč.

Celý sál se ztišil, když odcházela. V ěděla, že její nenadálé zmizení zavdá příčinu dohad ům a klevetám. Nedokázala ovšem zůstat. Nedokázala!

Nem ěla se nikdy vracet, řekla si, když stoupala po chodech. M ěla zůstat v opatství, a ne pomáhat Tullii s přípravami na svatbu. Jenže co se stalo, stalo se, p řiznala si, když si rukávem otírala slzy. Vrátila se a otec rozhodl uznat její zasnoubení. Vzdychla a zpomalila, aby nabrala dech. St ěny byly studené a hladké. Opřela se o n ě, aby si zchladila rozpálené tváře. Pot řebovala v klidu p řemýšlet a vzdálit se od toho předsvatebního vzrušení, které, jak se zdálo, zachvátilo celý hrad. Bože, tolik si p řála odjet a nalézt klid a mír v tichu lesa.

Dob ře v ěděla, že jakýkoli pokus o opušt ění hradu by byl marný. Stráže by jí nikdy samotnou do noci nepustili.

Pak si vzpomn ěla na vyhlídku. Nad bývalou komnatou rodi čů byla na st řeše plošina ohrazená cimbu řím. Kdysi to býval nejvyšší bod hradu, p řed více jak padesáti lety však p řistavil její prad ěde ček k panství další část a tím se stala tato stará vyhlídka pro obranu Orricku zbyte čná. Coby dítě si sem chodila malovat své vzdušné

47

zámky nebo hojit utržené rány. V okamžiku jí bylo jasné, že p řesn ě toto místo nyní pot řebuje.

Prošla kolem své komnaty a zamířila do v ěže. Opatrn ě minula dve ře pokoje sira Corbetta, který s ním m ěla brzy sdílet. Ušklíbla se a p řeb ěhla ke zbývajícím strmým schod ům nahoru.

Lilliane sotva popadala dech, když kone čně vyšla do chladivého pov ětří. Ve vzduchu byl cítit podzim a v chladném zářijovém po časí jí brzy nasko čila husí k ůže. Na to však nehled ěla. P řed ní se rozprostíral Orrick zalitý slabým svitem m ěsíce. Rozeznávala temné obrysy les ů, polí, luk a vesnici p ři úpatí kopce, který se zdvihal k hradu.

Vše vypadalo stejn ě jako vždy. Hrad Orrick už tady stál p řes t ři sta let, rozr ůstal se a prosperoval a lidé ve Windermere Fold si žili velmi dob ře. Dokonce i b ěhem t ěch p ěti válečných let se pokrok nezastavil a sama do toho vložila své srdce. Zato sir Corbett jist ě ne.

Náhle bylo snadné se rozhodnout: uteče zp ět do opatství. Žádným jiným zp ůsobem nedokáže svatbu oddálit. Věděla, že když si pro ni otec do opatství p řijde, abatyše ji dál ukrývat nebude, ale sir Corbett byl hrdý muž, zpupný. A pokud mu nev ěsta zmizí t ěsn ě p řed svatbou, poníží ho tím p řede všemi a pak možná, pouze možná, znechucen ě od svého plánu upustí.

Lilliane zamáčkla poslední slzu. Nebyl to dobrý plán, ale vidina, že přece jenom n ěco m ůže ud ělat, jí trochu pozvedla náladu. Jako to d ělávala, když byla dívka, zhluboka se nadechla sv ěžího no čního vzduchu, op řela se dlan ěmi o krakorec a vyklonila se p řes hranu vyhlídky. Pod ní šplouchala zelená voda p říkopu, a kdyby se ješt ě více vyklonila, zahlédla by obrovský kamenný blok, který tvo řil nejstarší část hradu. V tom ucítila pevný stisk svalnaté paže, která s ní ne čekan ě trhla dozadu.

„Copak máte v úmyslu?!“ obo řil se na ni drsn ě. „Rad ěji byste se smažila v pekle, než si m ě vzala za muže?“ Oto čil ji k sob ě, aby mu pohlédla do rozlícené tváře.

Zb ěsile se pokoušela set řást ruce, kterými ji pevn ě svíral za ramena, ale to by se stejn ě dob ře mohla snažit provalit zdi hradu hlavou.

„Okamžit ě m ě pus ťte, ty odporný lot ře! To už nemohu být ani chvíli sama?“

48

„Ne, dokud nebudeme svoji a nedáš mi d ědice!“ odsekl skrze za ťaté zuby. „Nedovolím, abyste mi p řekazila plány nějakým hloupým skokem z v ěže!“

„Skokem?“ vyprskla Lilliane. „To si tedy lichotíte, jestli si myslíte, že bych si kv ůli vám sáhla na život. Mám v plánu poklidně žít mnoho let, až odsud zmizíte!“

Možná, že p řesn ě tohle o čekával, pláč a hysterii. Možná, že ho její rozzlobená odpověď pobavila, ale a ť už to bylo cokoli, pustil ji a Lilliane se od n ěho okamžit ě odtáhla. Náhle se vyhlídka zdála malá. Ve tm ě na n ěho moc dob ře nevid ěla, ale podle strnulého postoje a rukou za ťatých v p ěst mohla říci, že se snaží potla čit silné emoce. Každý sval v t ěle m ěl napnutý jako p řed bitvou. Strach, který v ní vyvolával, ji ještě více rozzlobil. Nedovolí mu, aby m ěl nad ní navrch. To nikdy nedopustí!

„Nyní, když jste m ě zachránil,“ za čala ostrým, jízlivým tónem, „můžete odejít. Není d ůvod, abyste tady dál byl.“

„Ale je,“ odpov ěděl stejným zp ůsobem. „Je mou povinností znát tady každý kout a každou skulinu. Ucítil jsem závan vzduchu, když jsem p řišel ke své komnatě, tak jsem se šel podívat nahoru. A te ď navrhuji, abychom našeho ne čekaného setkání využili.“

„Nevidím jediný dobrý d ůvod, pro který bych s vámi m ěla trávit třeba jen minutu!“ odsekla. „Jste hamižný, povýšený a podez řívavý. Děláte unáhlené závěry tam, kde k nim nemáte žádný důvod!“ Rozzloben ě se oto čila k odchodu. Sir Corbett však byl rychlejší a chytil ji za ruku.

„Máte mi toho hodn ě co vysv ětlovat, lady Lilliane,“ hroziv ě zavr čel. „Prohledávala jste mi v ěci p řevle čená za služku a pak jste, z neznámých d ůvod ů, v té frašce pokra čovala i b ěhem mé koupele. Te ď jsem vás p řistihl na vrcholu v ěže zjevn ě p řipravenou vrhnout se dol ů vst říc jisté smrti.“ Pozdvihl obo čí a up řen ě na ni hled ěl jako na nějaké stvo ření, které dosud nespatřil. „Jste šílená? Je tohle d ůvod, pro č vás otec ješt ě nebyl schopen provdat?“ Zat řásl s ní, až zacvakala zuby. „Musím trp ět se šílenou ženou, abych mohl mít Orrick?“

Lilliane vyhrkly slzy. Cht ěl jenom Orrick, nic víc.

Kolena se jí t řásla, když couvala p řed jeho obrovskou temnou postavou. „Nejsem šílená,“ zašeptala. Sáhla po železném kruhu, aby otev řela dve ře. „Ale vy musíte být, když si chcete vzít ženu, kt erá

49

vás nenávidí. A pokud se chcete zabydlet mezi vašimi nejhoršími nep řáteli, pak to značí, že nemáte ani špetku rozumu.“

Vyrazila po schodech dol ů a m ěla strach, že ji bude pronásledovat. Uklidnila se až za dve řmi své komnaty. Již za dv ě minuty slyšela jeho kroky a pak ješt ě dalšího muže. Srdce jí posko čilo v náhlé panice, jež se prom ěnila v chladný vztek, když se k ní donesl jeho hlas.

„Postavil jsem k vašim dve řím svého nejd ůvěryhodn ějšího muže, lady Lilliane. Bude vás chránit a mně umožní se v klidu vyspat bez obav, že se mi budete zase hrabat ve v ěcech nebo se pokusíte prchnout.“

Celý ve čer nestál za nic, ale tohle bylo příliš. Rozplakala se beznad ějí i zlostí, popadla první p ředm ět, který jí p řišel pod ruku, a mrštila s ním o dve ře. Za nimi se ozval tlumený smích a pak zaslechla vzdalující se kroky sira Corbetta.

Zachvátil ji naprostý pocit marnosti. Nevzpomínala si, jestli se kdy cítila tak zoufale. Svezla se na studenou zem a bezmyšlenkovit ě zdvihla malý m ěděný pohár, kterým p ředtím tak divoce mrskla. Prohlížela si ho ze všech stran a v ůbec ji nep řekvapilo, že pouze malé naťuknutí prozrazovalo, že se práv ě ocitla ve velkých nesnázích.

50

5

Následujícího rána se Lilliane opřela do dve ří svého pokoje a pak znovu v ětší silou. Velmi ji uspokojilo, když se muž, kteréh o k ní postavil sir Corbett na stráž, začal s klením drápat na nohy. Aniž by mu v ěnovala jediný pohled, odkrá čela se zdviženou hlavou a bojovn ě vysunutou bradou chodbou ke schodišti.

Sir Dann si musel p řiznat, že je jejím povýšeneckým klidem ohromen. Když zmizela na schodech, odebral se, jak Lilliane nepochybovala, informovat svého pána o jejím odchodu.

Po p říchodu do kuchyní se mohla Lilliane jen domnívat, co se o ní a jejím nastávajícím šušká. Rozhodla se, že o svých potížích nebude s nikým mluvit, a její odtažité chování zam ěř ené pouze na pracovní záležitosti také každého od dotazů na nenadálou svatbu odrazovalo. I přesto si nemohla nevšimnout mnoha pohled ů, od sympatizujících přes rozho řč ených až k bezostyšn ě zv ědavým, kterých se jí ze všech stran dostávalo. Hosté i sloužící sledovali každý její pohyb, což by samo o sob ě sta čilo, aby v slzách utekla do své komnaty a tam stkala nad beznad ějností osudu, který na ni ne čekan ě dolehl.

Lilliane však necítila beznad ěj a díky plánu, který celou noc snovala a pilovala k dokonalosti, se nyní dokázala tvářit vyrovnan ě a zam ěř it se na podrobnosti svatby, jíž se stejn ě nebude ú častnit. Nem ěla jinou možnost. V ěděla, že Odelia a sir Aldis byli rozzlobeni náhlým p říchodem sira Corbetta. Zjevn ě m ěli v úmyslu spravovat Orrick sami, vzhledem k tomu, že se Lilliane podle všeho již nechystala nikdy provdat. Jenže sir Corbett a j eho nezanedbatelná družina ozbrojených muž ů všechno zm ěnili. Nicmén ě až tu nebude, jist ě si nedovolí p řevzít Orrick násilím, to by mu král Edward neprominul.

Lilliane se zamra čen ě soust ředila na sv ůj úkol a po čítala pot řebné množství jídla na ve čeři. Rozhodla se, že tím, co asi ud ělá Corbett po jejím útěku, se nebude znepokojovat. Na tom nezáleželo. Jediné, na čem záleželo, bylo nep ředat mu hrad a severní polovinu Windermere Fold tak snadno.

Po řád nedokázala pochopit, proč její otec tak snadno souhlasil s podobným svazkem. Byl dobrým vládcem a spravedlivým , ale

51

přivézt na panství válečníka zaru čovalo pouze sváry a nepokoje. Lilliane si neum ěla p ředstavit, že by se sir Corbett sklonil p řed pravidly jejího otce, a stejn ě tak, že by lord Barton p řed svým novým

zet ěm pokorn ě ustoupil stranou.

Ne, ujistila se. Svatba mezi Orrickem a Colchesterem by byla

obrovská chyba.

d

Do velkého sálu se vydala, až si byla jistá, že většina rytí řů dojedla ranní pokrm. Necht ěla sice čelit pouze jednomu z nich, ale ten by tam mohl otálet, aby se ujistil, že je stále na hraě živá a zdravá. I kdyby tam však byl, zd ůvodnila si, jenom by to pomohlo její v ěci. Ujistil by se, že je zaneprázdn ěna prací, a pozbyl by ostražitosti. Rázně vstala a urovnala si sukni. M ěla na sob ě p řiléhavé šaty v barv ě slonové kosti a vlasy si svázala jednoduchým sí ťovým čepcem. To ovšem netušila, že sotva vykro

rozzáří vlasy do temn ě ruda a zvýrazní prokrvená lí čka. Každý se za

ní oto čil.

čí na nádvoří, slunce jí

Když vešla do velkého sálu, obezřetn ě se rozhlédla. Jak o čekávala, u jídla se zdrželo jen pár hostů. Ostatní se ú častnili n ěkteré z mnoha aktivit, které byly naplánovány pro jejich pobavení. Sálem pobíhalo služebnictvo, čistilo stoly, sbíralo zbytky jídla pro psy a odnášelo nádobí zpět do kuchyn ě. Všechno, jak by m

pro sebe s uspokojením.

ělo být, poznamenala si

Přesto se nedokázala zbavit stínu nelibosti, který neum ěla pojmenovat. T ěšila se snad na další souboj s hrozivým bojovníkem? Užívala si vzájemných p ří a urážek ješitnosti?

Nem ěla čas se rozhodnout, protože jí bez varování vstoupil do

cesty William. „Bože m

ě po řád takto lekat?“

ůj!“ vyjekla pod ěšen ě. „Musíš m

„Měl jsem strach, že se mi vyhýbáš,“ odpov ěděl bez obalu. „Nevyhýbám se ti,“ zvolala. „Nevyhýbám se nikomu.“ „Dokonce ani Královu dravci ne?“

„Králův dravec? Co tím myslíš?“

činech?“ ušt ěpa čně odv ětil

„Takže ty ani nevíš o jeho hrdinských

William. „Tv ůj snoubenec je velkým p řítelem krále Edwarda, nebo se o tom alespo ň v Londýn ě hodn ě mluví. P řestože je pravda, že jel s Edwardem na východ, nep řikládám všem těm jeho skutk ům velkou

důležitost.“

„Ale. Král ův dravec? Pro č? Vždy ť Edward ješt ě ani nebyl

korunován?“

52

„P řesn ě tak. Otálí v Normandii místo toho, aby byl dávno d oma. Anglie je jako lo ď bez kapitána,“ pronesl znechucen ě. „Edward posílá Corbetta, svého lovce, aby pro něho n ěco za řídil,“ zadumal se. „Ale pokud je Corbett z Colchesteru opravdu d ůvěrným p řítelem krále, ač nekorunovaného, pro č by m ěl zájem získat Orrick? A m ě?“ dodala a vyšpulila zamyšlen ě rty. „Edward by ho jist ě odm ěnil důležit ějším sídlem, než je to naše.“

Při této poznámce se Williamova hezká tvář roztáhla do podivného úsm ěvu. Nenápadně se k ní sklonil. „Nem ěla bys Orrick tak podce ňovat, drahá Lilliane. V Anglii není moc tak bezpečných sídel podél hranice se Skotskem. P řestože pokládám krále za blázna kvůli jeho nep řítomnosti zde, ur čit ě má k tomuhle svoje d ůvody. A sir Corbett ned ělá nic jiného, než že oddaně slouží králi.“

„Pak chápu, pro č m ůj otec tak snadno s naším svazkem souhlasil!“ vyvodila Lilliane náhle. „Ud ělal to na žádost krále!“

„Možná,“ zamumlal William a p řistoupil k ní blíž. Opatrn ě se rozhlédl kolem, ale uvid ěl jen tri sluhy zaneprázdněné prací. „Měla jsi být moje,“ zašeptal a vzal ji za ruku. „Nesnesu pomyšlení, že bys měla být jeho ženou.“

Lilliane zaho řely tváře p ři t ěchto odvážných slovech a rychle se mu snažila vyprostit.

„Kdyby tu byl n ějaký zp ůsob, jak se té svatb ě vyhnout, ráda to ud ělám,“ p řipustila.

„Takže i tob ě p řipadá jeho zjizvená tvář ohavná? Mnoho dam je z něho zd ěšeno, ovšem je i pár takových, které se zdají být jeho tváří poznamenanou boji zvrhle p řitahovány. Jsem potěšen, že pat říš mezi ty, které se od n ěho znechucen ě odvrací.“

Lilliane na to neodpov ěděla. Sir Corbett ji d ěsil, ale n ěč ím jiným než zohavenou k ůží. Jeho jizvy se jí zdály strašné, ale ne ohavné. A když si vzpomn ěla na t ři záseky drápů na rameni, ot řásla se hrůzou a úžasem.

Zneklidn ěná vzpomínkami pohlédla na Williama a pokoušela se vyt ěsnit p ředstavu sira Corbetta ze své mysli. William z Dearne byl neuv ěř iteln ě pohledný muž. Jeho dokonalé rysy a hladká ple ť bez jediné vady okouzlovaly dámy bez ohledu na věk. P řesto však Lilliane cítila, že ji nep řitahuje tak jako d řív. Zdál se jí podrážděný a nevrlý. Nebo byl takový vždycky?

53

Zamra čen ě se od n ěho odvrátila a svižn ě p řešla k masivním dve řím. Šel za ní, a než sestoupila z n ěkolika schod ů na nádvo ří, znovu ji zastavil.

„Lilliane.“ Up řel na ni své modré oči. „Takhle to s námi nem ělo dopadnout.“

„Ne,“ souhlasila Lilliane tiše a srdce jí zt ěžklo vzpomínkami. „To nem ělo.“

Cestou p řes nádvoří k holubník ům bojovala se slzami, které se jí draly do o čí. Holubi p ři jejím p říchodu polekan ě vzlétli a zví řili oblaka prachu. Sledovala ptáky, jak se pomalu usazují na hradech. Stejn ě jako mnoho v ěcí na Orricku ani tady se b ěhem let nic nezm ěnilo. Mnohokrát sem v dětství zašla utišit své bolesti. Tlumené holubicí vrkání ji vždy uklidnilo.

Ale ani tato tichá vzpomínka na prošlé časy jí do duše klid nep řinesla. Rozzloben ě si ut řela slzy. To nebylo správné. Nebylo! Odep řela si i to pot ěšení držet smutek za svou ztracenou lásku k Williamovi, protože on už n ějak nebyl tím mladým mužem, kterého milovala. Zm ěnil se.

Nebo se možná zm ěnila ona.

Lilliane pozvedla lem šat ů, aby si vysušila tvář. Myslí se jí míhaly ztracené sny, zničené tužby a ho řká skutečnost. Pak se náhle ta realita stala skute čně nemilosrdnou, když ji chytila obrovská ruka a přinutila ji pohlédnout do nasupené tváře sira Corbetta.

Pod ěšen ě zalapala po dechu, ale nedal jí čas se vzpamatovat. „Takže to je William z Dearne, po kom toužíte. A já jsem si myslel, že jste stále panna.“

„Jak se opovažujete!“ vyk řikla právem zděšená. „Nemáte důvod obvinit m ě z n ěč eho takového, “

„Pokud se tak nestalo ve skute čnosti, tak ve vaší mysli jist ě,“ přerušil ji. „Nebo snad chcete pop řít vaše slzy?“ Palcem ruky jí set řel kr ůpěj stékající po tváři. Mohlo by to být d ůvěrné gesto, ale krutost jeho obvin ění jej snížila na chladný a urážlivý dotek.

Odvrátila se od něho. „Je ženatý.“

„P řesn ě tak,“ p řitakal temn ě.

Byla zd ěšená představou, že by si o ní mohl n ěco takového myslet. Pak se jí ale vrátil zdravý rozum, vyškubla se mu a spustila: „P řemýšlíte jako sprostý. jako sprostý.“ marn ě hledala vhodná slova, kterými by ho dostate čně urazila.

54

ěrů jí dala čas rozmyslet si,

ěděla mu

„Jako sprostý bastard?“ Pomohl jí a uchechtl se. „N ejsem ani sprostý ani bastard, o tom vás mohu ujistit. Budete se ale muset spokojit jen s mým slovem, protože moji rodi če vám to již nemohou dosv ědčit. Oba nežijí v d ůsledku zlo činu, který jde k tíži Orricku.“ „M ůj otec vašeho otce nezabil!“ vyk řikla Lilliane naléhav ě. „A zcela ur čit ě nem ěl nic spole čného se smrtí vaší matky.“

„Moje matka se utrápila,“ zavr čel sir Corbett.

Rozzlobená připomínka starých pom

jak se m ůže zachovat. „Nechcete slyšet pravdu,“ odpov

pevným hlasem. „Jde vám jen o pomstu, a te ď se kv ůli tomu dokonce i oženíte, abyste ji mohl dokonat.“

Sir Corbett hned neodpov ěděl, jen pokr čil rameny, jako by potvrzoval její slova, ale p řitom si ji m ěř il o čima. „K tomuhle s ňatku mám mnoho důvod ů, ale vám do nich nic není.“

„Cože? Nic mi do nich není!?“ vyk

řikla Lilliane. „Do mého života

řemenem!“ soptila,

mi nic není? Do mé budoucnosti mi nic není? Naprosto bezstarostn ě mi zni číte život, jako by na mn ě v ůbec nezáleželo. Jako bych byla jen n ějaký soumar, který se má vláčet s t ěžkým b

oči jí v šeru hnízdišt ě plály a ruce m ěla sev řené v p ěst.

„Je to v ůle vašeho otce,“ pokr čil rameny a pomalu si ji prohlížel. Když se jejich o či setkaly, pousmál se, ale nebyla v tom žádná vřelost. „Co se tý če toho soumara, tak bych vám rád připomn ěl, že vaší prvotní povinností, jakožto mé manželky, je dát mi d ědice. Dost možná se to dá považovat zajisté břím ě, ale řekl bych, že jste na to

docela dob ře stav ěná.“

„A co b římě vaší chlípnosti?“ neovládla se. „Pohrdám vámi a za

manžela vás nechci!“

Pevn ě ji sev řel a donutil, aby mu pohlédla do o čí. „Je mi jedno, že se vám hnusí m ůj dotyk nebo moje pozornost. Stanete se mojí ženou, budete se mnou sdílet lože a porodíte mi d ěti. Jestli na m ůj obli čej nebo zjizvené tělo nemáte žaludek, tak zav řete o či. Ale z povinností

manželky se nevyvléknete!“

Stáli jenom pár centimetrů od sebe. Cítila, jak ji svým hn ěvem spaluje, ale pak náhle přitiskl své rty na její a začal ji líbat. Zp ěč ovat se mu bylo zcela bez užitku. Držel ji pevn ě a tak ú činn ě

jí znemožnil pohyb, jako by nem

ěla více síly než pouhé kot ě.

Jazykem pronikl mezi její rty s umem mistra, až zal apala po dechu. Lilliane nemohla dýchat, myslet ani ovládat své ztuhlé tělo. Jazyk měl jako rozpálený samet a dobýval její ústa s takovou mocí, která ji

55

oslabovala a vyvolávala v ní naprostý zmatek. Cítila, jak jí p řesunul ruku do pasu a p řitiskl ke svému pevnému tělu. Zdálo se, že jak si umn ě podma ňuje její t ělo, dokáže totéž i s její myslí.

Lilliane se však nehodlala podvolit tak snadno. Buš ila do n ěho, kopala, ale on ji jen chytil za zadek, vyzvedl do výšky a ješt ě prohloubil sv ůj polibek.

Proti takovému náporu byla zcela bezmocná. Spaloval ji žárem tak pronikavým, až jen bezvládn ě visela v jeho náru čí a bez dalších námitek se mu oddávala.

Jeho sev ření se poté zm ěnilo. Nyní se jí dotýkal jemn ě, hladil ji po zádech a svůdn ě škádlil její náhle povolná ústa. Ani si neuv ědomovala, že ho drží za tuniku.

Ale jakmile se mu jazykem vydala vst říc, pln ě si uv ědomila pot ěšení, které ji zaplavilo od hlavy až k pat ě. M ěla pocit, jako by se rozplynula do roztavené a zářící podoby svého p ředchozího chladného já. Nahánělo jí to hr ůzu a okouzlovalo zároveň.

„Kde jsou vaše námitky te ď?“ zašeptal a n ěžn ěji p řitom kousl do ušního lal ůč ku.

Lilliane se snažila popadnout dech. „Pus ťte m ě,“ vyrazila ze sebe. „Tak to budete muset nejd řív pustit vy m ě,“ p řipomn ěl jejich sou časný stav.

Vmžiku se ho pustila zd ěšená vlastní prostopášností. Ochotně ji postavil na zem, ale ješt ě než ji pustil, p řitiskl se na ni. Cítila na svém b řiše jeho vzrušení a snažila se mu vykroutit. Pátravě si ji prohlížel a pak se pomalu usmál.

„Říkala jste, že mnou pohrdáte, ale.“ pokr čil rameny. „Stejn ě na tom nezáleží. M ůžete se našeho s ňatku d ěsit, ale já a váš otec jsme se už dohodli.“ Odml čel se a o či mu ztvrdly. „Zítra se stanete mojí ženou.“

Pustil ji a ona se zapotácela pár kroků dozadu. Je tak bezcitný, pomyslela si. Bylo mu naprosto lhostejné, jak se ona cítí. Cht ělo se jí plakat, ale hrdost jí to nedovolila. Na protest si ut řela ústa. „Jist ě se stanu vaší ženou,“ zamumlala, „ale stejn ě vás budu nenávid ět.“ V o čích se jí leskly slzy, když pozorovala jeho potemn ělý výraz. „Uvidíme. Ale dejte na má slova, Lily, mých dotyk ů a zálib se jen tak lehce nezbavíte.“ Obrátil se k odchodu, pak se zarazil a zpražil ji chladným pohledem. „Ale pokud se vám budu opravdu hnusit, tak byste m ěla zav řít o či a p ředstavovat si vašeho krásného Williama, jak vás rozpaluje do běla.“

56

Pak se znechucen ě oto čil a odkráčel pry č.

6

Holoubata, hrst sušených fazolí, porci sýra a dýni.“ Lilliane vše vložila do košíku a doufala, že si Tullia a ani Fer ga nevšimnou, jak se jí t řesou ruce.

Klepala se tak siln ě, až se bála, že by mohla n ěco upustit a tím se prozradit. Po poslední p říhod ě se sirem Corbettem její touha uniknout do opatství zesílila. Zjišt ění, že se t řese spíše z jeho moci, kterou nad ní má, než z úmyslu utéct, jen umocňovalo její vztek. Ať se snažila na to, co se stalo u holubník ů, zapomenout sebevíc, prost ě nemohla. Nejhorší pro ni bylo strašné poznání, jak snadno si ji dokáže podrobit pouhým polibkem. Ani hn ěv nebo výhr ůžky jí nenaháněly takový strach jako jeho váše ň.

Kdyby nebylo Thomase, asi by se mezi vrkajícími holubicemi schovávala doteď. P řišel pro ni a povolal zp ět do sálu, kde čekaly ob ě sestry a vzaly ji spolu s dalšími dámami na hostin u pod širým nebem. Po návratu do hradu v pozdním odpoledni Lilliane zjistila, že všichni muži jsou na lovu. To byla p řesn ě ta pravá chvíle pro plánovaný únik. Když se ještě Tullia zmínila, že se v ědm ě Grendelle vrátilo staré onemocnění o čí a upoutalo ji na l ůžko, brala to Lilliane jako znamení sh ůry. Nyní p řipravovala pro starou ženu košík plný delikates ze svatební hostiny.

„Zabalte n ěkolik koláčků a p řidejte pecen chleba,“ řekla Lilliane služebné.

„Nemusíš tam s tím chodit sama,“ namítala Tullia. „ Pro č ne řekneš někomu ze služebnictva, aby s tím došel dol ů do vesnice?“ „Tullie, jestli v téhle spole čnosti budu muset z ůstat ješt ě minutu, za čnu v řískat. Sta čí, že jsem nucena vzít si toho kra ťase. Snad mohu alespo ň s posledními hodinami své svobody naložit po svém? “

57

Tullia pohnutá Lillianiným vysv ětlením nemohla než souhlasit. „Jak si p řeješ, sest řičko, ale nikde se nezdržuj a vezmi si s sebou čeledína.“

To ovšem Lilliane nem ěla v úmyslu. Využila všeobecného zmatku, který tu panoval p ři p říprav ě svatebních oslav, a vyvedla ze stáje svého kon ě. Když se vyšvihla do sedla, naplnil ji pocit úlevy i vý čitky sv ědomí. S jistotou však v ěděla, že se již déle p řetva řovat nedokáže a role hodné dcery pro ni také nebyla ta pravá, ač svým únikem nepotupí jen zasnoubení, ale i otce. Na chvilku, když na své klisn ě projížd ěla branou, málem zpomalila. Ale jako by i to citlivé stvo ření tušilo její zmatky, roztan čilo se v nepokojných kruzích, dokud ji Lilliane jemn ě nepoložila ruku na krk.

„Klid, Aere. Klid, holka moje.“ Hladila ji po bronz ov ě zbarvené hřív ě. „Vím, že máš stejný strach jako já,“ dodala jemn ě.

Když p řekonaly starodávný most a dostaly se na hladkou, udusanou cestu, pocítila Lilliane silnou touhu se ješt ě naposledy oto čit. V ěděla, co uvidí: sv ětlé vápencové zdi, vysoké a masivní, tak staré, jako by tu stály odnepaměti, a nad cimbu řím obalené v ětve kaštanu.

Něco jí však říkalo, a ť to ned ělá. Byl to její domov a místo, které velmi milovala. Nicmén ě m ěla strašlivý pocit, že to již nikdy nebude to samé místo jako d řív. Odhodlan ě pobídla svou kobylku kup ředu a sotva vnímala vítr, který se do ní p ři cvalu opíral.

Na okraji vesnice si všimla skupinky žen u spole čné studny. Pam ětlivá toho, že se nesmí p říliš zdržovat, pokývla na dv ě z nich. „Dobrý den, Meg a Thedo.“

„Dobrý den, má paní,“ uklonila se Theda. „Jsme moc rády, že jste zase zpátky na Orricku.“

„To je milé, d ěkuji,“ odpov ěděla Lilliane. Thedina up římnost ji pot ěšila a ješt ě znásobila pocit viny.

„Slyšeli jsme, co se zítra chystá. To bude pro všechny skv ělé.“ Pokývala Theda. „Ob ě sestry se vdávají v jeden den, to bude opravdu veliká oslava.“

Lilliane se p řinutila usmát. „Thedo,“ za čala, „ráda bych vás o něco požádala.“

Bylo snadné ji p řemluvit, aby vzala košík v ědm ě Grendelle a sm ěla si za to nechat část jeho obsahu. Přestože se na ni ženy dívaly velmi zvídav ě, byla si jistá, že by nikoho ani ve snu nenapadlo, jaká

58

troufalost se jí zrodila v hlav ě. Vzep řít se nenáviděnému snoubenci, to by ješt ě pochopily, ale otcov ě v ůli? To nikdy.

Necht ěla se již déle mu čit vlastní rozpolceností, pod ěkovala ochotné Thed ě a pobídla Aere do trysku.

Vydaly se kolem líného potoka, který se vinul jablečným sadem. Bylo to tudy k hlavní cest ě delší, ale stromoví jim skýtalo úto čišt ě před strážci, kteří hlídkovali z hradu. Teprve když se dostaly za pšeni čná pole, přitáhla kobylce uzdu. Obě byly znavené, ale Lilliane se p říliš bála pronásledování, než aby zastavily a odpočinuly si. Pokra čovala dál, bohatá sukně se jí vzdouvala a husté kaštanové vlasy za ní vlály. V ěděla, že jejímu úniku se dostane notné pozornosti, ale doufala ve velký náskok a také, že se otec o útěku dozví až v noci po návratu z lovu. Pokud se jí podaří dostat dostate čně daleko, pronásledovatelé budou mít ve tm ě velmi ztíženou práci.

Zachv ěla se hr ůzou p ři p ředstav ě rozzu řeného otce a co teprve sir Corbett.

Lilliane si to v pravidelném tempu mířila k Middling Stone, kde byla odbo čka do opatství. T ěžké mraky nad údolím zp ůsobily, že se brzy setm ělo a zem byla zahalena temným nafialov ělým stínem. Dívka znepokojen ě vzhlédla k obloze. Vydala se na cestu bez pláště nebo p řikrývky, protože necht ěla vzbudit žádné podezření. Nyní se obávala, že než dojede k ránu do opatství, bude promoklá na kost. P řesto usoudila, že tato vyhlídka je daleko lepší než život strávený jako manželka nenáviděného muže. Odhodlan ě kobylku pobídla kup ředu.

Déš ť se spustil ješt ě hodný kus p řed brodem p řes řeku. Ze za čátku padaly jen ojedin ělé kapky, ale když se Lilliane podívala na oblohu, málem se jí zastavilo srdce. Nízko nad údolím visel t ěžký temn ě fialový mrak a nezadržiteln ě se pomalu sunul za doprovodu ojedin ělých úder ů blesk ů sm ěrem k nim.

Ohlušují hrom, který následoval po vydatném záblesku, je ob ě vyd ěsil, až nadsko čily. Kobylka sebou za čala nervózn ě šít, a když Lily popustila ot ěže, tém ěř se rozlétly vp řed. Bou ře se však nedalo tak snadno zbavit. Ješt ě neurazily ani polovinu ze zbývající vzdálenosti k řece, když se do nich op řel silný poryv v ětru. Lilliane se sklonila Aere t ěsn ě nad krk a pokoušela se ji uklidnit, ale sama byla vyd ěšená podobně jako ona.

59

Zví ře se v panice bo řilo do rozblácené cesty a nad nimi zatím zuřili snad všichni démoni. Brzy byly promo čené skrz naskrz. Aere se zdála zmatená, jako by ztratila směr, a trochu zvolnila sv ůj zb ěsilý úprk. Lilliane však stále nebyla schopná převzít nad vyd ěšeným zví řetem vedení, dokud se náhle nedostaly k rozvodněným vodám řeky Keene. Kobylka se prudce zastavila na ztuhlých nohách, frkala a odmítala se pohnout z místa.

Lilliane se ze všech sil snažila potla čit vlastní pocit strachu a t řes celého těla, aby ji dostate čně zklidnila a mohly spole čně p řejít na druhou stranu. Aere se vzpírala, divoce frkala a ta n čila na b řehu v bezpe čné vzdálenosti od prudce tekoucí vody.

Lilliane byla bez sebe. Všechno šlo tak dob ře, i ta bou řka se jí hodila, aby zpomalila pronásledovatele, jen kdyby Aere p řešla řeku.

Odhodlaná nevzdat se tak snadno, sesedla z koně. Promáčené šaty se na ni lepily a bránily v každém kroku. Z mokrých vlas ů jí stékala voda, Lilliane však na nic nehled ěla a za čala táhnout kobylku do rozví řené řeky.

Nejprve se Aere necht ěla ani pohnout a jen divoce házela hlavou. „Bože, pomoz mi,“ Lilliane úp ěnliv ě prosila skrze cvakající zuby. Nakonec se za ní kobylka vydala. Voda byla ledov ě studená, ale Lilliane se nutila pokra čovat. Pomalu postupovaly na prot ější b řeh, a když byly tém ěř na druhé stran ě, tak se to stalo.

Rychlou vodou se p řihnal menší kmínek obrostlý v ětvemi. Lilliane na n ěho zprvu nedbala, ale pro Aere to byla poslední kapka. V ětve jí šlehly do p ředních nohou a v divokém protestu cukla dozadu. Lilliane se vytrhly ot ěže z rukou, ztratila rovnováhu a spadla do ledové vody, která ji rychle odnášela pryč. Než se sta čila sebrat a vyškrábat opět na nohy, kobylka se dostala z vody a zdivo čelá strachem uháněla pry č.

Lilliane se prodírala ke b řehu plná zoufalství i zloby. Promáčený od ěv ji stahoval dol ů, byla promrzlá na kost, třásla se a drkotala zuby. Myslela jen na to, jak se co nejrychleji dostat na kluzký, rozbahn ěný b řeh. Prudký déš ť ji bi čoval a vítr s ní smýkal, jako by se snažil zma řit veškeré její úsilí. Dokonce i řeka se zdála rozhodnutá stáhnout ji dolů. Lily se ale zarputile drala z vody ven.

Když se kone čně dostala na b řeh, t řásla se od hlavy až k patě. Slzy se jí mísily s kapkami dešt ě a musela se op řít o zkroucený kmen tisu, aby neupadla vysílením. Po Aere nebylo nikde ani stopy a Lilliane

60

věděla, že hledat ji by bylo marné. Jen doufala, že kobylka najde bezpe čně cestu zpátky dom ů.

Stála opřená o kmen stromu a zcela se poddala návalu sebelítosti. To nebylo správné, že jí bouřka zma řila útěk. Nebylo správné, že musela takovým zp ůsobem opustit domov. A už v ůbec nebylo správné, že otec tak neústupně rozhodl, aby si vzala toho ohavného sira Corbetta! K Odelii ani Tullii se takhle nechoval, vzlykla a marn ě si utírala o či. Sm ěly si vybrat, koho m ěly rády, tak proč ona ne? Na tuto otázku nem ěla odpov ěď nebo alespo ň žádnou uspokojivou. Zoufalá, jako ještě nikdy v život ě, se Lilliane choulila pod chabou ochranou tisu.

Zdálo se, že déšť ustal až za n ěkolik hodin. Tou dobou již byla tma. Zpoza mrak ů, které p řitáhly po bouřce, jen ojedin ěle probleskovaly m ěsí ční paprsky. Lilliane však nyní čelila jinému problému. Silný déš ť rozvodnil řeku natolik, že p řekro čit ji bylo nebezpe čné i na ko ňském h řbet ě, natož p ěšky.

Hluk řítící se masy vody p řehlušoval všechny ostatní zvuky noci a nechal ji jenom bezmocn ě pohlížet na druhý b řeh. Nedokáže ji překro čit, p řipustila si poraženecky a pomalu se od ní odvrátila. V tom si všimla ob řího p řízraku.

Usazený na ohromném koni ji tiše pozoroval jakýsi m už. Temná noc neprozrazovala jeho pravou identitu, ale Lilliane mu nepot řebovala vid ět do tváře, aby v ěděla, kdo to je. Srdce se jí hr ůzou zastavilo a nedokázala se pohnout. Sir Corbett ji našel. Ve tm ě noci, v zu řivé bou ři byl stále schopen ji sledovat. Zdálo se to nemožné, a p řesto to byla pravda.

Sed ěl nehybn ě na svém vále čném o ři, jako by byl vytesán z nej čern ějšího granitu. Lilliane však cítila hn ěv a nep řátelství, které z něho vyza řovaly až k ní.

Zvažovala své možnosti, a ne zcela v ědom ě se rozhodla, že ledová vzdouvající se voda s ní bude mít více slitování než tento pomstychtivý a bezcitný rytí ř. Bojácně couvla p řed jeho rozzlobeným ml čením.

Nohy ji zábly tak, že chlad vody ani nevnímala. Proud chytil její sukni a stahoval do hloubky, p řesto stále ustupovala dozadu. Pak se kůň pohnul jejím sm ěrem. Zachvátila ji panika.

Jako posedlá ďáblem se otočila a b ěžela do mrazivé temné vody. Po dvou krocích zakopla o sukni a pono řila se pod hladinu, p řesto se

61

stále snažila dostat co nejdál od něj. Ale to už ji dostihl, popadl mohutnou rukou a vyzvedl z vody nahoru.

„Pus ťte m ě, vy odporný surovce!“ je čela, když ji beze slov položil před sebe. „Pus ťte m ě nebo se postarám, aby vás dal otec zmrskat, “ „Vás by m ěl dát zmrskat,“ řekl, když jí p řitiskl ruce k t ělu a op řel si ji o hru ď. „Zdali tu čest budu mít já nebo váš otec, to je ještě otázka.“

Výhr ůžný tón v jeho hlase ji na chvíli uml čel. „Doporu čuji vám se mě nedotýkat,“ vyjektala i p řes veškerou snahu znít rozhodn ě. „Bez ohledu na naše rozdíly, m ůj otec nebude ne činn ě p řihlížet, “ „Váš otec,“ zamru čel jí do ucha, „mi pop řál hodně št ěstí, abych našel jeho vzpurnou dceru, moji vzpurnou snoubenku . Nezapomínejte, že zítra je náš svatební den a jen co bude pronesen slavnostní slib, tak váš otec a ani nikdo jiný nebude moci mluvit do umrav ňování mé ženy!“

Jestli se ho d říve bála, tak to neznamenalo nic v porovnání s hr ůzou, která ji zaplavila nyní. S výk řikem naprostého zoufalství se mu snažila vykroutit ze železného sev ření a sesko čit z kon ě, čímž ale oba vyvedla z rovnováhy. Nato mohutný k ůň klopýtl na nerovném říčním dn ě a s obrovským vyšplíchnutím se všichni v okamžiku potopili do ledové vody.

Lilliane vyplavala jako první zamotaná do svých sukní a oslepená mokrými vlasy. Ale než se sta čila zorientovat a najít pevnou p ůdu pod nohama, zachytil ji a p řitáhl k sobě.

Když ji nakonec položil na mýtin ě do trávy, sotva popadala dech. Stál nad ní, jeho temná silueta se rýsovala na pozadí no čního nebe, a dýchal stejn ě zt ěžka jako ona. Byl zhmotn ěním t ěch nejhorších no čních m ůr, p řemítala ustrašen ě. Tichý démon bez tváře čern ější než noc, hroziv ější než jakákoli p ředstava za denního sv ětla. A navíc byl p řesv ědčen, že se stane jeho ženou!

Poraženecky vzlykla a zabo řila hlavu do dlaní. Necht ěla plakat před ním, ale nemohla si pomoci. Ud ělala všechno, co mohla, a přesto to nebylo dost. Sledoval ji s chladnou výkonno stí stroje a nyní mu byla zcela vydána na milost.

Netušila, co m ůže o čekávat. Nejlépe sprostá obvinění a výhr ůžky, nejh ůř e rány. Matně doufala, že by ji nezabil, když ji vytáhl z vody. Když ale ani nepromluvil, ani se nepohnul sm ěrem k ní, zvedla k němu svou uplakanou tvář.

62

Sir Corbett se však na ni v ůbec nedíval. Místo toho pátravě hled ěl na svého válečného kon ě. V temné noci sotva viditelný se pomalu a bolestiv ě belhal ven z vody a s každým krokem napadal na p řední nohy.

Corbett se k n ěmu vydal, pak se náhle zastavil a otočil se k ní. „Ud ělala jste vše, co bylo ve vašich silách, abyste m ě zesm ěšnila a zahanbila.“ Poklekl k ní, odhrnul jí promá čený pramen vlas ů a jemn ě za n ěj táhl. „Abyste m ě utopila.“ Zatáhl víc a sklonil se obli čejem těsn ě k ní. „Ale jestli jste mi zchromila mého Qismaha, pak vám ze života ud ělám pravé peklo, které před čí i vaše nej čern ější představy!“

Nedal jí šanci odpov ědět a Lilliane si to ani nep řála. Choulila se a vyd ěšen ě pozorovala, jak jemn ě vede kon ě k mírn ějšímu svahu. Pak mu citliv ě a znalecky ohmatal nohu a po celou dobu ke zví řeti tiše mluvil.

I p řes sv ůj strach si Lilliane nemohla nevšimnout silného pouta mezi kon ěm a jeho pánem. Uvědomovala si, že takový úkaz je vzácný, a jindy by to jistě obdivovala.

„Postavte se a poj ďte,“ na řídil jí Corbett, když kolem ní vedl kon ě, a ani se neohlédl, zda uposlechla. Lilliane ale v ěděla, že nyní je lepší se podrobit.

Beze slova se vraceli k cest ě, tichý rytí ř, kulhající k ůň a zoufalá, zplihlá dívka.

63

7

Lilliane se neodvažovala sira Corbetta na cokoli zeptat, ale hlavou jí kroužilo tisíce otázek. Jak ji potrestá? Má v úmyslu jít celou noc, aby p řed svatbou byli zpátky? Podaří se jí ješt ě n ějak uniknout? Ale on v ůbec nemluvil a nechal její p ředstavivost zab ředávat do stále horších a horších vidin.

Corbett prolomil tíživé ticho, až když dorazili k t emnému domku. Vzbudil pastý ře a ten rychle souhlasil pomoci rytí ři, kterému se nedalo odporovat. Poté co Corbett zajistil pohodlí pro Qismaha v příst řešku pro ovce, oto čil se k muži a p ředal mu zlatou minci. „Dostaneš další takovou, jestliže p řesn ě splníš, co ti te ď řeknu. Vydej se ihned na Orrick. Cht ěj mluvit pouze se sirem Dannem a lordem Bartonem. Nem ěj obavu, že bys je vyrušil.“ Probodl Lilliane pohledem. „Řekni lordu Barto ňovi, že jeho dcera je se mnou. Osobn ě se postarám o to, aby byla p řed svatbou zpátky.“

V jeho slovech bylo n ěco, co Lilliane nahnalo husí k ůži. Dokázala se vyrovnat s temnou a hr ůzu nahánějící nocí. I studený vítr, který se do jejího zmrzlého těla za řezával jako nůž, dovedla zvládnout. Jenomže z ůstat samotná s tímhle tvrdým a pomstychtivým mužem. Aniž by si to uv ědomila, za čala ustupovat z kruhu slabého sv ětla lampy. Byla na smrt unavená z muk, která jí způsobil, promrzlá a udolaná panickým strachem. Ale i p řes veškerou pozornost, se kterou se v ěnoval svému koni, si jejího pohybu okamžit ě všiml. „Zůsta ň stát, kde jsi, ženo! Nemysli si, že mi zase n ěkam unikneš!“ Poslal pastevce pry č a nyní už tu zbývala jen Lilliane, aby čelila jeho špatné náladě. Byla p řipravená na nejhorší, na jeho výbuch hn ěvu, a dokonce i ránu.

Sir Corbett se k ní však nep řiblížil ani na krok. Stál vzp římen ě, ve zlatavé záři lucerny vynikaly jeho propracované svaly, a namísto zu řivého pohledu, který by p ředpokládala, se na ni díval spíše zkoumav ě a s jistým o čekáváním.

Pozorovala, jak hladí po hlav ě svého vále čného kon ě, a srdce se jí rozbušilo, když se setkala s jeho znepokojivýma o čima, ale v tom jako by se jeho výraz zm ěnil. Jakmile se k ní však oto čil zpátky, m ěl se op ět pln ě pod kontrolou a Lilliane nev ěděla, zda má pociťovat úlevu nebo ještě v ětší strach. Když se však rozt řesená vydala k

64

pastevcovu jednoduchému domku, velmi znepokojivě za svými zády vnímala každý jeho krok.

V domku byla jen jedna místnost, která jasně vypovídala, že zde bydlí svobodný muž. V krbu plál ohe ň a Lilliane se k n ěmu ihned vrhla. Poklekla p řed n ěj, natáhla své zmrzlé prsty k nádhernému teplu a neklidn ě se rozhlédla kolem. Vedle jednoduchého stolu, trojnohé stoličky, lavice a staré truhly s koženými panty tu bylo jen málo věcí zajiš ťujících pohodlí. Ale domek byl p řim ěř en ě čistý a teplý.

Slyšela, jak sir Corbett zav řel dve ře na závoru, a pak zírala, jak táhne těžkou truhlu, aby vchod ješt ě zatarasil. Nato si na truhlici sedl, op řel se o dve ře, natáhl své dlouhé nohy dopředu a zkoumav ě si Lilliane prohlížel.

Obrátila se na něho a s nevolí zaznamenala samolibý úsm ěv, který se mu usadil na tváři, p řestože v n ěm nebyla ani špetka v řelosti, ale již nedokázala déle snášet nekonečné ticho.

„Pomstíte se mi nyní, rytí ři?“ zeptala se tím nejstate čnějším tónem, kterého byla schopná. „Budete mi vyhrožovat, obviňovat a tlouct mě?“ Drze zdvihla bradu, a č si jasn ě uv ědomovala, že sou časný promáčený a urousaný zjev nepochybn ě činí její povýšenecké gesto sm ěšným. Vždy ť byla lady Lilliane z Orricku, p řipomn ěla si, dcera udatného lorda Bartona. Nikdy se nebude p řed kýmkoli ponižovat bez ohledu na to, jak strašné výhr ůžky by se na ni snesly. Sir Corbett už ji dnes jednou dohnal k slzám, podruhé mu to však nedovolí. „Pochybuju, že by z tebe poslušnou ženu ud ělala tvrdá slova, nebo dokonce rány,“ pokrčil rameny, jako by mu na tom vlastn ě ani v ůbec nezáleželo. Lilliane na n ěho p řekvapen ě vykulila o či. „Te ď se pot řebuju oh řát,“ pokračoval a s t ěmito slovy si vyzul jednu botu a pak druhou. Následovala promočená tunika, kterou přehodil p řes lavici, aby uschla. Pak pohlédl na ni.

„Jestli si myslíš, že se svatb ě vyhneš n ějakým smrtelným kašlem nebo hore čkou, tak p řísahám, že se ti to nepoda ří. A te ď si sundej ty mokré šaty. Hned!“ dodal, když hned neposlechla.

„To není. to není. v ůbec slušné,“ vykoktala ze sebe vyd ěšen ě. „Než p říští den skon čí, budeme svoji. Já v tom tedy nevidím, “ „Ne!“ vyk řikla a postavila se. „Zasnoubená nebo provdaná, na tom nezáleží. Svléknu se jen o samotě. P řed vámi nikdy. Nikdy!“ Netušila, co odpoví. Odhodlání v jeho temném pohledu, s jakým se zvedl z provizorního sezení, ji však nenechalo na pochybách, co

65

zamýšlí. Než se sta čila vzpamatovat, držel ji za ob ě ruce a zblízka jí up řen ě hled ěl do tváře.

„Ješt ě ses nepou čila? Proti mn ě nikdy nezvít ězíš. Je jedno, jak moc se budeš zp ěč ovat a bránit, dohoda je uzavřená.“

Pravda v jeho slovech na ni tvrd ě dolehla. Nepoda řilo se mu snad přesv ědčit otce, aby uznal jejich zasnoubení i p řes Lillianin odpor? Nenašel ji, p řestože ho bou ře m ěla zdržet?

A te ď, uv ězn ěná s ním v malém domku, mohla by snad opravdu doufat, že se jí poda ří ho zastavit, když se rozhodne vysvléci z ní šaty?

Odvrátila se od něho a prudce se ot řásla. Pociťovala náhle mnohem větší zimu než po celý ve čer a zuby se jí op ět rozjektaly. Ale když uvolnil své sev ření, uv ědomila si, jak jsou jeho ruce úžasné teplé. Když se jí dotýkal, procházely jejím t ělem vlny žáru a rozpouštěly ten strašlivý chlad.

Jakmile se Lilliane od n ěho odtáhla, nechal ji jít. Jako by věděl, že vyhrál. Opět.

Nedokázala snášet jeho zkoumavý pohled a při svlékání šatů se k němu oto čila zády. Jenže tkanice na obou stranách roucha se vlivem vody utáhly. Zápasila s uzly, které nešly povolit až se zvráceným uspokojením. Ohlédla se na n ěho a ve tváři m ěla op ět sv ůj pov ěstný vzdor. Ten ji okamžit ě p řešel, jakmile zpoza opasku vytáhl dlouhou dýku.

Poklekl na koleno s hlavou sklon ěnou p římo u jejích prsou. Lilliane stála jako přimražená a zadržovala dech, když jí na bocích nahmatával uzly a postupně je p řesekával ostřím. Op ět pocítila to zarážející teplo.

Pak ji oto čil a rukama se svezl po jejím pase. „Tkanice m ůžeš vždycky vym ěnit,“ prohodil klidn ě.

„Šaty jsou asi zni čené,“ odpov ěděla Lilliane strnule. Stále se neodvažovala dýchat. Obratným pohybem záp ěstí p řeřízl další uzel a pak k ní zvedl hlavu.

V malém pastevcov ě domku, který byl ozá řen pouze tan čícími plameny krbu, vypadal jako úpln ě jiný muž. Snad to bylo tím, že na sob ě nem ěl tu temnou tuniku. Ve sn ěhov ě bílé košili sice p ůsobil stejn ě mohutn ě, ale n ějak mén ě hroziv ě. Nebo to možná bylo jeho havraními vlasy, které se zlatav ě leskly ve sv ětle ohn ě. Nebo snad jen tou pozicí, kdy p řed ní kle čel a nety čil se jako obvykle v celém svém majestátu.

66

Ať už to bylo čímkoli, Lilliane cítila jistý rozdíl. P řesto se ho d ěsila a ani nem ěla zájem, aby se její odpor vůč i n ěmu zmírnil. Byl jejím nep řítelem a i jeho právo na ni to nemohlo zm ěnit.

Za čala p řed ním couvat, ale muž m

Ruce m ěl horké a každý sm

ěl jiné plány. Pevněji uchopil za

sukni a p řitáhl k sobě, že se nemohla ani hnout. Druhou rukou nahmátl rozevřené otvory v pase šatů, které m ěla p ředtím stažené tkanicemi. Lilliane zd ěšen ě zalapala po dechu. Vyt řešt ěně na n ěho pohlédla a nemohla si nevšimnout jizvy v obo čí, zářící černi vlas ů a aury p řirozené a dob ře kontrolované síly.

ělý dotek jako by ji oslaboval a znemož ňoval se pohnout. P řesto v ěděla, že nevyškubnout se by bylo šílenství. Vzala ho za mohutná zápěstí, rozhodnutá se ho zbavit, ale jakmile je objala prsty, zjistila, že nem

bude chtít. D říve ne.

ůže usp ět. Pustí ji, až sám

ě

Pak jí uvolnil sukni a postavil se. Bylo jasné, že nemá v úmyslu propustit ji. Místo toho ji objal v pase a p řitiskl na sebe.

„Ne!“ vyjekla Lilliane a marn ě se pokoušela od n ěho odtáhnout. No řil se do ní svým pronikavým temným pohledem, zatímc o ona čím dál silněji vnímala teplo, které z n ěho vyza řovalo, a pravidelný rytmus tepu jeho srdce. Op ět se ot řásla od hlavy až k patě. Trošku se zamra čil a odstoupil od ní. „Ty šaty si musíš okamžit sundat,“ prohlásil a uvolnil tkanice na obou stranách. Než se dokázala vzpamatovat, vytáhl ztěžklou sukni nahoru.

„Po čkat!“ vyk řikla polekan ě a pokoušela se ho zastavit. „Já sama.“ Vzala mu promáčenou látku z rukou a zacouvala do nejtemnějšího koutu místnosti. Tam, znepokojená tím, že ji up řen ě sleduje, se

namáhavě zbavila ledových šat ů.

ů

Jakmile z nich z ůstala na podlaze jen promáčená hromádka, zakryla se rukama. I p řes chlad, který se jí zakusoval až do mork kostí, se p řed ním červenala studem. Ješt ě nikdy v život ě p řed žádným mužem, dokonce ani vlastním otcem, nestála jen v kytlici. Ale tento muž, ten bezcitný surovec! Znovu se jí zm oc ňoval vztek, když vid ěla, jak si ji m ěř í pohledem. Pak k ní pomalu vykro čil. „Neopovažujte se ke mn ě p řiblížit,“ zasy čela. „Myslíte si, že si můžete d ělat, co chcete, vzít si, co se vám zachce. Tak to vám tedy překazím. Nikdy nebudu vaší ženou a vy nikdy nezískáte Orrick!“ Bylo to šílené, takto s ním mluvit. Uv ědomila si to, jakmile pronesla poslední slova, ale už ten vztek v sob ě dusila p říliš dlouho.

67

Jist ě by ješt ě ráda pokra čovala mnohem bezohledn ěji, kdyby se neza čal smát.

To byla poslední kapka. Vyk řikla vzteky bez sebe a mrštila po n ěm dřev ěnou mísou. Praštila by ho do hlavy, kdyby v čas nezvedl ruku. „Zdá se, že to nechápeš, ženo. Na tvojí v ůli v ůbec nezáleží. Orrick bude m ůj. A ty také.“

Pomalu krok za krokem se k ní blížil a ona usko čila za st ůl. „Zítra odpoledne se staneš mojí ženou.“ O čima si p řem ěř il její štíhlou postavu, která se pod mokrou látkou viditelně rýsovala. Pak se zazubil. „Myslím si ale, že bych t ě m ěl svou ženou u činit už nyní. To tě donutí na všechny další pokusy o út ěk zapomenout.“

Lilliane s náhlým pochopením vykulila o či. „Vy. vy.“ Hledala slova. „Jestli m ě p řinutíte, m ůj otec se vám pomstí, “

„Ne, nepomstí,“ odpov ěděl sebejist ě. Stále pokračoval sm ěrem k ní, ale pak se náhle zarazil, jako by si rozmýšlel, co dál. Když se k ní op ět oto čil, promluvil k ní kontrolovaným, konejšivým hlasem . „Ale abys m ě špatn ě nepochopila, jenom ti ukážu, co od své manželky o čekávám.“ Ukázal směrem k ohni. „Ud ělej nám polévku, ať zaženeme ten chlad.“

Lilliane ho chvíli ostražit ě pozorovala. Tvá řil se bezvýrazn ě, stál uvoln ěně a nic výhr ůžného v n ěm nebylo. P řesto v ěděla, že mu nem ůže d ůvěř ovat. Skepticky si ho p řem ěř ila a pokoušela se z jeho očí zjistit pravdu. Ale a ť už si myslel cokoli, velice umn ě to p řed ní skrýval.

Lilliane váhala, nejistá, co dělat. Pak se op ět ot řásla zimou a v žaludku jí zakru čelo. „Pot řebuju se najíst,“ zamumlala a opatrn ě přikro čila ke krbu. „Můžete si vzít, co zbude.“

V jednoduchém p říbytku toho mnoho nebylo, ale Lilliane našla pytlík sušených fazolí, košík mrkve a jednu cibuli. Vše vložila do kotlíku a p řidala polovinu ze skrovné zásoby soli. V duchu si poznamenala, že až se dostane na Orrick, musí tomut o ubohému pastevci pot řebnou s ůl poslat.

Když si ale vzpomn ěla na domov, zamra čila se a vrhla postranní pohled na nenáviděného mstitele. K jejímu úleku ji celou dobu nepokryt ě pozoroval, a když si všiml, že se na n ěho dívá, opět se zazubil. V jeho úsm ěvu bylo cosi, co ji rozrušilo, až se jí rozbušilo srdce.

68

Polekan ě se oto čila zp ět ke své práci. Ale i když zahřívala vodu v pastevcov ě kotlíku a pak do ní odm ěř ila porci sušených lipových kv ětů, stále si uvědomovala, že ji sleduje.

Ani se nepohnul, aby jí pomohl najít dva poháry. Poté co každému nalila kou řící se čaj, položila jeden hrnek p řed n ěj na st ůl a stáhla se do koutu místnosti.

Lilliane se necht ěla dívat na svého mocného únosce. A zcela určit ě necht ěla vid ět, jak si ji prohlíží. Odhodlan ě se vydala k h řejivému ohni, ale pak, i p řes své rozhodnutí, op ět sto čila pohled k n ěmu. Sir Corbett ml čenliv ě vychutnával horký nápoj, ale tušila, že jeho mysl nezahálí.

Když dopila sv ůj čaj, p řesunula se k ohni, aby zamíchala zeleninu. Vlasy jí pomalu schnuly, a než se sklonila k polévce, hodila si vlnící pramen p řes rameno.

„Máš nádherné vlasy.“

Prudce se nap římila a p řekvapen ě se na n ěho oto čila. Nev ěděla, co od n ěho m ůže čekat, ale taková poklona bylo to poslední, co by ji napadlo. Chvíli na sebe jen rozpa čit ě zírali.

Vědomá si zrychleného tepu, otočila se zp ět ke kotlíku. „M ěl byste si nechat lichotky pro hloup ější ženu, než jsem já,“ odsekla. „M ě nezajímají.“

Zaslechla tiché uchechtnutí, ale odmítla mu i pouhým ohlédnutím dát najevo, že si toho všimla.

Op ět zavládlo ticho. Když byla polévka hotová, oběma nandala št ědrou porci a jednu misku op ět položila p řed n ěj na st ůl. Jakmile však cht ěla odejít, chytil ji za zápěstí.

V náhlé hrůze se mu pokusila vyškubnout, ale držel ji pevn ě. Pak k ní vztáhl druhou ruku a lehce přejížd ěl po celé délce spletených vlas ů.

V jeho doteku byla zv ědavost, ne hrozba. P řesto si Lilliane připadala jako vyd ěšený králí ček. Pokud se choval jemn ě, bylo to jen sou částí jeho lstivého záměru, ujistila se. Musí být opatrná a v žádném případ ě mu ned ůvěř ovat.

Pustil ji a nechal jít. T řásla se, když vzala do rukou svou misku. Ani se neodvažovala na n ěho pohlédnout, jak byla rozrušená. Jeho podivné chování jí vůbec ned ělalo dob ře. Mra čila se a zírala do polévky, než promluvil.

„Pov ěz mi, pro č jsi tak rozhodnutá neuposlechnout svého otce?“

69

Lilliane k n ěmu p řekvapen ě vzhlédla, ale hned se zamra čila. „To jste tak hloupý, že neznáte odpov ěď ? Jste z Colchesteru. Já jsem z Orricku. Vaše rodina proti nám vedla pět let válku a zavraždili jste Jarvise. To jsou snad dost pádné důvody a snadné k pochopení.“ „Tohle je tv ůj náhled na věc. Lord Barto ň to nevidí jako dostate čný důvod. A já také ne.“

„Tak jste oba hlupáci!“ št ěkla.

„Aha,“ ušklíbl se sir Corbett, „už chápu, pro č jsi z ůstala tak dlouho neprovdaná. I přes nesporný p ůvab a zna čné d ědictví jsi docela fúrie.“

Lilliane se p řed ním schovala za st ůl. „Pak byste se možná m ěl řídit p říkladem t ěch moud řejších, než jste vy, a hledat si jako oni ženu jinde.“

„Moud řejších než já?“ zasmál se. „Je více než pravd ěpodobné, že to byli jen mladí hoši. Ale ty máš te ď co d ělat s mužem, Lily. A já chci tebe.“

Mluvil k ní hlubokým, zast řeným hlasem a o či mu ztemn ěly, až se navzdory p říjemnému teplu v místnosti otřásla chladem.

„Nejsem to já, co chcete, ale Orrick,“ odsekla méně jist ě než d říve. „Ur čit ě jsou tady bohatší panství, která by vám vyhovovala lépe.“ Corbett ji p řestal sledovat a trochu se zamra čil. „Není tu žádné jiné panství, které by mi vyhovovalo tolik jako Orrick,“ opá čil ušt ěpa čně. „Ani ty ani. nikdo jiný mi nebude bránit ve spln ění mého úkolu.“ „Vašeho úkolu? Posmíváte se svátosti manželství a nazýváte ho úkolem? Jestli je to pro vás tak nepříjemná vyhlídka, tak si raději te ď hned b ěžte najít n ějakou p říjemn ější.“

„Nerozum ěla jsi mi, Lily. Sdílet s tebou manželské lože není úkol, ale pot ěšení, na které se up římn ě t ěším.“

Na její vyd ěšený pohled odpov ěděl pobaveným úsm ěvem a natáhl se p řes st ůl. „Mám ti ukázat, jak moc si se mnou jako se svým manželem užiješ?“

„Jste šílenec!“ vyk řikla zd ěšena úmyslem, který se mu jasn ě zra čil v o čích.

„Dost možná jsem, ale ne takový, jaký si myslíš.“ N arovnal se. „Není to šílenství, ale jediná možnost, jak ti zabránit v dalším útěku.“ Pak popadl st ůl, kterým si od n ěho držela bezpe čnou vzdálenost, a lehce ho přesunul ke zdi.

Zachvátila ji panika. „To, co plánujete, je znásilnění! Jestli to ud ěláte, m ůj otec vám nikdy nedovolí, abyste si m ě vzal, “

70

„Znásilňování opravdu nebude nutné, má krásná služtičko. A co se tý če tvého otce, bez mého přičin ění se t ěžko do čká vnoučat. V každém p řípad ě by nebylo moudré, kdybys mezi ním a mnou vyvolávala nějaké spory. Máš snad nějaké pochybnosti, kdo by byl vítězem, kdybychom se spolu utkali?“

Lilliane už ho nedokázala déle poslouchat. V mukách vyrazila ke dve řím v zoufalé snaze být od n ěho co nejdál. Každé jeho slovo bylo pravdivé. Nenáviděla jeho ohavnou logiku, ale v ěděla, že se nemýlí. Přeb ěhla ke dve řím a táhla truhlu ze všech sil pryč. Corbett k ní přistoupil a objal ji ob ěma rukama v pase. Divoce sebou zmítala a kopala, ale on si ji pevn ě p řitiskl na hru ď a čekal, dokud se naprosto nevy čerpala marným vztekem.

„Nem ěla bys se mnou takhle bojovat. Není to tak nep říjemné, jak si myslíš.“

Náhle ve vlasech ucítila jeho rty, pak sjížd ěly níž a níž k jejímu krku, uchu a rameni.

„Nechte m ě jít,“ zaprosila a zachv ěla se.

„Nikdy,“ zašeptal a jemn ě jí okusoval ušní lal ůč ek.

„Nenávidím vás,“ zamumlala a umíněně se vyhýbala jeho polibk ům, když ji oto čil k sob ě. „Nenávidím vás a vždycky budu.“ „Uvidíme.“

Přinutil ji, aby mu pohlédla do o čí, a setkal se tak s jejím nep řátelským a vy čítavým pohledem. „Škoda, že jsi nez ůstala vyzáblá a bázlivá,“ zamumlal si spíše pro sebe a pak se od ní neo čekávaně odvrátil.

Pod Lilliane se málem podlomily nohy. Cítila se slabá, zmatená a vůbec se jí nelíbily ty zvláštní pocity, které v ní vzbuzoval. T řesoucí se rukou si sáhla na rozpálené tváře, zatímco ho sledovala, jak odchází do vzdáleného koutu místnosti. Z vyskládané hromady ov čích k ůží si nabral plnou náru č a rozložil je na podlaze p řed krbem. Pak p řidal ješt ě další a vytvo řil z nich nouzové lože. Když skon čil, pohlédl na ni.

„Sundej si kytlici a poj ď sem,“ na řídil jí a sám si stáhl košili, kterou p řehodil p řes stoli čku.

Lilliane stála jako přimrzlá na místě, kde ji nechal, ohromená svou dosud skrytou touhou. Nenáviděla ho, jako nenáviděla všechny z Colchesteru, p řesto zas a znovu v jeho náručí jihla. Cítila se ponížena vlastní prostopášností, p řesto ji nic ned ěsilo tolik jako představa, kam až to m ůže zajít.

71

Když bylo jasné, že ho neposlechne, vykro čil sm ěrem k ní. „Mezi mužem a ženou není místo pro stud.“

„Ale já nejsem vaše žena,“ zašeptala.

„Po této noci budeš,“ prohlásil a pozvedl jí těžké prameny vlas ů z ramen. Pak se k ní sklonil a up řen ě jí hled ěl do o čí, dokud je Lilliane nezav řela. Nato se majetnicky zmocnil jejích úst. Chtěla mu vzdorovat, ale Corbett nepolevil. Líbal ji tak umn ě, že vzrušením sotva lapala po dechu.

Jakmile jí začal jazykem p řejížd ět po citlivém okraji rtů, cítila se tak slabá, že kdyby ji pustil, sesula by se k zemi. Ale osvobodit ji ze svého objetí asi opravdu nem ěl v úmyslu, p řemýšlela, zatímco se stále ochotněji poddávala jeho polibkům. Plánoval předejít svatebnímu ob řadu svatební nocí. Zmocní se jí, zaseje své sém ě a odsoudí lásku k věč nému prokletí.

V hrdle se jí zadrhl vzlyk. A co h ůř , i úcta bude prokletá. Neo čekávala, že by v domluveném manželství našla lásku, alespo ň ne zpo čátku. Ale jistě doufala v úctu!

Bez varování ji vyzdvihl ze zem ě a p řenesl k loži z ov čích k ůží. Snažila se mu vykroutit, ale marn ě. Lehl si k ní a uv ěznil ji pod svým mohutným t ělem.

„Ne! Ned ělejte to,“ protestovala, když se snažila vyhnout je ho rychlým rukám. Rytíř však byl pohotov ější a snadno ji z kytlice vysvlékl.

V tu chvíli na veškerý boj zapomn ěla a jen se snažila p řed ním skrýt svou nahotu, ale Corbett ji pohotov ě zachytil ruce.

„Nenávidím vás!“ šeptla, když ji políbil na krk, a ani mírný tón, kterým se snažila sama sebe p řesv ědčit o pravdivosti t ěchto slov, nezakryl její vášnivé emoce.

„M ůžeš m ě k smrti nenávid ět, ale pod tvou chladnou maskou cítím plát oheň. Je to na tob ě, Lily. Z ůsta ň chladná a pasivní, omez se na ty nejzákladnější manželské povinnosti, nebo mi bu ď skute čnou ženou a poddej se mi s vášní, kterou v sob ě máš.“

Jenže ona nebyla jeho žena, utvrdila se, a už v ůbec by nep řiznala, že v ní vzbuzuje n ějakou vášeň. Pevn ě zav řela o či a snažila se necítit nic. Ale když jí jemn ě polaskal po tvá ři a pak p řejel prsty dol ů po krku, nedokázala zastavit třes, který zachvátil celé její tělo, a ani potla čit dv ě slzy, jež se tla čily skrze závoj řas. Cítila se naprosto ponížená a vší silou se snažila nevzlykat.

72

Když ji vzáp ětí jemn ě políbil na jedno oko a pak na druhé, již se neovládla a z očí se jí vyhrnul proud horkých, slaných slz. Pocítil a, jak se Corbett p řesunul a trošku se od ní odtáhl. Palcem ruky se jí pokusil slzy set řít, a když to nepomohlo, použil košili. Čím usilovn ěji se snažil je zastavit, tím více se řinuly.

Zaslechla tlumené zaklení, pak si lehl vedle ní a přitiskl ji k sob ě. Za čal ji hladit po zacuchaných vlasech a laskat po šíj i.

„No tak, Lily, ššš,“ zašeptal jí do ucha. „Nemáš se čeho bát, věř mi.“

Když její plá č neustal, pokusil se ji oto čit tváří k sob ě. „Musíš přestat plakat, jinak se budeš cítit strašn ě slabá.“

Lilliane ho však necht ěla poslouchat. Bála se ho a také pocitů, které v ní vyvolával, nejprve zlobu a pak poddajnost a vzrušení. Snažila se p řed jeho up řeným pohledem zakrýt tvá ř rukama jako malé dítě. Corbett jí to nedovolil, chytil ji a položil na z áda pod sebe. Pak ji za čal líbat.

Nejprve na o či, potom na tváře a čelo. Pomali čku pokra čoval po lících a brad ě a p řitom si pohrával s prameny jejích vlasů.

Již se ji nesnažil uv ěznit a ona s ním necht ěla bojovat. Jakmile pocítil její op ětovnou poddajnost, p řesunul své horké rty níž. Napadlo ji, že by m ěla toto šílenství ukon čit a na chabý protest se zavrt ěla. Ale tím zp ůsobila, že se více p řitiskl na její holé b řicho, takže jí t ělem projela ješt ě znepokojiv ější vlna horkosti.

Náhle Lilliane nebyla vůbec zima. Naopak ho řela dychtivým očekáváním. Kdesi vzadu v hlavě si uv ědomovala, že ji svádí. V ěděl přesn ě, co má dělat, a dost pravd ěpodobn ě to d ělal mnohokrát předtím. Nedokázala ho však zastavit.

Když se dotkl jejích ňader, vyk řikla, ale to už ji tišil sladkými polibky, pro které zapomn ěla na veškerý strach. Jazykem pronikl mezí její rty, hý čkal ji vášnivými polibky a zároveň s mu čivou trp ělivostí laskal bradavky.

Corbett ův jazyk zp ůsoboval, že se kdesi uvnit ř jejího ženství d ělo něco úžasného, co jí nahánělo hr ůzu. Zachvátila ji neznámá touha, která propalovala skrz naskrz a činila každi čký kousek její k ůže citlivým až za hranice snesitelnosti. Nevnímala jeh o koleno, kterým jí roztáhl stehna od sebe, protože byla p říliš zmámena účinkem jeho polibk ů. Neprotestovala, když ji za čal hladit po b řiše a umn ě líbat ňadra.

73

Lilliane se vypínala na loži z ov čích k ůží a nabízela se mu s touhou, kterou v ní stup ňoval s každým svým dotykem. Objala ho, pohrávala si s jeho vlasy, hladila po zádech a širokých ramenech. Potom ucítila jeho ruku mezi stehny. Jako by p řesn ě v ěděl, kde je st řed její touhy, hladil ji po vlhkém ženství a doháněl až tém ěř k šílenství.

Chv ěla se, k ůže se jí leskla potem a zlatav ě zá řila v odlescích ohn ě. Chtěla víc, cht ěla ješt ě víc tohoto nádherného šílenství a zasténala v mukách, když ustal, aby si sundal sv ůj vlastní od ěv. Pak se na ni přitiskl rozpáleným mužstvím a pomalu, velice pomalu do ní pronikal celou délkou svého mocného údu. V hrdle se jí zadrhl dech a up řen ě mu zírala do obli čeje, náhle si plně v ědoma jeho konání. Bylo už pozd ě ho zastavit. Cítila ho v sob ě, cítila, jak laská prsty její nejintimn ější místo a za čala se vzpírat. Uml čel ji ústy. Líbal ji vášnivě, prudce a dlouze a rozžínal v ní netušený ohe ň. Ale ani to nepomohlo, aby necítila náhlou prudkou bolest, když do ní zcela pronikl.

„Ne!“ odvrátila se od n ěho, aby nevid ěl její slzy. Nedokázala však uniknout ani jeho t ělu ani bolesti jejich splynutí, kterým si ji definitivn ě p řivlastnil.

Snažila se ho od sebe odstr čit, ale neucukl ani o pí ď. Místo toho se v ní za čal pohybovat v pomalém a pravidelném rytmu, kterým ji jistojist ě roztrhne vedví.

„Prosím, ne!“ vyk řikla slab ě. „Prosím, ned ělejte to.“

„Ššš, má nejsladší,“ odpov ěděl a ut ěšoval ji polibky. „Nebra ň se, Lily. Nebra ň se mi, poddej se tomu.“

„Ne. já nemohu,“ vyhrkla, když se snažila vyhnout j eho ústům. Měla ovšem v ědět, že je marné se mu vzpírat. Místo toho pomalu zvyšoval tempo a ješt ě vášniv ěji ji laskal jazykem, takže se v ní dotkl čehosi primitivního.

Již se nezabývala tím, co se s ní d ěje. Všechny její smysly se nyní zacílily na pal čivou bolest a další nar ůstající vlnu horkosti. Pomalu rostla a sílila, až jí nedokázala déle odolávat.

Corbett jí svíral obli čej v dlaních. Nabídla se mu k polibk ům, jak v ní mohutn ěl p říval rozkoše.

Hlava se jí to čila z nového potěšení a také úleku, jak snadno ji dokáže zbavit sebekontroly. M ěla pocit, že snad pukne samým blahem. Pak cítila, jak se jeho pohyby zrychlily, bil do ní v šíleném tempu, až se zdálo, že se dotýká jejího nejnitern ějšího st ředu. Napjal

74

se nad ní a vydal ze sebe hluboký sten uspokojení. Když se zastavil a zrychlen ě dýchal, tušila, že jejich milování brzy skon čí a nedokázala v sob ě potla čit jistou lítost.

Byla tak blízko čehosi t ěžko postižitelného a nesmírn ě lákavého. Ani nem ěla pon ětí, že n ěco takového existuje, ale v ěděla, že nechce, aby p řestal, a pevn ě ho k sob ě tiskla. Nyní pro ni p ředstavoval nádherné mytické stvoření, které kdosi seslal na zem, aby pocítila něco úchvatného. Dokonce se bála, že si ho snad nějaký žárlivý B ůh vezme zpátky k sobě a ona už ho nikdy neuvidí.

Lilliane m ěla pevn ě zav řené o či. Nemínila se vrátit zpátky do přítomnosti. Ale když se Corbett od ní odtáhl, neubránila se tlumenému výk řiku zklamání. Jakmile se Corbett převalil na záda a položil si ji na sebe, rázem si p řipomn ěla, že se práv ě chovala velmi nemravn ě, navíc s tímto mužem, a navíc v ůbec necht ěla p řestat. Přepadly ji pochybnosti. T ělo m ělo stále plné až bolestné touhy, jíž ne zcela rozum ěla, ale jež ji d ěsila. Chovala se neloajálně a h říšn ě, říkala si, když se mu chv ěla v náručí. Neloajálně k lidem, kte ří p ět let trp ěli kv ůli nenávisti Colchesterů, a h říšn ě, protože si zjevn ě užívala akt zakázaný neprovdaným ženám.

Pokusila se od n ěho odtáhnout, ale on ji majetnicky jednou rukou objal kolem pasu a druhou hladil po vlasech rozpros t řených na jeho hrudi.

„Nehýbej se,“ zamumlal. „Te ď se nehýbej.“

Měl hluboký, tichý a zvláštn ě uklid ňující hlas. Když je p řikryl další ov čí k ůží, neprotestovala. Myslí jí kroužily protich ůdné myšlenky a dumala, jak vyklouznout z jeho náručí, až usne.

Jakmile se jeho dech zklidnil, uvolnila se také a něžný polibek na ruku ani nevnímala. Tiše spala.

Lilliane probudily tlumené nadávky a závan chladného ranního vzduchu na holé k ůži. V polospánku šátrala po nějakém zdroji tepla, který ji h řál celou noc. Pak ji zcela probralo netrpělivé bušení na dve ře. Corbett již vstal, natahoval si kalhoty a volal na návštěvníka: „Po čkej, chlape, dej mi minutu!“

„Dělej, Corbette,“ ozval se hlas sira Danna. „Aldis ta dy bude každou chvíli a tvoje svatba mu v ůbec není po chuti. Velice snadno

75

by se rozzu řil, kdyby zjistil, že jste, “ Muž si odkašlal, jako by vážil slova. „Zjistil, že jsi v posteli.“

Lilliane zrudla studem a p řitáhla si pokrývku až k brad ě. P řes místnost se Corbett zazubil jejím rozpáleným tvářím a rozcuchaným kaštanovým vlas ům a pak si velmi rychle nazul boty.

„Vstávej, Lily. Tv ůj švagr jde po nás a prahne po boji.“ Odmlčel se a prohlížel si ji. „Myslím, že kdyby t ě takto uvid ěl, neocenil by ten pohled jako já.“

Lilliane neodpov ěděla a ani neocenila jeho pokus o humor. Byla příliš zahanbená vzpomínkou na vášeň, kterou v ní podnítil, a také ohromená pohledem na jeho tělo v ostrém denním sv ětle. Od pasu nahoru byl nahý a každý sval na t ěle mu hrál, když se shýbal pro košili a oblékal si ji. Černé vlasy mu padaly do obličeje a kroutily se na ramenou, ale zjevn ě se svým vzhledem p říliš nezaobíral. Sotva se nasoukal do tuniky, obrátil se k ní.

„Rychle se oblékni. Po čkám venku, ale ne moc dlouho,“ varoval ji a rysy mu ztvrdly. P řepásal se opaskem a pak dodal. „Můžeš o svém trápení vyprávět otci, ale nikomu jinému. Je to jasné? Před sirem Aldisem se zdrž všech stížností na m ě. Kv ůli našim rozdíl ům nenechám ohrozit své muže.“

Lilliane mu cht ěla odporovat popuzena, jak tam klidn ě stál připraven čelit událostem nového dne a tvářil se, jako by se v pastevcov ě domku mezi nimi nic neodehrálo. A aby ji ješt ě více pohanil, o čekával od ní, že bude mlčet a že ho ochrání od Aldisova hn ěvu! Lillianiny o či zaplály hněvem i bolestí, když Corbett odsunul truhlu od dve ří a vyšel ven, aniž by se ohlédl.

Několik chvil ležela mezi k ůžemi a uražen ě si pohrávala s myšlenkou, že neposlechne. P ředstava, že by ji Aldis a jeho muži našli úpln ě nahou, ji ovšem hbit ě postavila na nohy.

Nem ěla pun čochy ani boty, které ztratila p ři svém zmařeném úniku. Ještě zvlhlé šaty si natáhla p řes tenkou kytlici a zavázala je zbylými tkanicemi. Nyní se rozhlížela, čím by si upravila vlasy. Jakmile ale v dálce uslyšela dusot kopyt, raději rychle vyb ěhla ven. Ranní slunce bylo tak osl ňující, až ji oslepilo, a stále vlhká půda studila do bosých nohou, zato obloha byla blankytn ě modrá a bez mráčku.

Poblíž pastevcova p říbytku mluvil sir Corbett k malé skupince muž ů. Všichni sed ěli na koních, kromě Corbetta a starého muže, který prohlížel zran ěného Qismaha. Vše p ůsobilo klidn ě a pokojn ě

76

až do chvíle, než na malý dvorek vjela skupina osmi rytí řů v čele se sirem Aldisem.

„M ůj vzkaz, že jsem našel lady Lilliane v po řádku, jste, jak vidím, obdržel,“ za čal Corbett p řátelským tónem. Ve slovech, která pronesl, nebyla žádná hrozba, ale jeho postoj a sebevědomí zp ůsobily, že sir Aldis zaváhal. Družina z Orricku byla dvakrát tak pčetná než o

Corbettova, p řesto byla Lilliane p řesv ědčená, že váhají zkřížit me če s tak zkušenými vále čníky.

Sir Aldis probodl Corbetta pohledem a pak se hn ěviv ě obrátil na Lilliane. „Skute čně je v po řádku. nebylo jí nijak ublíženo?“ zeptal se posm ěšn ě.

Corbett ztuhl. „Zpochyb ňujete snad čest této p ůvabné panny, sestry vaší ženy, kterou si práv ě dnes zamýšlím vzít za manželku?“ Tentokrát již byla hrozba v jeho slovech zřetelná.

Oba rytí ři na sebe ml čky a napjat ě hled ěli, dokud sir Aldis neprolomil ticho. „Nezpochyb ňoval jsem čest lady Lilliane.“ „Tak čí? Snad moji?!“

Oba muži byli okamžit ě ve stavu pohotovosti a Lilliane m ěla obavy, že se vrhnou do boje.

„Zadrž, Aldisi, prosím!“ Chytila jeho kon ě za uzdu. „Vidíš, že mi nic není a jenom si p řeji dostat se co nejd říve zp ět na hrad mého otce.“

I když na ni Corbett up řen ě hled ěl, odmítla se na n ěho obrátit a jen prosebn ě a odhodlan ě vzhlížela do brunátné tvá ře svého švagra. Popravd ě, bosa a s rozpušt ěnými rozlítanými vlasy vypadala jist ě jako pob ěhlice. Nikdy se takto na ve řejnosti neobjevila a siru Aldisovi to v ěru neuniklo. Našt ěstí se však zdálo, že p řehodnotil situaci a nakonec se dal obm ěkčit.

„Ať je po tvém, Lilliane. Zato tv ůj snoubenec má hodně co vysv ětlovat.“

„Jeho k ůň se zranil,“ vysv ětlila Lilliane a kone čně vrhla postranní pohled na Corbetta, který se na ni, k její zlosti, mali čko usmál. Rozmrzele se kousla do rt ů. Hrála mu do karet a on si toho nesmírně užíval! Zlobila se, že musí hrát prost ředníka, zatímco by ho nejrad ěji poslala do pekel. Kdyby Aldise nezklidnila, mohla by tu téct krev, a to necht ěla dopustit. „Měli jsme št ěstí, že jsme našli st řechu nad hlavou,“ dodala chab ě.

Sir Aldis jen zavr čel a pak ukázal na jednoho ze svých muž ů, aby si ji posadil za sebe.

77

Podle slunce již bylo po poledni, když kone čně dorazili na Orrick. Lilliane byla svým návratem zahanbena. Sed ěla bokem za postarším rytí řem, bosýma nohama klátila ve vzduchu, zadnice ji bolela až k neví ře a vlasy divoce vlály. Každý obyvatel Orricku, od obchodník ů po sluhy, oble čeni ve svých nejlepších šatech, čekali připraveni slavit velikou svatbu dvou dcer starého lorda a také přivítat nového pána. Lilliane poníženě projížd ěla uli čkou hanby a věděla, že ji ješt ě čeká otec a všichni urození hosté.

Jakmile vjeli na nádvoří, provázelo je tiché hučení davu. Lilliane ho řely tváře studem a v o čích se jí leskly slzy, ale hlavu nesla zp říma a záda m ěla narovnaná, jak se slušelo na příští paní hradu. Otec ji do velkého sálu přivítat nep řišel, a tak se jen mohla domnívat, jak moc se na ni hn ěvá. Stála tu Odelia a její zděšený výraz Lilliane hluboce zasáhl. Ona a další návštěvnice zhnusen ě ustoupily dozadu, když p řed nimi rytí ři zastavili se vzpurnou uprchlicí.

Lilliane nev ěděla, co si po čít. Užuž se chystala bez pomoci sesko čit z vysokého válečného kon ě, když jí kdosi podal ruku. Sir Corbett stál zdvořile p řed ní jako zt ělesn ění vyt říbeného a galantního chování. Lilliane málem přestala dýchat, jen na n ěho překvapen ě zírala a všichni kolem se zatajeným dechem čekali, jak se zachová.

Něco v Lilliane ho cht ělo ignorovat, plesknout p řes nabízenou ruku a hodit mu všechny ty jako dobré zp ůsoby do obli čeje. Ale čekala ji ješt ě dlouhá cesta skrze nesouhlasný dav. Byla si jistá, že všichni o její neposlušnosti již v ědí, a p řestože mnoho z nich nesouhlasilo s rozhodnutím starého lorda, tak všechny jistě spojovalo p řesv ědčení, že dcera má být poslušná svému otci.

Ve tváři se jí musela zra čit nerozhodnost, protože sir Corbett si stoupl t ěsn ě k ní, až se bosou nohou dotýkala jeho hrudi.

„Pokud chceš být jejich skute čnou paní, musíš projít zkouškou, kterou ti p řipravili,“ tiše zašeptal, aby to slyšela pouze ona. „Podej mi ruku a p ředstupme p řed n ě jako silný a jednotný pár.“

Necht ěla ho vzít za ruku, necht ěla se ho dotknout a cítit jeho blízkost, nebo dokonce se prezentovat jako jednotný pár, s ním! Po všechny ty hodiny zoufale nepohodlné jízdy na ko ňském h řbet ě ji pronásledovaly vzpomínky na to, co prováděli v tom nuzném domku. I p řes veškerou snahu na vše zapomenout nebo p ředstírat, že

78

se jí to jen zdálo, stačilo se jen podívat na ramenatého rytíře, který jel v čele, a uv ědomila si, jak moc skute čné to všechno bylo. Nyní, když se dívala na jeho temnou a vážnou tvář, p řemítala, co vše se skrývá za t ěma b řidlicov ě šedýma o čima. Povzdechla a pokr čila rameny. Ješt ě naposledy p řelétla pohledem p řihlížející dav a pak mu nerozhodn ě podala ruku. Na moment takto znehybn ěli a skrze jediný dotyk jimi proudily bou řící city plné nep řátelství i silné vzájemné přitažlivosti.

Pak ji jedním ladným pohybem vzal kolem pasu a poma lu spustil na zem. Jakmile op ět stála na nohou, hbitě si str čil její ruku pod paži a vedl Lilliane do velkého sálu.

Ani jeden z nich se nepodíval na užasle civ ějící shromážd ění host ů, jen se oba ujistili, že mezi nimi nestojí lord Bart o ň. Poté co Corbett zavedl Lily k její komnat ě, se k ní oto čil a položil jí ruce na ramena. „Ihned si promluvím s tvým otcem. Ty by ses m ěla p řipravit na svatbu.“ Pohladil ji po rozevlátých pramenech. „Přestože to dávno není v mód ě, chci, abys m ěla rozpušt ěné vlasy, Lily.“

Lilliane byla tak zmatená, že se ani nezmohla na odpov ěď . M ěla si vzít za muže svého nejv ětšího nep řítele, zpupného a chamtivého, který však nikomu nedal p říležitost, aby znevážil její ned ůstojný návrat. Nenáviděla ho, a p řesto se milovali.

Jeho dotyk ji rozrušil a rad ěji rychle unikla do svého pokoje. Slyšela, jak stoupá po schodech nahoru, jistě za ú čelem nalézt jejího otce. Srdce jí pokleslo. Co asi Corbett řekne otci, p řemítala. A co mu řekne ona?

Lilliane se čelem op řela o dve ře. Hlavu m ěla jako st řep, zmáhala ji nesmírná únava a uvnitř se cítila otup ělá. Proti své vůli byla zasnoubena a pomilována. Nyní se m ěla p řipravit na svou vlastní svatbu, p řitom necítila v ůbec nic. Ani zlost ani zoufalství. Dokonce ani strach. Ztratila nad svým životem kontrolu, kt erou však, jak si musela p řiznat, nikdy skute čně nem ěla. B ěhem pobytu v opatství podlehla iluzi, že se neprovdá, dokud se pro to sama nerozhodne, jenže skute čnost byla jiná. Otec ji tam nechal, jelikož se mu to hodilo, a nyní se mu hodí, aby si vzala za muže sir a Corbetta z Colchesteru.

Z p řemítání ji vyrušilo zaklepání na dveře. Dovnit ř vstoupily služebnice a rychle pro ni p řipravily koupel s navon ěnou vodou a na postel položily svatební šaty. Dv ě služky najednou se jí snažily roz česat husté zacuchané vlasy u plápolajícího krbu, dokud

79

Lillianiny vlnité lokny nevrhaly m ěděné a zlatavé odlesky. Po dlouhé noci plné utrpení bylo tohle to nejúžasn ější blaho, které si pro sebe dokázala představit. Kdyby se tak mohla zavrtat do postele, zabo řit hlavu do polštáře a pono řit se do hlubokého spánku, byla by skute čně spokojená. Jenže dnes m ěla svatbu. Tuto skute čnost nemohla opomíjet, i když by si to tolik p řála.

Sed ěla na malé čaloun ěné lavici od ěná jen ve sněhobílé kytlici, nervy napjaté k prasknutí a srdce až v krku. Když k ní p řistoupila jedna ze služek s bohat ě vyšívanými hedvábnými šaty, poslala ji mávnutím pryč.

„M ůžete jít, ob ě. Zbytek zvládnu sama.“

Ale ani jedna z žen se nepohnula, aby uposlechla, a Lilliane se na ně nazloben ě podívala. „ Řekla jsem, že m ůžete jít. Hned,“ zd ůraznila.

„Lord Barto ň.,“ vypravila ze sebe jedna z žen omluvn ě. „Lord Barto ň řekl, že s vámi musíme z ůstat, dokud vám nevzkáže, abyste přišla do kaple.“ Usmála se plaše na Lilliane a pak ukázala na šaty, které držela v rukou.

Lilliane se dál nevzpírala. Sevřela rty a dovolila, aby ji oblékly a přepásaly vyšívaným pásem. Kdysi patříval její matce, vzpomn ěla si, a pocítila mocný p říval stesku.

Bez zájmu se nechala strojit do vzácných hedvábných pun čoch a st řeví čků, které se hodily k šatům. Ožila ve chvíli, kdy jí jedna z žen za čala upravovat ú čes.

„Ud ělám to sama,“ oznámila rozhodně a vzala si h řeben. Ho řký úsm ěv se jí rozhostil po tváři, když si vy česávala vlasy nahoru, smotávala je do těžkého drdolu a poté skryla pod stříbrným čepcem. Na závěr si čepec p řevázala vyšívanou plachetkou, kterou si upevnila pod bradou. S vlasy kompletně zakrytými vypadala jako zt ělesn ění váženosti. Pokývla na bezradn ě vyhlížející služebné a oznámila jim: „Nyní jsem p řipravená.“

Lord Barto ň zasténal a svalil se na židli. Thomas byl okamžit ě u něho a lord Barto ň se uchechtl i p řes zjevnou bolest.

„Jak je to možné, že jsi tak hubený a shrbený, sta rší než já, ale po řád tak čiperný? Zatímco já, “ Položil si ruku na žaludek a obli čej se mu zkroutil v mukách. „Já se zdám zdravý a silný, a p řesto každý den cítím, jak ze m ě uniká život.“

80

Thomas naplnil pohár ze džbánku kozího mléka a přiložil ho k ústům svého pána.

„Bu ďte rád, že váš zeť, Aldis, si vaší nemoci nevšiml,“ okomentoval suše a pozoroval, jak lord pomalu pije obsah poháru. „To máš pravdu,“ souhlasil lord Barto ň, když za čal poci ťovat úlevu od pálivé bolesti, která mu sužovala vnitřnosti. „Ten by jen tak nesoptil opodál, kdyby se m ě p řestal bát. Ale ode dneška, je tu další, před kterým se musí mít na pozoru.“

Thomas zavrt ěl šedivou hlavou. „Mám strach, že nás mohou čekat velké zm ěny. Colchester na Orricku.,“ zamumlal znechucen ě. „Ale, to není jen tak n ějaký Colchester. Mladý Corbett není jako Hughe, je mazaný a silný po otci a po své matce má smysl pro spravedlnost. Hughe byl vždycky lehkomyslný a házel opatrnost za hlavu. P řestože je vychytralý, tak v jádru je zbab ělec. Nedá se mu věř it.“

„A siru Corbettovi se dá v ěř it?“

„Ano. Kdybych o tom nebyl p řesv ědčený, tak bych tak dlouho neplánoval jeho sňatek s naší Lily. A ani ten hloupý spor na tom nic nezm ěnil.“

S netrp ělivým mávnutím ruky se zdvihl ze židle. „Nep řišel snad dnes za mnou a nesd ělil mi pravdu o jeho noci s Lilliane? To chce hodn ě odvahy říct otci do o čí, že strávil noc s jeho dcerou. Ví, že Lillianina pov ěst už tak dost utrp ěla, a p řesto nechce, aby kv ůli tomu byla jakkoli odsuzována.“

Thomas se zadíval pochybova čně na svého pána. „Nemá ho ani trochu ráda. Copak to její pokus o útěk nepotvrdil? A te ď, když ji tak zostudil, na n ěho t ěžko zm ění názor.“

Lord Barto ň nad obavami starého p řítele jen mávnul rukou. „Neo čekávám, že se Lily s tímto sňatkem smí ří snadno. Ale oni se k sob ě hodí. Myslím, že na to brzy p řijde a ocení manželovy kvality.“ Pak zvážn ěl. „Promluvím s ní brzy, Thomasi. Řeknu jí o své nemoci. Až pochopí, jak moc na ní budoucnost Orricku závisí, smí ří se s Corbettem. Moje Lily není z t ěch, které by své povinnosti braly na lehkou váhu. Ona se vzpamatuje.“

Povinnosti byly to poslední, čím se Lilliane, netrp ěliv ě čekající ve své komnatě, nyní zabývala. Dvakrát poslala vzkaz otci a stále se

81

nedo čkala žádné odpovědi. Ob řad m ěl již za čít a ona se obávala, že s ní v ůbec nechce mluvit.

Sama si nebyla úpln ě jistá, co by cht ěla otci říct. Jen v ěděla, že se musí ješt ě naposledy pokusit mu svatbu rozmluvit. Tušila, že je to beznad ějné. Jakou hodnotu by m ěla pro p řípadný jiný s ňatek, když přišla o svou po čestnost? Pokaždé, když si vzpomn ěla, jak ji ten obrovský temný rytí ř svedl, zrudla v rozpacích, ale to v ní jen podn ěcovalo oprávněný hn ěv.

Navíc ji sužovalo Corbettovo varování, že mohla po čít dít ě. Tohle byl poslední d ůvod, který by zpe četil šílený plán jejího otce, protože si mohla být jistá, že by nedopustil, aby se dít ě narodilo neprovdané matce.

O možnosti p řípadného těhotenství si nemusela d ělat starosti p říliš dlouho. Lilliane zaslechla Thomasovy šouravé kroky ješt ě d řív, než zaklepal. Rychle se zklidnila a vyzvala ho, aby vstoupil. P řivítal ji láskyplným úsm ěvem se stopou lítosti.

„Všichni na váš čekají, má paní.“

„A m ůj otec? Nesetkám se s ním ještě p řed tím?“ zeptala se úzkostliv ě.

„Doprovodí ob ě své dcery a p ředá je ženich ům,“ oznámil omluvn ě. „Chápu.“

To je konec, došlo jí. Zachv ěla se pocitem beznad ěje. Sir Corbett se zjevn ě p řiznal ke svému krutému chování a otec už na jejich domluv ě nem ůže nic zm ěnit, i kdyby cht ěl. Zachvátil ji zmatek, když jí došlo, že za n ěkolik hodin bude op ět v těsné blízkosti toho děsivého muže. A tentokrát již bude mít plné právo se jí zmocnit podle své libosti.

Na chvilku tém ěř zalitovala, že si v návalu vzteku u česala vlasy do tak komplikovaného účesu, když ji výslovn ě požádal, aby si je nechala rozpušt ěné. Vždy ť se to te ď nosí, od ůvodnila si své jednání. Opravdu jí více slušely vlasy voln ě rozpušt ěné kolem obličeje, nebo to byl jenom jeden ze zp ůsob ů manipulace?

Nedokázala na to odpovědět. Jak ji Thomas odváděl z pokoje, snažila se potla čit vzr ůstající strach, který hrozil, že ji brzy zachvátí úpln ě celou. Necht ěla Corbettovi pat řit. Necht ěla, aby se Orrick a Colchester spojily dohromady.

Ze všeho nejvíce se bála, že Corbett bude mít nyní plné právo uplat ňovat svou strašlivou schopnost ji ovládat, a ona se op ět poslušn ě oddá jeho n ěžným dotek ům.

82

9

Sir Corbett čekal poblíž základny kamenného schodiště. Stál nehnuté a zdánlivě se nedíval na nic ur čitého. Jakmile se objevila Lilliane zav ěšená do otce, hleděl jen na ni. A byl velmi nespokojen. Lord Barto ň pomalu a královsky sestupoval po schodech dol ů, zatímco Lilliane m ěla pocit, že tuto cestu snad nep řežije, jak se jí nervy napínaly k prasknutí. S obavami pohlédla na Tullii, která kráčela po otcov ě boku z druhé strany s nádhern ě vyrovnanou tvá ří. Lilliane náhle zaplavil ještě v ětší strach. Nejmladší sestra si své svatby užívala s velkou radostí. Milovala Santona. Pro n ě to bylo, jak to m ělo být, p řemýšlela a odvracela se pohledem od p řihlížejícího davu. Brali se z t ěch nej čistších d ůvod ů a jejich život si zasloužil skute čné požehnání.

Lilliane byla do tohoto svazku donucena z politický ch d ůvod ů a proti své v ůli. Jak m ůže v takovém s ňatku doufat ve št ěstí? Aniž by cht ěla, p řemýšlela nad hodinami strávenými s Corbettem v pastevcov ě p říbytku a nad prudkou rozkoší, kterou nalezla v jeho náručí. Pokud toto mohla o čekávat od manželského lože, tak si nem ěla na co st ěžovat, našeptával jí slabý hlásek v hlav ě.

Jenomže v tom nebyla žádná láska, a dokonce ani vzájemné sympatie, zd ůvodnila si rozumov ě, když se snažila vzpomínky na tu noc poh řbít co nejhloub ěji. Nechovali k sob ě ani žádnou úctu, protože Corbett m ěl s nejv ětší pravd ěpodobností zájem jen o panství, které mu p řipadlo s její rukou. Jak by si ho mohla vážit? Colchesterové p řinesli lidem na Orricku jen utrpení, bolest a smrt. Vydat se za jednoho z nich byla skute čná šílenost!

A p řesto ji otec krok za krokem neodvratn ě vedl práv ě této šílenosti vst říc.

Na posledním schodu zavrávorala. Kdyby ji otec nepodržel, jist ě by upadla. Avšak jeho ruka byla rychle vyst řídána jinou, ještě siln ější. Lilliane polekan ě vzhlédla a st řetla se s tvrdým a výsm ěšným pohledem Corbettových o čí.

Během cesty p řepln ěným velkým sálem do hradní kaple s ní nepromluvil, což znásobovalo její zoufalství. Ale o čem by te ď

83

mluvil? Brzy mu tu bude všechno pat řit, hrad Orrick, veškeré pozemky na severním konci Windermere Fold a nejstarší dcera jeho nejhoršího nep řítele. V tu chvíli Lilliane skute čně litovala svého vzdoru, naprosto zbyte čného, jak v ěděla. Byl to její jediný zp ůsob, jak vyjádřit nesouhlas s tímto s ňatkem.

Zhluboka se nadechla a pozvedla bradu. Co se má stát, se stane, řekla si. A ť by ud ělala cokoli, nedokázala by to zm ěnit. Neum ěla si představit, co bude následovat, co jí přinese dnešní noc a zít řejší den a po nich nekone čný řet ěz dalších a dalších neznámem obestřených dní a nocí.

V pevném odhodlání poklekla před oltář. Jakmile sklopila hlavu, nemodlila se za vytrvalost, ale za odložení svatby.

Mše, která jí jindy p řipadala nekone čná, se dnes zdála neuvěř iteln ě krátká. Otec Denys si zcela viditelně užíval sv ůj velký den, protože Lilliane si nepamatovala, že by kdy v této kapli tolik lidí zbožn ě sklánělo hlavy. Když pokývl na oba páry, aby p řistoupily k oltáři, toporn ě vykro čila vp řed, ale Corbett jí v tom svojí mohutnou paží zabránil.

„M ůžete oddat sira Santona a lady Tullii jako první,“ řekl překvapenému kn ězi. Kaplí se p řehnala vlna tichého zahu čení, která rychle opadla, jakmile otec Denys p řikývl a oto čil se k druhému páru.

Lilliane ob řad své sestry sotva vnímala. Byla p říliš zam ěstnaná Corbettovou svévolí. To nemá úctu vůbec k žádným autoritám? Musí měnit úpln ě všechno, i dávné tradice? Cítila se popuzená a roz pálená spravedlivým hn ěvem, dokud neuvid ěla, jak Santon navlékl Tullii prsten. Když zpe četil slib sladkým polibkem, zašum ěl kaplí všeobecný souhlas a Lilliane na chvíli zapomn ěla na svou bolest. Její malá sestřička byla nyní vdanou ženou! Jist ě na ni čekala jenom ta nejlepší budoucnost. Lilliane se usmála na sestru zářící št ěstím a ukápla jí slza. Škoda, že tu s nimi nemohla být mat ka, povzdychla si. Pak se kn ěz obrátil na ni a sira Corbetta a veškeré štěstí se rychle rozplynulo. Otec Denys se nadechl, aby zahájil obřad svátosti manželství, když sir Corbett op ět promluvil.

„M ůj ob řad se bude konat tam, kde se ho mohou ú častnit všichni.“ Korpulentní kn ěz od ěný do blyštivého roucha vzhlédl k obrovitému rytíři se zmateným výrazem v o čích. „Vždy ť se ho tu mohou ú častnit všichni. M ůžeme ihned za čít s p řijímáním, “

84

„Vy mi nerozumíte. M ůj ob řad prob ěhne na schodech do velkého sálu.“

Lilliane na n ěho užasle pohlédla. Co si myslí, že tímto projevem nevychovanosti získá?

Jako by jí četl myšlenky, pokra čoval: „Jak si jist ě vzpomínáte, ot če, na velkých panstvích bývalo zvykem, že všichni, od t ěch nejvážen ějších návštěvník ů až po nejposledn ějšího sluhu, se mohou účastnit svatebních ob řad ů pán ů. A tak tomu bude i dnes. Každý muž, žena či dít ě budou sv ědky s ňatku lady Lilliane, nejstarší dcery vládce Orricku, se sirem Corbettem z Colchesteru a nyní také z Orricku. A všichni m ě spole čně p řijmou tak, jako to ud ělal lord Barto ň a lady Lilliane.“

S takovýmto p řáním, navíc tak rozumově zd ůvodn ěným, nemohl kn ěz než souhlasit. Ohromen ě zakroutil hlavou a vydal se spole čně se svými šesti pomocníky chrámovou lodí ven k velkému sálu následován všemi přítomnými.

Jen Lilliane a Corbett se ješt ě chvíli zdrželi. Rytí ř se na ni oto čil a kone čně prolomil vzájemné ml čení.

„A te ď, moje vzpurná nevěsto, chci, abys vypadala tak, jak jsem žádal.“ S t ěmito slovy jí z hlavy sundal závoj, a než mu v tom mohla zabránit, rozvázal i plachetku, kterou měla upevn ěnou pod bradou. „P řesta ňte!“ vyk řikla. „Pro č to d ěláte? Musíte m ě za každou cenu ponižovat?“

„Za své rozpušt ěné vlasy se nemusíš styd ět,“ opáčil. Jednou rukou ji pevn ě držel za paži, zatímco druhou zápolil s čepcem p řipevn ěným v týlu jehlicí.

„Všichni uvidí, co jste ud ělal. To je dost potupné samo o sob ě!“ „A tob ě se nezdá potupné neuposlechnout svého muže?“ popíc hl ji, když se mu kone čně poda řilo čepec uvolnit. Zářící kaštanové vlasy jí padly voln ě k pasu a rozprost řely se po pažích a ramenou. P ři pohledu na tu krásu se Corbettovy napjaté rysy uvolnily a nabral si plnou dla ň sametov ě hebkých loken.

Stál jen pár centimetrů od ní, když jí prsty zajel do p řepychových vlas ů. Lilliane se pod jeho dotekem zachv ěla.

„Vy nejste m ůj manžel,“ odpov ěděla rozzloben ě, ale trochu nejisté. Corbett se uchechtl. „Zcela jist ě jsem, jenom čekáme, až kn ěz zamumlá těch pár svých slov.“

85

„Och! Berete slovo Boží nadarmo, když toto říkáte!“ vyk řikla a vyškubla mu pramen vlas ů z ruky. Pak si vykasala sukni a sp ěchala uli čkou ven.

Corbett neotálel, dostihl ji, vzal za paži a galant n ěji p řidržel dve ře. Za nimi na zemi z ůstalo ležet pár kusů látky a p ůvabný čepec, jediní sv ědci jejich p ředchozího sváru.

Ob řad byl milosrdn ě krátký. Kn ěz se zdál být vystrašen, že by ten vysokánský ženich, samý sval, mohl vznášet další požadavky, a tak prolet ěl celým ceremoniálem bez ohledu na slušnost.

Když nervózn ě požádal ženicha o prsten, zjevn ě se obával, co se bude dít. Ale Corbett bez jediného slova vytáhl těžký prsten a navlékl ho Lilliane na levou ruku. Sama pro něho prsten nem ěla, ale nestyd ěla se za to. Nestála o to, aby ho k sobě p řipoutala. Nestála o něho a ani o jeho velikánský prsten.

Když vyslovil slavnostní slib a s o čekáváním se na ni obrátil, aby pronesla sv ůj, pochopila, že je marné bojovat. Tiše a bezvýrazn ě zopakovala slova p řísahy, kterými se mu odevzdala na celý život. Nepohlédla p řitom na n ěho, necht ěla v jeho o čích spat řit samolibý pohled vít ěze. Byla p řesv ědčena, že se tak zcela jist ě tvá ří.

„Nyní vás prohlašuji za muže a ženu,“ vydrmolil kn ěz a viditeln ě se mu ulevilo. „Můžete políbit nev ěstu.“

Jako ve snu se Lilliane poslušn ě oto čila k manželovi a nastavila mu ústa k polibku. O či m ěla p řiv řené a skryté za dlouhými řasami, ale když ji objal a p řitiskl k sob ě, p řekvapením je vyt řeštila.

„Te ď m ě políbíš ty, má paní,“ zašeptal jí do ucha. „Políbí š m ě s nadšením a vášní.“

„Ne!“ vydechla a chytila ho za záp ěstí, ale zbavit se jeho sev ření nedokázala.

„Ale ano. Protože pokud m ě tady p řede všemi sv ědky bezvýhradn ě nep řijmeš, pak mi nezbude nic jiného než t ě popadnout a odnést odsud rovnou do naší komnaty.“ Nev ěř ícn ě zírala na svého muže, který pokra čoval tiše: „Budeš moje žena, Lily, a každý se tady o tom dozví.“

Lilliane v ůbec nepochybovala, že svá slova myslí vážně. Chvíli mu up řen ě hled ěla do tváře a pak k n ěmu neochotn ě zdvihla obli čej v tichém odevzdání jeho vůli.

Corbett byl takovouto trpností zjevn ě nespokojen. „ Řekl jsem, že mě políbíš ty,“ usmál se. „Polib m ě, moje ženo.“

86

Za nimi se za čal rozléhat šum dohad ů zv ědavých p řihlížejících. Lilliane vnímala pouze Corbettovu blízkost. H řál ji svými dlan ěmi a palcem jemn ě masíroval citlivé místo pod uchem.

Chv ěla se od hlavy až k pat ě, když se mu dívala do neproniknutelných šedivých o čí zachvácena zneklidňujícími pocity. Byl to svým drsným a zvláštním zp ůsobem velmi hezký muž. Za léta prožitá v sedle m ěl opálenou pleť a rysy výrazné a ostré. Líbily se jí jeho krásné oči, jak si všimla, orámované hustými řasami, ale nejvíce ji fascinovaly jeho rty.

Lilliane se vmžiku rozhodla. Hbit ě si stoupla na špi čky a pozvedla k n ěmu ústa, jenomže vzhledem k jeho výšce na n ěho nedosáhla. Jejich o či se setkaly a zažehly v obou jiskru vzrušení. Lill iane cítila, že jí n ějak vidí p římo do duše. Pak se k ní sklonil a jejich rty se kone čně setkaly.

Měla v úmyslu políbit se s ním jako Tullia se Santonem, ale Corbett byl jiného mín ění. Když se od n ěho cht ěla odtáhnout, podržel ji, aby mu neunikla.

Lilliane se málem zalkla přívalem vzrušení. Jeho rty byly hebké a teplé a ona nedokázala předstírat nete čnost. Srdce jí divoce tlouklo, když jí jazykem p řejel po citlivém okraji rtů. Celá hořela, ale k její úlev ě nedal najevo žádnou škodolibou radost nad svým nej nov ějším vít ězstvím a jen se obrátil k nyní jásajícímu davu.

Lilliane si nepamatovala, co následovalo, než se vrátili do velkého sálu. Stáli spolu na horním schodu, Corbett ji držel kolem pasu a spole čně mávali orrickému lidu. Otec ji políbil, objala se s Tullií. Odelia se na ni, pochopiteln ě, pouze temn ě pousmála, a to ješt ě jen proto, že se díval jejich otec. Ale další tvá ře a pronesené gratulace se Lilliane slily v jedno.

Vzpamatovala se ve chvíli, kdy ji Corbett odtáhl kousek stranou, aby hosté mohli projít do sálu na hostinu. Stále se na n ěho necht ěla podívat, bála se, že spatří její rozpaky a zranitelnost. Corbett se však nedal snadno odmítnout. Vzal ji za bradu a oto čil tváří k sob ě. Tvář m ěl vážnou, jak na ni hled ěl, a ona byla op ět p řekvapena jeho vzácnou mužnou p řitažlivostí. Chystala se odvrátit zrak, když k ní promluvil: „Můžeš si vybrat, má krásná Lily.“ Natáhl se pro jeden pramen jejích vlas ů a motal si ho kolem prstu. Pak se smutn ě usmál, jako by v ěděl, na co myslí. „M ůžeš dál odmítat náš sňatek a tím i mě, nebo uznat svou porážku a p řijmout místo po mém boku. Jako moje žena.“ Pustil pramen vlas ů a pohladil ji po tvá ři.

87

„Jsem p řipraven žít v míru, Lily. Orrick bude nyní i mým domovem. Budeme tady spolu jako muž a žena žít mnoh o let. Pop řemýšlej, jaký život to bude, volba je na tob ě.“ Odml čel se a o či mu ztvrdly. „Mohu ti snést modré z nebe nebo udělat ze života peklo. Záleží, co si vybereš.“

Než mu dokázala odpov ědět, ocitli se v obležení jásajícího davu. Hosté poplácávali ženicha po zádech a žádali si polibek od nev ěsty pro št ěstí. Brzy byla Lilliane i Corbett rozd ěleni proudem lidí a odvedeni jeden od druhého.

Kone čně se zdálo, že místní lidé p řijali Colchesterovy rytí ře mezi sebe. Alespo ň se to dalo usuzovat podle v řelých polibk ů, kterých se Lilliane od nich dostalo. V jedné chvíli ji napadlo, jak je možné, že jim nikdo z Colchesteru nep řišel na svatbu, dokonce ani Corbett ův bratr Hughe. Ale nem ěla čas si tím lámat hlavu příliš dlouho. Za čaly oslavy a pivo i víno tekly proudem. Poprvé od Corbettova příjezdu svitla Lilliane malá jiskřička nad ěje.

Velký sál se otřásal smíchem a překypoval veselím a Lilliane pocítila podivný záchv ěv radostného o čekávání.

Orrick byl již p říliš dlouho ponurý a strohý po smrti její matky, je ž tomuto místu dodávala vřelost. Nyní to bylo na ní. Skute čně bude schopná plně prožít sv ůj život po boku tohoto muže, svého nep řítele? Lillianiny o či pátraly davem po manželovi, jenž se pro sv ůj nadpr ůměrný vzr ůst a povýšené držení hlavy nedal p řehlédnout. Mluvil právě s jejím otcem s hlavou mírn ě sklon ěnou, jak mu naslouchal. Lilliane pozorovala otce a kone čně se na n ěho dokázala podívat bez hn ěvu a bolesti. Vid ěl v jejím s ňatku to nejlepší pro sv ůj milovaný Orrick. To byl ten pravý a jediný d ůvod, pro č ji do n ěho natla čil.

Nyní, jak si ho tak prohlížela vedle svého manžela, uv ědomila si jeho nep řehlédnutelné stáří. Vedle životem kypícího Corbetta připomínal pouhý stín svého d řív ějšího já.

Corbett byl naopak v plném rozkv ětu sil. Mladý zkušený bojovník plný síly a vytrvalosti mohl na Orricku dokázat, co si zamanul. Lilliane si nebyla pouze jistá, zda má i potřebnou moudrost. S tím však nic neud ělá. Corbett po smrti otce převezme vládu a dost možná ji bude p řebírat kousek po kousku už te ď. Pravidl ům n ěkoho jiného se jist ě nedokáže p řizp ůsobovat dlouho.

Jak je oba pozorovala, spat řila Corbettova zástupce sira Danna. Vzal si jejího manžela stranou a n ěco mu šeptal. Corbett ův obli čej

88

potemn ěl. Viditeln ě rozzloben si s Dannem vym ěnil n ěkolik slov. Pak vzhlédl, zapátral očima v davu, dokud ji nenašel.

I p řes tu vzdálenost Lilliane pocítila sílu jeho pohledu a ot řásla se pod záchvěvem cit ů. D ěsil ji. Uv ědomovala si jeho obrovskou moc, kterou jí ovládal.

Stejnou m ěrou ji ale okouzloval.

Dokáže n ěkdy tohoto muže pochopit a poznat? Bezmyšlenkovit ě otáčela prstenem, který jí p řed chvílí navlékl na prst, a stále přitom up řen ě hled ěla na svého manžela.

Jeho tvář, pohledná i přes ošklivou jizvu, zm ěkla a Lilliane přemítala, na co asi te ď myslí. V tom jí kdosi zakryl výhled. „Lady Lilliane.“ Uklonil se sir William. „Smím vám p ředstavit svou ženu, lady Veron ě?“

Lilliane se na p ůvabnou ženu po Williamov ě boku automaticky usmála, ale když si všimla jejích rozpak ů, p řivítala ji ješt ě up římn ěji. Lady Veron ě vypadala velmi mlad ě, až p říliš na to, aby pod srdcem nosila dít ě. „Jsem velice ráda, že jste tu dnes s námi. Tullia se mi zmi ňovala, že vám nebylo dob ře. Již dlouho jsem si p řála potkat ženu mého p řítele z d ětství.“

„Och, a, a mohu vám pop řát hodně št ěstí v manželství,“ vykoktala dívka stydliv ě.

„Já vám přeji št ěstí ve vašem,“ odpov ěděla Lilliane a stiskla jí ruku.

William stál strnule vedle a sotva vydal hlásku, když vid ěl, jak se ob ě ženy k sob ě v řele chovají.

„Mohu vid ět váš prsten?“ zeptala se Veron ě, jakmile se vedle Lilliane trochu uvolnila. „Ó, ten je skute čně nádherný,“ zvolala p ři bližším pohledu.

Lilliane si prsten ješt ě ani neprohlédla. Nestála o n ěj a i p řes nezanedbatelnou váhu se snažila ho nevnímat. Nyní po jeho krátkém zkoumání musela s lady Veroně souhlasit. Široký filigránový kroužek z proplétané stříbrné a zlaté révy překrýval tém ěř celý článek prstu a v broušeném kamenu zasazeném uprostřed se odrážely všechny lou če v sále. Teprve když naklonila ruku, poznala v kameni vzácný drahokam levandulové barvy, který také zdobil její zásnubní hřeben a zrcátko.

Vzhlédla a hledala Corbetta. Marn ě. Veron ě si povšimla, koho hledá, a jemně se usmála. „Je to skv ělý muž. P řeji vám, abyste m ěli mnoho d ětí.“

89

V tom okamžiku ji William popadl za ruku. „Jsem si jistý, že na Lilliane čeká ještě mnoho gratulant ů. Mohu t ě doprovodit ke stolu?“ Aniž by čekal na odpov ěď , neurvale svou ženu odtáhl pry č. Lilliane nem ěla čas se tímto neslušným chováním zaobírat, protože byla rychle obklopena dalšími hosty. Pot řásala si s nimi rukama, mumlala díky a neustále očima pátrala po svém muži. Nakonec, když se to již nedalo déle odkládat, vydala se k čestnému místu u stolu, aby zahájila hostinu.

Kde byl? P řemítala rozzloben ě a s pocitem marnosti. Pak si vzpomn ěla, že mu Dann cosi šeptal. Co to bylo? Řekl mu Dann n ěco, možná o ní, co ho rozzlobilo? P řece jenom se s Dannem nem ěli příliš v lásce. Dával jí jasně najevo svou ned ůvěru, a p řestože od většiny Corbettových rytí řů obdržela blahop řejný polibek, sir Dann mezi nimi nebyl.

Zamra čila se a zamí řila ke svému místu. Byl Corbett tak vrcholn ě nevychovaný, že by opomíjel svou ženu b ěhem svatební hostiny? Nebo tak hrubý? Bublala vzteky a ponížením, když se náhle p řed ní odsunula židle. Než se sta čila vzpamatovat, Corbett ji dvorn ě usadil, jako ten nejlepší šlechtic na sv ětě. Když si sám sedl vedle ní, všiml si jejího zlostného pohledu a p řekvapen ě zdvihl obo čí.

„Mohu vyvozovat z tvého nep říliš š ťastného výrazu, že jsi již unavená z této hlučné společnosti?“ Náhle povstal a začal jí pomáhat na nohy. „Poj ďme tedy. Odebereme se do naší komnaty, “

„Ne!“ vypískla Lilliane, vytrhla se mu a tvrd ě dosedla zpátky na židli. „Já-já-já mám strašný hlad,“ vykoktala a snažila se vyhnout jeho pobavenému pohledu.

„Dobrá tedy.“ Posadil se a páže jim nalilo do číší rubínov ě červené víno. Pozvedl jeden z pohárů, podal jí ho, vzal si sv ůj a poklonil se. „Užij si p řebohatou hostinu, která je pro naše potěšení. Napij se vína, které se urodilo na orrických vinicích. Pozdrav se s hosty, kte ří p řišli dnes slavit spole čně s námi. Dnes je tv ůj velký den.“ Zhluboka jí připil a pak se na ni up řen ě zahled ěl. „Ale m ěla bys v ědět, Lily, noc bude moje a užijeme si, jak se pat ří.“

Ztuhla rozpaky a zaplavilo ji podivné horko. Rad ěji neodpov ěděla a zaryt ě ml čela po celou spole čnou hostinu i p řes bou řlivou atmosféru, která opanovala celý sál.

Bála se. A zlobila. Ale byly tu i jiné znepokojivé myšlenky. Nemohla p řecházet to nevýslovné potěšení, které v ní dokázal vyvolat b ěhem jejich první spole čné noci. Skutečně se to stalo teprve

90

minulou noc? Podivovala se. Skute čně je od jejich vášnivého objetí pod ov čími kožešinami d ělilo jen pár hodin?

Měla by se styd ět, ale místo toho cítila, jak ji rozpaluje doposud netušený žár. Nemohla si pomoci a oto čila se na Corbetta. Mluvil s jejím otcem, uvoln ěně rozvalený na židli s nohama nataženýma p řed sebe. Nespoušt ěla z n ěho o či a on se na ni za chvilku oto čil. Jak se jejich pohledy setkaly, ustal v rozhovoru. Zdálo se, že to mezi nimi jisk ří, dokud se Lilliane nep řinutila a neodvrátila zrak.

Otec se za jeho zády usmíval a maličko p řikyvoval. Ve tváři se mu zra čilo uspokojení z toho, že se mu poda řilo s ňatkem spojit ob ě panství dohromady. Podle Lilliane si od toho sliboval mír a prosp ěch pro všechny, o čemž sama nebyla tak pevn ě p řesv ědčená. Přesto si musela p řiznat, že co se vrátila z opatství, její otec ještě nevypadal tak dob ře jako právě v tuto chvíli. Bylo pro ni t ěžké hn ěvat se na něho, když tolik v ěř il tomu, co d ělá.

Přelétla pohledem hosty a neušlo jí, jak rozvernému veselí se oddávali. Jenom jedna z přítomných osob se neusmívala. William se díval na Corbetta s nezastíranou zu řivostí. Pak snad vytušil, že na něho Lilliane hledí, a oto čil se na ni. Okamžit ě odvrátila zrak. Nev ěděla, co si po čít. Rozhodn ě nesmí ud ělat nic, co by ješt ě podnítilo jeho nehasnoucí náklonnost k ní.

Corbett její p řemítání přerušil, když povstal, aby promluvil ke shromážd ěným. Pozvedl číši a dav se ztišil.

„Dob ří lidé na Orricku, čestní a vážení hosté.“ Pokývl na lorda Bartona. „Vyzývám vás, abyste se ke mně p řipojili a oslavili mou nev ěstu, p ůvabnou lady Lilliane.“ Pokynul číší a pak se zhluboka napil. Když bouchnul prázdným pohárem o stůl, všichni za čali jásat, a jakmile Lilliane pomohl vstát, dav vybuchl nadšením.

Byla si jistá, že ji chce políbit. O či m ěl v řelé a plné vášně a Lilliane se rozechv ěla o čekáváním.

„Nic takového, ty mladý h řebe čku!“ ozval se z davu veselý hlas. „Kro ť své vášn ě!“ p řidal se jiný.

„Ješt ě je čas!“

Rázem se Lilliane ocitla uprostřed houfu rozhih ňaných žen, které ji tla čily nahoru na schodišt ě, a Corbett byl odvle čen skupinou přisprostlých rytí řů . Na odpo čívadle se k ní p řidala Tullia, ale pak se skupina rozd ělila, část žen odvedla Tullii do její komnaty a druhá část pokračovala s Lilliane dál po schodišti osvětleném lou čemi.

91

Ve v ěžní komnat ě Lilliane couvla p řed sm ějícími se trýznitelkami. „Podívejte, jak jí ho ří tváře!“ dobírala si ji jedna z druži ček. „Vypadá to, jako by už v ěděla, co má pro ni pan manžel přichystáno.“

„Možná to ví,“ p řidal se jiný, mén ě milý hlas.

V tu chvíli celá místnost ztichla. Lilliane se rozhlédla kolem sebe ohromená, že snad čelí jen samým žalobkyním. Pak k ní jako and ěl strážný p řistoupila lady Veron ě a vzala Lillianiny ledové ruce do svých.

„Myslím, že se bojí jako my všechny, že bujnost jej ího manžela se bude podobat h řebc ům a býk ům, které jsme vid ěly v d ětství.“

Přešla k Lilliane a za čala jí rozvazovat krásné safírové šaty. „Je tu mezi námi snad nějaká, který by mohla říct, že z první manželské noci nem ěla strach?“ zeptala se jemn ě, ale pevn ě.

Její slova prolomila nep říjemné ticho a ženy Lilliane rychle odstrojily za neustálého štěbetání rad, bodrých varování a přátelského popichování, až před nimi stála oděná pouze do tenké kytlice a svatebního prstenu.

Lilliane se červenala studem. Všechny v ěděly, co se dnes v noci bude dít, p řemítala. Co ji čeká v této veliké posteli. V náhlém návalu paniky se obrátila na lady Veroně se zoufalým výrazem v o čích, ale laskavá dívka se na ni jen vřele usmála a objala ji.

„Nem ějte z dnešní noci strach. Vid ěla jsem, jak se na vás manžel dívá a jak po vás touží. Buďte ráda, že vám otec vybral takového muže, jako je sir Corbett, a ne n ějakého obtloustlého, obstarožního páprdu. Pokud se tomu, co vás dnes čeká, nebudete bránit, zjistíte, že vám to m ůže p řinést spoustu potěšení.“

Lilliane nem ěla čas na dopov ěď . Dve ře se ne čekan ě rozlétly doko řán a dovnitř vpadla horda muž ů, která před sebou strkala Corbetta.

I p řes výk řiky a jekot žen, které se ochranitelsky shlukly kolem Lilliane, ji Corbett okamžit ě našel pohledem. Muži, rozparád ění vínem a vyhlídkami na tradi ční oby čej p řed svatební nocí, hý řili troufalými poznámkami a pohledy, jak se tak natla čili do nyní přepln ěné komnaty.

„Odstupte od nev ěsty!“ zavelel jeden opilý rytí ř skupin ě žen seskupených kolem spo ře od ěné Lilliane. „Přivedli jsme jí ženicha!“

92

Jako jeden muž se vrhli na Corbetta, za čali z n ěho strhávat oble čení, a než je vykázal do patřičných mezí, sta čili mu odebrat opasek a tuniku.

„Zbytek zvládnu sám.“

„To říká on!“

„Ano, trvalo mu dlouho, než si našel nev ěstu, možná má pochybnosti jestli zvládne, “

„A ven!“ zaburácel Corbett v p ředstíraném hn ěvu.

„Postarám se o svou nev ěstu bez vaší pomoci nebo rad,“ dodal a za čal muže vystrkovat z komnaty ven. Ti za všeobecného veselí pokra čovali v rozdávání oplzlých rad a narážek.

Corbett stál jen v rozhalené košili a kalhotách jednou rukou op řený o dve ře. Jakmile se oto čil na skupinku špitajících žen, okamžit ě se rozeb ěhly pry č.

Lilliane by nejrad ěji, aby lady Veron ě z ůstala s ní, jak byla rozrušená při pomyšlení na nadcházející události, ale mladá žena se jemn ě vyvlékla z jejího sev ření a s konejšivým pohledem opustila komnatu.

Zůstali jen Lilliane a Corbett. Pomalu zav řel dve ře a up řen ě se na ni díval. Lilliane byla uchvácena pohledem jeho planoucích o čí. Ucukla, až když se pohnul sm ěrem k ní, a marn ě se pokoušela p řed ním zahalit.

„Ne,“ řekl rychle. „Chci vid ět, co jsem vyhrál.“

„Myslela jsem, že vaší první cenou je Orrick,“ špit la Lilliane rozechv ěle.

„Ano, a je to moc p ěkná cena. To vím od té doby, co jsem si umínil, že si t ě vezmu.“ Pousmál se. „Zato ty, má ženo, ty jsi n ěco, co jsem neo čekával.“

Pronikav ě se na ni zadíval a v Lilliane se rozho řel netušený žár, kterému se nedokázala vzepřít. P řesto se dál vzpírala síle, jež ji k němu p řitahovala, a jako vyd ěšená holubice ustupovala do rohu místnosti.

Nemohla uniknout ani jeho pohledu a ani silným paží m. Muž ji ale nepronásledoval a místo toho si svlékl košili a odhodil ji stranou. Pak přišla na řadu jedna bota a potom druhá. A po celou dobu ji sledoval jako hladový vlk.

Lillianina sv ětlá pleť se pod takovým pohledem barvila rum ěncem. S hr ůzou sledovala jeho svlékání, a když se postavil oděn jen do sporé roušky, hbitě odvrátila zrak.

93

Když zaregistrovala jeho pohyb, vyjekla v o čekávání, že si pro ni jde. Corbett se místo k ní vydal k posteli, na které se pohodln ě rozvalil. Op řel se, natáhl svalnaté nohy na sněhobílém prostěradle a poplácal na prázdné místo vedle sebe. „Pojď ke mn ě, Lily. Je čas.“ Lilliane stála opřená o zeď a nev ěř ícn ě na n ěho zírala. Opravdu si myslí, že se k n ěmu poslušn ě rozeb ěhne jako n ějaká ovce? Že jí jen tak jednoduše poru čí a ona se mu dobrovoln ě poddá?

„Možná je čas pro vás, ale ne pro m ě. Pro m ě nikdy.“

Namísto hn ěvu, který o čekávala, se jen jemně usmál. „Minulou noc jsi mi podlehla dost snadno. Líbilo se ti to. Pro č si to nep řiznáš a nejdeš si užít znovu?“ zeptal se hlubokým, zast řeným hlasem. „Tentokrát to bude ještě lepší, Lily. To ti slibuju.“

Lilliane drásaly protichůdné pocity. M ěl pravdu. Vše, co řekl, byla pravda. Líbilo se jí to. Odvrátila zrak, ale pak se na n ěho opatrn ě zadívala znovu. P řelétla pohledem od jeho kou řov ě šedých o čí ke krásně tvarovaným rt ům, p řes obnaženou hru ď až k místu, které m ěl zakryté prostěradlem. Nyní byl jejím manželem. P řed Bohem a všemi lidmi Orricku vy řkla slib, který ji k n ěmu p řipoutal na celý život.

Sebrala veškerou kuráž a vykro čila sm ěrem k n ěmu. V jeho o čích zahlédla záblesk překvapení a podivila se tomu. Myslel si, že ji slib přim ěje k poslušnosti mén ě než jeho obrovská síla a milostné zkušenosti, které na ni použil minulou noc? Cosi se v ní mocn ě ohrazovalo proti tomu ne čestnému stavu, ve kterém byla, on nad ní zvít ězí, a ť se jí to líbí nebo ne.

Přesto se zachv ěla, když si uv ědomila, co ji čeká v nejbližších hodinách. Jak se k němu p řibližovala, o či mu žhnuly stále více, až si připadala spálená na uhel. Věděla, že jemn ě tkaná košile poskytuje jen chatrnou ochranu. Bradavky se jí rýsovaly pod t enkou látkou a nestydat ě se vypínaly sm ěrem k n ěmu.

U okraje postele sklopila o či a zam ěř ila se najeden z r ůžových kvítk ů vyšitých na ložním prádle. Když k ní vztáhl ruku a jemn ě jí odhrnul pramen vlas ů, nedokázala se k němu p řiblížit a ani stáhnout zpátky. Pak jí položil ruku na rameno a prsty p řejel dol ů po ruce až k dlani.

„Poj ď ke mn ě,“ zopakoval tiše a jemn ě ji zatáhl za ruku. Nem ěla žádný d ůvod se mu zp ěč ovat, usoudila a nechala se přitáhnout blíž. I když proti n ěmu bojovala ze všech sil, neusp ěla.

94

Jednoho dne p řevezme vládu nad Orrickem a ona mu bude stát po boku po celý život.

Vzdychla a poklekla na postel. Hlavu m ěla sklon ěnou a vlasy spušt ěné p řed sebou jako ochrannou clonu.

Uslyšela, jak se prudce nadechl, když si nabral pln ou dla ň jejích hedvábných pramen ů.

„Není t řeba váhat. Minulá noc byla jen začátkem potěšení, které v sob ě my dva m ůžeme nalézt.“

„Necht ěla jsem, aby se to stalo,“ zamumlala vzdorn ě.

„A p řesto nem ůžeš pop řít, že se ti to líbilo.“

„Nebyla jsem k tomu svolná, donutil jste m ě,“ p řipomn ěla mu ost ře.

„Možná jsi zpo čátku nebyla, ale později.“ Hladil ji po vlasech. „A te ď jsme manželé. Řekni mi, Lily, stane se z tebe povolná žena?“ Up řen ě jí hled ěl do o čí.

„Já-já jsem si vás přece necht ěla vzít,“ p řiznala trochu vyzývav ě. „To jsi mi dala najevo více než z řeteln ě,“ souhlasil docela pobaven ě. „Ale nyní jsme oddáni. P řijdeš tedy ke mn ě ochotn ě?“ Zadržela dech, jak zvažovala odpov ěď . Tohle byl, jak si tak uv ědomila, teprve ten pravý okamžik jejího slibu. Odpo lední ob řad dokázal všem, že jsou manželé, ale její nyn ější odpov ěď mu řekne, jestli tuto skute čnost uznala nebo ne.

Ale uznat ji znamenalo jít proti všemu, co cítila ke Colchester ům. Vybavovala si všechno zlo, které napáchali orrickému lidu, každou urážku a nespravedlivou ránu.

Mohlo být na tomhle vystav ěno š ťastné manželství? Její otec tomu zcela jasn ě v ěř il, ona však ne. Nebo. d říve ne a te ď?

Lilliane hledala odpov ěď v jeho tvá ři. Byl pro ni hádankou. Tvrdý jako ocel, obrovitý a samá jizva, d ěsil ji, zastrašoval a vyhrožoval. Naháněl ji jako štvanou zv ěř a pak donutil ulehnout s ním na lože. Ale násilím si ji nevzal.

Krev se jí rozbou řila p ři pomyšlení na to, co s ní ud ělal, ale znásilnění to nebylo.

Kone čně sklopila zrak a tém ěř neznateln ě p řikývla. P řesto si toho všiml. Dlaní jí p řejel po šíji a lehkým tlakem ji položil t ěsn ě vedle sebe.

Lilliane byla pod jeho jistými doteky jako p řikovaná. S každým pohlazením, objetím či jen letmým dotekem její t ělo ožívalo i p řes toužebné p řání, aby se tak nedělo.

95

Pevn ě zav řela o či, jako by se cht ěla schovat p řed skute čností, že se odevzdává právě tomuto muži, svému nep říteli, a p řesto manželovi. Corbett však nebyl z t ěch, jež by se dali snadno odbýt.

„Otev ři o či.“ Políbil ji na jedno ví čko a pak na druhé. „Otev ři o či a podívej se na m ě, Lily.“

Ve sv ětle sví ček m ěly jeho o či nejtemn ější odstín šedi, až se zdály být tém ěř černé. Navíc v jeho pronikavém pohledu Lilliane viděla drobné záblesky stříbrné a zlaté barvy a také úplnou nadvládu, která jí až vyrážela dech.

Přitáhl ji k sobě a políbil s takovou vášní, až se jí rozto čila hlava. Ruce m ěla uv ězn ěné mezi jejich těly a p řitisknuté na jeho teplou nahou hru ď. M ěla by ho odstr čit, napadlo ji, nem ěla by se oddávat těmto vzrušujícím pocit ům. Jakmile jí jazykem polaskal citlivé okraje rt ů a pak pronikl do m ěkkých hlubin úst, veškeré vzdorovité myšlenky ji rázem opustily.

Rozrušen ě vnímala dotek jeho svalnatého t ěla, které ji tisklo k matraci, a pevná stehna jako z ocele, jež nyní ležely mezi jejíma nahýma nohama. Také si uv ědomovala vzr ůstající tlak kdesi uvnit ř svého těla a nádherné utrpení, které jí způsoboval.

Oddávala se mu s přirozeností, kterou znásobovaly vášnivé Corbettovy polibky. D ělila je jen tenká kytlice a pás látky kolem jeho beder, který nedokázal zakrýt jeho vzr ůstající vzrušení.

Když ji kone čně p řestal líbat, z ůstala úpln ě bez dechu. Sám dýchal přerývav ě a s úsm ěvem jí odhrnul z tváře neposlušný pramen.

„Měl bych t ě potrestat za všechen ten tv ůj odpor v ůč i mn ě,“ zamumlal, když jí rozvazoval kytlici.

Lilliane sklopila zrak. „A. a te ď to ud ěláte?“

Když hned neodpov ěděl, Lilliane k n ěmu váhavě vzhlédla a srdce se jí zachv ělo poznáním. Nebude ji bít ani nic podobného, protože si dokáže najít jiné, mnohem účinn ější prost ředky, kterými ji donutí k poslušnosti.

Sklonil se k ní blíž. „A te ď.,“ zazubil se. „Myslím, že tomu, co s tebou chci ud ělat, se dá sotva říkat trest.“

Pocítila jemné doteky rtů na hebké a citlivé k ůži krku. Ó, jak si přála zůstat pod nimi nete čná! Jenomže stejn ě jako p ředtím byla zcela odzbrojena tou jemnou silou, kterou ji ovládal. Svými zkušenými polibky podlamoval její v ůli, zklid ňoval hn ěv a zbavoval veškerého odporu v ůč i n ěmu.

96

ěla srdce až v krku, když

ě jí dráždil bradavky

Pak pomalu sjížd ěl níž a níž a Lilliane m

cítila jeho dech na svém b řiše a žár dlaní na plných ňadrech. Hladil je a hn ětl, škádlil vystouplé bradavky, až sebou zmítala v tichých prosbách. Lilliane zahltil příval mocné vášně.

„Ách,“ vydechla zoufale, „Prosím, “ Neúnavn

a líbal na rozpálenou pokožku b řicha, až se t řásla jako v horečce. „Ó ne, má nádherná uličnice. Úlevy se ode mne hned tak nedo čkáš,“ popichoval ji, když kroužil jazykem kolem bra davek.

„Musíš si toho ješt ě hodn ě od činit.“

„Prosím.“ Projížd

Lilliane se snažila nevnímat jeho slova, ale Corbet t coby zosobn ění ďábla ji spokojeně mu čil p řísliby ješt ě v ětšího potěšení.

ěla mu prsty ve vlasech a marn ě se snažila přitáhnout jeho obličej k sob ě nahoru.

„Te ď m ě prosíš,“ nabral si plnou dla ň jejích vlas ů. „Ale pov ěz mi, pro č jsi na svatbu nep řišla s rozpušt ěnými vlasy, jak jsem t ě žádal?“ Vyt řeštila o či a p řekvapen ě se na n ěho zahled ěla. Pomali čku se přesunul vedle ní a t ěsn ě se p řitiskl, aby cítila jeho rozpálené, pevné

tělo.

„Čekám na tvou odpověď , Lily.“ „Já. to bylo jen.“ Lilliane nev přemýšlet, natož si vzpomenout, pro za každou cenu neposlechla.

ěděla jak dál, nebyla schopná č pro ni bylo tak d ůležité, aby ho

„Ud ělala jsi to proto, že jsi mi musela odporovat vždy, jak jen to

bylo možné, mám pravdu?“

„Ano,“ vydechla rozpolcená mezi touhou, kterou v ní zažehl, a neutuchající hlubokou záští. Místo toho, aby ho rozzlobila, zdálo se, že v n ěm její odpov ěď vzbudila ješt ě v ětší váše ň. Kolenem jí roztáhl nohy od sebe a jednu ruku zasunul mezi stehna.

„Nebyla jsi tehdy ješt ě moje žena,“ zašeptal vzrušen

nepotrestám, ale m ěj na pam ěti, že od své ženy o čekávám naprostou

poslušnost.“

ě. „Tak t ě za to

Lilliane se t ěmto slov ům v duchu zp ěč ovala. Necht ěla být poslušná a necht ěla být jeho ženou. Zdálo se však, že nad ní zcela p řevzal kontrolu a donutil ji se poddávat jeho vůli. Byl snad zt ělesn ěním démona, který na ní prováděl černou magii?

Pak mezi stehny pocítila smyslnou hru jeho prst ů a plna vášn ě se mu vypnula vst říc. Dráždil ji, dokud bezmocn ě neležela vy čerpáním. Náhle probuzená náruživost ji spalovala až do morku kostí.

97

„Budeš. tou nejposlušn ější. ženou.,“ vyrazil ze sebe přerývav ě, sám přemožen touhou. V moment ě, kdy ucítila hrot jeho mužství, se neubránila výk řiku vzrušení.

„Řekni to, Lily,“ zašeptal jí chraplav ě do ucha. „ Řekni mi to.“ „Budu,“ p řitakala zaslepena vášní. „Budu poslušnou ženou, “ Zasténal, pronikl do ní a pak se v ní rytmicky a plynule pohyboval v dlouhých p řírazech jako horké kopí ovinuté hedvábným sametem. A Lilliane si byla jistá, že se dotýká jejího nejnitern ějšího já. Měla pocit, že letí vst říc n ěč emu neznámému, strach nahánějícímu, a p řesto úžasnému, jak se její tělo p řibližovalo k dosud neobjevenému cíli. Potom jí tělem projela neuv ěř iteln ě mocná vlna následována další, která ji vynesla na samý vrchol vzrušení. Nato byla tém ěř vyzvednuta z postele, když se jeho t ělo napnulo a zasténal jí do vlas ů.

„Á, Lily,. m ůj Bože, ženo.“

Lilliane pocítila prudký záchv ěv, který jím prob ěhl, a v duchu se s hrdostí zaradovala, že má sama sílu v n ěm vyvolat podobné pocity jako on v ní. Ale sotva jeho zb ěsilé tempo polevilo, zatřpytily se jí v očích slzy. Odtáhne se od ní, zalekla se. Přestože to bylo šílené, necht ěla, aby od ní odešel.

Když se i s ní p řevalil na stranu, m ěla od n ěho odvrácenou tvář. Byla zmatená svými pocity. M ěla by ho nenávidět, p řitom však po něm toužila tak, že se to zcela vymykalo jejímu chápání. D říve se mu snažila ze všech sil uniknout a nyní se na n ěho tiskla zni čená představou, že by se od ní odtáhl.

Corbett ji nepustil. Místo toho si ji uložil v náručí a p řetáhl přes n ě hřejivé pokrývky. Lilliane mu položila hlavu na hru ď a poslouchala, jak se mu postupn ě zklid ňuje divoce bušící srdce. Zhluboka vydechl a políbil ji na temeno hlavy.

„Budeš dobrá žena,“ zašeptal ospale. „Moc dobrá.“

Cítila se poct ěna jeho slovy, p řestože se jí neobvyklý obrat v pocitech v ůč i n ěmu nelíbil.

Pak jen chvíli klidn ě ležela v náru či svého nového manžela a přemýšlela, jak je to zvláštní, být takhle s mužem. B ála se, že se nezklidní a nedokáže usnout.

Bylo to podivné, ale cítila se v jeho blízkosti v bezpe čí. Vzdychla, uvelebila se vedle n ěho a ukonejšená pravidelným oddechováním se pomalu propadala do mírumilovného spánku.

98

10

Lilliane si ješt ě pln ě neuv ědomovala Corbettovu p řítomnost ve svém loži. Vzpomínky m ěla p říliš zamlženy spánkem, avšak teplo a tlak jeho pevného těla se nedaly p řehlížet dlouho. Když jí položil ruku na bok, jen se mali čko zavrt ěla, ale po prvních n ěžných polibcích, které pocítila na krku a ušním lal ůč ku, nemohla jeho přítomnosti déle nedbat. Pomalu otev řela o či do šera časného rána a pln ě si uv ědomila, s kým leží v posteli.

„Spalo se ti dob ře?“ zeptal se Corbett zast řeným hlasem a Lily se zachv ěla, jako by v ní rozehrál nějakou niternou strunu. Leželi vedle sebe s b řichy d ůvěrn ě p řitisknutými a s propletenýma nohama. Hlavou jí prolétly vzpomínky na p ředchozích pár hodin a ke svému naprostému zármutku po něm op ět zaho řela touhou.

Váhavě k n ěmu vzhlédla. Místnost spo ře osv ětlená prvními paprsky po čínajícího dne odhalovala jen obrys jeho mohutného těla, které v ní vzbuzovalo pocit naprosté převahy. V jeho n ěžných dotecích však nebylo nic, čím by ji k n ěč emu nutil. Pouze Lilliane odhrnul vlasy z čela a pohladil po tváři.

I to sta čilo. Jako když poryv v ětru rozdmýchá doutnající ohe ň, vzplála obnovenou žádostivostí. Jejich předchozí milování v ní podnítilo v ětší chu ť na další, uv ědomila si, když se nechala ovládnout tím nepřehlédnutelným tlakem v podb řišku a p řitiskla se pevn ě k n ěmu.

„Ach, má malá ženuško,“ vášnivě zašeptal k jejím rt ům. „Dovedeš mě p řivést k naprostému šílenství. Z ůstal bych takhle s tebou.“ Horoucn ě ji políbil a roztan čil jejich jazyky ve vášnivém duetu. Byla pro n ěho okamžit ě p řipravená, jako by jejich poslední milování ještě neskon čilo a jen plynule p řešlo do dalšího.

„Zůsta ň se mnou,“ zašeptala. „Je ješt ě noc, nemusíš te ď odejít.“ Corbett se nad ní vzty čil. Nedokázala rozeznat výraz jeho tváře, podv ědom ě tušila, že se na ni up řen ě dívá. Myslela si, že n ěco řekne, pak se ale v náhlém rozhodnutí přesunul níž. Kolenem jí roztáhl nohy a ona mu ochotn ě vyhov ěla. Pronikl do ní s takovou jistotou a umem, až jí tím vyrazil dech.

99

„Ó, Bože.,“ vydechla, když za

čal rytmicky p řirážet a rozbou řil jí

krev až tém ěř k varu. Byla jeho žena, p řemítala a hlava se jí to čila, jako by m ěla závrať. Co d ělali, bylo správné před Bohem, ale ona

byla víc než jenom jeho žena. N

ějakým záhadným zp ůsobem z ní

vysál všechnu svobodnou vůli a p řivlastnil si i její duši. Ona, která ho tak siln ě nenávid ěla, se mu nyní ochotn ě poddávala a toužila po něm. Byla si dokonce jistá, že by snad bez jeho doteků um řela. Jeho pohyby nabíraly na vášnivosti, až ucítila, že se za číná napínat. Nato dosáhl vrcholu a Lilliane pochopila, že jejich milování bude

brzy konec.

ehm. p

ě, ale Corbett

řesto všechno, co se stalo

ůže být oboustrann ě

„Prosím, ješt ě ne,“ zašeptala zoufale a sotva slyšiteln

ji p ři závěre čném uvoln ění p řece jen zaslechl.

Lilliane se cítila ponížená. Pro č to řekla? Nyní p řece v ěděla, k čemu mezi nimi m ůže dojít, a k čemu v ní m ůže dojít, nechápala, jak n ěco takového mohla vypustit z úst. Byl to zázrak, že takto dokázala ležet s mužem. Zvláště s tímto mužem. Jist ě mu nemohla up řít, jaké potěšení v ní vzbuzoval, ale prosit ho, aby po čkal, nebylo manželky hodno, leda n ějaké prostopášnice!

Corbett se zdvihl na loktech a pohlédl na ni. Odvrátila se od n ěho, ale on ji chytil za bradu a oto čil obli čejem k sob ě.

„Nem ěl jsem na tebe tak sp ěchat,“ za čal s vážným výrazem ve tváři. „Jsem tebou opravdu nadšený, Lily. P

dříve, si myslím, že naše manželství m

spokojené. Jestliže jsem tě nenechal. jestliže jsem byl moc.

říliš ukvapený, pak mou jedinou omluvou je, že jsem ve své žen ě našel mnohem víc pot ěšení, než jsem v ůbec mohl doufat.“ Usmál se a v temné siluetě obli čeje se mu zableskly zdravé, bílé zuby. „Nedot čená, a přesto plná vášně. Jsi prost ě jedine čná!“ Lilliane jeho up římná slova vlastně zklamala. Výraz „oboustranná spokojenost“ zn ěl prázdně. A čkoli tohle vždy od manželství očekávala, náhle to působilo jako dost ubohá vyhlídka.

Ovšem nikdy by mu to nep řiznala. „Už jsi zapomn

důvod, pro č sis m ě vzal?“ odsekla. „Zapomn ěl jsi, že jsem d ědi čkou

tohoto panství?“

ěl ten hlavní

Zasmál se a políbil ji na polekaná ústa. „Má vášnivá, nedotčená dědi čka. Ano, vedeš si dost dob ře, Lily.“ Odml čel se a ješt ě víc se na ni p řitiskl. Pak se za čal posouvat níž k jejím stehn ům a Lilliane se

rozbušilo srdce.

100

Minulou noc ud ělal to samé. Líbal ji, dráždil a dotýkal se jejího neintimn ějšího místa až k bodu naprostého šílenství. Hlavu m ěla zvrácenou dozadu, oči zav řené v rozechv ělém o čekávání, když cítila, jak jeho polibky sm ěř ují od ňader p řes b říško stále níž. Pak se v dáli ozval lesní roh a on zdvihl hlavu.

„Corbette,“ zašeptala a p řála si, aby je nic nerozptylovalo. V tom okamžiku kdosi mocn ě zabušil na dve ře a vše bylo pry č.

Zaslechla, jak tiše zaklel, a pak ost ře odpov ěděl na vyrušení. Sotva dokázala uvěř it, že se od ní opravdu odvrací a vstává. Přešel k hromad ě oble čení, která ležela na zemi. To bylo to poslední, co by očekávala. N ěkolik minut jen zaražen ě ležela a zírala na n ěho, jak se obléká. Závan chladného vzduchu na nahé kůži ji rychle vrátil na zem. Rázem pocítila nepřítomnost h řejivého těla. Rozzloben ě na sebe p řitáhla pokrývku. M ěla sto chutí zabo řit pod ni hlavu, ale hrdost jí to nedovolila.

Op ět se odvážila na n ěho pohlédnout. I p řes sv ůj hn ěv a pocit ublíženosti musela uznat, že svalnatá a urostlá postava jejího muže působí nesmírn ě sv ůdn ě. Nebyl sice tak hezký jako sir William, na to byl p říliš poznamenaný mnoha jizvami, p řipadal jí čím dál tím přitažliv ější.

„Musím te ď odejít.“ Vpadl jí do myšlenek.

„To je mi víc než z řejmé,“ odpov ěděla zlostn ěji, než cht ěla. Vzhlédl k ní a zamračil se. „Ne, Lily, nechápeš to. Já musím odjet z Orricku. Musím vy řídit jednu záležitost, která nesnese odkladu.“ Předchozí bolest z jeho odchodu ze spole čného lože nebyla nic proti té, jež ji zasáhla nyní. Lilliane pokleslo srdce, když kone čně pochopila význam jeho slov, a nedokázala se ubránit slzám. Bůh ho zatra ť! Spílala mu v duchu. B ůh ho zatra ť za to, jak s ní zachází! Je vdaná pár hodin a už opuštěná. Hostům, kte ří se chystali na další den oslav, bude p řipadat k pláči. Mín ění host ů však nebylo to, co Lilliane zra ňovalo nejvíce. Z výšin vášn ě dopadla tvrd ě na dno osam ění. Dal jí nad ěji, že jejich manželství by se mohlo vyda řit, a vzápětí vše obrátí v opak, když prokáže naprostý nedostatek zájmu. Ješt ě p řed chvilkou překypovala údivem a potěšením a nyní cítila jen prázdnotu a vyčerpání. Ne, nebude plakat, přísahala, když zatla čila slzy.

„Kam jdeš?“ zeptala se tiše a snažila se, aby to zn ělo klidn ě.

101

Hned neodpov ěděl a soust ředil se na šn ěrování bot. „Musím n ěco za řídit. Je to povinnost v ůč i králi. To by tě nezajímalo,“ dodal nenucené.

Když na ni kone čně pohlédl, jeho výraz byl tak ne čitelný, že se málem přestala ovládat. Povinnost vůč i králi? Co by mohlo být tak důležité? A co manželské povinnosti? Pro č ho sama tak málo zajímá? Zdálo se, že mu přináší potěšení, ale pokud tomu tak bylo, jen tak by od ní neodešel.

Veškerá nejistota, která v ní byla, náhle vyplula na povrch. Lilliane sed ěla na posteli s prost ěradlem p řitaženým až k brad ě. Cht ěl nevinnou d ědi čku, dostal ji. Její vášnivost ho p řekvapila, ji také, a pomohla zahojit rány, které utrpěla, když jí náhle vpadl do života. Te ď to bylo ješt ě horší. P ředtím v sob ě nechovala žádné hloupé nad ěje. Byla ostražitá a své city m ěla p řed ním schované v bezpečí. Pak svými n ěžnými doteky a milými sl ůvky prolomil její opevn ění. Omámil ji polibky a přemohl vášní. Byla otupena sladkým sebeuspokojením a nevšimla si, že za vším stojí jen om faleš a klam. Paprsky ranního sv ětla vše ukázaly v pravých barvách. Teď odhalil své skutečné já a jí nezbývalo nic jiného než se proti němu op ět opevnit.

Corbett si p řipjal opasek s me čem a p řes rameno si p řehodil koženou kabelu. „Je mi líto, že odcházím, Lily,“ řekl mile a Lilliane se necht ěně zachv ěla. Nedá se mu věř it, p řipomn ěla si a pokr čila rameny. Když však t řemi ráznými kroky p řešel až k ní, odtáhla se od něho.

Zamra čil se, a tak rychle p ředešla možným otázkám: „Posp ěš si. Povinnost ne čeká.“ Vzhlédla k němu a snažila se pod maskou lhostejnosti skrýt svoje skute čné pocity.

Corbett se zhoupl na patách a na moment se zdálo, že váhá. Pak k ní natáhl ruku a pohrával si s loknou kaštanových vlas ů.

„Nemohu s jistotou říct, kdy se vrátím. Omlouvám se za všechny potíže, které ti tím p ůsobím.“ Odml čel se a Lilliane zadržela dech. Její hn ěv se pomalu rozplynul pod nenuceným dotekem Corbettových prst ů. Cht ěla ho poprosit, aby z ůstal, ale uražená pýchají to nedovolila. Stále čekala na n ějaká slova zaplňující podivnou prázdnotu, která ji začala sžírat.

Ale nedo čkala se. Corbett se mali čko zamra čil, pustil loknu jejích vlas ů a couvl o krok zp ět. „Opatruj se, Lily.“ A byl pry č.

102

Rudý kotou č vycházejícího slunce zá řil za vzdáleným obrysem les ů, když Lilliane sp ěchala na hradní nádvoří. V rychlosti se oblékla do stejných šat ů, které m ěla na svatb ě, nazula si hedvábné střeví čky a p řes ramena p řehodila vln ěný šál.

Nev ěděla, pro č ji to táhne za Corbettem. Částečně za to mohlo to nesnesitelné ticho v náhle prázdné a studené komnatě. Když nic jiného, vytvo ří pro hosty klamnou p ředstavu, že tvo ří jednotný pár. Necht ěla si p řiznat, že stále od n ěho čeká na nějaká slova uznání, a tak tuto myšlenku rychle zapudila co nejdál. Když se na ni Corbett obrátil a pozoroval, jak přichází, nemohla popřít, že se jí rozbušilo srdce a zaplavil strach z nejistoty.

Stál uprostřed skupinky rytí řů . Po krátkém zaváhání spěšn ě ukon čil ud ělování pokynů a n ěkolika rychlými kroky p řešel po nádvoří k místu, kde v chladném ranním pov ětří osamocen ě postávala. Tep se jí zrychlil, když zastavil t ěsn ě p řed ní. M ěl na sob ě tutéž válečnou zbroj jako první den, kdy p řijel na Orrick. Tenkrát byla ohromena d ůstojností, která z něho vyza řovala. Nyní sotva dokázala uv ěř it, že to je ten samý muž, který ji dokáže tak n ěžn ě držet v náručí.

„Ne čekal jsem, že m ě p řijdeš vyprovodit.“

Lilliane vzhlédla do jeho vážné tváře. Kousla se do rt ů plná nejistoty a pevn ěji kolem sebe ovinula vln ěný šál. „Nechci vypadat hned druhý den po svatb ě opušt ěná,“ odpov ěděla zdráhavě. „Já tě neopouštím!“ Vztáhl k ní ruku, ale ona ucukla.

„Tak pro č musíš odejít?“

„Chceš, abych z ůstal?“

Lilliane na tuto otázku nebyla připravená, po jejím odmlčení se chápavě pousmál.

„Chceš, abych z ůstal?“ zeptal se znovu n ěžn ěji.

Odvrátila zrak pod tíhou jeho pronikavého pohledu a odhodila si přes rameno prameny vlas ů, které jí vítr sfoukal do obličeje. „To není. není slušné, aby ženich odjel tak náhle z. z. “

„Z manželského lože?“ zeptal se Corbett a položil j í ruce na ramena. „Věř mi, Lily. Kdyby to nebylo tak d ůležité, nikdy bych to neud ělal.“

„Co m ůže být tak strašn ě d ůležité?“ vyk řikla neschopná se dále ovládat. „Určit ě to mohlo alespo ň ješt ě jeden den po čkat!“

103

Chvilku na ni jen up řen ě hled ěl. Pak se pomalu usmál. „Znamená to, že ti budu chyb ět? A když ti slíbím, že jakmile se vrátím, okamžit ě za čneme tam, kde jsme skon čili, usm ěješ se na m ě alespo ň trošku?“

Lilliane však nedokázala žertovat ve chvíli, kdy se nevysv ětliteln ě cítila trhána na kusy. Snažila se od n ěho odtáhnout, ale marně. „Nemohu to odložit,“ promluvil poté vážn ě. „Musíš mi v ěř it.“ „Věř it Colchester ům?“ vysmála se mu. „To bych musela být blázen.“

Zamra čil se. „Stejn ě jako já bych byl blázen, kdybych v ěř il holce, která se mi hrabala ve věcech,“ p řipomn ěl ost ře. „Rozmysli se, Lilliane. Bu ď budeš mojí skute čnou ženou., nebo se te ď prohlas za mého protivníka. Obojí nejde.“

Lilliane byla na vážkách. Neměla by mu v ěř it. Nem ěla! Zachv ěla se.

„No tak, Lily, co si vybereš?“ Ostražit ěji sledoval.

„Jsem tvoje žena,“ p řiznala nakonec zdráhavě. Nem ůže p řezírat holou pravdu. Byli manželé a budou jimi i v dalších letech, které přijdou. Nem ělo smysl mu neustále odporovat.

Přitáhl ji k sobě a její rysy, aniž by si toho všimla, okamžit ě zjemn ěly. „Kdy se vrátíš?“

„Vrátím se, jak nejrychleji to bude možné,“ zašeptal n ěžn ě. „Vědomí toho, co m ě tu čeká, mi dá křídla.“ Pak se k ní sklonil a vášnivě ji políbil. Lilliane se nezmohla na odpor a jen se oddávala slasti této chvíle. Když se kone čně rozd ělili, z ůstala stát bez dechu s rum ěncem ve tvářích a rozechv ělá touhou. Byla snad blázen, že se ho nedokázala nabažit?

Poté, ještě trochu omámená, se jím nechala vést k brán ě, kde stála skupinka lidí v četn ě otce, Williama a Aldise, kte ří sledovali odjezd družiny rytí řů . Všimla si nesouhlasného výrazu Aldise a Williama a pot ěšení ve tváři svého otce. Kdyby i její vlastní pocity k manželovi mohly být tak jednoduché, p řemýšlela, zatímco pozorovala Corbetta vracejícího se ke skupince svých muž ů.

Corbett se vydal na cestu jen s polovinou rytí řů a hrstkou sluh ů. Nasedl na mohutného válečného o ře a zvedl ruku Lilliane na pozdrav. Pak se obrátil na Danna, který držel jeho kon ě za uzdu. „Nemám z téhle výpravy v ůbec dobrý pocit,“ zavr čel Dann. „Myslíš, že já ano?“ odpov ěděl Corbett odm ěř en ě.

„Pak m ě nech jít místo sebe. M ě tady na rozdíl o tebe nic nedrží.“

104

Corbett shlédl na svého nabručeného zástupce. „Víš moc dobře, že tohle musím za řídit já. Krom ě toho pot řebuju, abys tady dal na vše pozor.“ Corbett zamí řil pohledem k Lilliane, která stála mezi otcem a Williamem. „Dej pozor na Williama.“

„A na tvou ženu ne?“

Corbett se na Danna obo řil: „Dávej si pozor na jazyk! Je tady teď paní, tvoje stejn ě jako kohokoli jiného, a je hodna tvé v ěrnosti.“ „Ale ne mojí d ůvěry. To už jsi zapomn ěl, jak t ě špehovala? Jak skrývala své pravé jméno? A co její láska k Williamovi?“ pokra čoval i p řes Corbett ův rozlícený pohled. „M ůže být toho všeho stejnou sou částí jako William.“

„Ovládej se, Danne! Varuju tě naposledy.“

Rozzloben ě oto čil kon ě. „Čas ukáže, kdo všichni jsou vinni,“ zahu čel nevrle. „Svoje povinnosti znáš. Tak se postarej, a ť jsou spln ěny.“

Jakmile procesí muž ů vjelo na t ěžký padací most, Lilliane se vydala nahoru po strmých kamenných schodech cimbu ří. Cítila se zmatená a smýkána mnoha protichůdnými pocity. Rozhodn ě nepot řebovala otcovo velebení svého muže nebo William ův neskrývaný odpor.

William zu řil od chvíle, kdy se s Corbettem políbili, a Lilliane tušila, že ji vyhledá, aby si n ěkde o samot ě promluvili. Samoz řejm ě mu žádné vysvětlení nedlužila, p řipomn ěla si, když vylétla posledních pár schodů. Vzal si jinou a ona zase jiného.

Vyb ěhla na cimbu ří a vyhlédla ven na dvojstup zkušených válečník ů, který ve spo řádané formaci pokračoval dál po cestě. Corbett, vysoký a vzp římený na grošovaném válečném o ři, se mezi nimi nedal p řehlédnout. Nebyla to jen jeho mohutná postava, čím se od ostatních odlišoval. Dokázal být drsný a náro čný, ale také n ěžný a vlídný.

Donutil ji ke s ňatku a ulehnout s ním v jednom loži, nicmén ě mu nemohla up řít schopnost ji pot ěšit. V ěděla toho o n ěm tak málo, dokonce i tato výprava pro ni byla naprostou záhadou. I když byl tak tajemný a zcela ur čit ě nebezpe čný, už te ď se t ěšila na jeho návrat.

105

11

„Ležte klidn ě. Uklidn ěte se,“ šeptala Lilliane k lady Veron ě a rychle set řela mladé žen ě kr ůpěje potu z čela.

„Tady je nápoj od matky Grendelly,“ p řisp ěchala Ferga k posteli. Lilliane podržela Veron ě hlavu a zavalitá sloužící mohla budoucí matce podat hustý odvar z řeb říčku.

Od svatby již ub ěhl týden a všichni hosté v četn ě Odelie a Tullie odjeli. Lady Veron ě se na odjezd necítila dob ře, a tak spole čně s Williamem z ůstali na Orricku o n ěco déle. Zdravotní stav mladé ženy se nezlepšil, naopak toto ráno se u ní objevily porodní bolesti. Všichni v ěděli, že je to p říliš brzy. Grendella našt ěstí p řišla okamžit ě.

„Musíme porodu zabránit, nebo to dítě nep řežije,“ zamumlala si spíše pro sebe. „Dám jí na to řeb říček. Snad bolesti zastaví.“ K úlev ě všech se zdálo, že léčivý nápoj skute čně zabírá.

Brzy odpoledne, když Veron ě kone čně usnula, Lilliane znaven ě sešla po schodech do velkého sálu, kde tou dobou bylo jen pár lidí. Dv ě služky uklízely stoly, aby je muži mohli odsunout stranou, a pod jedním z oken sed ěl její otec se sirem Dannem a hráli šachy. „Ha! Pokud váš postup proti bezv ěrc ům byl stejný jako to, co tu předvádíte dneska, udivuje m ě, že jste se vrátil živ a zdráv,“ zajásal lord Barto ň, když vzal siru Dannovi dalšího p ěšáka a zmařil mu plánovaný tah střelcem. „Hlídejte si obranu, chlape, nebo vám brzy ohrozím krále!“

„Ubránil jsem krále na východě, ubráním si stejně dob ře i tenhle kus kamene,“ zabru čel Dann a p řemítal už nad odvetou.

Lilliane nep řestávalo udivovat, že si otec ze všech lidí nejvíce oblíbil právě málomluvného sira Danna. Oba, a čkoli p ředstírali vzájemnou nedůvěru, každé odpoledne zasedli nad partičkou šach ů. I přes to reptání a vzájemné napadání Lilliane viděla, že si otec hru užívá.

106

S unaveným povzdechem se oto čila ke vzdálenému krbu. Po probd ělé noci u Veronina lože potřebovala trochu polévky, ale v tom ji zastavil William.

„To jste tady Colchesterovi podlehli všichni?“ zept al se ušt ěpa čně. Lilliane otrávená jeho neustálou špatnou náladou, kolem n ěj jen prošla a podrážd ěně utrousila: „Zahrát si šachy snad není nic špatného.“

„A co takhle milostná hra?“ Zatarasil jí cestu a p řinutil, aby se na něho podívala.

Lilliane op ět vzdychla. Byla vy čerpaná, hladová a unavená z Williamova neustálého odsuzování. „Láska není hra,“ za čala. „Pokud ty, “

„Aha, ale on se na to takhle dívá, Lilliane. Bude se t ě snažit získat, aby t ě pak zneužil ve sv ůj prosp ěch.“

Vzal jí ruce do svých. „Ale žena jako ty si zaslouž í být milována a zbož ňována. Zbožňoval bych t ě. Po řád bych tě miloval, kdybys m ě nechala, “

„Okamžit ě p řesta ň, Williame!“ vytrhla se mu. „Proboha, co to říkáš!“

Lilliane nemohla uv ěř it vlastním uším. Jak se m ůže opovážit vyslovit n ěco takového? To v sob ě nemá ani trochu v ěrnosti nebo cti?

„Zešílel jsi? M ěl bys myslet na Veron ě, která i v tuhle chvíli trpí pro tvoje dít ě!“ Nato znechucen ě odešla.

Její náhlý odchod zp ůsobil, že jak lord Barto ň, tak sir Dann zvedli hlavy od šachovnice. Barto ň byl jen trochu otráven Williamovou přítomností, zato sir Dann byl zjevně rozzloben.

„To namyšlený št ěně se o čividn ě o slehnutí své ženy v ůbec nezajímá.“

„William se vždycky zajímal jenom sám o sebe. Jeho žena, dít ě, či dokonce vlastní državy pro n ěho nemají žádnou hodnotu, pokud mu nezajiš ťují pohodlí a blahobyt.“ Lord Barto ň pokr čil rameny a nap řáhl ruku, aby táhl střelcem. „To byl p řesn ě ten d ůvod, pro č jsem mu odmítl dát Lilliane za ženu.“

„Po řád se ale na ni lepí. Jste si jistý, že mu k tomu sama nezavdává příčinu?“

Lord Barto ň ude řil p ěstí do stolu s takovou silou, až všechny figurky nadsko čily. „Dávejte si pozor na jazyk!“ zavr čel rozzloben ě. „Ona je moje nejstarší dcera, vaše paní, a žena v ašeho pána!“

107

Dann se zamra čil ješt ě víc. „Samoz řejm ě má mou oddanost, protože si vzala za muže Corbetta, který se zavázal udržet v tomto údolí mír. Ale William. na toho si dám pozor.“

Lord Barto ň byl t ěmito slovy uklidn ěn, ale když hra skon čila, byl velmi bledý a držel se za bok. Poté co sir Dann odešel, ješt ě chvíli otálel v sále.

Zanedlouho nato, co Lilliane vylezla z koupele, vtrhla do její komnaty služebná. „Má paní, pojďte honem. Lord Barto ň, “ Panika v dív čin ě hlase Lilliane tém ěř zastavila srdce. Rychle na sebe natáhla šaty a bosá uháněla po schodišti dol ů. Mokré vlasy jí máčely od ěv, studené kameny zábly do nohou, ale její mysl se upírala jen ke skupince lidí v zadní části sálu.

„Ó, má paní. má paní,“ úp ěla Ferga.

Lilliane se protla čila k otci. „Dobrý Bože, co se stalo?“

Sed ěl rozvalený na své oblíbené židli, jeho normálně zdrav ě vypadající ple ť byla nyní popelav ě šedá a sotva znateln ě dýchal. Když mu Lilliane sáhla na čelo, zjistila, že je ledov ě studené. Hrdlo se jí stáhlo strachem.

„Vezm ěte ho do jeho komnaty a po řádně roztopte v krbu,“ na řídila mnohem sebejist ěji, než jak se cítila. „Ihned zavolejte matku Grendellu.“ Lilliane s obavami následovala čty ři muže, kte ří mezi sebou nesli lorda Bartona. „A n ěkdo se pokuste najít Thomase.“ Přestože se snažila zajistit otci pohodlí, Lilliane c ítila, že ji opouští. Nevzdávala se naděje, i když v ědma trpn ě zavrt ěla hlavou, a vstoupila do cesty kn ězi, který cht ěl dát otci poslední pomazání. „Nem ůžete ho nechat um řít, Grendello! Musí existovat n ěco, co můžeme ud ělat!“

„Každý máme sv ůj vym ěř ený čas a musíme jít, když nás B ůh povolá.“ Zahled ěla se moudrá žena na Lilliane svýma poloslepýma očima. „Nyní více než m ě pot řebuje kn ěze.“

Lilliane se zdráhala uvěř it, oponovala jim, ale byl to otec, který ji donutil čelit pravd ě.

„Je konec, Lily, je to dané,“ zamumlal chraptiv ě. Lilliane se k němu okamžit ě sehnula a položila mu chv ějící se ruku na čelo. Lord Barto ň otev řel o či a slab ě se na ni usmál. Pak se ot řásl a sotva znateln ě zašeptal: „Je to dané.“ A vydechl naposledy.

„Ot če, ot če!“ Zoufale se ho snažila obejmout, dodat mu svou vlastní sílu a mládí, ale bylo to marné.

108

„Nem ůže být mrtvý, to nem ůže být pravda,“ ochromen ě opakovala Lilliane, když ji v ědma p ředala Williamovi. „Nem ůže být mrtvý, Williame. Pro č? Ješt ě p řed chvílí byl v sále a jako vždycky hrál šachy se sirem Dannem.“

„Sirem Dannem?“ vysmál se William. Oto čil ji prudce k sob ě. „Ty jsi neslyšela, co řekl tv ůj otec? Jak ješt ě sta čil obvinit svého vraha, než vypustil duši? Řekl p řece je to Dann. Byl to Dann, Lilliane. Muž tvého manžela ho zabil. Corbett se tak kone čně do čkal odplaty za vraždu svého otce.“

Lilliane jeho obvin ění šokovalo. Chvíli nedokázala odpov ědět, tém ěř nebyla schopna p řemýšlet v d ůsledku silného nervového ot řesu. Pak se jí vybavila otcova poslední slova. „Je to dané,“ řekl nebo: „Je to Dann?“ Zírala do Williamova rozzlobeného obli čeje. „Tímhle si nem ůžeš být jistý,“ zašeptala vyd ěšen ě.

„Jsem si jistý,“ zasy čel. „To jsi tak slepá, že klidn ě p řehlédneš vraždu svého otce? Všichni v ědí, že synové Colchestera už dlouho touží po odplat ě.“

Položila si ruku na čelo. Byla zmatená, potřebovala v klidu přemýšlet. D ěsilo ji, že by to mohla být pravda a že nebude mít klid, dokud se nep řesv ědčí. Vytrhla se Williamovi a sp ěchala za v ědmou. „St ěžoval si. zeptal se t ě n ěkdy m ůj otec na radu kv ůli n ějakému onemocn ění?“

„Nikdy m ě moc nepot řeboval, jen vím, že trp ěl nemocí bohatých muž ů, dnou. Thomas si ke mn ě p řišel pro obklad.“ Chvilku přemýšlela. „A loni na ja ře jsem mu vytrhla zub. O ni čem dalším nevím.“

„Vidíš, Lilliane? Říkal jsem ti to. Byl zdravý dokud. na n ěho nevztáhl ruku vrah tvého muže.“

Williamova slova s ní ot řásla. Dann ho zabil, připustila si s hr ůzou. Opravdu to tak bylo? Dann se s otcem p řátelil, ale možná to bylo jen proto, aby získal jeho d ůvěra a tím p říležitost ho otrávit. Nyní Corbett bude moci ovládnout Orrick bez jakýchkoli omezení. Lilliane zavrt ěla hlavou. Corbett byl p říhodn ě pry č, takže na jeho hlavu žádné přímé obvin ění padnout nem ůže.

Byla zmatená. Kdyby tu tak byl Aldis, přemýšlela, nebo alespo ň Santon. Pomohli by jí ubránit Orrick před nep řáteli uvnitř jeho zdí. Ješt ě že tu byl William, ulevilo se jí. Poslední dobou s e sice v jeho přítomnosti necítila dob ře, ale ur čit ěji pom ůže. Nicmén ě obrana Orricku nyní ležela p ředevším na ní, uv ědomila si a srdce jí pokleslo.

109

V následujících hodinách bylo nutné připravit otcovo t ělo k poh řbu, nachystat smute ční komnatu a vypravit posly. Celý hrad se zahalil do smutku. Lord Barto ň byl milovaný vládce a jeho smrt zasáhla téměř každého. Lilliane navíc sžíralo vy řč ené obvin ění. „Je to Dann,“ kroužila jí myslí poslední otcova slova. To obvin ění bylo jasné. Otec zem řel rukou sira Danna. A pokud se tak stalo, není sporu o tom, že tak u činil na p říkaz jejího manžela.

Lilliane se toužila n ěkde ukrýt a poddat se své bolesti. Nyní si však nem ůže dovolit žádnou slabost. M ěla zodpov ědnost za celý hrad a každý od ní čekal rady a vedení v t ěchto t ěžkých časech. Byla na vše sama, nem ěla tu nikoho z rodiny, a dokonce i starý dobrý Thom as odjel ten den ráno navštívit syna do Sedgewicku.

Když se Lilliane kone čně dostala do své studené komnaty, t řásla se vysílením. Krb byl vyhaslý, protože Ferga se nyní v ěnovala lady Veron ě a nem ěla čas na své obvyklé povinnosti. Lilliane chlad vítala. Hlava jí t řeštila a ruce se chv ěly, když si rozvazovala šaty, aby se uložila k spánku. Dokonce si pro samou únavu nerozpletla na noc vlasy. Ani když vklouzla pod t ěžkou p řikrývku, nemohla najít zoufale pot řebný klid a odpo činek.

Jako každou noc od své svatby se nemohla zbavit myšlenek na Corbetta a d ůvěrností, kterým se spolu oddávali. D říve se na tyto představy t ěšila, i p řes neujasn ěný vztah ke svému muži, nyní jí však zp ůsobovaly jen bolest. Miloval se s ní s takovým umem , že si ji tém ěř úpln ě získal, ale p řitom po celou dobu plánoval vraždu jejího otce. Oklamal jeho i ji, aby mohl kone čně vykonat dávno plánovanou pomstu.

Nedokázala snést pomyšlení na jeho prohnanost a svou vlastní hloupost. Zabo řila hlavu do dlaní, ale ani to jí nepomohlo zastavit dorážející vzpomínky na Corbetta, protože ucítila dotyk t ěžkého prstenu.

S bolestným výk řikem si ho strhla z prstu a odhodila daleko od sebe. Zaslechla vzdálený cinkot poskakujícího prstenu po kamenné podlaze a pak už jen tíživé ticho.

V tu chvíli se neudržela a propukla v usedavý ná řek. Horké slzy se jí valily z o čí, t ělo sebou škubalo v záchvatech pláče. Trápila se pro otce, který odešel, sotva se usmí řili. Dva roky mrhala čas v opatství, aby s ním nemusela být. Kone čně zjistila, jak moc ji m ěl rád, a ona jeho, a on odešel navždy.

110

Lilliane zalapala po dechu a ut řela si slzy z o čí. Nikdy mu skute čně nedala najevo, jak moc jí na n ěm záleží, p řemítala zarmoucen ě. Cht ěl pro ni a Orrick jen to nejlepší. A tato skute čnost mu p řivodila strašnou smrt. Nyní budoucnost Orricku a odplata za jeho smrt ležela na Lillianiných bedrech.

Posadila se na posteli. Pomstí jeho smrt, p řísahala si. Sir Dann neunikne trestu za odporný zlo čin, který spáchal.

Lilliane se zachv ěla a p řitáhla si pokrývku blíž k tělu. P řestože na Orricku z ůstala v ětšina Colchesterových muž ů, strážci hradu byli v přesile a ti uposlechnou jejích rozkaz ů.

Zarazila se nad obludností, kterou se chystala spáchat. Uv ězní Danna a zbytek družiny, ale co potom? Jednou se Corbett vrátí a jak se pak zachová? I v té tmě, která ji obklopovala, zřeteln ě vid ěla tvrdé a zamra čené rysy muže nahánějícího strach. Zachv ěla se. Možná bude chtít oko za oko, ale to, co ud ělal, nebylo nic jiného než jasná vražda.

Uvrhne tedy sira Danna a Colchesterovy rytí ře do v ězení a pak připraví obranu hradu, aby svému manželovi znemožnila návrat. Orrick m ěl bohaté zásoby a vydrží i dlouhé obléhání, pokud to bude pot řeba.

Kdyby tu tak byl Aldis nebo Santon, trápila se. Alespo ň tu z ůstal William. Nenáviděl Corbetta a jistě jí pom ůže uskute čnit spiknutí, které naplánovala. Částečně uklidn ěná touto představou ulehla ve své posteli a ve studené temnotě zírala do stropu. Její otec byl mrtev a za manžela m ěla vraha. Bezpe čí orrického lidu nyní záviselo jen na ní.

Byla to strašná představa, ale jinou možnost nem ěla. Netušila, co přinese budoucnost, netušila, jak p řem ůže sira Danna a jak se ubrání Corbettovi.

V naprostém zoufalství sepjala ruce. „Dobrý Bože,“ zašeptala do ticha pokoje. „Prosím, pomoz mi!“

111

12

Druhý den po poh řbu lorda Bartona se na obzoru objevil Corbett a jeho muži. Na hrad ě okamžit ě zavládl ruch p říprav a všichni na polích a ve vesnici vybíhali na poplašné vyzvánění.

Lilliane co nejrychleji utíkala ke strážnímu domku. P řes všechny plány a přípravy spolu s Williamem se na nadcházející setkání necítila p řipravená. Bylo jí jasné, že se Corbett snadno nevzdá a použije všechny prost ředky, aby získal Orrick zp ět.

Ale co m ůže d ělat? P řemítala, zatímco pozorovala vesni čany sm ěřující v zástupu k hradu. M ěl jen malou skupinku vojáků a zbytek jeho muž ů sed ěl bezpe čně pod zámkem v severní v ěži. Sir Dann byl bez sebe vzteky, ot řásla se při vzpomínce na jeho zadržení. I p řes Williamovo obvin ění a její cílené otázky neústupně trval na své nevin ě a prohlašoval, že Corbetta nikdo nezastaví. Lilliane se nezklidnila, ani když se k ní na opevn ění p řidal William. „Corbett tentokrát prohrál,“ chvástal se s úsměvem na jemné tváři. „Já bych se p ředem neradovala,“ zamumlala Lilliane a pak zahlédla dva jezdce na koních tryskem cválajících z vesnice sm ěrem k hradu.

„Dobrý Bože, kdo jede tak nap řed?“ vzdychla. Odpov ěď na otázku znala ješt ě d říve, než ji vyslovila.

„Zdvihn ěte most! Zav řete bránu!“ k řičel William a pak vyprskl několik nadávek, když rozpoznal mohutnou postavu jednoho z vedoucích jezdc ů.

Lilliane sledovala Corbett ův rychlý p říjezd a nedokázala se ani pohnout. Opustil své muže a jel nap řed, ale pro č? Poznal už, co mu přichystala? Nebo ji cht ěl jen p řekvapit a zma řit jí plány? Ale kdyby věděl, že hrad je pro n ěho uzav řen, p řijel by se svými muži uprost řed dne? Nep řiblížil by se k n ěmu spíše opatrn ě a v noci?

Lilliane se zamra čila. Její muž bude velmi p řekvapen, až zjistí, že se most p řed ním zvedl. Ale ona je dcera pána z Orricku, řekla si. Neucukne p řed hn ěvem, který z n ěho i na dálku zřeteln ě vyza řoval, když zastavil p řed hradním p říkopem.

112

„Ha! A máme ho!“ zajásal William.

„Bude nejlepší, když s ním promluvím sama,“ p řerušila ho Lilliane. „Nevíme, jak se m ůže pomstít t ěm, kte ří mi pomáhají.“ Při t ěchto slovech se William odvrátil od střílny v opevn ění. „T ěžko bude v pozici, kdy by se mohl n ěkomu mstít,“ namítl, ale zn ělo to spíše podrážd ěně než vychlouba čně.

„Nesmíme zapomenout, že je to král ův oblíbenec,“ vzdychla Lilliane a pozorovala, jak se ke Corbettovi p řipojil i druhý jezdec. „M ůžeme jen doufat, že král Edward nepromine tak strašný čin, jakým je vražda.“

Druhý jezdec po krátké poradě s Corbettem odjel stejn ě rychle, jak přijel. Lilliane se cítila čím dál hůř , když pozorovala svého muže vzp římen ě sedícího na svém h řebci. Ticho, které panovalo, jí napínalo nervy až k prasknutí. Pak o čima p řejel po hradbách, dokud ji nenašel.

Lilliane t ěžce polkla. Myslela si, že si pamatuje sílu jeho po hledu dob ře, ale nyní zjistila, jak jsou její vzpomínky v porovnání se skute čností bledé.

„Spus ť most, Lily!“ na řídil.

„Orrick je pro tebe uzav řen. Odejdi.“ P řestože její hlas zn ěl jasn ě, třásla se od hlavy až k patě.

„Orrick je díky našemu s ňatku m ůj. To už jsi zapomn ěla, že jsme manželé?“

Jeho jízlivý tón ji vyvedl z již tak chabé rovnováhy. „Nic jsem nezapomn ěla! A zvláště ne na vraždu mého otce!“

Zdálo se, že ho obvin ění zasko čilo, což Lilliane ješt ě více popudilo. „Jsi p řekvapený, že jsme na to p řišli? Nemáš k tomu co říct?“ št ěkla popuzen ě. „Očekávám alespoň n ějaký velmi chytrý důkaz neviny.“

Corbett z ní ani na chvíli nespustil temn ě planoucí o či, ale pak klidn ě prohlásil: „Toto je v ěc, kterou je lepší probrat v soukromí, Lily. Zvláště tv ůj otec takovým postup ům rozum ěl.“

„M ůj otec zem řel rukou tvého nájemného vraha!“ vykřikla pla čtiv ě. „Ty jsi jediný, kdo z toho mohl mít prosp ěch!“

„Jeho smrt mi nep řinesla nic, co bych už nem ěl. A zcela ur čit ě bych n ěč ím takovým nepov ěř il jiného. Kdybych si p řál jeho smrt, ud ělal bych to vlastní rukou!“

„Lháři! Lháři!“ zaje čela.

113

„Poj ď pry č, Lilliane.“ William jí ochranitelsky položil ruku na rameno. „Už s ním nemusíš dál jednat.“

Corbett Williamovo náhlé objevení na scéně zdánliv ě nevnímal, ale Lilliane na dálku cítila jeho hněv. Jako p ři po čínající bou ři vzduch mezi nimi sršel jiskrami.

Nervózn ě set řásla Williamovu paži a obrátila se na svého manžela, aby mu ušt ědřila závěre čnou vý čitku, když v tom zahlédla, jak se k hradu p řibližuje zbytek jeho muž ů. Jeli po louce roztaženi do v ějí ře a před sebou hnali bezmocné vesničany jako ovce. Pomalu, ale neúprosn ě je natla čili za Corbetta. Ten se ani neoto čil, ale jist ě v ěděl, co se za ním v té chvíli d ěje.

„Co-co chceš d ělat?“ zeptala se Lilliane ustrašen ě.

Up řen ěji pozoroval a zdálo se, že se maličko a ho řce pousmál. „Chci do Orricku, vykoupat se a dát si vynikající o b ěd.“ Odml čel se. „Spus ť most, Lily.“

Chvíli bylo d ěsivé ticho.

„A když to neprovedu?“ chv ěla se i p řes veškeré úsilí zůstat klidná. Rysy mu tvrdly a pak se oto čil ke skupin ě t ěsn ě na sebe nahlou čených vesni čan ů. „Kdo je z vás nejstarší, a ť vystoupí dop ředu.“

Skupinou to zahu čelo, pak se od ní odd ělily dv ě drobné postavy a Lilliane vyk řikla hr ůzou. Thomas se vrátil z návštěvy syna, ale v úpln ě ten nejhorší čas. A vedle n ěho stála matka Grendella! „Co to d ěláš?“ volala na n ěho strachy bez sebe.

„Já ned ělám nic. Zatím.“ Usmál se Corbett. „Další krok je na tob ě, má paní.“

První, co ji napadlo, bylo vyhledat otce. Když jí a le došlo, že to již nikdy nebude moci ud ělat, ovládl ji nesmírný strach. Proti ní stál Corbett z Colchesteru a posmíval se jejímu ubohému pokusu postavit se mu na odpor. V ěděla, že op ět prohrála. M ěl v rukou život ubohého Thomase, Grendelly a dalších nevinných vesn i čan ů. Pohlédla na n ěho s o čima do široka otev řenýma hr ůzou a zoufale v jeho tvrdé tváři hledala alespo ň náznak soucitu. Byl to p řece ten samý muž, který k ní dokázal být tak n ěžný. Ale také to byl muž, který si vysloužil titul Král ův dravec, krutý a nemilosrdný bojovník rozhodnutý ji p řemoci.

V hrdle se jí zadrhl vzlyk, když se od n ěho kone čně asi odvrátila. William jí však zastoupil cestu.

„Nepoušt ěj ho dovnit ř, Lilliane.“ Chytil ji za ramena.

114

„A pak co? Mám snad sledovat, jak prolévá krev mých lidí?“ „Ud ělá to stejně. Když ho pustíš dovnit ř, co ho zastaví, aby neud ělal, co se mu zachce?“

Lilliane se mu vysmekla. O či m ěla plné slz. „Nev ěř ím, že by zašel tak daleko. Jsou to nevinní lidé, kteří mu nic neud ělali, “

„Tv ůj otec mu n ěco ud ělal? Ne! A zem řel stejn ě! Skute čně v ěř íš, že Corbettovi záleží na n ějakých bezvýznamných vesni čanech?“ „Možná ne. Máš pravdu. Ale mn ě na nich záleží. A já se musím postarat, aby se jim nic nestalo. Te ď i kdykoli jindy.“ S t ěmito slovy si vykasala sukni a sp ěchala k bráně za velitelem stráží.

Jakmile byl most spušt ěn, Lilliane stála osam ěle na nádvoří a čekala na Corbett ův p říjezd. Netušila, co ji čeká, ale dala pokyn strážím, aby nedaly najevo ani náznak odporu. Její poslední nad ějí bylo, že Corbett nepotrestá nikoho jiného než ji. Připravila se na všechno. P řipravila se vydržet a jednou, až p řijde čas, se mu pomstít za zlo, které na Orricku napáchal.

Na nádvoří panovalo až nep řirozené ticho. Jen rozmarný vítr si pohrával s její těžkou mohérovou sukní a uvoln ěnými prameny z úhledn ě u česaných vlas ů. Když Corbett vjel do hradu se svými muži v patách, Lilliane se vybavil jeho vůbec první p říjezd na Orrick. Stejn ě jako tehdy byli všichni obyvatelé vystrašeni mocný m a pyšným rytí řem.

Lillianiny zlé p ředtuchy, které na ni tenkrát dolehly, se však s těmi sou časnými nedaly porovnat. Jestli se jí tenkrát zdál bezcitný a udatný, tak nyní vypadal naprosto neporaziteln ě.

Přijel na koni p římo k ní, a jak bylo jeho zvykem, trvalo n ějakou chvilku, než promluvil. Kdyby v tu chvíli dostala Lilliane na výb ěr, zda chce cítit strach, nebo zlobu, vybrala by si zlobu. Ve skute čnosti se však nedokázala ubránit děsivým obavám a třásla se jako osika. V tíživém tichu si ji prohlížel a Lilliane k n ěmu neochotn ě pozvedla zrak, aby si všimla zaprášeného oděvu a viditelné únavy. Avšak jeho oči, granitov ě šedé a stejn ě tak tvrdé, byly bystré jako obvykle. Pak se chladn ě pousmál.

„Chci koupel a jídlo. Postarej se také o mé muže.“ Posunul se o kousek a kožené sedlo pod ním zapraskalo. „A pamatuj si, co ti te ď říkám. Přid ěláváš mi jenom potíže. Zamysli se, jak mi projevíš své přednosti pravé manželky.“

„Nebo co?“ zašeptala Lilliane pochybova čně. „Zbavíš se m ě stejn ě tak snadno jako mého otce?“

115

Narovnal se a tvář mu potemn ěla. „Spl ň si své povinnosti,“ na řídil stroze a obrátil koně. „Pak se vra ť do své komnaty a čekej na m ě.“ To bylo ješt ě horší, než kdyby ji potrestal hned. Neodvažovala s e mu oponovat, protože se bála pomsty nejen na sob ě, ale i na nevinných lidech. P řesto pro ni pokorné uposlechnutí rozkazu bylo ponižující a k vzteku.

Lilliane se vrhla do svých úkol ů, na řídila oh řát vodu a připravit jídlo. Její city se zmítaly mezi zdrcujícím hn ěvem a skli čujícím zoufalstvím. Veškerá snaha postavit se mu byla k ničemu. Její otec již nežil a Corbett kontroloval Orrick, jak si od z a čátku plánoval. Jakmile zástup sluhů naservíroval na st ůl podnosy s plátky studeného masa a koše s chleby, vydala se Lilliane úzkým zadním schodišt ěm nahoru do v ěže, aby tam po čkala na svého manžela. Nepochybovala o jeho zlob ě, alespo ň se ut ěšovala, že Thomas a ostatní jsou v bezpe čí. Jediný, kdo by ješt ě mohl pocítit Corbettovu touhu po odplat ě, byl William. Kdyby se tu tak byl nezdržel, d ělala si starosti. P řestože se lady Veron ě cítila o n ěco lépe, nemohli odjet, dokud neporodí. Lilliane nervózn ě p řecházela po místnosti. Jestli Corbett Williama potrestá, m ůže to mít na Veronino k řehké zdraví velmi špatný vliv. A pak je také t řeba myslet na to dít ě.

Minuty se vlekly jako hodiny. Místnost se pomalu šeřila, ale Lilliane se o sv ětlo nezajímala. Hlavou se jí honilo p říliš mnoho znepokojivých myšlenek.

Jak ji potrestá? Ublíží Williamovi nebo i n ěkomu jinému? Nejvíce ji zneklid ňovala smrt otce. Skute čně by Corbett dokázal takový čin spáchat? Občas si tím byla jistá, ale jindy zase.

Zavrt ěla hlavou. Kdo jiný by to mohl ud ělat? Pokud byl vinen, pak musela tento zlo čin pomstít, ale jak si mohla být jistá, když to Dann s takovou vehemencí popírá?

Byla natolik pono řena do svých myšlenek, že p řeslechla blížící se kroky. Když se prudce otev řely dve ře, polekan ě se oto čila. Ve dve řích se ty čil temný obrys Corbettovy ohromné postavy. Srdce se jí sev řelo hr ůzou, když na n ěho pohlédla. Byl vykoupaný, převle čený do čistého prádla a mokré vlasy měl s česané dozadu. Celá nesvá z jeho mlčení a up řeného pohledu sepjala pevn ě ruce a odvážn ě pozvedla bradu. Jenom se nad tímto projevem hrdins tví ušklíbl. Pak pomalu vstoupil do místnosti a tiše za sebou zav řel dve ře.

116

„Poj ď a v ěnuj se mi, ženo,“ na řídil, když odhodil koženou brašnu na truhlici. „Ukaž mi sv ůj zájem, jak se sluší na manželku. Musím přiznat, že n ěč eho takového se ti dosud vážně nedostává.“ Jízlivost v jeho hlase ji dopálila. „Nemám o tebe vůbec žádný zájem.“

Lilliane v ěděla, že podobným vzdorem riskuje mnoho, ale nedokázala si pomoct. Nenáviděla ho, vždycky ho bude nenávid ět. Přestože za ťal zuby a zamra čil se, hned na ta slova nereagoval. Místo toho p řešel k židli a sedl si. „Tohle ti, Lilliane, řeknu jen jednou. V ěř tomu nebo ne. Je to na tob ě.“ Odml čel se a za čal si zouvat boty. Pak na ni ost ře pohlédl. „Tvého otce jsem nedal zabít.“ Stáhl si tuniku přes hlavu. „Vyptával jsem se Danna a všech mých muž ů, co tu byli. Jsem p řesv ědčený, že za smrtí tvého otce není nic ne čistého. Navíc, sluha tvého otce, ten starý muž, m i řekl, že lord Barto ň již delší dobu trp ěl hnilobou vnit řností a v ěděl, že jeho dny jsou se čteny. Řekl mi také, že to byl d ůvod, pro č s naším s ňatkem tak sp ěchal.“

Lilliane na n ěho nev ěř ícn ě zírala. „Nev ěř ím ti,“ zašeptala natolik překvapená, že se proti jeho nesmyslnému vyjádření ani nedokázala ohradit. Otec byl naprosto v po řádku, dokonce od svatby vypadal lépe než kdy jindy.

„Thomas by nelhal, “ Zaváhala, když se postavil. „M usel jsi ho přinutit, aby řekl n ěco takového.“ Couvala p řed ním, jak se přibližoval, a snažila se v tom, co slyšela, najít n ějaký smysl. „Zítra se ho m ůžeš zeptat sama, Lily. Zrovna te ď utápí smutek v pivu.“

Lilliane vzdorovit ě zavrt ěla hlavou. „Není to tak, jak říkáš. M ěl jsi spoustu d ůvod ů zabít mého otce.“

„Nem ěl jsem v ůbec žádný d ůvod.“

„Nenávid ěl jsi ho,“ zapišt ěla nep řirozen ě. „Cht ěl jsi pomstít svého otce a te ď jsi k tomu m ěl p říležitost. Plánoval jsi to od za čátku!“ Corbett za ťal zuby. „Krucinál, ženská! I kdybych plánoval jeho smrt, tak bych nepoužil jed. Jsem rytí ř a jsem na to hrdý. Chci-li se s někým utkat, tak tvá ří v tvář v boji!“

Pevn ě zav řela o či a odvrátila se od něho. Necht ěla to slyšet, necht ěla mu uv ěř it, ale musela uznat, že v jeho slovech je n ěco pravdy. Neuchýlil by se k jedu. Bezpochyby by velmi snadno proklál protivníka me čem a p řitom se díval své ob ěti zp říma do o čí.

117

Zaplavil ji p říval emocí, všechen ten potla čený žal nad smrtí otce a zmatená úleva, že snad Corbett nakonec není vrahem. Ale pro č tedy otec zem řel? Bylo to prost ě tak, jak říkal Thomas, že m ěl zdravotní potíže, které p řede všemi tajil? Vzlykla a schovala si tvář do dlaní.

V tu chvíli pocítila na svých ramenou stisk Corbett ových rukou. „No tak, Lily,“ šeptal a rozpa čit ě ji svíral. „Nepla č, Lily. Nepla č.“ Jeho slova ji rozplakala ješt ě víc, Poslední dny od poh řbu otce byly tak t ěžké. Snažila se být silná a rozhodovat se správně, déle to však nedokázala.

Nev ěděla, jak se dostali k židli, kde si ji posadil na klín. Vzlykala schovaná v jeho chlácholivém objetí a on ji hladil, jako by byla malý pejsek či dít ě. Jak se však zklid ňovala, jeho n ěžné doteky bezpochyby pat řily žen ě.

„Je t ěžké p řijít o rodi če,“ promluvil tiše.

„Už nemám ani jednoho, oba zem řeli.“

„Stejn ě jako moji rodi če.“ Odml čel se a hladil ji na šíji. „Musíš se nau čit spoléhat na m ě. Jsem tv ůj manžel a postarám se o tebe.“ Jeho tichý hluboký hlas ji konejšil. Položila mu hl avu na široké rameno. Byla zmatená, rozrušená a rozpolcená proticůdnými h emocemi. Logika jí napovídala, že on je p říčinou všech jejích potíží. Přesto však.

Vzep řela se jeho uklid ňujícímu objetí a h řbetem ruky si ut řela slzy. „Musím si promluvit s Thomasem. On a, “

„Zítra.“

Opatrn ě k n ěmu vzhlédla v rozpacích z jejich vzájemné blízkosti. „Musím ho vid ět ješt ě dnes,“ trvala na svém. „Jestli je pravda, “ „Je to pravda. Zítra bude dost času na to, za ním zajít. Když jsem od n ěho odcházel, už byl beztak opilý.“

Lilliane smutn ě vzdychla. „Chudák Thomas. M ěl otce moc rád.“ Obrátila se čelem k ohni a zasmušile zírala do nízkých t řepotajících se plamen ů. Po n ěkolik dní ji zam ěstnávaly hektické přípravy obrany hradu proti Corbettovi. Ješt ě nikdy p ředtím ned ělala nic tak složitého a obtížného. Nyní vid ěla, že se tím vším zabývala jenom proto, aby zaplnila tu d ěsivou prázdnotu způsobenou smrtí otce.

„Thomas bude bez otce ztracený,“ usmála se unaven ě. „Byl to dobrý muž.“

„Nepochybuji o tom, že byl dobrým otcem.“

118

Lilliane hned došlo, co tím Corbett myslel. Up řela na n ěho velké uplakané o či. „Byl to dobrý muž,“ trvala na svém. „Se smrtí tv ého otce nem ěl nic spole čného.“

Corbett ztuhl a ustal v jemném masírování její šíje. Pokra čovala ješt ě, než mohl cokoli říct. „Nenapadl by nikoho zezadu, aby mu nedal šanci se bránit. Řídil se zásadami čestného boje stejn ě jako ty,“ dodala.

Několik minut ml čel, díval se jí up řen ě do o čí a zdálo se, že uvažuje nad jejími slovy. Nev ěděla, zdají v ěř í nebo ne. Sama si nebyla jistá, jestli ona věř í jemu. P řesto se jí pod jeho soust řed ěným pohledem rozbušilo srdce.

Navzdory všem pochybnostem, nenávisti mezi oběma rodinami a vzájemným bojům se nedokázala ubránit nádhernému pocitu jeho hřejivé blízkosti.

Je to Králův dravec, nelítostný a krutý, snažila si p řipomenout. Marn ě. Jejich oboustranná přitažlivost byla tém ěř hmatatelná a Lilliane v ěděla, že on to cítí stejn ě.

Vztáhl k ní ruku a vytáhl jí z vlasů d řev ěnou sponu. „Dnes jsi m ě moc hezky nep řivítala.“

„Já. moc jsem se na tv ůj p říjezd net ěšila,“ p řiznala sotva slyšiteln ě.

„Nicmén ě jsem tady.“ Rozpustil jí vlasy. „Než jsem odjel, m ěli jsme n ěco rozd ělaného,“ zamumlal jí do vlas ů.

Lilliane se mu neklidn ě zavrt ěla na klín ě a ve chvíli, kdy za čal rozvazovat tkanice šat ů, znervózn ěla ješt ě víc a rychle ze sebe vychrlila: „Ješt ě jsi ne řekl, jaké následky bude mít to, co jsem ti dnes přichystala.“

Přestal ji laskat a pohlédl na ni s lehce cynickým ús m ěvem. „Už jsem podnikl nezbytné kroky, aby zodpov ědné osoby neunikly trestu.“

Lilliane se rozbušilo srdce. „Ale to jsem byla já. Já jsem zodpov ědná. William s tím nemá nic společného, “

„O Williamovi mi v ůbec nemluv.“ Corbettovi zlobn ě zaplály o či. „Uv ěznil jsem ho stejn ě jako kapitána stráží. Co se tý če ostatních, tak ti pot řebují v ědět, že další p říležitost k rebelii nedostanou.“ „Ne, prosím, neubližuj jim. Oni jen plnili mé p říkazy,“ p řela se s ním.

„A te ď už v ědí, že podruhé tu samou chybu neud ělají.“

119

„Ale to není správné, protože neudělali nic špatn ě. A není to správné ani ke mně, protože m ě v mém vlastním dom ě stavíš na úrove ň prosté služky.“

„Ty jsi sotva služka, Lily.“ A aby svá slova zd ůraznil, pomalu jí přejel po stehn ě. Lilliane se mu však vysmekla.

„Co jsi ud ělal mým strážím?“ zeptala se zlostn ě.

Corbettovy o či se zúžily. „Tak za prvé, už to nejsou tvoje stráže. A za další, jakýkoli muž, který mi nebude oddaný, se m ůže se svou službou rozlou čit a vrátit se k pasení ovcí nebo pěstování brambor.“ Lilliane jeho svévole rozho řč ila. „Nemáš žádné právo!“ „Mám veškeré právo!“ okřikl ji.

Zmlkla a jenom se na sebe up řen ě dívali v tichém st řetu. Pak se Corbett pomalu nadechl a zdálo se, že se zklidnil.

„Život na Orricku se te ď zm ění,“ za čal uvážlivým tónem. „P řijmi to jako fakt a všechno p ůjde snáz.“

Ne řekl: „Postav se proti mn ě a prohraješ.“ P řesto Lilliane pochopila, jak to myslí. Nicmén ě sotva byla schopná tiše souhlasit s představou, že tady bude všechno vzh ůru nohama.

S pocitem naprosté marnosti se chystala zvednout, ale snadno ji zarazil.

„Máme spolu n ěco rozd ělaného,“ p řipomn ěl.

„A co by to m ělo být?“ zeptala se a rozzloben ě p řemítala, zda má v záloze pro svou svéhlavou manželku připravený n ějaký další trest. „Prosila jsi m ě, abych neodcházel, když jsme spolu naposledy leželi jeden vedle druhého. Dnes v noci tě poslechnu a po čkám, dokud nedosáhneš úplného uspokojení.“

Lilliane na n ěho vykulila o či. Naprosto ji svým ohromujícím prohlášením vyvedl z míry. P ři mnoha p říležitostech si tato svá slova zklamání připomínala. Nev ěděla, pro č p řed ním tenkrát odhalila své pocity takovým nemravným zp ůsobem, a doufala, že na to zapomn ěl. Bylo však zcela z řejmé, že nezapomn ěl. Zírala na n ěho zahanbená vzpomínkami, až se jeho strohé rysy uvolnily a usmál se.

„No tak. Na co ten vyd ěšený obli čej? Jist ě si pamatuješ, jak moc sis užívala p ři naší svatební noci?“

„Pamatuji si jenom to, jak jsi m ě donutil se vdát proti mé v ůli!“ rozzloben ě odpov ěděla, aby mu nemusela p řiznat, že má pravdu. „To nepopírám.“ Cítila ve vlasech jeho teplý dech. „Ale pro č nechceš p řiznat, že v našem milování nacházíš stejnou rozkoš jako já?“

120

Náhle jako by v ní zažehl ohe ň. Místo hn ěvu v ní vzkyp ěly zcela jiné, ještě prchav ější pocity. Všude, kde se jí dotkl, cítila žár. Útr oby se jí sev řely v o čekávání toho, co již věděla, že má p řijít. N ěco se v ní však vzpíralo, aby mu tak snadno podlehla. Touži la se osvobodit, ale Corbett ji nepustil.

„Nikam mi neutíkej, Lily. A nezapírej, že se ti to se mnou nelíbí.“ Oto čil ji tváří k sob ě a jazykem jí p řejel po plném dolním rtu. „Co jsi se mnou už prožila, byl jenom za čátek rozkoší, které jeden v druhém m ůžeme najít.“

Lilliane zaho řely tváře. Jeho slova i doteky ji rozechv ěly. Vzpomínky na jejich milování jí nedaly spát a vzbudily v ní op ětovnou touhu. Cítila se svými nekontrolovatelnými p ocity ponížena. Nechvástal se p řed chvílí dalším vít ězstvím nad ní? Nevysmál se jí snad tím, že ji zbavil veškeré moci, kterou m ěla na Orricku? Jak tedy po n ěm m ůže tak strašn ě toužit?

Sed ěla mu na klín ě, chv ěla se žádostivostí, ale p řesto nebyla schopná čelit pravd ě o svých zmatených pocitech. Ale Corbett nebyl ani stydlivý ani nerozhodný.

„Ukaž mi, co by sis p řála,“ zašeptal jí do ucha. „Ukaž.“

Vzdychla uspokojením a dech se jí zrychlil, když uc ítila, jak ji hladí po stehn ě.

„Ukaž mi, co by sis p řála,“ požádal znovu.

„Já-já nevím,“ vyhrkla. „Opravdu nevím.“

Náhle se postavil a zvedl ji do výšky. O či mu zářily, když se díval na její toužebn ě p řiv řená víčka. „Já vím, Lily. Já vím přesn ě, co chceš.“

Přešel k vysoké posteli s nebesy a Lilliane zav řela o či v tichém souhlasu. Ví to, řekla si a zachv ěla se.

Posadil se a p řitiskl si ji na hru ď. Vláčně mu ležela v náru čí, veškerý odpor k n ěmu byl pryč. Pak ji vzal za bradu, oto čil tváří k sob ě a p řimkl své rty na její v dlouhém a vemlouvavém polibku. Pamatovala si dob ře na jeho vášnivé a omamující polibky, které ji oslabovaly a zp ůsobovaly, že od n ěho toužila dostat mnohem víc. Bezmyšlenkovit ě ho objala a cítila jeho pevnou teplou k ůži nyní lehce zbrocenou potem. Když se k n ěmu vzepjala a d ůvěrn ě se přitiskla, jen tiše zasténal touhou.

„Ach ženo, ani nevíš, jak jsi m ě mu čila po celé ty dlouhé týdny.“

121

Cosi v Lilliane zajásalo, něco velmi ženského, co ješt ě d říve nepoznala. „Tak proto si jel nap řed?“ špitla d říve, než se sta čila zarazit.

Corbett se zasmál a pak se naklonil, aby na ni lépe vid ěl. „Ano, proto,“ p řiznal s uli čnickým úsm ěvem. Nato ji bez varování postavil před sebe a dychtiv ě si ji prohlížel.

„Pádil jsem za svojí nev ěstou tak rychle, jak jen bylo možné.“ Odml čel se a hladovým pohledem se vpíjel do každého centimetru jejího ženského t ěla. Hlas mu zjemn ěl. „Ukaž mi, že m ě ráda vidíš, Lily.“

Cht ěla ho. Cht ěla ho až k nevydržení zaplavena bolestí, od které jí mohl pomoci jen on. P řesto, jak tu tak sed ěl v celé své mužné kráse podoben vytesané soše, zaplavila ji bázeň.

Jak mu to má ukázat? Přemítala ustrašen ě. Bojovala proti n ěmu, nenáviděla ho. Te ď se zdálo, že není vrahem, jak ho podez řívala. Na druhé stran ě dokázal být hrubý a bezcitný. Král ův dravec. Zavrt ěla zmaten ě hlavou a odstoupila od n ěho o krok, ale Corbett ji chytil za zápěstí.

„P řesta ň se upejpat,“ varoval ji. „Ze svých manželských pov inností se dál vykrucovat nem ůžeš, Lily.“

„Já-já se neupejpám. A.“ zrudla a sklopila o či. „A z ni čeho se nevykrucuju.“

Tvář mu zjihla, p řitáhl ji k sobě a chytil velkými dlan ěmi v pase. „P řede mnou se nemusíš styd ět, má malá, sladká manželko.“ Usmál se a odhrnul jí zvlněný pramen vlas ů p řes rameno. „Ale pokud dáváš přednost tomu, abych t ě vysvlékl, tak a ť je po tvém.“ Jakmile jí za čal rozvazovat šaty, Lilliane se zmítala mezi bolestným poko řením a rozkoší, ze které se to čila hlava. Nejprve rozvázal tkanice na zápěstí, pak sundal opasek. Sama si rychle vyzula st řeví čky a stáhla punčochy, aby se vyhnula jeho planoucímu pohledu na bledou pokožku svých nohou. Nakonec, kdy ž p řed ním stála jen v tenké spodní košili, k němu vzhlédla.

Corbett vypadal v záři ohn ě jako temn ě zlatý stín muže, kterého si vytvo řila ve své bujné fantazii. Kolikrát, když byl pryč, zav řela o či a vid ěla ho p řesn ě takhle? Nyní se její p ředstavy staly op ět skute čností. Sed ěl tu p řed ní z masa a kostí, h řejivý a pevný na dotek, s k ůží poznamenanou mnoha jizvami, které znala i poslepu.

122

Lilliane se zrychlil dech a o či se jí rozší řily o čekáváním. Vycítil její vzrušení a p řitáhl ji k sobě. „A te ď košili.“ Položil jí ruku nad koleno a za čal vyhrnovat jemnou látku nahoru.

Srdce jí bilo jako zvon, když pomalu odhaloval její nohy, pak se k němu naklonila a op řela se o jeho široká ramena.

Bezmocn ě zav řela o či. Cítila jeho ruku na stehnech, jež stále stoupala výš. Nevydrží to, prolétlo jí hlavou. Už t o nedokáže vydržet.

Pak ucítila, jak ji lehkým tlakem p řitahuje tvář ke svým rt ům. Když se jejich ústa setkala, samým blahem se jí rozto čila hlava. V tu chvíli se mezi nimi rozho řel ohe ň vášn ě a Lilliane m ěla pocit, že se propadá do nějaké úžasné propasti plné rozkoše a něhy, v níž existuje jen on a ona.

Strhl z ní košili a pevn ě ji p řitiskl na sebe. Pak se spole čně p řevalili na postel a Corbett ji uv ěznil pod svým mohutným t ělem. „Kone čně tě mám, má divoženko. Hraješ svou roli zimní královny dob ře, Lily. Ale já to tvoje ledové srdce roztavím.“

Chlad bylo to poslední, co Lilliane cítila. Corbettovo svalnaté tělo, které se na ni tisklo, v ní doslova roznítilo požár vášn ě. P řestojí svými slovy zasko čil.

„Nikdy jsi o moje srdce neusiloval,“ zašeptala, a n ež sta čil zareagovat, p řitáhla si jeho hlavu k sobě a políbila ho. Bylo to vášnivé, smyslné gesto zoufale toužící ženy. Lilliane necht ěla slyšet odpov ěď , a kdyby dokázala vzít svá slova zpět, ud ělala by to, protože na ni prozrazovala p říliš mnoho.

Její odhalená náruživost ho však ještě více povzbudila. Zasypal ji polibky a Lilliane m ěla pocit, že je jím zcela pohlcena. Zvrátila hlavu dozadu, zav řela o či a trpitelsky se oddala jeho nádhernému mu čení.

Pomalu se p řesunul níž a za čal jí laskat ňadra. Sev řel vzrušenou bradavku ústy, pak druhou a Lilliane ho pevn ě chytila za ramena. Škádlil ji, líbal, kousal, dokud necítila nic než čirou extázi. Přitiskla se na n ěho b říškem, tiše prosila o úlevu od nar ůstající tlaku v útrobách, ale Corbett se ještě nechystal svou milostnou p ředehru ukon čit.

„Řekni mi, co bys cht ěla, Lily,“ mu čil ji polibky. „Řekni,“ zašeptal jí do ucha.

Lilliane zasténala v bezmezné rozkoši. „Chci tebe,“ vydechla. „Prosím, poj ď už ke mn ě.“

123

S tichým zaúp ěním z p řekypující touhy Corbett kone čně kapituloval. Když se nad ni zvedl, oba byli zaliti potem.

„Ach, ty moje divoško. Ty m ě popoháníš, ale není t řeba chvátat.“ Odml čel se, když pronikl jejím vlhkým ženstvím. Lilliane se vzepjala, dychtíc po jejich plném spojení a napln ění, ale on nesp ěchal. „Dnes v noci od tebe chci všechno, Lily. Všec hno.“ Pak do ní pronikl s takovou jistotou, až jí vyrazil dech. Lilliane se zajíkla mocným pocitem uspokojení a v tu chvíli byl a ochotná mu dát, cokoli by chtěl. A možná i víc. Pomalu se v ní za čal pohybovat v účeln ě mu čivém rytmu, který ji vynášel do nepředstavitelných výšek. Zatínala mu prsty do zad, jak ji poháněl stále výš a výš.

Třásla se narůstajícím vzrušením, ale pak náhle se strachem otev řela o či a up řen ě se zadívala na Corbetta, který byl jen pár centimetr ů od ní.

„Nebra ň se tomu, Lily.“ Narážel hluboko do ní a pak se mu čiv ě pomalu stahoval zpátky. Znovu a znovu a celou dobu pozorn ě sledoval každý pohyb v jejím obli čeji.

Nedokázala se před jeho majetnickým pohledem schovat a už vůbec nebyla schopná odolat mohutné vlně vzrušení, která v ní nar ůstala a vynášela k samotnému vrcholu. Když ten okamžik nastal, vyk řikla a nechala se jím pohltit a vtáhnout jako do větrného víru, ze kterého se jí to čila hlava a kde mohla v nádherném opojení sotva popadnout dech.

Jako ve snu cítila, jak se Corbett vzepjal, pak se ot řásl a vydal ze sebe tichý sten uspokojení. Lilliane m ěla zav řené o či a t ělo zmáčené potem. Nikdy se ješt ě necítila tak bezvládná a naprosto vysílená. Přesto se š ťastn ě usmála.

„Úsm ěv?“ Políbil ji Corbett, pak se p řekulil na bok a p řivinul k sob ě. Lilliane mu p řejela rukou po ocelov ě pevném boku a žasla, jak příjemný m ůže takový dotek být. Pak se zasmála svým bláznivým myšlenkám. Bylo jisté, že milování, která s ním doposud zažila, se s tímto nedala porovnat.

„Usmívá se, pak se dokonce sm ěje.“ Corbett jí polaskal ušní lal ůč ek. „Jak vzácn ě se m ůže radovat muž, jehož manželka ve spole čném loži nachází skutečné potěšení. Doufám, že dnešní noc zmírní pocity marnosti z našich p ředchozích spole čných dní.“ Plaše k n ěmu vzhlédla a pomalu p řikývla. Když se k ní sklonil, aby ji políbil, zav řela spokojen ě o či. Cítila se jako v nebi p ři sv ůdných polibcích, kterými ji zasypával, a nikdy by si nedokázala představit,

124

jak je nádherné mít jeho svalnatou nohou položenou mezi nahými koleny. Zvedla ruku, aby ho pohladila po šíji, ale on ji zachytil a přitiskl na ni své rty.

V tom se náhle zarazil. Chtěla n ěco říct, když jí otev řel dla ň a přejel prstem po jejím holém prsteníčku.

„Kde je?“ Pohlédl na ni ost ře a o či mu potemn ěly.

„Já. to.,“ odml čela se a zoufale si snažila vybavit, kam ve vzteku prsten zahodila. Ale Corbett ův podez řívavý pohled ji zneklid ňoval natolik, že si nemohla vzpomenout. „Já. nebyla jsem si tebou jistá. M ůj otec zem řel, “

„P řirozenou smrtí,“ p řerušil ji stroze.

„Ano,“ souhlasila nervózn ě. „Ale to jsem nev ěděla, a když William.“

Lilliane pokleslo srdce p ři pohledu na Corbett ův zkamen ělý výraz poté, co zmínila Williama. Vzty čil se nad ní a pak se odvrátil a posadil se na okraj postele. Všechna vzájemná vřelost zmizela. Zachv ěla se zimou, jakmile se chladný no ční vzduch dotkl její nahé kůže, a p řitáhla si pokrývku až k brad ě. M ěla strach z jeho op ětovného odchodu a zoufale hledala slova, která by zmírnila její unáhlené jednání. Muž ale promluvil dříve a jeho ponurý tón ji velmi znepokojil.

„William je tuto noc držen ve své komnat ě pod dohledem stráží.“ Oto čil se k ní a up řen ě se jí zadíval do o čí.

„Dej mi jeden jediný d ůvod, abych ho neuvrhl do v ězení a abych se mu nepomstil za jeho prohnanost.“

„Nepomohl mi z prohnanosti,“ oponovala mu jemn ě.

„Ne?“ zdvihl tázav ě zjizvené obo čí. „Tak mi řekni, pro č to ud ělal.“ „On. prost ě mi jenom pomohl.“

„Ud ělal to, aby pomohl sob ě.“ Za ťal zuby. „A aby si dopomohl k tob ě.“

„To není pravda!“ Za čala se zdvihat na posteli, ale jeho rozzlobený pohled ji zarazil.

„Ty jsi moje žena, Lily. Moje! Byl jsem k tob ě víc než shovívavý, protože vím, co to je p řijít o rodi če. Ale dej si pozor, dnes jsi zašla příliš daleko. Jsou ur čité v ěci, ke kterým nebudu jen ne činn ě přihlížet.“

Neopov ěděla. Když si kone čně zase lehl a p řikryl se, z ůstala tiše a bez hnutí. Leželi takto ve tm ě, dokud op ět nepromluvil.

125

„Zítra odjede. Mírn ější už k n ěmu být nemohu.“ Mluvil lhostejným hlasem, ale Lilliane v ěděla, že to v n ěm v ře. Nicmén ě mu musela sd ělit další okolnosti.

„Lady Veron ě nem ůže cestovat,“ pronesla tiše.

Pohnul se vedle ní, ale ona se nep řestávala soustředit na jedno místo na strop ě. „Hrozí, že každou chvíli porodí, ale je to p říliš brzy,“ pokra čovala. „Nesmí se vydat na cestu.“

Tiše zaklel. „Ned ělej ze m ě darebáka, Lily.“ Sáhl pro ni a p řitáhl si ji k sob ě. „Jsem nyní vládcem Orricku. Jsi mojí ženou a vládkyní. Ale já jsem tvůj pán.“

„Ano, ty jsi m ůj pán, ale jsem tady opravdu vládkyní? Zbavil jsi mne veškeré autority. Obrátil jsi proti mně mé vlastní stráže!“ „Varoval jsem t ě, abys se mnou nebojovala. Odmítla jsi poslechnout. Možná podruhé tu samou chybu neuděláš.“

Lilliane v ěděla, že nemá cenu se s ním p řít, p řesto ji zaplavil hn ěv. Snažila se p řemluvit sebe samu, že se snad časem rozpory mezi nimi urovnají. Zvyknou si jeden na druhého a život na Orricku bude mnohem klidn ější. I tak však v ěděla, že to nebude snadné.

S t ěmito myšlenkami se mu uvelebila v náručí a zhluboka si povzdechla. Cht ěl, aby William odjel. Popravd ě, ona si p řála totéž. Jenže lady Veron ě byla zcela jiný p řípad. Bojovala za své dítě a Lilliane cht ěla své nové přítelkyni rozhodn ě pomoci.

Posunula se vedle Corbetta a ten jí položil nohu me zi kolena. Mnoho se toho mezi nimi událo, uvědomila si. Dnešek znamenal odhalení pravdy a zít řek m ůže p řinést cokoli.

První, co však musí ud ělat, je najít prsten.

126

13

Lady Veroně, jejíž bledá tvář a vpadlé o či prozrazovaly, jak t ěžkou bitvu svádí, chabě stiskla Lilliane ruku. Časn ě ráno p řed rozedn ěním u ní nastaly stahy a nyní se dostavovaly s hrozivou pravidelností. „Vydrž, Veron ě. Už je skoro po všem, jen prosím, vydrž,“ dodávala Lilliane odvahu trpící rodičce.

„Och. och.,“ t ěžce oddechovala, když bolest za čala kone čně ustupovat. Pak vy čerpan ě pohlédla na Lilliane. „Ned ělej si starosti, Lilliane. Boží v ůli se nedá zpěč ovat.“

„Takhle nemluv. Tvoje dít ě m ůže být silné a zdravé.“

„Ano.“ Veron ě zav řela o či naprostým vysílením. „Ano. Modlím se za to. Ale musíš mi slíbit.“ zašeptala sotva slyšit eln ě a pak op ět otev řela o či.

„Víš moc dob ře, že pro tebe ud ělám všechno, co bude v mých silách.“

„Pak, prosím, pomoz mému dít ěti,“ zamumlala Veron ě. „Jestli to bude d ěvče. William chce syna. Bude se moc zlobit. Prosím, j estli to bude d ěvče, vezmi si ji za svou. Vychovej ji pro m ě.“

Lilliane byla zasažena kone čností Veroniných slov. „Ale pro č? Vychováš ji nebo jeho přece sama. William bude chtít své dítě i svou ženu.“

Veron ě se mdle usmála a poplácala Lilliane po ruce. „Bude chtít syna, ale ne dceru. A já dobře vím, že tady už nebudu.“

Lilliane se bránila uvěř it tomu strašnému proroctví, ale ani péče matky Grendelly a modlitby otce Denyse nedokázaly zvrátit hrozivý vývoj událostí.

Odpoledne se Lilliane nedokázala ubránit slzám. Veron ě upadala do bezv ědomí, obli čej m ěla smrteln ě bledý v d ůsledku rozsáhlého krvácení. Jen když se kone čně objevila hlavi čka a za ním drobné tělí čko, dokázala na chvilku nabýt v ědomí.

„Dejte mi. ji.,“ zašeptala poté, co Grendella chvat n ě zbavila děvčátko pupeční š ňů ry a zabalila je do čisté látky. „Ukažte mi ji.“ Lilliane vzala mali čký uzlí ček a sklonila se k Veron ě. „Podívej se na ni, Veron ě. Máš krásnou holčičku. Je maličká, ale v pořádku.“

127

„Dýchá dob ře?“

„Ó, ano,“ ujistila ji Lilliane skrze slzy. „Vyk řikla, když se prodrala na sv ět. Je silná a, “ Lilliane se zlomil hlas a nedokázala pokra čovat. Grendella k ní rychle p řešla a položila d ěť átko do ohbí Veroniny paže. To zaplakalo na protest z vyrušení, ale v nár u čí své matky se rychle zklidnilo.

Veroniny rty byly tém ěř modré a chv ěla se náhlým chladem. Usmála se však, když se její drobe ček ozval. „Pamatuj, Lilliane. Pamatuj, že ti jí sv ěř uji. Elyse je tvoje.“

Po t ěchto slovech Veron ě vydechla naposledy.

Lilliane dob ře v ěděla, že ženy p ři porodu umírají často. Její vlastní matka takto zem řela. Jenže Veron ě jí tak p řirostla k srdci, že se s její smrtí nedokázala vyrovnat.

„Grendello!“ vyk řikla v panice. „Rychle! Musíme ji probrat. Když ji udržíme p ři v ědomí, bude moci bojovat a, “

„Je p říliš pozd ě pomoct jí nazp ět na tento sv ět, Lilliane. Nyní pot řebuje jen naše modlitby.“ Grendella vzala spící dít ě z mat činy nehybné náruče a p ředala ho Lilliane. „Vezmete to malé odsud. Pot řebuje kojnou, aby ji nakrmila, ale pro te ď ji vezm ěte do své komnaty.“

Lilliane byla p říliš ochromená, než aby protestovala. Když ji Ferga vzala za paži a vedla ji ven, jen poslušn ě šla. Ve velkém sále jim do cesty vstoupil William. Corbett ho kv ůli Veron ě pustil z komnaty, přestože Lilliane v ěděla, že by ho nejrad ěji okamžit ě vyhostil. William však než cokoli jiného vypadal nesmírn ě otráven ě. „Takže mi porodila d ěvče,“ poznamenal a jen letmo pohlédl sm ěrem k dít ěti.

„Ano,“ zašeptala Lilliane a dívala se na n ěho o čima zalitýma slzami. „Máš dceru, ale, “ Hlas se jí vytratil. „Ve ron ě zem řela, Williame. Je mi to moc líto.“

William ml čel a jen kamsi nep řítomn ě zíral. Pak se op ět obrátil na Lilliane. „Požádala t ě?“

„Abych se postarala o dít ě?“ Vydechla a pak p řikývla s pohledem up řeným na drobounké d ěvčátko.

„A postaráš se?“ vybídl ji.

„Samoz řejm ě že ano. Pokud si nebudeš p řát, aby vyrůstala jinde.“ „Ale ne. Ne. Pokud si to Veron ě p řála.“

128

Lilliane ne čekala, jakou jí jeho souhlas p řinese úlevu. P řitáhla dítě blíž k sob ě. „Vychovám ji jako svou vlastní. Vyroste z ní skv ělá dáma. Uvidíš.“

„Jestli to tv ůj muž dovolí,“ p řerušil ji William kousav ě.

Přesn ě tato poznámka d ělala Lilliane starosti ani ne o hodinu pozd ěji. Zanechala dít ě ve své komnat ě pod dohledem Fergy a po ud ělených pokynech sloužícím, jak naložit s Veroniným t ělem, se ve sp ěchu umyla a upravila. Corbett se m ěl brzy vrátit a Lilliane bylo jasné, že získat jeho souhlas, aby si mohla Elyse nechat, nebude jednoduché.

Zarazila se, když si vzpomn ěla na to ubohé dítě. William se na svou dceru ani slovem nezeptal, dokonce ani necht ěl v ědět, jak se jmenuje. Samoz řejm ě práv ě ztratil manželku. Slyšela, že n ěkte ří muži obvi ňovali dít ě za smrt matky. Nemohla se však p řes takový lhostejný a bezohledný p řístup p řenést. Když si vybavila ten drobounký, nakrabacený obli čejík, tak nevinný, nedokázala p řijmout William ův chladný p řístup k jeho vlastnímu dít ěti.

Přemítání nad Williamovým nedostatkem citu záhy přerušil klapot kopyt na kamenném dláždění p řed velkým sálem. Corbett a jeho rytí ři se vrátili. Vydala se mu naproti a horečnat ě p řemýšlela, jak nejlépe toto citlivé téma manželovi přednést.

„Á, jak by si kdejaký muž p řál, přišla m ě moje drahá manželka přivítat.“ Usmál se Corbett a ležérně jí políbil ruku. „To je zna čný pokrok oproti tomu, co se mi dostalo v čera.“

„M ůj. pane,“ za čala Lilliane rozechv ěle.

„Já mám jméno, vzpomínáš?“ pronesl napůl žertem, ale pak zvážn ěl, když zahlédl smutek v její tváři. „Co t ě trápí, Lily? Tv ůj pacient ješt ě nep řestal strádat?“

„M ůj pacient. lady Veron ě už nestrádá ni čím. Ale to dít ě, které ztratilo matku.“ Lilliane nedokázala pokra čovat. Oto čila se, aby před ním skryla slzy, ale Corbett ji chytil za ramena a p řitiskl na sebe. Jeho n ěžné objetí v ní uvolnilo zadržovanou bolest. Bez ohledu na lidi kolem zabo řila obli čej do manželovy široké hrudi a rozplakala se.

„Pšššt. No tak, lásko moje. Nepla č, Lily.“

Corbett ův soucit ješt ě víc popustil jejímu žalu. Schoulila se v jeho náruči a pln ě se k n ěmu p řitiskla. Byl nyní tím jediným pevným bodem v jejím život ě, stabilním a spolehlivým, o který se mohla

129

op řít, když se hroutila. Musela být silná pro kohokoli jiného, on však byl silný pro ni.

Corbett si ji posadil na klín a op řel si její hlavu o rameno. Lilliane si uv ědomila, že v tom, jak ji drží, je n ěco nesmírn ě uklid ňujícího. Vypadalo to, jako by mu na ní záleželo.

Váhavě k n ěmu vzhlédla. V sále po nich zvědav ě pokukovali sluhové, ale dívka na to nedbala.

„Už je ti lépe?“ zeptal se a zkoumav ě si ji prohlížel.

Lilliane p řikývla v obavách, že by jí mohl selhat hlas.

„Copak t ě tak rozesmutnilo? Myslel jsem, že lady Veron ě sotva znáš, pominu-li těch posledních pár týdn ů.“

Lilliane se rozechv ěle nadechla. Byla mu vd ěč ná za jeho zájem, ale nebyla si jistá, jak přijme její žádost. P řesto nezbývalo nic jiného než se zeptat.

„Lady Veron ě ješt ě dokázala své dít ě p řivést na sv ět, než, “ zarazila se, pak odhodlan ě pokra čovala. „Dít ě je drobounké, ale zdravé. Je siln ější, než jsme v ůbec mohli doufat.“

„Tak alespo ň tohle m ůže Williama trochu ut ěšit.“ Lilliane k n ěmu vzhlédla a p řemýšlela, jak nejlépe se ho otázat.

„Veron ě m ě požádala, abych její dít ě vychovala já.“

Ucítila, jak Corbett mali čko ztuhl, ale když promluvil, nedal na sob ě nic znát. „Nepochybuji o tom, že si William bude c htít vzít svého syna s sebou, až odjede.“

„Má dceru,“ up řesnila Lilliane. „A už s tím souhlasil.“

Po t ěchto slovech následovalo dlouhé, tíživé ticho, které ji stále více znervóz ňovalo.

„To není nic tak strašného a ani neobvyklého,“ obhajovala se odhodlan ě. „Mnoho d ětí p řece vyr ůstá v jiných rodinách.“ Stále nemluvil.

Když už jeho ml čení nemohla déle vydržet, pohnula se, aby se zvedla. Ale Corbett ji zarazil. „Pro č by s tím souhlasil?“

„Já-já nevím,“ vykoktala.

„Nevíš?“ poznamenal tajemn ě. Bez varování ji postavil na nohy a pak se sám zvedl ze židle. „William a jeho dcera odjedou ihned, jakmile to pro ni bude bezpe čné.“

„Ó, ne!“ Lilliane chytla manžela za paži d řív, než se sta čil obrátit k odchodu. „Nemáš žádný d ůvod k tomu, abys byl tak krutý!“

130

„Krutý?“ Zdvihl významn ě obo čí. „Co je krutého na tom, nechat dít ě vyr ůstat s jeho pravým rodi čem? William se bezesporu ožení znovu. Nech jeho novou ženu, aby se o dít ě postarala sama.“ Hled ěl na ni velmi p řísn ě, ale Lilliane se nedala zviklat a na jeho podez řívavý pohled odpov ěděla s up římností sob ě vlastní. „Bylo by to kruté ke mn ě.“

„Prosím o vysv ětlení,“ zavr čel, ale neodvrátil se.

„Nedokážu to vysv ětlit p řesn ě,“ p řipustila Lilliane. „Jenom. jak jsem ji tak držela.“ Prosebn ě na n ěho upírala velké o či.

Corbett se jí zkoumav ě díval do tvá ře a pak ji chytil za ramena a přitáhl k sobě. „Jsi prost ě p říliš útlocitná, Lily. Je naprosto přirozené, že chceš chovat v náru či dít ě. Ale dáli Pánbůh, budeme mít brzy vlastní.“

„Jenomže ona nemá matku!“ vyk řikla. „Ješt ě jsme t ě nikdy o nic nepožádala. Nikdy.“

„To není pravda. Tehdy v tom domku noc p řed svatbou, jsi m ě požádala, abych tě nechal jít.“

Lilliane sklopila hlavu. „Prosím, dej mi to dít ě, Corbette. Nedokážu vysv ětlit, pro č m ě tak chytila za srdce. Mám o ni strach. Její otec ji nechce, ale já ano. I kdybys mi už nikdy nic nedal, o tohle tě moc prosím.“

„Dal jsem ti prsten, ale ty, “

„Mám ho,“ sko čila mu do řeči a pozvedla ruku, aby ukázala těžký st říbrný prsten s drahokamem. „Vidíš?“

Corbett up řen ě hled ěl na prsten a pak kone čně pohlédl zpátky na ni. Cítila, že mu její prosba d ělá velké starosti a že váhá. „Prosím, Corbette,“ žadonila úp ěnliv ě. „Vím, že mám hodn ě co napravovat, “

„A od činíš to n ěkdy?“

Lilliane pomalu p řikývla. „Budu Orricku dobrou paní, pokud m ě necháš. a tob ě dobrou ženou.“

Corbett stiskl rty a pohlédl stranou. Prolétl očima nyní opušt ěný sál a pak se op ět obrátil na ni. „Doufám, že to myslíš opravdu upřímn ě, Lily.“

„Ano, v ěř mi, že myslím,“ zašeptala v obavách z jeho rozhodn utí. „Pak si to dít ě nech.“

„Ó, Corbette!“ Bez dalšího rozmýšlení se na n ěho vrhla a vroucn ě ho políbila. P řekvapila tím nejen svého muže, ale sama byla zasko čená ještě víc. Když se k ní pak sklonil a za čal laskat její rty,

131

bylo pozd ě na to, aby nad sebou znovu získala kontrolu. Corbe tt se na ni vrhl se žárem sob ě vlastním, a navíc ji troufale chytil za zade ček.

„Ach Corbette, musíš p řestat,“ zašeptala naléhav ě a polekan ě se rozhlédla, zdaje n ěkdo nevidí.

„Musím?“ zamumlal. „Když ses na m ě tak vrhla, náruživ ě políbila a tak sladce zašeptala mé jméno, copak teď po mn ě m ůžeš n ěco takového chtít?“

Lilliane se zard ěla p ři p ředstav ě, jak její chování muselo být troufalé. Vtom se rozlétly dveře a do sálu se přihnala hlu čná skupina rytí řů vedená sirem Dannem.

Dann dal okamžit ě najevo nelibost, jakmile je zahlédl spolu, a když se zastavil p řed Corbettem, na Lilliane ani nepohlédl.

„Poslední skupina stráží čeká na tvoji kontrolu. Navíc mám zprávu od našich p ředsunutých hlídek.“

„Dob ře. Až se vrátím zpátky do sálu, vyslechnu je.“ Corbett se oto čil k Lilliane. „Te ď se musím jít v ěnovat n ěč emu jinému.“ „Je toho víc, co bys m ěl v ědět,“ pokra čoval Dann a vrhl na Lilliane podez řívavý pohled.

Lilliane byla v rozpacích z nastalé situace. V ěděla, že ji Dann nemá rád. A od té doby, co ho obvinila z vraždy a uvěznila, se jeho odpor vůč i ní jen prohloubil. Zdravý rozum jí napovídal, že jako paní Orricku by m ěla ud ělat všechno pro to, aby se jejich vztah urovnal. Nedokázala se však přenést p řes zlobu k n ěmu za to, jak ji zjevn ě přehlížel v jejím vlastním domov ě.

„Co to má být za kontrolu?“ zeptala se Corbetta.

Než odpov ěděl, dlouze si ji zm ěř il pohledem. „Dnes rozhodnou o své oddanosti a vyberou si, zda chtějí dále zůstat strážci, nebo se stanou zase rolníky.“

Už jí o tom řekl d říve, v ěděla, že nemá cenu se zlobit, ale když se na Dannov ě zarputilé tvá ři objevil náznak samolibého úsměvu, neovládla se.

„Nem ěl by ses zam ěř it i jiné práce?“ štěkla. „Co když ti štolba poraní kon ě nebo kucha ř naservíruje zkažené jídlo? B ůh ví, že bych si mohla vymyslet nespo čet dalších prot řelostí, které by tě mohly naštvat. Nem ěl bys také m ě požádat o vyjád ření v ěrnosti?“

„Ješt ě p řed chvilkou jsi mi tu n ěco slibovala. To svá slova m ěníš tak rychle?“

132

Okamžit ě zmlkla. Nepot řebovala p řipomínat, že malá Elyse je tu jenom s jeho souhlasem.

„Prosím tedy, nenech se rušit od svých povinností. Já toho musím ješt ě hodn ě za řídit ohledn ě té malé.“ Obrátila se k odchodu, ale Corbett ji chytil za ruku.

„Není t řeba, aby dít ě spalo v naší ložnici,“ varoval ji a Lilliane nem ěla nejmenší pochybnosti o tom, jak to myslí.

Zhluboka se nadechla, aby zklidnila své rozčilení. „Ne, není.“ Zamumlala. „Bude spát s kojnou.“

Oba muži ji pozorovali, když se v rychlosti odebral a pry č. Nepochybovala, že Dann dá p řed jejím mužem nepokryt ě najevo svou ned ůvěru. A ť si, sama mu p říliš ned ůvěř ovala, p řestože byl v případě smrti jejího otce nevinný.

Co se týkalo Corbetta, Lilliane byla na rozpacích. V jednu chvíli byl pozorný a laskavý, vzáp ětí zase chladný a neústupný, čímž ji přiváděl k zoufalství.

Nicmén ě získala Elyse, a to bylo rozhodující. Zpomalila, a by popadla dech. Musí se víc krotit, alespo ň v jeho p řítomnosti. Bylo zjevné, že nad ním nedokáže vyhrát, ale nebyla zcela bez vlivu. Tak či onak, záležitosti kolem každodenního chodu panství m ěla pevn ě v rukách a ani Dann nem ěl šanci ovlivnit Corbetta, když se rozhodla přesv ědčit manžela, aby se n ěkteré v ěci ud ělaly po jejím.

Usmála se nad tím i přes strašné zážitky posledních několika dní. Život se m ěnil tém ěř ze dne na den, ale nezdálo se, že by se vydal úpln ě špatným sm ěrem.

Sir Dann Lillianin optimismus nesdílel. „Jak rychle t ě dokáže odvést od povinností,“ obvinil ji, zatímco se za ní Corbett díval, dokud nezmizela na schodišti.

„Pochybuju, že by n ějaký muž dokázal zanedbávat svou manželku, obzvlášť když je tak p ěkná, jako ta moje.“

„Ano, p ěkná je a m ůže mluvit, jako když medu ukrajuje. Já jsem však od ní ješt ě neslyšel nic jiného než spílání. Vím moc dob ře, jak dokáže člov ěka klamat.“

Corbett se zasmál a plácl přítele do zad. „No tak, chlape, to jí ten omyl nedokážeš odpustit?“

Dann se jen zamra čil a pak se na Corbetta tázavě podíval. „Mluvila o dít ěti. Znamená to, že se ten William ův spratek už narodil?“

133

„Žena mu porodila dceru, ale p řežilo jen dít ě.“ Corbett dosedl na těžkou dubovou židli a zamyšlen ě hled ěl do ohn ě. „Lilliane ji bude vychovávat.“

„Cože?“ Dann si p řitáhl židli blíž a sedl si čelem ke Corbettovi. „Ty ji necháš, aby vychovávala Williamova fakana přes to všechno, co víš?“

Corbett za ťal zuby a popuzen ě se podíval Dannovi do o čí. „Zajisté máš na mysli podezřelý svazek Williama s mým bratrem a jeho takzvanými p řáteli a nic mi nenaznačuješ ohledn ě Lilliane.“ „P řesn ě tak jsem to myslel, ale to sta čí. William bude mít d ůvod dál zůstávat na Orricku a špehovat tady pro Hughea, který bude skv ěle informován o každém našem kroku.“

„Stejn ě tak jako my o jeho. Je dobré znát svého nep řítele a mít ho blízko, než aby to byl b ůhvíkdo a b ůhvíkde.“ Corbett si p řejel rukou po rozseknutém obo čí. „Odpadlíci se musí projevit ješt ě d řív, než se král vrátí. Pokud je Hughe mezi nimi, William bude naše spojka.“ „Po řád pochybuješ o Hugheově ú časti ve spiknutí?“ rýpl si Dann. Corbett se zamra čil. „Pravda vyjde najevo. Pokud je vinen, nebudu s ním mít slitování. Ale než obviním vlastního bratra, musím mít důkaz.“

134

14

Zima ude řila v plné síle. Údolím fi čel ostrý vítr, kvílel mezi cimbu řím a nesl s sebou plískanice a mrznoucí déš ť.

Lilliane by byla rad ěji, kdyby sn ěžilo. Dokázala se vyrovnat s ledovým po časím a t řeskutou zimou, pokud krajina odpo čívala pod nádhernou a nadýchanou sn ěhovou pe řinou.

Ve vesnici panoval klid, lidé i zvířata se choulili ve svých příbytcích. Na hrad ě život pokra čoval ve vyjetých kolejích krom ě toho, že v krbech plápolal siln ější ohe ň a sloužící se víc drželi v jejich blízkosti.

Lilliane se však život postavil na hlavu. Správu hradu m ěla v malí čku a žádný sluha se neopovážil zahálet. Každý dob ře poznal její výbušnou povahu a drsný obli čej jejího manžela všechny zahán ěl od lenosti. Dokonce i péče o malou Elyse neovlivnila Lillianin život, protože mali čká m ěla vlastní kojnou a také ch ůvy Magdu a Fergu. K šílenství ji dohán ěli muži.

Sir Dann se neustále mračil a podez řívav ěji sledoval, a ť se hnula kamkoli. Ješt ě nikdy se necítila tak skrznaskrz neoblíbená, jako když se s ním setkala.

William p ředstavoval ješt ě v ětší problém. Na její p řání mu bylo umožn ěno, aby z ůstal na Orricku o n ěco déle, ačkoli Corbett dal jasn ě najevo, že to d ělá jen kvůli dít ěti. Výsledkem bylo, že William neustále okupoval velký sál a nedal Lilliane šanci zbavit se jeho přítomnosti.

William v t ěchto chladných dnech p řekypoval šarmem. Každého bavil veselými historkami, vzrušujícími drby a neuv ěř itelnými vtipy z londýnského dvora. B ěhem dlouhých ve čer ů v sále za svitu lou čí si Lilliane znovu a znovu p řipomínala, že on byl tím mužem, který ji kdysi tak okouzloval.

Dob ře si uv ědomovala den za dnem sílící zlobu svého manžela. Přes den byl Corbett neúnavným pánem. Tesaři mu upravili cvi čnou arénu, aby si on i jeho muži mohli každý den ud ržovat tělesnou zdatnost a bojové dovednosti, a to bez ohledu na po časí.

135

Prostudoval na hrad ě každý kámen a pak své nabyté znalosti přetvo řil do nákresů pro zlepšení jak obrany, tak pohodlí obyvatel. Pro čítal si zápisy lorda Bartona, a dokonce, k Lillianin ě nelibosti, i její knihy s pracovními záznamy, dokud se podrobně neseznámil s celým vedením Orricku.

Více či mén ě pozm ěnil tém ěř každou oblast správy hradu a neustále se kvůli tomu p řeli. Neústupn ě trval na tom, aby si své spory vy řizovali v soukromí.

Jak však dny ubíhaly a zlé po časí ji v ěznilo mezi zdmi hradu, Lilliane si nemohla nepovšimnout nar ůstající špatné nálady svého manžela a za čala se obávat, že se mezi nimi schyluje k velké bouři. Když se kone čně jednou odpoledne po časí trochu umoud řilo, napadlo ji, že by se mohla vydat na vyjíž ďku. Čerstvý vzduch a rychlá jízda byly to pravé, co potřebovala, aby prolomila nap ětí, které na ni doléhalo ze všech stran.

Ve stáji jen mávla rukou nad zneklidněným mumláním štolby, že by nem ěla brát koně ven. Jednoduše vyvedla Aere k nízké lavici, aby si pomohla do sedla sama.

Ovšem nemohl nedbat Corbetta ani jeho ostrých slov, se kterými popadl kobylku za ot ěže.

„Kam si proboha myslíš, že jedeš?“

Přestože ji jeho panova čnost zasko čila, m ěla p řipravenou pohotovou odpov ěď . „Chci se s Aere projet. Ob ě pot řebujeme na chvilku odsud, i kdyby to bylo jenom na hodinu.“

„Nikam nem ůžeš.“

Tušila, že takto se zachová. A to byl dost možná i ůvod, pro d č mu o svém záměru ne řekla. P řesto se nedokázala ubránit překvapení, když kobylku oto čil a vedl ji zp ět do stáje.

„Co to d ěláš? Proč, ty p říšerný surovce! Nech m ě jít. Pus ť ji, slyšíš!“ S t ěmito slovy se mu pokusila vytrhnout ot ěže z rukou, a když neusp ěla, ladn ě sesko čila na zem a uražen ě pochodovala k bráně.

Neušla ani p ět krok ů, když ji k sob ě neurvale oto čil.

„P řesta ň se chovat jako hloupá husa,“ št ěkl.

„Já se jako hloupá husa nechovám,“ zasyčela pohotov ě. „Držíš m ě tady na řet ězu jako psa. Ale já se nenechám takhle spoutat. Já tedy ne!“ Lilliane byla vzteky bez sebe a všechny ty pot la čované pocity se najednou provalily ven.

136

„Já tě p řece nijak neomezuji. Zveli čuješ to,“ promluvil o poznání klidn ěji.

„Ha!“ vyprskla posm ěšn ě. „Vždy ť se ani nemohu jen tak pro radost projet. Kontroluješ všechno, co ud ělám, a pořád se snažíš jakékoli moje pravidlo zm ěnit. Celé dny se mračíš a jsi plný zlosti. Mohla bych být stejn ě tak dob ře zav řená ve věži, pro všechny ty, “ „Te ď na takovéhle výlevy není vhodná doba,“ p řerušil ji, aby se trochu umírnila.

Lilliane se však nedala. „A kdy bude ta pravá chvíle?“ popíchla ho. „Možná u ve čeře?“

„Nehraj si se mnou.“ Pak se zdálo, že svá slova přehodnotil. „Poslouchej m ě, Lily. Nechci, abys byla neš ťastná.

Můžeme si o tom promluvit v soukromí naší komnaty. Pa k mi snad, “

„Tohle je vždycky tvoje řešení! Vždycky! Jenže to mi nesta čí.“ Corbett se zasmušil. „M ěla bys být ráda, že se k tob ě chovám tak dob ře. Jiný manžel by t ě snad zabil, kdybys mu zav řela bránu před nosem, a poslal by to dít ě pry č, a ť by bylo venku jakkoli. Pro tebe to ale po řád není dost!“

Lilliane okamžit ě ztichla. Poznala, že nemá smysl se s ním p řít. Ale co tedy od n ěho vlastn ě cht ěla?

„Já bych chtěla.,“ za čala tiše chv ějícím se hlasem. Pak se zarazila. Cht ěla by, aby Orrick byl š ťastné místo k životu, ale nev ěděla, jak to má udělat. Cht ěla, aby spolu p řestali válčit, a p řála si, aby ji vid ěl v jiném sv ětle.

V hlav ě m ěla zmatek. T ěžce polkla, když pohlédla do jeho rozzlobených ocelov ě šedých o čí, pak se rychle obrátila a spěchala zp ět do hradu.

Lilliane na ve čeři nep řišla. Vypila polévku, co ji donesla Magda, a sv ědomit ě sn ědla kousek sýra, ale p řidat se ke spole čnosti odmítla. Místo toho poslala ch ůvu pry č a starala se o dít ě sama. Malá místnost byla zaplavena teplem sálajícím z krbu, aby se drobounké děvčátko nenachladilo. Lilliane si vzala děť átko do náruče a usadila se s ním na židli p řed krbem.

„Spi, mali čká, spi, zavři o čka svý,“ broukala tiše. Zast řený pohled novorozen ěte m ěl v sob ě stejn ě tak málo v řelosti jako ten Corbett ův.

137

Vzdychla si p ři myšlence na manžela, se kterým bylo t ěžké po řízení. V ůbec netušila, co po ní vlastn ě chce. D říve si myslela, že v tom má jasno. Chtěl Orrick, samoz řejm ě. Pak si myslela, že pot ěšení z chvil ve spole čném manželském loži bude sta čit ke spokojenosti. Jenomže jí to už dávno nesta čilo a podle všeho jemu také ne. Co tedy po ní chtěl?

Sklonila se a p řitiskla se obli čejem na jemnou d ětskou tvářičku. Elyse von ěla po mléku a mátovém oleji a bylo to podivně utišující. Když mali čko zapraskaly dve ře, ani nevzhlédla a jen zamumlala: „Nemusíš se ješt ě vracet. Z ůstanu chvilku u ní.“

„A mezitím zanedbáš své povinnosti?“

Lilliane se p ři Corbettových slovech prudce oto čila. Stál mezi dve řmi, tém ěř jako by se neodvažoval vstoupit. Zaplesalo jí srdc e. Přišel za ní a ona se nedokázala ubránit pocitu zadostiu čin ění. „Hrad mojí nep řítomností nijak neutrpí. Magda se už postará, aby bylo vše v po řádku.“

„Magda ale nem ůže sed ět vedle mn ě.“

Lilliane na n ěho up řela zkoumavý pohled a pokoušela se p řijít na význam skrytý za t ěmito slovy. Pak tázavě pozvedla obo čí. „Jestli se bojíš pomluv po té naší, rozep ři ve stáji, tak. já jsem už zvyklá. A můžeš mi v ěř it, že se dají p řežít.“

Překvapilo ji, že se jízlivostí v jejím hlase nedal v yprovokovat, a místo toho vstoupil dovnit ř a tiše za sebou zav řel dve ře. Když nepromluvil, Lilliane k n ěmu zv ědav ě vzhlédla. Stále jeho podivným náladám nedokázala přijít na kloub.

Konečně k ní p řišel blíž, rozkro čil se a složil ruce za záda. „Tohle je n ějaký nový zp ůsob, jak m ě naštvat?“

Lilliane tušila, že má na mysli její nep řítomnost u ve čeře, ale neodolala a p ředstírala, že netuší, o čem mluví.

„P řece nejsi tak sobecký, abys upíral tomuto dít ěti bez matky pár minut mého času,“ odpov ěděla mu ublíženým tónem.

„K čertu, ženo! Tohle opravdu nemám na mysli a ty to víš moc dob ře.“

Lilliane m ěla co d ělat, aby potla čila smích, a rychle se sklonila nad Elysin zkrabat ělý obli čejík.

„Když tedy nejde o čas, který trávím s Elyse, tak co ti vadí?“ naléhala.

Corbett se dál zamračil. „Jak dlouho se budeš vyhýbat našemu setkání u večeře?“

138

„Nemám v úmyslu popouzet tě svou nep řítomností,“ odpov ěděla Lilliane v ěcn ě. „Jenom dnes.,“ odml čela se a p řipomn ěla si jeho bezd ůvodn ě hrubé chování.

„Jenom dneska máš v úmyslu m ě popudit,“ dokon čil za ni stroze. Jeho sobecká nespokojenost byla poslední kapkou. Rychle vstala, položila dít ě zp ět do kolébky, p řikryla vln ěnou dekou a pak se pomalu oto čila ke Corbettovi.

„Dnes,“ za čala rozzloben ě, „dnes jednoduše nejsem schopná vystát tu frašku, kterou je naše manželství.“ Ho řce se zasmála, když překvapen ě zdvihl obo čí.

„Tento hrad má za sebou dlouhou historii plnou svárů, ale ješt ě nikdy jsem to nepoci ťovala tak siln ě jako nyní. Dokonce, ani když mezi sebou bojovaly naše rodiny! A všechno je to tv oje chyba!“ „Moje chyba?“ vybuchl. „Moje chyba? Od prvního okam žiku, kdy jsem t ě spat řil, s tebou není nic jiného než samé potíže!“

„Tak odejdi!“

V tichu, které následovalo, na sebe jen upřen ě hled ěli. Corbett vypadal vzteky bez sebe a Lily za chvíli pro slzy nevid ěla. Dot čen ě se oto čila. Jak moc si p řála vzít svá slova zpět, ale na druhou stranu si v ůbec nebyla jistá, co jiného v tu chvíli měla říct.

„Tak snadno se m ě nezbavíš, Lilliane.“

„Já. nemyslela jsem to tak,“ p řiznala tiše.

Když neodpovídal, opatrn ě k n ěmu vzhlédla. Nepohnul se. Ani o centimetr. Jen se na ni up řen ě díval, jako by se snažil porozum ět, koho si to vlastn ě vzal za ženu.

„P řiznávám, že jsem z tebe neustále zmatený, Lilliane.“ Pro jednou skute čně vypadal, že nemá situaci pevn ě v rukách. „Co tedy skute čně máš na mysli? Mám odejít nebo zůstat?“

Nedokázala uvěř it tomu, že by skute čně opustil Orrick, kdyby si to přála. Byla si jistá, že by to nikdy neudělal. Možná tím myslel jejich manželství. A ť už tím myslel cokoli, trochu ji ut ěšilo zjišt ění, že si přál znát její skutečné pocity.

Zoufale snažil najít vhodná slova. Prohrábl si rukou vlasy a zt ěžka vzdychl. „Mohla bys mi alespo ň jednou up římn ě odpov ědět? Nemusíš se mne bát.“

„Cítím se tak. tak sama,“ p řipustila sotva slyšiteln ě.

„Sama? Bože m ůj, vždy ť jsme tu od rána do ve čera obklopeni lidmi! Sluhy a nezvanými hosty.“

139

„Takhle jsem to nemyslela,“ p řerušila ho mírn ě. Nervy m ěla napjaté k prasknutí a začala nervózn ě p řecházet po místnosti. „Příliš na m ě doléhá to nap ětí posledních n ěkolika týdn ů, a asi proto se cítím tak sama. Nevím.“ Smutn ě zavrt ěla hlavou. „Nevím, co ode mne o čekáváš.“

Chvíli ml čel. „Chceš tedy, abych odešel nebo z ůstal?“ zeptal se tiše znovu.

Jeho hluboký hlas v ní rozehrál vnitřní struny a rozechv ěla se. Znala odpov ěď . Bylo by hloupé, kdyby p ředstírala opak.

„Chci, abys z ůstal,“ p řisv ědčila a obez řetn ě ho sledovala. Jakmile se jeho výraz rozjasnil, ihned dodala: „Ale takhle nem ůžeme pokra čovat. N ěco se musí zm ěnit.“

Corbett pomalu p řikývl. „Možná.,“ za čal a pak se usmál. „Musím velmi brzy odjet do Londýna. Cht ěla bys odjet z Orricku a doprovodit m ě tam?“

„Odjet z Orricku?“ zopakovala naprosto zasko čená.

„Dann zajistí obranu, Ferga se postará o dítě a Magda dohlédne, aby tady všechno b ěželo, jak má. Orrick to chvíli bez tebe zvládne, Lily.“

„O tom nepochybuji,“ váhav ě se usmála.

„Pochybuješ, že to pozvání myslím up římn ě?“

Lilliane neodpov ěděla. Možná by jim zm ěna prost ředí prosp ěla, daleko od všedních záležitostí a skli čující p řítomnosti Williama a Danna by skute čně mohli na n ěkterých svých sporech zapracovat. „Pro č tak daleko? Pro č zrovna Londýn?“

Pokr čil rameny. „Mám tam n ějaké jednání. A opravdu ti záleží na tom, kam a jak daleko pojedeme, když budeme spolu?“

Lilliane nemohla uv ěř it vlastním uším. On si opravdu p řeje, aby jela s ním! „Nezáleží a pojedu moc ráda.“

Corbett se radostn ě zasmál, pak k ní p řikro čil a objal ji. „Tak moje paní pojede do Londýna. Nepochybuji, že to považuje š za sváteční událost, ale musím tě ujistit, že t ě tamní dv ůr omrzí velmi brzy.“ „Jsem si jistá, že se mi bude líbit,“ opáčila mu náhle plná klidu a míru. „Tolik d ůležitých lord ů a dam a tolik krásných v ěcí k vid ění.“ „Nezdržíme se moc dlouho,“ varoval ji.

„To je dob ře.“ Usmála se na n ěho. „Ať už se mi tam bude líbit sebevíc, doma je doma.“

Chvilku na ni jen tiše hled ěl, pak se usmál a tiše přitakal: „Máš pravdu, doma je doma.“

140

15

Londýn ji zároveň fascinoval i nahán ěl hr ůzu. Byla ohromena jeho velikostí a rozm ěry tolika budov a staveb, které se rozpínaly od břeh ů řeky Temže až do venkovské krajiny. Neustále ji překvapovalo ohromné množství lidí, kte ří byli v neustálém pohybu a naprosto lhostejní ke svému okolí. Krčila nos nad všudyp řítomným zápachem kou ře a splašk ů, ale nic z toho nedokázalo utlumit její nadšení. Celá výprava pro ni p ředstavovala hotový zázrak. Jak minuli burgramské opatství, ocitla se v naprosto neznámém prost ředí. Prví dva dny jeli po staré cestě skrz Penninské poho ří. Hory poskytovaly nádherný výhled a pod pokrývkou prvního sn ěhu vypadaly úchvatn ě. Sotva sjeli do st ředozemí, sníh rozb ředl a st ěžoval postup. P řesto každý den p řinesl nová místa, nové tváře a nazna čil, jak obrovský sv ět musí asi být.

Každou noc našli ubytování v hradech, jejichž obyvatelé se nemohli do čkat, aby nabídli své pohostinství novému pánovi Orricku a jeho paní.

Nyní, když se s doprovodem t ěžce ozbrojených muž ů blížili k Londýnu, Lilliane nemohla zkrotit své vzrušení. V náhlém popudu pobídla klisnu a nic nedbala na varovné volání dvou rytí řů , kte ří m ěli na starost její bezpe čnost. Než jí v tom sta čili zabránit, zařadila se vedle Corbetta a dychtiv ě se k n ěmu obrátila: „Podívej! Vidíš ty trhy! Kdo kdy slyšel o tom, aby se konaly v tuto pozdní dobu?“ Corbett chytil ot ěže jejího kon ě o čividn ě otráven, že neuposlechla pokynu, aby se p ři pr ůjezdu m ěstem držela mezi rytí ři. Ale jeho pokárání zůstalo nevy řč eno. O či jí zářily, doširoka se usmívala a tváře jí ho řely roz čilením tak, že se nedokázal déle mračit. „Není to trh, na který jsi zvyklá,“ odpov ěděl a dal znamení svým muž ům, aby jeli z boku vedle ní. „V Londýn ě jsou obchody otev řené po řád, ale když je teplejší po časí, konají se zde trhy se vzácným a drahocenným zbožím, jako jsou krásné šperky, oleje, hedvábí a bavlna.“

141

Uchechtl se, když uvid ěl Lillianiny vykulené o či. „Máš chu ť si tam něco koupit? Možná bych tě tam dovezl, ale m ěj na pam ěti, Lily,“ tvář mu zvážn ěla, „nikam se neodvažuj chodit bez mého výslovného souhlasu a dostate čného po čtu stráží.“

Lilliane varování sotva věnovala pozornost, protože byla rozechv ělá z nezvyklé podívané. Corbett byl po celou cestu velmi ohleduplný a dlouhá doba, po kterou byli neustále spolu, postupn ě zmírnila nap ětí, jež mezi nimi panovalo. Bylo to poprvé, kdy trávili spole čný čas i mimo jejich komnatu, a manžel se ukázal být velmi zábavným spole čníkem. Vyprávěl p říb ěhy o rozli čných m ěstech, chrámech a sídlech, kolem kterých projížd ěli. Udivoval ji historkami z k řížového tažení prince Edwarda, ob čas se smál jejím nevěř ícím očím a naivním otázkám. Dokonce když se nesměle zeptala, odkud má jizvy, které ho poznamenaly, nezdráhal se odpovědět.

S každým dalším p říb ěhem ho pomalu za čínala vid ět v jiném sv ětle. Byl tvrdý a náro čný, nicmén ě své povinnosti plnil s nejv ětší odpov ědností a nikdy p řed ni čím neuhnul. Byl pyšný až na samou hranici povýšenosti, ale své schopnosti prokázal při mnohých příležitostech a nes četných bitvách. Byl hrubý, a p řesto. Lilliane se musela usmát, když si vzpomn ěla na jejich spole čné noci plné něžností.

Ano, byl hrubý, ale nikdy ne krutý a u čil se ustupovat a ona si každý den více a více uv ědomovala, že její srdce se tomuto udatnému bojovníkovi p řestává bránit.

Lilliane ani nenapadlo p řemýšlet nad tím, kde budou v Londýn ě ubytováni. Vše do detailu zařizoval její manžel. Nebyla tedy v ůbec připravená, že zůstanou v části obklopujícím White Tower. Když jim byl povolen vstup do Tower Green, kde na ně čekal zástup nedočkavých sluh ů, on ěměla p řekvapením. Mnoho toho o sv ětě neznala ani o Anglii, natož o politice, ale p řesto v ěděla, že Tower Hill je královským sídlem, a udivilo ji, s jakou úctou a obdivem zde jejího manžela p řivítali. Ovšem když k ní p řistoupil sluha ve zdobné uniform ě, aby jí pomohl sesednout z kon ě, zastavil ho a sám jí s úsměvem na tváři nabídl rám ě.

V Lillianiných o čích byl tím nejhez čím mužem na sv ětě. Jizvy, které ji d říve d ěsily, ho nyní d ělaly ješt ě mužn ějším a p řitažliv ějším. Pomalu mu podala ruku a on ji lehce snesl na zem. Prohlížel si ji pobaven ě i zv ědav ě a Lilliane se mihlo hlavou, že vlastn ě neví, pro č

142

do Londýna v ůbec p řijeli. V mnoha ohledech pro ni stále zůstával záhadou.

Vážné úvahy, kterými se právě zaobírala, p řerušil ne čekaným polibkem. „Chápu, že se na všechnu tu krásu a špínu díváš s otev řenou pusou, ale pro č se stejn ě díváš i na m ě? Vyrazily mi snad rohy?“

Lilliane mu bezmyšlenkovit ě upravila v ětrem rozcuchané vlasy a usmála se. „Ne, žádné rohy ti nevyrazily. Jenom.“ Zard ěla se. „Jenom mi p řipadlo, že tady vypadáš jako n ěkdo jiný.“

Jeho o či, které ji doteď láskypln ě pozorovaly, potemn ěly a rysy mu ztvrdly. Zahled ěl se na masivní t řípatrovou v ěž a pak se op ět obrátil na ni. „Tady jsem někdo jiný, Lily, pamatuj si to dob ře. Varuji t ě znovu, ned ělej nic, skute čně nic, krom ě naprostých drobností, bez mého svolení.“

Jeho náhlá přem ěna z okouzlujícího muže na ponurého tajn ůstkáře Lilliane vyd ěsila. Cítila se zmatená a také trochu naštvaná. „Ale já to nechápu, “

„Není t řeba, abys to chápala. Takhle je to lepší.“

„Tak pro č jsi m ě vzal s sebou?“ vybuchla v náhlé marnosti. „Nesmím nikam jít a s nikým mluvit! M ůžu si alespo ň n ěco myslet?“ dodala ušt ěpa čně.

K jejímu p řekvapení se zarazil a promluvil mnohem laskav ěji. „Není to tak zlé, jak to vypadá.“ Chlácholivě ji objal kolem ramen. „A k tomu, pro č jsem t ě vzal s sebou, to mi nem ůžeš uv ěř it, že jsem tě cht ěl mít jednoduše po řád vedle sebe?“

Těžko mu na to mohla n ěco namítnout, p řesto se p ři odchodu do komnat pro n ě p řipravených nemohla zbavit ustaraných myšlenek. Ráda by mu věř ila, ale obávala se, že ji vzal s sebou do Londýna, aby nez ůstala na Orricku sama s Williamem. Corbett jist ě doufal, že po jejich návratu bude William pryč, a ona si p řála totéž. Nechtěla připustit, aby William zni čil to k řehké pouto, které mezi ní a jejím tajemným manželem pomalu vznikalo.

Jejich komnata v královském paláci byla skutečně obrovská a zámožn ě za řízená. Obrazy a hedvábné gobelíny s výjevy ze života panovník ů jí p řipomn ěly p říb ěhy, které slýchala jako dít ě. Dokonce i vy řezávaná postel s nebesy byla pokryta řezbami znázorňujícími hostinu.

„To je korunovace krále Jind řicha.“

143

Lilliane p řejížd ěla prstem po hladkém d řev ě a zarazila se p řed podobiznou panovníka. Pohlédla zv ědav ě na Corbetta. „Musím přiznat, že by m ě nikdy nenapadlo, jakého se ti tady dostane královského přivítání.“

Corbett si jen pobaven ě odfrkl.

„Všichni sluhové t ě tu znají, tato komnata není ani trochu skrovná. Znamená to, že i já tady budu díky tobě považována za velkou dámu?“

„Budou se tu ucházet o tvou p říze ň a lichotit ti, ale moc si od toho neslibuj, Lily.“

„Já vím, já vím,“ ušklíbla se. „S nikým nemluvit, nikam nechodit.“ Vzdychla a uražen ě se posadila na postel.

Chvilku si myslela, že by se mohl dát obm ěkčit, ale jeho laskavá tvář se op ět zakabonila.

„Drž se mých rad,“ pravil p řísn ě. „Te ď si m ůžeš odpo činout. Objednal jsem ti lázeň a služebnou, která se o tebe postará.“ „Ty odcházíš?“

„Rád bych s tebou zůstal, ale p řijel jsem do Londýna z ur čitého důvodu a ten musím vy řídit.“

Bez dalšího vysv ětlení vyndal z kožené kabely tenký svazek papír ů, zastr čil si ho za tuniku a odešel.

Ačkoli ji koupel osv ěžila, nálada se jí nijak nezlepšila. Rozhodla se, že dá svému nepřizp ůsobivému manželovi pocítit, jaké pocity marnosti a zklamání v ní vyvolává podobné omezení pohybu. Ale s těmi mála prostředky, jež m ěla, jí nezbývalo nic jiného, než svou nespokojenost utápět v koupeli a ve všech t ěch nezbytných přípravách před první návštěvou dvora. Nekone čně dlouho si česala vlasy, zkoušela si každé šaty a pak všechny odmítal a, až se ubohá služka málem neudržela a post ěžovala si nahlas. Nakonec Lilliane sed ěla na posteli v nádherných složit ě zdobených šatech šedozelené barvy a čekala na svého muže, který se stále nevracel.

Nervózn ě si pohrávala s čepcem a plachetkou a p řemítala, že by je měla použít. A ť si namítá, co chce, sup ěla, p řece se ve spole čnosti neukáže s vlasy nap ůl rozpušt ěnými jako n ějaká nedospělá cácora. Než se sta čila rozhodnout, zda si je má připevnit nebo ne, p řerušil ji Corbett ův pozdní p říchod.

Ml čky p řešel k oknu a zíral ven na no ční nebe. Lillianin hn ěv byl rázem utlumen manželovým zadumaným ml čením. P ři pohledu na

144

jeho ustaraný obli čej si dodala odvahy a p řešla k n ěmu. „Corbette, děje se n ěco?“

„V Londýn ě se vždycky n ěco d ěje,“ zamumlal a pak se odvrátil od okna. „Tohle m ěsto je plné sup ů. Myslíš si, že moje varovná slova byla zbyte čná, ale věř mi, že jsou schopni t ě zabít a obrat tvé kosti do běla ješt ě d řív, než si v ůbec n ěč eho všimneš.“

„Tomu nerozumím. Kdo ti d ělá takové starosti?“

Zahled ěl se na ni a rychle se vzpamatoval. „Není t řeba, aby ses kv ůli tomu trápila. Londýn na m ě vždycky takto p ůsobí.“

Bylo jasné, že z n ěho již nic nedostane. Povzdychla si. „Jsi unavený. Mám ti poslat pro koupel?“

„Ne, na to už není čas. Musí se spokojit s tím, jak vypadám teď.“ Ponu ře se zasmál. „Když nic jiného, je to poctivý pot a prach. Krom ě toho všechny o či stejn ě budou sledovat jen na tebe a m ě si nikdo ani nevšimne.“

Lilliane se p ři jeho milé lichotce zard ěla, ale p řestojí starost o muže nedovolila se jen tak lehce vzdát. „Můžeme to odložit na zít řek, pokud budeš chtít. Vypadáš hodn ě unaven ě.“

Zdálo se, že nad jejím návrhem chvíli uvažuje, ale pak se jen smutn ě usmál. „Cože? Ty by sis dnešní p ředstavení cht ěla nechat ujít? Všichni herci už jsou p řipraveni, krom ě krále, samoz řejm ě. Zbývá jen zjistit, kdo hraje hlavní roli.“

„Já.“ Lilliane zavrt ěla hlavou. „Nerozumím tomu. Copak král není vždycky tou nejd ůležit ější osobou?“

„Král, a jeho blaho, musí být pro jeho poddané vž dy na prvním míst ě. Netrap se mými slovy, Lilliane. Tebe se to nedotý ká.“ „Ale tebe se to dotýká a já jsem tvoje žena.“

„Ano,“ zamyšlen ě si ji prohlížel. „Ty jsi moje žena, a proto t ě žádám, aby ses držela v mé blízkosti a nedělala nic bez mého souhlasu.“

Zjevn ě op ět ve své zatvrzelé náladě ji doprovodil ke dve řím. Lilliane ho poslušn ě následovala, ale jeho podivné chování jí d ělalo starosti.

Ml čeli celou cestu k v ěži a pak nahoru k p řepychovému spole čenskému sálu. Na odpočívadle se Corbett k její úlev ě zastavil, protože se pot řebovala upravit, než vstoupí do tak vysoce postavené a vybrané společnosti.

„No tak, Lilliane. Cht ěl bych vid ět, jak se usmíváš.“ Jemn ě ji nato čil tváří k sob ě.

145

„Ty se taky nesm ěješ,“ odsekla nervózn ě. „A nikdy mi ne říkáš Lilliane, pokud se nejedná o něco vážného.“

Neodpov ěděl, jen na ni p řekvapen ě pohlédl a pak vytáhl zpoza tuniky malý sametový pytlí ček.

„Cht ěl jsem ti to dát už d řív, ale vždycky mi do toho n ěco p řišlo.“ Zatáhl za šňů rku a vysypal si do dlan ě zá řící náhrdelník. Ve světle lou čí se t řpytil a jisk řil, až o či p řecházely.

Lilliane p ři pohledu na tu nádheru, která musela stát celé jmění, nebyla schopná slova. Corbett se jejímu ohromení usmál a využil němého ustrnutí, aby jí zlatý náhrdelník posázený safíry a rubíny připevnil kolem krku.

„Ó, Corbette! D ěkuji, d ěkuji ti! Je tak nádherný!“

„Věděl jsem, že ti bude slušet. Ten prsten znamená, že jsi moje, a tento safírový náhrdelník zase, že jsi v tomto království velká dáma a pat říš ke dvoru.“

Poslední slova řekl tak temným tónem, až to upoutalo Lillianinu pozornost. „Tohle u dvora sta čí, ukázat svoje bohatství?“

„Bohatství je nápomocné, vnímavá a všímavá mysl je mnohem lepší. Ale teprve ten.,“ usmál se ponu ře, „teprve ten, kdo má ty správné informace, má u dvora skutečnou moc.“

Dál už to nerozváděl, pouze ji na sebe p řitiskl a vášnivě políbil. Pak ji náhle vzal za paži a dovedl do společenského sálu.

Lilliane si na jejich p říchod sotva pamatovala omámená náruživými polibky a zneklidn ěná podivným chováním a náladovostí svého chotě. V pr ůběhu odpoledne se díky n ěmu dostala od veselé nálady přes naštvání, zklamání až k zlobě. Nyní se na n ěho za nic nezlobila, ale zmatená byla ještě víc než kdy jindy. P řesto si musela připustit, že mu na ní n ějakým zp ůsobem p řece jen záleží. Vzal ji s sebou a koupil jí skvostný náhrdelník.

Pohrávala si se zlatým řetízkem, pak zdvihla bradu a rozhlédla se po místnosti plné hostů. Došlo jí, že Londýn nebude jednoduchou záležitostí, a bezmyšlenkovitě se pevn ě chytla Corbetta. Možná, že když se bude chovat podle jeho pokyn ů, bude jí nakonec víc důvěř ovat.

S touto myšlenkou se jí ihned zlepšila nálada a s úsm ěvem se za čala zkoumav ě rozhlížet kolem sebe.

White Tower byla po celé Anglii velmi dob ře známá, protože byla tím prvním, co zde William I. postavil poté, co tuto zem násilím vyrval z držení Saxon ů.

146

Lilliane p řekvapen ě zírala na malý spole čenský sál. Velký sál na Orricku m ěl tém ěř stejné rozm ěry a oba byly vystav ěny ve starém normanském stylu.

Byla však náležitě ohromena. Místnost byla zdobena složit ě tkanými gobelíny s d ůležitými výjevy z anglické historie, nespo četnými svícny, které kolem sebe vrhaly mihotavé světlo, a ohromnými koberci nataženými po podlaze. To vše pro p ůjčovalo jinak jednoduchému místu skutečnou majestátnost. Velké množství vybran ě od ěných dam a lord ů se p řemís ťovalo z jedné skupinky do druhé a Lilliane byla p ři pohledu na n ě čím dál váhavější.

Jako by Corbett odhadl její pocity, zašeptal jí chlácholivě do ucha: „Nejsou ni čím víc než ty a jejich vliv je zcela zanedbatelný.“ Přišel čas, aby Lilliane ukázala, jak dobře ji matka vychovala a připravila na podobná setkání, při kterých se b ěhem hovoru mísila ta správná dávka zdrženlivosti a ušlechtilé povýšenosti. Byla vd ěč ná, že se m ůže zav ěsit do ochranitelského rámě svého muže, když se pomalu prodírali zástupem lidí a tu a tam byla někomu p ředstavena. Corbettovy o či neklidn ě p řecházely z jednoho člov ěka na druhého, jako by snad n ěkoho hledal. Pak k nim p řistoupil rozložitý a veselý chlapík.

„Ale ne! Mladý Corbett! Co se to ke mn ě doneslo? Prý sis s sebou přivezl manželku? Musí mít kolem hlavy svatozá ř, jestli si t ě cht ěla vzít!“

Lillianino zprvu nep říjemné p řekvapení se zm ěnilo v úlevu, když uvid ěla, jak se Corbettova tvář rozzá řila up římnou radostí. „To je Gavin!“ Usmál se na Lilliane. „Nelekej se jeho hlu čnosti ani šarmu.“ Na to se s postarším mužem srde čně objal. „To je m ůj kmotr, Lily. Lord Gavin z Durmondu. Gavine, dovol, abych ti představil svou paní, lady Lilliane z Orricku.“

„Ano, ano, lady Lilliane. Barto ňova dcera.“

„Vy jste znal mého otce?“ zvolala Lilliane a ihned pocítila náklonnost k tomuto muži, jenž i p řes mohutnou postavu p řipomínal spíše obstarožního cherubína.

„Samoz řejm ě, Barto ň vyr ůstal v dom ě mého otce. Byl jsem ješt ě chlapec, p říliš mladý na to, abych se ú častnil výcviku budoucích rytí řů . Ale po celé roky jsme zůstali s vaším otcem velmi dobrými přáteli. Jsem opravdu šťastný, když vidím, že jeho majetek p řešel do rukou mého kmotřence.“ Pak se zachmu řil. „Jen bych si p řál, aby se byl dožil vnou čat.“

147

„Děkuji vám, lorde Gavine,“ odpov ěděla vroucn ě Lilliane. „T ěší mě, že ho jeho p řátelé postrádají stejně jako rodina.“

„V rad ě bude velmi chyb ět, a čkoliv jsem slyšel.,“ pozvedl tázav ě obo čí na Corbetta, „slyšel jsem, že váš manžel bude asi stejn ě tak nep řehlédnutelný a bojovný jako váš otec.“

Corbett pokr čil rameny. „Nebudu se ostýchat promluvit, když to bude d ůležité,“ p řipustil. „No, moji krásnou manželku státní záležitosti moc nezajímají.“

V hlase mu zazn ělo varování, téměř jako by cht ěl Gavina zarazit v jeho řeči. Lilliane zamrzl úsm ěv na tváři. Nemohla uv ěř it, že jí manžel tak málo d ůvěř uje. Než se sta čila vzpamatovat, post řehla, jak Corbett náhle ztuhl. Poděšen ě k n ěmu vzhlédla a všimla si, že se up řen ě dívá na vysokého a hubeného muže, jenž práv ě vešel do místnosti. Corbettova tvář p ůsobila rozzloben ě, ale v o čích m ěl starostlivý a tém ěř bezbranný pohled. Bez dalšího p řemýšlení Lilliane vyhrkla: „Kdo je to?“

Byl to Gavin, kdo jí dal odpov ěď . „To je tv ůj švagr. Ty ses s ním ješt ě nesetkala?“

„Nijak jsme naši svatbu nevytrubovali,“ odpov ěděl Corbett odm ěř en ě. „Hughe o tom neví a zdá se, že to budu muset zm ěnit. Omluvíte m ě?“

Lilliane jenom nerada opoušt ěla tak milou spole čnost lorda Gavina a tém ěř se d ěsila poznat muže, který Corbetta viditeln ě znepokojoval.

V jejich setkání nebylo víc než zdvo řilé p řivítání a představení Lilliane Corbettovu staršímu bratrovi. Hughe nem ěl o ostražitosti svého mladšího bratra z řejm ě ani tušení. Pak si všimla, že si ji Hughe prohlíží se zájmem až nep říjemným.

„Takže Colchester ům p řipadla d ědi čka Orricku. Jsem si jistý, že by ti otec odpustil mísit naši krev s krví jeho vraha, protože je moudré připojit jejich državy k našim.“ Pak se oto čil na Corbetta a Lilliane zcela opomíjel. „Už jsi vid ěl Charlese z Harwicku? On a jeho bratr Roger si s tebou cht ějí o n ěč em promluvit.“

Lilliane se málem zadusila zlostí. Hughe z Colchesteru představoval p řesn ě to, co od n ěho mohla o čekávat: necitelného, ni čemného a zcela jistě krutého člov ěka. Sv ůj hn ěv však sm ěř ovala na Corbetta, že se jí v ůbec nezastal. Zran ěná a rozzlobená se pokusila zachytit Corbett ův pohled, ale jeho zájem byl očividn ě zam ěř en pouze na bratra.

148

V nar ůstajícím bezmocném vzteku se mu pokusila vysmeknout, ale pevn ě ji zachytil druhou rukou. Doma by se takto nenecha la zastavit, ale tady v cizím a p řepychovém prostředí se bála být p říliš troufalá. Lilliane pozorovala rozhovor obou muž ů a nemohla pochopit Corbett ův až starostlivý p řístup k tomuto muži, jeho bratrovi, kterého, jak si byla jistá, neměl rád. Pak ji napadlo, že možná Hugheovi nev ěř í. Možná byl jedním z těch, které s takovým odporem nazval „supy“, ale se kterými p řesto musí jednat.

„Takže jsi teprve dorazil?“ Hughe pátral davem, zatímco bez zájmu pokračoval v konverzaci s bratrem.

„Dnes odpoledne,“ prohodil Corbett nervózn ě. „P řiplulo mi zboží, které bych si rád zkontroloval.“

„Zboží? Bohatství z Turecka, nemám pravdu?“ zeptal se s jasným zájmem a Lilliane též zpozorněla. Znamenalo to, že toho Corbett vlastnil víc, než m ěl na voze v den p říjezdu na Orrick? P řejela si prsty po skvostném náhrdelníku, který jí dnes dal. Nebo to možná řekl jenom proto, aby odvedl Hugheovu pozornost od svého skute čného d ůvodu návštěvy Londýna.

Corbett jen lhostejně pokr čil rameny. „Zcestoval jsem mnoho míst a dost jsem tam získal.“

„Slyšel jsi n ěco o králi Edwardovi?“ optal se Hughe nenucené. „Plánuje v ůbec návrat do Anglie?“

Lilliane tém ěř cítila náhle napjaté manželovy svaly, ale když k němu vzhlédla, zdálo se, že ho ta otázka nijak zvlášť nezaujala. „Jednou se musí vrátit,“ odpov ěděl nedbale. Ovšem Lilliane v ěděla, že v Corbettov ě v ěrnosti králi nic nedbalého nebylo. Zajisté se nehonosil titulem Králova dravce jen tak pro nic za nic. Pokud předstíral nezájem, musel k tomu mít nějaký d ůvod.

V jejích závěrech bylo mnoho dohad ů, ale trochu chápala, proč je její muž tak tajemný, pokud se jedná o takzvané „obchodní záležitosti“. P řísahala si však, že ho jednou o své d ůvěryhodnosti přesv ědčí.

A právě v tomto okamžiku se k nim p řipojili dva další muži, jimž byla p ředstavena. Charles a Roger z Harwicku byli dvoj čata o n ěco málo starší než ona.

„Jsme rádi, že jsi zpátky,“ potřásl Roger Corbettovi rukou. „Ale také se zlobíme, žes nás nepozval na svatbu,“ p řidal se Charles.

149

„Prob ěhlo to hodn ě narychlo,“ odpov ěděl Corbett a vrhl na Lilliane rychlý, varovný pohled.

„No nevadí, prost ě to musíš napravit,“ vložil se do toho jeden z bratr ů.

„Ano,“ p řitakal druhý. „Dlužíš všem svým p řátelům oslavu. Na tvé náklady samozřejm ě.“

„Možná by letos mohl Corbett uspo řádat vánoční oslavu na Orricku,“ navrhl Hughe klidn ě.

Pronesl to tak nenucené, jako by to byl náhlý nápad, ale Lilliane přesto vnímala pro ni neznámý motiv za tímto zdánlivě neškodným návrhem. A podle Corbetta sotva znatelného záškubu sval ů jí bylo jasné, že má stejné tušení jako ona.

Charles a Roger se pro tento nápad okamžitě nadchli a p řemlouvali Corbetta k souhlasu. Když jim nakonec p řisv ědčil, Lilliane zasko čilo zjišt ění, že z n ějakého podivného důvodu byl Corbett tou myšlenkou ješt ě nadšen ější než ostatní. Sotva chápala jeho podivnou reakci, ale tušila, že to má co do čin ění s ned ůvěrou, kterou choval ke svému bratrovi. Corbett n ěco plánoval, ale nem ěla ani nejmenší tušení co. Dávala raději p řednost tomu, že celou záležitost bude mít pod kontrolou on, a tím pádem Orrick, a ne ti ostatní kolem.

Od této chvíle se večer ubíral správným sm ěrem. Corbettova nálada se podivně zlepšila a díky tomu obnovil p řátelství s tolika lidmi, že si pozd ěji Lilliane nedokázala na všechna jména vzpomenout.

Když se ze spole čenského sálu vydali zpět do jejich komnaty, padala vy čerpáním.

„Tak co budeš vypráv ět o Londýn ě, až se vrátíme na Orrick?“ vyzvídal na své žen ě Corbett cestou z královského paláce. Lilliane potla čila zívnutí. „Moc jsem toho ješt ě nevid ěla, ale co jsem zatím poznala, se mi zdálo dost zvláštní.“

Corbett se uchechtl. „A co se ti zdálo tak zvláštní?“

„Nezdálo se ti podivné, že na takovéhle hostině se nepodávalo nic jako polévka? Kdo kdy vid ěl, aby se jedlo ve stoje z podnos ů, které přidržují sluhové, a neustále se přitom mluvilo a mluvilo? A když už někoho jedna skupinka lidí nebaví, p řesunul se k další?“

Při t ěchto slovech se Corbett zasmál nahlas. „My jsme ale nebyli na hostin ě, má malá venkovanko.“

150

Lilliane se na n ěho tázavě podívala. „Tak. tak pro č jsem si na sebe brala své nejlepší šaty a všechny ženy byly ta k p řepychov ě oble čeny, pokud to nebyla hostina ve White Tower?“

„V podstat ě se jednalo o neformální setkání, má sladká. A to, o čem se hovo řilo, m ůže být p ři jiné p říležitosti velmi d ůležité.“ Lilliane byla tímto ohromujícím zjišt ěním zbavena slov. Znovu promluvila, až když byli zpátky ve své komnatě.

„Jestli tomu dob ře rozumím, tak se o n ěkterých vážných státních záležitostech mohlo klidn ě rozhodnout kousek vedle m ě.“

„Nebo dokonce p římo p řed tvým nosánkem.“

Lilliane se na n ěho up řen ě zahled ěla. „Pat řil k tomu i tv ůj souhlas s Hugheovým návrhem oslavit vánoční svátky u nás?“

Corbett se náhle odmlčel a svou následnou liknavou odpovědí jenom potvrdil její podez ření. „Byl to dobrý nápad a m ůže také přisp ět k nápravě napjatých vztah ů ve Windermere Fold.“

Jemn ě se usmála. „S tím se nedá než souhlasit.

„Brzy bych s podobným nápadem p řišel sám.“

„To by od vás bylo velmi moudré, m ůj pane.“

Corbett se zamra čil. „Posmíváš se mi, ženo? Rozzlobilo t ě, že jsem se s tebou neporadil, a te ď se m ě snažíš naštvat?“

„Nezlobím se a ani t ě nechci naštvat. Naopak s tvými plány souhlasím.“ Odvrátila se od n ěho pot ěšená, že v n ěm dokáže docela dob ře číst. „Kde je moje služka?“

Bez varování ji chytil do náruče a zato čil se s ní po místnosti, až měla mžitky p řed o čima.

„Žádnou služku nepot řebuješ. Odstrojit t ě sta čím sám.“

„Cožpak nevíš, jak si o nás budou zítra klevetit, “

Uml čel ji žhavými polibky. „A ť zítra ráno klidn ě všichni sluhové roznesou, že lord Corbett je celý unesený ze své ne v ěsty. Odpoledne tě pak budou stíhat soucitné pohledy dam za tvé b řím ě, jakým je žádostivost chlípného manžela.“ Položil ji na postel. „Ale až p ůjdu do rady, obdržím mnoho gratulací a závistivých pohled ů od všech přítomných muž ů. Protože mám krásnou ženu, která si na mou příze ň nest ěžuje.“

Lilliane se oddala jeho sv ůdným polibk ům, a ješt ě než ji rozum opustil docela, musela s ním souhlasit. Ano, opravdu si na jeho příze ň nest ěžovala.

151

16

Jednou odpoledne Lilliane sed ěla v proslun ěném třetím pat ře obklopena skupinkou dvorních dam. Hovor tu a tam narušil zvonivý smích a drby se ší řily od jednoho nastraženého ucha k druhému. Lilliane se však v ůbec necítila š ťastná.

Trávila v Londýn ě již osmý den a u dvora ji p řijali velmi dob ře. Věděla, kdo je kdo, kdo ke komu pat ří a kdo koho nem ůže vystát, ač to nebylo na první pohled zjevné. Corbett ji chtěl t ěchto informací ušet řit, ale sám byl překvapen, co všechno se od dam dozv ěděla. Nyní, když Lilliane p řemýšlela nad Corbettovým strohým příkazem, aby se ani za nic z královského paláce nevzdalovala, zatímco byl pry č, op ět pocítila silný nápor nespokojenosti. Stiskla rty nelibostí, p řešla k vysokému oknu a setřela si na mokrém skle malý pr ůhled.

Venku i p řes chladné prosincové počasí svítilo slunce a ona více než kdy d říve toužila uniknout z dusného ovzduší. P ředstava rozzlobeného manžela v p řípad ě neuposlechnutí ji držela zpátky, ale jak čas ubíhal, touha vzdálit se a nadýchat čerstvého vzduchu jen sílila. Pro č by se ona, dívka uvyklá životu venku, nemohla jen tak svobodn ě projít? Pro č by si nesm ěla dop řát alespoň krátkodobou úlevu od p říliš d ůvěrného života v královském paláci?

Rozhodla se. Tiše proklouzla z místnosti a sp ěchala chladnou chodbou ven. Krom ě toho, Corbett se stejn ě nic nedozví. Odešel zkontrolovat n ějakou lo ď a nebude zpátky d řív než odpoledne. Sotva se ocitla venku na slunci, pocítila nesmírnou úlevu. P řešla most, na chvilku se zde zastavila a pak se vydala do zahrad podél řeky.

Zhluboka se nadechla. Žádná pronikavá vůně les ů nebo čerstvý vzduch z hor. V Londýn ě byl cítit hlavn ě kou ř valící se z tisíc ů ohniš ť, který v sob ě dusil všechno ostatní. Stýskalo se jí po Orricku. Myslela na Magdu, která na vše dohlížela místo ní, na Fergu pe čující o malou Elyse a také na Thomase. Chudák starý Thomas. musí si

152

po smrti jejího otce p řipadat ztracený. Jak moc si p řála, aby mohla být práv ě te ď s ním.

Pomalu kráčela po št ěrkové p ěšin ě, dokud nedošla k zahradní dřev ěné lavičce. S t ěžkým povzdechem se posadila a nep řítomn ě se zahled ěla do pusté zahrady.

Možná n ěkde vzadu vnímala zvuk blížících se krok ů, ale do přítomnosti ji vrátil až známý hlas.

„Proboha, Lilliane, vždy ť musíš být zmrzlá na kost!“ Než se zmohla na odpov ěď , William se posadil vedle ní a vzal ji za studené ruce.

„Co tady d ěláš tak sama bez služebné nebo alespoň pážete?“ napomenul ji.

Ihned ji napadlo, že Corbett bude velmi rozmrzelý, až zjistí, že William je v Londýn ě. Zrovna pro tuto chvíli byla však za jeho přítomnost vd ěč ná. „Nikoho s sebou nepotřebuji,“ zasmála se a nálada se jí hned trochu pozvedla. „Ale řekni mi, co d ěláš v Londýn ě ty?“

„Mám tu n ějaké obchodní záležitosti,“ odpověděl vyhýbav ě. „Rád bych slyšel n ěco od tebe. Jak se ti líbí u dvora? Manžel t ě už n ějak zanedbává.“

„Corbett m ě nezanedbává,“ namítla pevn ě. „Také má nějaké obchodní záležitosti. Krom ě toho v dosahu královských stráží jsem v bezpe čí.“

William chvíli ml čel a jenom si ji prohlížel.

„Ano. Tady jsi v bezpe čí, Lilliane, ale i v královském sídle se nacházejí nedůvěryhodní lidé. Jsem si jistý, že Corbett má tvé bezpe čí na pam ěti, a doufám, že i m ůj zájem o tvou bezpečnost jím ani tebou nebude špatn ě pochopen.“

Velice se jí ulevilo. Stále si nebyla jistá, do jaké míry se William smí řil, že pat ří jinému. O své oddanosti manželovi byla dávno přesv ědčená a i její srdce mu patřilo čím dál víc.

„Ó, Williame. Jsem ti za tvá up římná slova vděč ná. Bylo to pro m ě strašn ě t ěžké, když dva muži, na kterých mi nejvíce záleží, s e k sob ě chovají tak nep řátelsky.“

„On je velice podez řívavý. V tom je stejný jako jeho bratr.“ „Ano, je žárlivý,“ p řipustila. „Ačkoli Hughea skoro neznám, nezdá se mi, že by m ěli moc spole čného. Ty se s rodinou Colchesterů znáš dob ře?“

153

William se pohodln ě op řel. „Jejich otec jim zadával nemožné úkoly, ale p řestože s ním Hughe v mnohém nesouhlasil, držel jazyk za zuby. Ale jakmile Colchester p řešel do jeho rukou, všechno zm ěnil. Corbett, jako v ětšina druhorozených syn ů, se vždycky snažil otci zavd ěč it. Cht ěl být nejlepším bojovníkem, nejlepším ve studiu, když se m ělo n ěco ud ělat, hned se mohl p řetrhnout.“ Ušklíbl se posměva čně. „M ůj bratr Albert se choval stejn ě. Jako kdyby cht ěl získat alespo ň v ětší část otcovy přízn ě, když d ědicem sídla jsem byl já. No, a s Corbettem a Hughem to bylo stejné. Ale te ď, když se Corbett usadil na Orricku, myslím si, že Hughe není zrovna nadšen.“ William si zamyšlen ě zahled ěl do dálky. „Mluví n ěkdy Corbett o svém bratrovi nebo Colchesterů?“

Lilliane váhala. Znepokojoval ji manželův zvýšený zájem o bratra. I když se o tom moc nezmi ňoval a nikdy Hughea nejmenoval, tušila, že on byl možná tím hlavním d ůvodem, pro č jsou v Londýn ě. A také jí bylo jasné, že upozornit na to, by nebylo moudré.

„Mluví o svém bratrovi moc hezky,“ odpov ěděla nakonec. „Ale moc se vzájemně nenavšt ěvují. Ty se s Hughem vidíš často?“ dodala honem, aby od Corbetta odpoutala pozornost.

„Ve čeřeli jsme spolu zrovna v čera, “ odml čel se náhle a pak pokra čoval obšírn ěji. „Uvidíme se spolu ur čit ě znovu dnes ve čer v rad ě.“

„O tom nepochybuji,“ p řisv ědčila a postavila se. „Dala se do m ě strašná zima.“

William se také postavil a p řitom mu zpoza opasku vypadl úhledn ě složený svitek pergamenu. Nevšiml si toho, zato Lil liane ano. Sehnula se, aby mu ho podala, a všimla si, že nese zna čení Normandie. Nemohla si pomoci a poukázala na to.

„Ztratil jsi dopis, Williame. Ty si dopisuješ s n ěkým v Normandii? Jdou snad tvé obchodní záležitosti až tak daleko?“

K jejímu p řekvapení William p řikývl. „Nedá se říct, že by se to týkalo obchodu. Ale pravideln ě mi píše bratranec, který je v doprovodu krále.“

„Ach, a jak se má král? Kdy se vrátí?“ zeptala se dychtiv ě a nevšimla si lehkého úsm ěvu, který p řelétl po Williamov ě tvá ři. „Vlastn ě, myslím si, že se sotva vrátí. Není na tom zdravot n ě vůbec dob ře.“ Když na to Lilliane vyt řeštila o či, dodal: „M ůj bratranec je jeho lékař a zcela jist ě se postará, aby králi bylo lépe. A te ď mi rad ěji prozra ď, jak se ti líbí v Londýn ě?“

154

Lilliane by rad ěji slyšela n ějaké novinky z Orricku, po kterém se jí velmi stýskalo. Došlo jí, že pokud stráví s Williamem p říliš mnoho času, Corbett by se o tom mohl dozv ědět. Sice by ho William ův nový p řístup k ní samé mohl potěšit, p řesto se rozhodla, že o svém náhodném setkání pomlčí. Corbett byl p říliš žárlivý a podez řívavý, nebylo t řeba to v n ěm ješt ě rozdmýchávat.

K Lillianine úlev ě její manžel po návratu z p řístavu hý řil dobrou náladou. Ve chvíli, kdy vstoupil do komnaty, byla právě po koupeli a na sob ě m ěla jen tenkou kytlici.

„Ó, má krásná Lily. Ty jsi nádhernou pastvou pro oči.“ V o čích se mu zableskly čertovské plamínky a uznale se usmál.

Lilliane z červenala. Ješt ě si na jeho nenucené d ůvěrnosti zcela nezvykla. „Já. omlouvám se, že ješt ě nejsem oble čená.“ Mávla na služku, aby jí pomohla do slavnostních šat ů v barv ě broskví. Corbett proti její p říprav ě na slavnost nic nenamítal a Lilliane si ke své hrůze musela p řipustit, že ji tím trochu zklamal. O čekávala snad od n ěho, že se jí zmocní p ři každé p říležitosti? Jist ě p řijde n ějaký lepší čas než zrovna tahle časná hodina, aby manžel ukojil její touhy. I p řes veškeré rozumné důvody nemohla uml čet sladkou touhu, kterou vždy pocítila pod jeho temným a znepokojivým pohledem. Jakmile došlo na náhrdelník, poslal služku pry č a p řistoupil k Lilliane.

„Voníš stejn ě nádhern ě jako vypadáš,“ zašeptal a n ěžn ě odstr čil stranou bohaté prameny vlasů. Pak jí upevnil šperk kolem krku a každý dotek jeho prst ů do ní vyslal jiskry vzrušení.

„Nesnáším p ředstavu, že se o tvou spole čnost dnes ve čer budu muset d ělit s jinými,“ dodal a p řitiskl žhavé rty na jemnou pokožku jejího hrdla.

„Musíme jít dnes ve čer do rady?“ vydechla Lilliane a op řela se o jeho mohutnou postavu. Chvili čku doufala, že spolu z ůstanou. Objal ji silnými pažemi, jako by ji necht ěl nikdy pustit, ale pak zaslechla dlouhý povzdech.

„Dnes ve čer tam musím být.“ Všiml si jejího zklamání a honem dodal: „Jestli vše p ůjde dob ře, mohli bychom zítra vyrazit zp ět na Orrick.“

Lilliane tato zpráva tak potěšila, že jí ve čer p říjemn ě ubíhal. Pokud by m ěl n ěkdo o vztahu mezi ní a jejím manželem pochybnosti, tento ve čer musel každého p řesv ědčit o opaku. Stále jí byl po boku,

155

přestože b ěhem dlouhého večera hovo řil s mnoha lordy. Š ťastn ě se smála a on m ěl o či jen pro ni.

Jako by se nesla na vln ě blaženosti, nic nemohlo její dobrou náladu pokazit. Když m ěla chvilku pro sebe, snažila se p řijít na to, co ji vlastn ě tak pot ěšilo. Samoz řejm ě se nemohla do čkat zít řejšího odjezdu na Orrick, po kterém toužila, co sem dorazili. Bylo zvláštní, že si kone čně dokázala užít jeden z t ěch velmi obtížných ve čer ů v Londýn ě až v podve čer odjezdu.

Možná to bylo prostě tím, že byla š ťastná. Ale nebylo to jen kvůli tomu, že se vraceli dom ů. Jakmile našla o čima Corbetta, jejich pohledy se okamžit ě spojily. Stál kousek vedle arcibiskupa z Yorku a zapáleně spolu hovo řili. Lilliane p řesto poznala, že myšlenkami je stále u ní. Koho by kdy napadlo, že by vedle n ěho mohla být šťastná? O či se jí zamžily p ři vzpomínce, jak bojovala s otcem proti jeho rozhodnutí vzít si Corbetta. Kde by te ď byla, kdyby se jí té strašlivé noci útěk na opatství povedl?

Nejspíš by jí nadbíhal William.

Tato náhlá myšlenka v ní vyvolala nechuť. Ješt ě by mohla žít mezi jeptiškami nebo jako stará panna pod dohledem sira Aldise a Odelie. Což by bylo ješt ě daleko horší. Ot řásla se hrůzou a vyslala k nebi několik d ěkovných modliteb. Pak pohlédla na Corbetta a usmála se. V tu chvíli ukon čil rozhovor s arcibiskupem a vydal se k ní. „Měla bys p řestat s tím sváděním,“ zašeptal jí do ouška.

Lilliane vyprskla smíchy. „Takže t ě svádím? A já myslela, že se jen dívám na svého manžela. Chceš tedy, abych to neělala?“ d

„Co já bych chtěl.“ P řejel jí palcem po lince brady a pak lehce polaskal spodní ret. „Cht ěl bych v ědět,“ zašeptal chraplav ě, „jaké city se skrývají za t ěma nevinnýma medovýma o čima.“

Chvilku p řemítala nad jeho slovy a také nad svými city. A potom jí to došlo.

Milovala ho.

Nechovala k n ěmu jen úctu. Neovládala ji jen touha. Co cítila, bylo mnohem siln ější než podobné pocity a toto poznání ji ohromilo. V ur čitém bod ě jejich složitého a bou řlivého manželství se do n ěho zcela zamilovala.

Nikdy by se toho nenadála, a tak té pravdě tém ěř nedokázala uv ěř it. Milovala ho.

156

Jenže jak má n ěco takového vyjevit muži, jehož pocity pro ni byly záhadou? Hleděla mu dlouze ml čky do o čí a pak zmaten ě sklopila hlavu.

„Jsem š ťastná,“ p řiznala trochu bez dechu a pak k n ěmu odvážn ě vzhlédla. „A ty?“

„Já také.“

Pár sladkých slůvek, které pro ni znamenaly víc, než v ůbec očekávala. Byl s ní šťastný. Doufala v to, ale jeho jednoduché přitakání jí přineslo uklid ňující ujišt ění. Nemohla pod záplavou štěstí ani promluvit, ale její lesknoucí se o či a rozechv ělý úsm ěv byly více než výmluvné.

Corbett, zjevn ě spokojen, se k ní sklonil a tiše zašeptal: „Vypadá š tak sv ůdn ě, Lily. Jen silou v ůle se držím, abych t ě nepopadl a nevyletl s tebou po schodech n ěkam nahoru, kde bychom m ěli více soukromí.“

„Smíš to ud ělat,“ zašpitala bez rozmýšlení. P řestože to byla sm ělá slova, když zahlédla Corbettovy planoucí o či, nevzala by je zpátky. Tiše zaúp ěl a zhluboka se nadechl. „Ješt ě musím vy řídit jednu důležitou v ěc a pak už mi nic nezabrání, abych tě vzal do náru če a odnesl odsud pry č.“

„Corbette!“ vydechla. „To nem ůžeš myslet vážn ě!“

„Ale ano, svádíš m ě tak, že tomu nem ůže žádný muž odolat.“ „Ach!“ Lilliane se zmítala mezi vzrušujícím o čekáváním a up římným strachem, že by svá slova mohl dodržet. „P řece bys m ě takhle neponížil,“ řekla pod ěšen ě a couvla o krok.

„Ponížit t ě? To by m ě ani nenapadlo. Pro č? Každý muž mi t ě tu závidí. A každá žena u dvora by zezelenala závistí, kdyby v ěděla, jak může manžel toužit po své žen ě.“

Tomu se musela zasmát a v očích jí plály šibalské plamínky, když sledovala manželova muka.

„Bude tedy lepší, když te ď hned odejdu. Zatímco ty budeš pokra čovat v nudném rozhovoru s arcibiskupem nebo s hrab ětem z Gloucesteru, nebo s kým se to musíš ješt ě vid ět, já půjdu dole po trávníku a nahoru do naší ložnice.“

Corbett k ní p řikro čil o krok blíž, ale Lily hned o jeden ustoupila dozadu a pokra čovala ve škádlení. „Zatímco se budeš bavit o ovcích a vln ě, já si rozpustím vlasy a pročešu si pramen po prameni.“ Pokra čovala v ústupu a on ji krok za krokem sledoval p řeplněnou

157

halou. „A zatímco ty budeš diskutovat o lodích a vo jsku, já si rozepnu šaty a vysvléknu se z nich.“

Oči jí zářily p ři pohledu na Corbett ův obli čej, jenž byl ukázkou zoufalství. „Zatímco ty si budeš d ělat starosti o královo chatrné zdraví, já si vlezu do postele, ale pokud se zdržíš moc dlouho, tak v ní usnu.“

„Královo chatrné zdraví?“ Corbett se překvapen ě zastavil. „Jak ses o tom dozv ěděla?“

Neslyšela ho, protože zrovna vrazila do postaršího džentlmena. Ani nevid ěla jeho podez řívavý pohled, kterého se jí dostalo po posledních slovech, nebo ť se zrovna tomu muži omlouvala. Když se kone čně na Corbetta op ět obrátila, aby se na něho p řed odchodem usmála, zahlédla, jak ji zamračen ě pozoruje. Netušila, že sv ůj náhle potemn ělý pohled z ní nespustil, dokud mu zcela nezmizela z o čí. *

Lilliane se na druhý den probudila docela pozd ě a zjistila, že Corbett již odešel, aby za řídil odjezd. Nem ěla čas na n ějaké zklamání, protože k ní okamžit ě p řisko čila služka a pobízela ji z postele.

Svého muže spatřila, až když sestoupila z v ěže a p řešla k jejich koním. Pohled na jeho vysokou, svalnatou postavu jí p řipomn ěl minulou noc.

Přišel velmi pozd ě, k jejímu zklamání, ale snažil se to vynahradit. Nicmén ě v jejich milování nebylo ani stopy po hravosti, ja k by po předchozím škádlení o čekávala. Naopak, Corbett byl podivně vážný a zdánlivě zam ěř en jen na její uspokojení, tém ěř nedbal na sebe. Milovali se dlouze a tiše. Tém ěř se snažil pohltit její t ělo, mysl i duši.

Nyní, obklopen svými muži a sluhy, kte ří nakládali zavazadla, nejevil v ůč i ní žádné známky náklonnosti či d ůvěrnosti. Odevzdan ě stála vedle grošovaného jezdeckého koně a trp ěliv ě čekala, dokud se nepostaral o všechny záležitosti spojené s návratem dom ů.

Když k ní kone čně zamí řil s mnichem v patách, jen suše oznámil, že jim bratr Claverie dá požehnání na cestu. Společně se pak pomodlili za dobré po časí, bezpe čné cesty a samozřejm ě za královo pevné zdraví.

Jakmile se mnich odkolébal pryč, Corbett tiše zamumlal: „Ano, všichni bychom se m ěli zbožn ě modlit za královo zdraví.“ „Je tedy pravda, že je nemocen?“

158

„Kdo si myslí, že je nemocný?“ zeptal se, když jí p omáhal na koně. „Kdo ti n ěco takového řekl?“

Lilliane na chvíli zaváhala. V ěděla to samoz řejm ě od Williama, ale na jednání rady nebyl, a tak se zdálo zbytečné se teď o n ěm zmi ňovat, když už odjížd ějí. „Já. já si nejsem úpln ě jistá, kdo se o tom zmínil. Asi jsem to zaslechla p ři n ějakém rozhovoru.“ Mávla nad tím bezstarostn ě rukou. „Potkala jsem tu tolik lidí, že si ani nepamatuji jejich jména, natož abych v ěděla, kdo řekl jaký klep nebo pomluvu.“

„Ano, je pom ěrn ě snadné zapomenout, kdo co řekl a komu je tady možné v ěř it.“ souhlasil Corbett.

V jeho hlase bylo cosi zvláštního, až se Lilliane na chvilku zalekla, že jí nev ěř í. Našt ěstí se zdál jejím vysvětlením uspokojený a velmi se jí ulevilo, když kone čně vyrazili.

Cesta ubíhala klidn ě a p říjemn ě až na chladný sv ěží vítr. Corbett celou dobu ml čel, zdánlivě zabraný do svých myšlenek. Lilliane se stále cítila provinile za malou lež, které se před ním dopustila, a docela byla ráda, že mu není na o čích.

Zastavili na louce t ěsn ě za St. Albans na malý pokrm a pak pokra čovali dál, aby stihli přijet do Woburnu p řed soumrakem. Během odpoledne se od západu začala stahovat mra čna, a a čkoli to nevypadalo na déš ť, zesílily poryvy v ětru a zdálo se, že se setmí dříve než obvykle.

Jeli zrovna po úzké cestě, která se vinula lesem. Lilliane si vybavila, že vp ředu za ohybem je starý kamenný most, od kterého to již do opatství ve Woburnu nebylo daleko. Zrovna si p ředstavovala teplé jídlo a pohodlnou postel, když ji vyd ěsil k řik a náhlý prudký pohyb kolem.

Vše se seb ěhlo tak rychle, že si toho ani nesta čila všimnout. Zaslechla Corbett ův povel: „Do zbran ě! Do zbran ě!“ Pak jí kdosi vytrhl ot ěže z rukou a obklopili ji rytí ři. Silné ruce ji donutily skrýt se za krkem vyd ěšeného zvířete a v nastalé mačkanici koní a štít ů nevid ěla v ůbec nic.

„Zůsta ňte dole, má paní! Držte hlavu dole!“ na řídil kdosi. Lilliane byla p říliš vyd ěšená a nedokázala poslechnout. Poměrn ě v bezpe čí, obklopená strážemi, neviděla Corbetta. Slyšela jen jeho jasné krátké příkazy, ale i ty se ztrácely v řin čení me čů a kyj ů. Marn ě se snažila ho zahlédnout. Vše, co vid ěla, byla jen skrumáž muž ů na koních, jež se navíc ztrácela v oblaku zvířeného prachu.

159

Pak ho zahlédla, jak bojuje v samém centra dění. Jednou rukou máchal dlouhým me čem se smrtící p řesností, zatímco druhou se oháněl štítem s ú činností zbran ě. Jeden z úto čník ů se k n ěmu p řiblížil bokem, ale než dokázal udeřit, Corbett ův válečný k ůň vrazil mohutnou hradí do soupe řova kon ě a vyvedl tak jeho jezdce z rovnováhy. Jedinou ranou oddělil Corbett mužovi ruku v rameni a ten s řevem padl t ěžkému koni pod kopyta.

Následně byl Corbett ne čestn ě napaden zezadu, ale jako by tam dokázal vidět, náhle uhnul doleva a vrazil svůj me č za sebe. Následoval výk řik smrtelného d ěsu, ale brzy zanikl v nadávkách, bojovném řevu a dalším nářku.

Lilliane byla p říliš šokovaná, než aby se sta čila po řádně bát. Vše se seb ěhlo tak rychle, jako by to ani nemohla být pravda. Zírala na tu šílenou scénu p řed sebou napln ěná úžasem. Nedokázala ze svého manžela spustit o či. Jako stroj vytrénovaný na zabíjení nelítostn ě ni čil jednoho úto čníka po druhém.

Teprve když zbývající t ři nep řátelé ujížděli pry č následováni čty řmi ko ňmi bez jezdc ů, dokázala popadnout dech. Srdce jí bušilo až v hlav ě a nehty m ěla zaryté do dlaní, jak pevn ě svírala ruce v p ěst. Na ni čem nezáleželo, hlavn ě že Corbett p řežil! „Corbette!“ vyk řikla, ale hlas ji zradil.

Přesto se k ní oto čil, snad ji slyšel. Jeho výraz nahán ěl hr ůzu. V očích mu ješt ě nepohasl bojovný zápal a temné myšlenky, které s n í ot řásly. Pokud se někdy podivovala, pro č dostal Corbett od krále právě titul Dravce, nyní to bylo jasné. M ěla za muže lítého a velmi nebezpe čného válečníka, kterého nikdo nemohl brát na lehkou váhu. Cht ěla se k n ěmu rozeb ěhnout, ale po jeho strohém p říkazu se celá skupina op ět se řadila a jako jeden muž vyrazila sm ěrem k woburnskému opatství.

Corbett si sundal cestovní plášť a hodil ho na zem.

Sir Dann sledoval, jak jeho pán neklidně p řechází po místnosti, a rad ěji ml čel. Místo toho nalil dva džbánky piva a jeden beze slova Corbettovi podal.

Corbett si rukávem utřel čelo, vzal džbánek a vyprázdnil ho jedním douškem. Teprve pak se utrápeně zahled ěl na svého p řítele. „V ěci se za čínají dávat rychle do pohybu.“

„Máš ten d ůkaz, který si král žádá?“

160

„Brzy ho budu mít. Pozval jsem všechny herce z téhle frašky k nám na Orrick oslavit vánoční svátky. Pak to tady vyčistíme jednou provždy.“

„Nebylo by lepší, kdybychom se s nimi setkali jakob y náhodou?“ zavr čel Dann. „Pak by tu nezbyl ani jeden zrádce, který by nám mohl dělat vrásky.“

„Takhle by to možná ud ělal král Jindřich,“ odsekl Corbett. „Ale Edward by je rad ěji odsoudil podle práva. Jeho pomsta, až na ni přijde, bude krutá, ale v mezích zákona.“

„No, jak se zdá, tu ‚oslavu‘ budeme nuceni strp ět a vy čenichat ty krysy tady.“

„Za čínají si d ělat starosti.“ Corbett op ět za čal p řecházet sem a tam po prostorné místnosti, kde byli ubytováni jeho rytři. „Pár hodin í

jízdy od Londýna jsme byli napadeni.“

„Cože? Proboha! Kdo to byl?“

Corbett pokr čil rameny. „Banda zabiják ů. Byli najati p řes prost ředníka, ale víc jsme se z posledních slov jednoho z nich nedozv ěděli. Nemáme žádný důkaz, kdo vlastn ě to p řepadení naplánoval.“

„Ale máš na n ěkoho podez ření,“ popíchl ho Dann.

Corbett se poškrábal na zjizveném obočí. „Ano, mám. Síť se stahuje. T ěm, kte ří cht ějí vid ět Edwarda mrtvého, nejsem ničím k užitku. Londýn je plný spekulací a drb ů o d ůvodech, kv ůli kterým se král stále zdržuje v Normandii. Ale skutečnost, že byl n ěkým otráven, držíme v tajnosti. Jen ti nejd ůvěryhodn ější rádci znají pravdu.“

„Ale žije, ne?“ zeptal se Dann s obavami.

„Je s ním Eleanor a da ří se mu každý den lépe. Ale odn ěkud nám unikají zprávy.“

Corbett se odml čel a ledovým pohledem se zadíval na Danna. „O králově nemoci jsem slyšel od své vlastní manželky.“

„Od tvé manželky!“ Dann v rozpacích svraštil hu ňaté obo čí. „Jak by se taková závažná zpráva dostala mezi ženské?“ „Nemyslím, že by to slyšela od žen.“ Corbett se odv rátil a nep řítomn ě zíral do kamenné zdi. „Král ův lékař, Richard z Gorhamu, je bratrancem sira Williama z Dearne. Richard je podez řelý z pokusu o vraždu krále, ačkoli o tom neví. A já jsem přesv ědčen, že je s Williamem v pravidelném spojení.“

„William na Orricku není. Odjel t ři dny po vás.“

161

„Objevil se v Londýn ě, ale dával si velký pozor, aby mi nep řišel do cesty. Zjistil jsem však, že se velmi shán ěl po Lilliane.“

„Pak se o králov ě otrav ě dozv ěděla od n ěho!“

Corbett p řešel neklidn ě k oknu a pohrával si s t ěžkým vln ěným závěsem, než se op ět obrátil k příteli. „O jedu se nezmi ňovala.“ „To by bylo tém ěř jako p řiznání viny,“ vyprskl zlobn ě Dann. „Musí být neuv ěř iteln ě nerozumná, když dává najevo, že n ěco o Edwardovi ví. Ale jen málo žen dokáže udržet jazyk na uzd ě. William je hlupák, že jí n ěco takového vyzradil.“

Pak se náhle zarazil. „Neboje to možná jinak. Možná je i ona sou částí toho spiknutí. Přece jen Orrick stojí p řesn ě uprost řed mezi vzbou řenými hrabstvími na severu.“

„Nemám jediný d ůvod ji podez řívat z velezrady.“

„Když ne z velezrady, tak možná, “ Rozlícený Corbet t ův pohled Danna zarazil v p ůlce v ěty. „Nem ůžeš si dovolit žádné pošetilé ohledy. Už víš, že je do toho zapletený William a d ost možná i tv ůj bratr.“

„Ano, William je do toho zapletený, a navíc je to h lupák, což je naše št ěstí. Už nám jen zbývá zajistit si důkazy o jeho vin ě a všech jeho komplic ů.“

„A co když mezi ty komplice pat ří i tv ůj bratr? Nebo tvoje žena?“ naléhal Dann.

Corbett hned neodpov ěděl, promluvil po chvíli hlasem plným smutku. „V tom p řípad ě ode mne nemohou o čekávat slitování.“

Lilliane se sesunula na úzkou lavici a třela si bolavá záda. Tělo měla po mnoha hodinách jízdy v sedle celé rozlámané a nev ěděla, zda si p řeje víc koupel nebo postel.

„Jsou z vás cítit kon ě a jste celá umazaná od bláta,“ prohodila starostliv ě Magda, když jí pomáhala z cestovního plášt ě.

„A z tebe je zase cítit čerstvý chléb a. a d ěť átko.“ Lilliane se usmála i přes únavu, která ji zmáhala. „Jak se má naše malá Elyse? Tak ráda bych ji zase viděla, “

„Spinká ve své postýlce, stejn ě jako brzy budete vy. Jakmile se vykoupete a najíte, p ůjdete rovnou do postele.“

Lilliane si spokojen ě vzdychla. Bylo tak skv ělé být zase doma. A ť si velké dámy žijí v Londýn ě, ona ráda zůstane pouhou venkovskou myškou.

162

Cesta z Londýna byla mnohem náro čnější, než když jeli tam. Corbett je všechny nelítostn ě hnal a nešet řil ani zví řata ani lidi, aby se co nejd říve dostali do bezpe čí Orricku. Po celou dobu se k ní choval pon ěkud odtažit ě, ale chápala, že jejich bezpečí bylo na prvním míst ě. Te ď, když už jsou doma, bude všechno zase v po řádku.

Samoz řejm ě ješt ě musí zvládnout tu strašnou oslavu váno čních svátků. Pro č si jen Corbett p řál pobavit lidi, které ani neměl rád, a ješt ě krátce po otcov ě smrti? To jí v ůbec nešlo na rozum. B ěhem zpáteční cesty byl tak rozmrzelý, že nem ěla odvahu se ho zeptat. Magda vzala za okraj tuniky a za čala ji p řetahovat Lilliane p řes hlavu.

„Máme p řed sebou d ůležitý úkol,“ huh ňala Lilliane zpoza látky. „Ať je to, co je to, m ůže to po čkat do rána,“ ohradila se Magda a popostr čila ji sm ěrem k horké van ě postavené p řed plápolajícím krbem.

„Jak myslíš,“ odpov ěděla Lilliane. „Pak bude pot řeba každé ruky na Orricku, abychom uspokojili pánovo přání.“

„Vám jen stačí se na n ěho usmát.“

„Snad máš pravdu,“ p řitakala. „Jenomže já mluvím o vánoční oslav ě. Pozval si stovku host ů! Jen si p ředstav, Magdo, co to znamená. Musíme připravit hody na den svatého Tomáše, pak dárky a hostinu na Vánoce, další hody na den svatého Jana, a jestli bude špatné po časí a hosté se tu zdrží až do mláďátek, nebo možná je přim ějeme, aby ten den drželi půst. No, a samoz řejm ě tu budou ti, co se zdrží až do T ří králů.“ Kousla se do rtu zd ěšená velikostí takového úkolu. „Budeme rádi, pokud odjedou ještě p řed Hromnicemi!“ I p řes obavy, jak vše zvládne, ji hřálo vědomí Corbettovy d ůvěry, že hrad je pod Lillianiným vedením schopen podobnou oslavu uspo řádat. Když se konečně dostala do postele, už m ěla v hlav ě seznam jídel a druhy zábavy, jež zde bude chtít usp o řádat. Rozhodla se, že neusne, dokud k ní Corbett nep řijde, ale únava ji brzy p řemohla. Poslední, na co si vzpomínala, byl obrovský černý pták kroužící nad zasn ěženou krajinou, ve které se jedna jediná bílá kv ětina odvážila zdvihnout svou jemnou hlavu.

Sir Dann ji pozoroval ješt ě pozorn ěji než kdy d říve, a čkoliv se všemožn ě snažil tvá řit lhostejn ě. Cht ěla si post ěžovat Corbettovi, ale

163

jeho nálada byla podivně napjatá. N ěkdy m ěla pocit, jako by cht ěl pohledem proniknout kamsi hluboko do jejího nitra.

Vše ostatní se zdálo v po řádku. B ěhem jejich nep řítomnosti všichni sluhové plnili své úkoly stejně dob ře, jako by tu pán a paní byli. A dokonce i drobou čká Ely se velice prospívala. Lilliane přesto vnímala, že n ěco je špatn ě. T řetí den po jejich návratu se odpoledne rozhodla, že se na to pokusí Corbetta zeptat. V poslední dob ě trávil veškerý denní čas venku se svými bojovníky, jako by se jí vyhýbal. Lilliane zamkla špižírnu u kuchyn ě a vydala se ke schodišti. Po pár krocích se jí zato čila hlava, ale brzy to p řešlo, a tak pokra čovala v cest ě. Corbett byl velmi nespokojen s úrovní zdejších stráží, lu čištník ů a i svých vlastních jezdc ů. Sama za to však byla ráda. Rozhodn ě dávala p řednost tomu, aby je i sebe d řel do úmoru, než aby si vyléval zlost na ní. Každou noc p řicházel až ve velmi pozdních hodinách do postele a rychle upadal do neklidného spánku. Lilliane z toho nedokázala potlačit nar ůstající zklamání. Ne však tuto noc, slibovala si. Tuto noc rozhodn ě ne. I p řes veškeré odhodlání ji ješt ě p řed ve čeří p řepadla nezvyklá únava, která Corbettovi navzdory jeho špatné náladě neunikla.

„Co všechno d ěláš, že usínáš tak brzy?“ zeptal se mnohem milejším tónem, než jaký slýchala v posledním týdnu .

„Není to nic tak t ěžkého, jako d ěláš ty, ale unavující je to stejn ě.“ Posadil ji k čelnímu stolu a p řitáhl si židli k ní. „Přiznám se, že nevím, jak urozené dámy tráví dny.“

„Já toho nevím o moc víc,“ odpov ěděla Lilliane teskliv ěji, než zamýšlela.

Corbett se na ni zkoumav ě zadíval. „Nau čil jsem se toho na východ ě hodn ě o obran ě a také o zrad ě.“ Odml čel se. „Cht ěl bych, aby byl Orrick nedobytný. Abych toho dosáhl, stráže musí být po řádně vycvi čeny a obrana hradu dob ře propracovaná.“

Lilliane blesklo hlavou, že krom ě Colchester ů nem ěl Orrick nikdy žádné velké nepřátele. Logicky tato hrozba nyní pominula. Ale jak by potom vysv ětlila, že byli p řepadeni?

„Máš. máš tedy hodn ě nep řátel?“ zajíkla se.

Op ět se na ni tak zkoumav ě zadíval, jako kdyby jí cht ěl vid ět až do žaludku, ale jeho odpov ěď zn ěla kousav ě. „Pochybuju, že nás ti úto čníci cht ěli okrást.“

164

„Pokaždé, když se t ě na to zeptám, neodpovíš mi,“ obvinila ho Lilliane, která byla z ustavičné nejistoty a únavy dost rozčilená. „Dozv ěděl ses, kdo to byl?“

Na okamžik si byla jistá, že se do čká odpovědi a dozví se, koho z tak podlého činu podez řívá. Náhle ho upoutal jakýsi pohyb na konci sálu.

Lilliane vzhlédla a uvid ěla, jak si k nim razí cestu rozlícený sir Dann.

„Práv ě p řijel sir William z Dearne. O čekává, že bude přijat a že se o n ěho postaráme jako o hosta.“

Lilliane se obrátila na Corbetta a čekala na jeho odpov ěď . Ten jenom up řen ě hled ěl na Danna. Mezi ob ěma muži prob ěhlo tiché porozum ění, jež v ní zanechalo ho řký pocit osamocení.

„A pro č bychom se k n ěmu nemohli chovat jako k hostu?“ dožadovala se pozornosti pohán ěná více jejich nedostatkem důvěry než n ějakou skomírající náklonností k Williamovi. „Starám se o jeho dceru. Zaslouží si, aby se s ním zacházelo jako s hostem. Doporu čuji vám, Danne, abyste nezapomínal, jaké postavení tady máte. Já se tu starám o hosty.“

Dala znamení dv ěma sluh ům, aby se o Williama postarali, ale sama ho p řivítat nešla. William ův p říjezd byl poslední kapkou. Zcela ji přešla chu ť k jídlu, Dann se na ni mra čil a manžel se choval velice divn ě.

Vstala, aby se vzdálila, ale Corbett ji chytil za ruku a p řitáhl k sob ě. „Snad neutíkáš od svých povinností hostitelky a paní domu?“ Z o čí jí náhle vytryskly slzy. „Sluhové jsou v servírování jídla velmi dob ře vyškoleni,“ vydala ze sebe s námahou. Pak probodla pohledem Danna, zvedla uražen ě hlavu a obrátila se zp ět na Corbetta. „Krom toho pochybuju, že byste mou spole čnost postrádali.“

Lilliane si p řála, aby ji Corbett následoval, ale k jejímu zklamání se ani nepohnul. Jakmile dorazila do své komnaty, propustila služku, která za ní spěchala, a uhasila dv ě lou če a svícen. Ve sporém sv ětle ohn ě v krbu se vysvlékla z jednoduché tuniky a natáhla si p řes ramena vln ěnou p řikrývku.

Lilliane se celá nešťastná posadila na velkou ovčí k ůži, jež ležela na zemi p řed krbem. N ěco bylo strašn ě špatn ě, ale za Boha nev ěděla co. D říve by si myslela, že je to kv ůli Williamovi a Corbettov ě žárlivosti, ale Corbett se choval odtažit ě, co se vrátili z Londýna. Za

165

to jist ě William nemohl. A pak tu byl ten podivný pohled, k terý si vym ěnil s Dannem.

A k tomu všemu asi onemocn ěla, protože ji opustila jak energie, tak dobrá nálada. Vyjela dnes nejen na Danna, ale i na kucha ře, a dokonce i Magdu.

Jedin ě malá Elyse ji dokázala ukonejšit. Jediné š ťastné a pokojné chvilky zažila Lilliane, když dít ě držela v náru čí a houpala, dokud spokojen ě neusnulo.

Jenže William byl zp ět a její manžel se jist ě bude chovat ješt ě h ůř . Corbett se sám utápěl v černých myšlenkách. V tichosti dojedl ve čeři, ale jídlo si v ůbec nevychutnal. Zvedl se k odchodu, ale dal ostatním znamení, aby pokra čovali v jídle. Dann ihned p řisp ěchal k němu.

„Kde je?“ zeptal se tiše Corbett, když opustili sál .

„To št ěně si šlo svléknout své cestovní šaty,“ odfrkl znechu cen ě Dann.

„M ůže to být jen št ěně, ale stejn ě bychom ho nem ěli podce ňovat.“ Corbett chvíli váhal, jako by se bál toho, co se chystal vyslovit. „Strávil n ěkolik ve čer ů v Londýn ě ve spole čnosti Hughea.“ Dann se na svého pána dychtivě zahled ěl, ale moc p řekvapen nebyl. Corbett pokra čoval: „Dost v ěcí napovídá tomu, že William je Hugheova d ůvěř ivá oběť , a ne naopak, jak jsem doufal.“ Když Dann nic nenamítal, Corbett si p řejel po zjizveném obo čí a náhle vypadal unaven ě.

„Dohlédni te ď na to, aby se o Williama postaral n ěkdo naprosto důvěryhodný, a informuj m ě o všech krocích našeho hosta.“ „Kam jdeš?“

Corbett se krátce ohlédl na svého přítele a pak se obrátil zpět čelem ke schodišti. „Myslím, že své žen ě dlužím návšt ěvu.“

Malá Elyse byla jako hojivý balzám na její bolavou duši. Odešla z ložnice a hledala úlevu od nep říjemných myšlenek. Nyní, když držela v náru čí dít ě, cítila alespo ň malou út ěchu. P řinejmenším tu byl někdo, koho mohla zahrnout svojí láskou a kdo ji za to bude také milovat a stát o její přítomnost.

Usadila se na pohodlné pohovce a poslala Fergu pryč. „Zavolám tě, až budu odcházet. Teď bych s ní cht ěla být chvilku o samot ě.“

166

Jen co za sebou Ferga zav řela dve ře, vyrušilo ji zaklepání na dveře a vešel William. P ři pohledu na n ěho se jen dokázala přinutit k úsm ěvu na p řivítanou. P řece jenom ji pot ěšilo, že má zájem o dceru. „P řišel ses podívat na své sladké dítě, které ztratilo matku? Je silná a roste jako z vody. Poj ď blíž a podívej se na ni.“ Odhrnula zavinova čku, aby bylo malé lépe vidět do obli čeje. „Už te ď bych řekla, že zd ědila krásu po své matce.“

William si sedl vedle ní a sv ědomit ě si spící dít ě prohlédl. Pak se obrátil na Lilliane. „Je vid ět, že se jí v tvé péči da ří.“

„Nejv ětší zásluhy patří Ferze “

„Jsi p říliš skromná, Lilliane. Jako vždycky.“ Prohlížel si ji. „Víš vůbec, jak jsi krásná? A když tě tak vidím, s jakou láskou držíš mé dít ě.“ Odml čel se, tém ěř dramaticky, ale Lilliane zd ěšen ě sklopila hlavu.

Obávala se, že William po ní stále touží. Jenže ona již dávno toužila jen po svém manželovi. Byla p řesv ědčená, že se William brzy zahledí do jiné. Zda by n ěco takového dokázala sama, už si tak jistá nebyla. Cítila ke Corbettovi tak silné pouto, že nic nedokázalo utišit bolest, kterou jí zp ůsoboval svou odm ěř eností.

Vytryskly jí slzy a obli čej malé Elyse náhle viděla celý rozmazaný. Ó, Corbette, p řemýšlela. Pro č tady nem ůžeš sed ět ty a říkat mi, že mě miluješ a jak toužíš vid ět m ě se svým dít ětem v náruči.? „Co to je? Slzy?“ William ji oto čil tváří k sob ě. „Ó, Lilliane. Pro mě to je také nesnesitelné. Jak rád bych t ě odsud odvedl. Byli bychom spolu š ťastni. Ty a já. a to dít ě také,“ dodal.

Lilliane jeho slova tak p řekvapily, že se ani hned nezmohla na odpov ěď . Ml čení však William pochopil jako souhlas a hbit ě pokra čoval: „Mohu t ě odsud dostat. Schováš se zatím v opatství. nebo n ěkde jinde. Slibuji, Lilliane, nepotrvá to dlouho a budeš zase volná.“

Z hrdla se jí drala rozzlobená slova, ale než ho st a čila vyvést z jeho nesmyslné domn ěnky, sev řel ji v náručí. „Ach, v ěděl jsem, že se vedle n ěho budeš trápit, ale se mnou budeš š ťastná.“

Malá Elyse zakvílela na protest proti nepohodlnému tlaku, který William zp ůsobil vahou svého těla.

„No tak, Williame, bu ď trochu n ěžný,“ napomenula ho p řidušen ě Lilliane.

„Něžný?“

167

Lilliane se málem zastavilo srdce, když zaslechla Corbett ův posm ěšný hlas. William vysko čil, jako když si sedl do vosího hnízda. K Lillianin ě hr ůze vedle ní z ůstal stát, a dokonce jí položil ruku na rameno.

„Ale, ale. Vypadáte jako spokojená rodinka. Jen škoda, že tohle je můj d ům. A moje žena.“

„To dít ě je ale moje,“ opá čil William. „A Lilliane je nyní jeho matka.“

Corbett stál nenucené opřený o rám dve ří, ale po Williamových slovech se od nich odlepil a vešel do místnosti.

„Polož to dít ě a jdi do své komnaty.“

„Corbette, prosím, vyslechni m ě. Není to v ůbec tak, jak si myslíš.“ Probodl ji temným pohledem a Lilliane bylo okamžit ě jasné, že se pohybuje na velmi nebezpe čné p ůdě.

„A co to je, co si myslím?“ zeptal se jí jemn ě, pak mu však ztvrdly rysy a nedal jí šanci odpov ědět. „Polož dít ě do kolíbky a nech nás o samot ě.“

Lilliane svírala Elyse a zírala do Corbettovy nevlídné tváře. Nem ěl náladu ji vyslechnout a ona se bála, že by mohl provést n ěco hrozného.

„P ůjdu,“ hlesla. „Ale snažn ě t ě prosím. Neposílej to dít ě pry č. Prosím, Corbette. Řekni, že nebudeš tak krutý, “

„Vždy ť je krutý,“ p řerušil ji William jízliv ě. „Cht ěl Orrick a taky ho dostal a tebe.“

„A já nedovolím, abys mi to vzal!“ zaburácel Corbett, p řešel k nim a odmrštil Williama od Lilliane. Ten let ěl k lavici, p řevrhl ji a svalil se vedle na zem.

Mezitím se Corbett oto čil k Lilliane a hrub ě ji postavil na nohy. „Polož to dít ě!“ na řídil rozzu řen ě.

Lilliane ho okamžit ě uposlechla s o čima vyt řešt ěnýma hr ůzou. Pak ji dotáhl ke dveřím a zavolal stráže.

Nem ěla v ůbec možnost se bránit nebo prosit. Elyse byla hbitě předána přivolané služce, která ji vzala pryč, a Lilliane odvedli dva strážci do její komnaty. Poslední, co slyšela, než zahnuli za roh, bylo zlov ěstné prásknutí dveří následované ječivým plá čem malého děvčátka.

168

18

„Nezni č všechno kv ůli ní.“

„Odkdy chráníš Williama? Nebo moji ženu?“ vylet ěl Corbett na Danna. „Možná by bylo nejlepší ho te ď zabít. Nemohl by kout pikle proti králi a ani svádět moji krásnou manželku!“

„Jenomže do spiknutí proti králi není zapojen pouze William.“ Corbett se ušklíbl. „Nedodal jsi k tomu spiknutí je št ě svád ění mé ženy. P řitom se nikdy s nikým jiným neukazovala. Jenom s Williamem. Po řád jenom William, nikdo jiný m ě tak neštve!“ „Tohle z ní p řece ješt ě ned ělá zrádce.“

Corbett se na n ěho podez řívav ě zahled ěl. „Helemese, copak to je? Co se stalo, že jsi najednou tak obrátil? Myslel bych si, že budeš první, kdo se postaví proti ní. Nikdy jsi ji nem ěl v lásce.“

Dann se ušklíbl a pak zamyšlen ě zdvihl obo čí. „To nepopírám, ale ona je dost zvláštní.“ Tahal se za vousy na brad ě. „Byla vzteky bez sebe, když jsme ji zav řeli, a také vyd ěšená. K řičela na tebe a plakala jen kv ůli dít ěti, ohledn ě Williama ne řekla jediné slovo.“

Corbett pokr čil rameny. „Možná to p řece ňuješ. Možná je vinna stejn ě jako on, jenom nemá pot řebu být s ním.“

„Snad máš pravdu,“ p řipustil Dann pomalu. „Nicmén ě si za čínám myslet, že všechno nemusí být tak, jak se zdá.“

„Je tu možnost, jak to zjistit,“ pronesl Corbett a významn ě pohlédl na t ěžké dve ře, za kterými byl v ězn ěn William. „Myslím, že dostat z něho pravdu nebude t ěžké.“

„Myslíš, že je na to vhodná doba?“

Corbett dlouho neodpovídal, zdálo se, že svádí vnitřní zápas. Nejrad ěji by se pomstil. Nakonec promluvil uvážliv ě: „Budu postupovat opatrn ě. Žádná zmínka o Edwardovi nebo o zradě. Alespo ň prozatím.“

Corbett vešel do vlhké podzemní místnosti sám. William sed ěl ztrápeně na kamenné lavici vytesané do skály. Sotva zahlédl Corbetta, okamžit ě vysko čil na nohy.

169

„Pán hradu osobn ě, no kone čně,“ ušklíbl se pohrdav ě. „Nevěř íš svým poddaným, že plní tvé rozkazy, tak se jdeš p řesv ědčit sám, nebo si libuješ v mu čení t ěch, co se ti dostanou pod ruku?“ Zasmál se ho řce. „Jak jsem mohl být tak hloupý a neukrást ti Lil liane hned v Londýn ě.“

„Jist ě to nebyla tvá čest, co ti v tom zabránilo,“ vysmál se mu Corbett.

„Moje dít ě bylo po řád na Orricku. Kdo ví, jak by se mu Králův dravec pomstil, kdybych mu vzal manželku ve řejn ě a p římo p řed nosem!“

„Lilliane by m ě nikdy takto nezostudila nebo sebe. A ty si jen za pomyšlení na n ěco takového nezasloužíš ani opovržení.“ A čkoli mluvil klidn ě, ruce m ěl za ťaté v p ěst.

„Ona je dáma,“ p řipustil William, „ale p ředn ě je to žena a nemiluje tě.“

Corbett se chladn ě usmál. „N ěco ti uniklo. Mezi námi nikdy o lásku nešlo. Je moje manželka a také jí zůstane. Nem ůžeš to zm ěnit. Te ď je čas, abys odsud vypadl, a to jednou pro vždy.“ Topor n ě se oto čil k odchodu, ale William rozlícené vyprskl: „Jestli budu muset odejít, vezmu si dceru s sebou! Nep řipustím, aby nadále vyrůstala v tvém dom ě.“

„Nikoho si s sebou brát nebudeš. Ani Lilliane ani Elyse. Dít ě v téhle zim ě cestu do Dearne nep řežije. Ne, z ůstane tady, s Lilliane.“ William byl sinalý vzteky. „M ůže z ůstat s Lilliane. Ale ty žiješ v klamu, pokud si myslíš, že t ě Lilliane neopustí!“

Corbett se podíval na špinavého a rozcuchaného muže s opovržením. „Lilliane ví, kde ji vážou povinnosti. A také ke komu.“ „Jist ě p ůjde za svým srdcem, a to mám já!“

„Lpíš na tom, jako by to bylo d ůležité,“ št ěkl Corbett netrp ěliv ě. „Je všeobecn ě známo, že jsme se nebrali z lásky.“

„Ne, vzal sis ji kv ůli Orricku a d ětem, které ti m ůže dát, ale vezmi v úvahu, “ William se ušklíbl a z o čí mu čišela zloba. „Až ti porodí dít ě. nemusí být tvoje.“

V tu chvíli se rozhostilo hrobové ticho. Nikdo se ani nepohnul. Pokud cht ěl Corbett Williama vyprovokovat k n ějakému lehkomyslnému p řiznání, pak se mu to podařilo nad o čekávání. Pokud cht ěl William Corbettovi zasadit bolestnou ránu, uspěl.

170

Zírali jeden na druhého nekonečně dlouho. Ve tvá ři jednoho se zra čil šok, ve tváři druhého strach. Pak se Corbett náhle beze slova oto čil a s prásknutím dveří opustil v ěž.

Celý hrad čekal, co bude dál. Každý v ěděl, že lady Lilliane byla zav řena ve své komnatě a sir William uv ězn ěn ve z řídka užívané věži. Nikdo nedokázal p řesn ě říct, co se stalo, ale každý v ěděl, že pán je velmi rozzloben. To vše bylo živou p ůdou pro klevety. Ferga sed ěla v kuchyni v slzách obklopena sluhy. „Zeptal se mě, jestli to dít ě je schopné cesty.“ Vzlykla a utírala si o či ošunt ělým kusem látky. „Jestli p řežije tu zimu.“

„A co jsi mu řekla?“

„Že ne, samoz řejm ě. Je tak mali čká a drobná, nemá v takovém po časí šanci.“

„Co ti na to odpov ěděl?“ zeptala se tiše Magda.

„On. ne řekl v ůbec nic.“ Ferga se vysmrkala a posadila se zp říma. „Jenom p řešel ke kolíbce a pozoroval ji, zatímco spala. Pak odešel.“ „To bylo všechno?“ naléhal kucha ř. „Nic jiného už ne řekl?“ „A co paní?“ zeptala se rozechv ěle mladá služka. „Na každého je tak hodná a teď je zav řená a nikdo k ní ani nesmí.“

„Poslední dobou byla dost náladová,“ vložila se Ferga. „Možná věděla, že je n ěco ve vzduchu.“

„To není pravda, je velmi laskavá!“ bránila dívka svou paní. „Jestli je unavená nebo nazlobená, nedivila bych se, kdyby čekala dít ě.“ A tak se zrodila nová vlna dohadů. Kdekoli se sešli alespo ň dva lidé, ať už v kuchyni, ve stáji, nebo špižírnách, rozeb ěhla se špitaná rozprava.

Ve velkém sále panovala zcela odlišná nálada. Za stolem sed ěly pouze dv ě osoby a jejich ml čení p řerušovalo jenom praskání polen v krbu.

Dann svého pána opatrně pozoroval, ten si však p řítelova znepokojení v ůbec nevšímal a zcela zám ěrn ě se zpíjel do n ěmoty. „Nalij mi další,“ poru čil zamra čen ě, když ze svého korbelu dopil poslední kapku.

„Už jsi m ěl dost,“ odbyl ho Dann a zavrt ěl hlavou na Thomase, který se k nim za čal šourat s dalším korbelem.

Corbett se na Danna pomalu oto čil a zašklebil se. „Dej mi další pivo,“ dožadoval se znovu. „Zapomn ěl jsi, kdo je tady pánem?“

171

Když se Dann nehýbal, zu řiv ě ude řil p ěstí do dubového stolu. „Roztrhám tě na kusy, jestli neud ěláš, co jsem řekl!“

Dann se podrbal na brad ě a zkoumav ě se na Corbetta zahled ěl. „Kdybys byl st řízlivý, tak bys to mohl ud ělat, i když by to nebylo tak snadné. Ale teď?“ Op řel se pohodln ě o židli. „Te ď si to tedy nemyslím. Te ď bys nep řepral ani ženskou!“

Chvilku to vypadalo, že se Corbett na p řítele vrhne, pak se u nich objevil Thomas.

„Nem ěl byste lady Lilliane tak ned ůvěř ovat,“ odvážil se namítnout třesoucím se hlasem.

V tu chvíli se Corbett ův rozlícený pohled p řesunul na drobného sluhu. „To mám dát na vaše slova?“ vysmál se. „Pokud je falešná paní, pro č by nebyl také její sluha?“

„Nevidíte si ani na špi čku nosu,“ nedal se sta řík a zamra čil se. „Kli ď se odsud, starce!“ zavr čel Corbett, popadl korbel a v zoufalství ho do sebe naráz obrátil. Pak se postavil, op řel se rukama o st ůl a vyzývav ě se nad Danna naklonil.

„Co je mezi mnou a Lily, do toho ti nic není. Nikomu do toho nic není.“ Nato se oto čil a p řekvapiv ě zp říma zamí řil ke schod ům, které vedly k jeho komnat ě.

„A co William?“ zavolal za ním Dann.

Corbett se pomalu oto čil. Zu řivost v jeho tváři vymizela a na rtech se mu objevil náznak hořkého úsm ěvu.

„Williama zítra pustím. Brzy.“ Uchechtl se Dannovu zmatenému výrazu a dodal: „Nechám se k tomu mou milou ženuško u přemluvit.“

„Říkám ti, že za n ěho neztratila ani slovo. Pro č si myslíš, že se za něho bude te ď p řimlouvat?“

Corbett hned neodpov ěděl. Chvíli vypadal, jako by se pono řil sám do sebe, a pak pokra čoval: „Možná mi je v ěrná. Ale ať už tomu tak je, nebo ne, William si bude myslet, že m ě ovládá ona a že jsem jí natolik posedlý, abych byl ochoten splnit jakékoli její p řání.“ Nevesele se zasmál. „Je více než pravd ěpodobné, že na vánočních oslavách znásobí své úsilí, aby si získal její příze ň.“ Nato, jako by byl pevn ě p řesv ědčen, že se stane p řesn ě to, co plánoval, vykro čil po schodech nahoru.

V prázdném sále Dann zamyšleně dopil své pivo, a když povstal k odchodu, uchechtl se. „Ano, ano. William si bude myslet, že t ě má

172

Lilliane v hrsti. Každý si to bude myslet.“ Zasmál se sám pro sebe. „Jenom ty, m ůj dobrý pane, nevidíš, jak to doopravdy je.“

Lilliane sed ěla schoulená na truhlici a hleděla do temné krajiny. Zlobila se, plakala a pak celé hodiny spílala Corbettovi, že ji uv ěznil v její vlastní komnat ě! V jejím vlastním domov ě! Plánovala ve svém bezmocném hn ěvu, že až se p řed ní objeví, strašn ě mu vynadá a hodí po n ěm svícen. Nikdy mu neodpustí, jestli pošle malou Elyse pry č. Nikdy!

Mohl to ud ělat, aby si zchladil svou žárlivostí vyprovokovaný hn ěv na Williama, který zavinil to strašné nedorozum ění. Nev ěděla, na kterého z obou muž ů se má zlobit víc. Ale jestli Corbett vyžene s Williamem i Elyse.

Lilliane sklopila hlavu a op ět se rozplakala. Byla neskute čně unavená prožitým traumatem a spolu s celkovým nekli dem, který ji poslední dobou zaplavil, se cítila zbavená veškerých sil.

Nem ěla v úmyslu usnout tam, kde sed ěla zabalená v dece, chtěla Corbetta náležitě p řivítat a ukázat mu, zač je toho loket.

Nicmén ě, když kone čně vešel do místnosti, našel ji, jak sladce spí a nádherné husté vlasy jí padají přes ramena.

Corbett nebyl schopen p ři pohledu na svou bezbrannou ženu jakékoli zloby. Dlouho jen tak stál mezi dveřmi a pozoroval hru sv ětla plamen ů, které se odráželo na její zrůžov ělé tváři.

Když k ní kone čně p řistoupil, Lilliane sotva vnímala jeho jemný dotek. Jakmile ji pohladil po tváři, zavrt ěla se a usmála. Zdálo se jí o ptácích. O poštolkách, sokolech a kolihách. A o jejich ko řisti, bezbranné v ůč i jejich rychlému pronásledování. Pak se sama stala ko řistí a v hr ůze prchala p řed útokem smrtících spárů. Ale nyní, to známé a provokující pohlazení.

V jejím snu ji zvedly mohutné paže a ona se usmála, protože věděla, že ten lovec je Corbett, a byla š ťastná, že ji chytil. Pak se náhle její únosce začal m ěnit. Rozetnuté obo čí se zacelilo, tmavé vlasy zesv ětlaly a p řed ní se objevil William ův obli čej. Rozt řásla se strašným zklamáním. „Williame?“ vyhrkla a ho řké slzy se jí vy řinuly z o čí.

Lilliane cítila, jak ji ruce pustily. Trhla sebou a probudila se zmatená a vyčerpaná. M ěla dojem, že zaslechla kroky, ale když se rozhlédla kolem, zjistila, že leží v posteli a je sama. Ješt ě chvilku

173

byla bezradná, ale pak se vzpomínky vrátily a každý strašlivý detail, který se udál b ěhem posledních n ěkolika hodin, jí op ět vytanul na mysli.

Cítila se stará a unavená. Zaplavila ji beznaděj, jako by padla do temných vod, ze kterých nem ěla sílu uniknout. Corbett k ní nep řijde. Věděla to s naprostou jistotou. Je p řesv ědčen o její vin ě a ona nemá šanci se bránit.

S námahou si přitáhla těžkou pokrývku až k t řesoucím se ramen ům. Nep řijde a ona s tím nem ůže nic d ělat. V ůbec nic. Jen plakat.

19

Lilliane se zastavila u kamenné balustrády a pohlédla dol ů do velkého sálu. Spala mnohem déle než obvykle, ale přesto se necítila sv ěží. Místo toho byla unavená, zpomalená a naprosto zmatená. Něco bylo strašn ě špatn ě a obávala se, že je to cosi mnohem horšího než jen pouhá Corbettova žárlivost. Nem ěla v ůbec tušení, o co by mohlo jít. Za ty týdny, které uplynuly od jejich svatby, k n ěmu našla lásku a úctu. Její muž byl spravedlivý a poctivý, byl dobrým pánem Orricku a jako manžel.

Lilliane se zachv ěla p ři vzpomínce na výraz, který m ěl, když ji našel ve Williamov ě náru či. Tak moc doufala, že by si ji mohl postupn ě zamilovat, ale nyní se zdálo, že k ní cítí tak vel kou nenávist, až je schopen ji uv ěznit v jejím vlastním domov ě. Nicmén ě v tomto ji pon ěkud zmátl. Byla si jistá, že ráno před svými dve řmi najde stráže, ale k jejímu p řekvapení tam nikdo nestál. Opatrn ě sešla dol ů do sálu, a p řestože se tam pohybovalo n ěkolik sluh ů, vnímala kolem sebe zvláštní tísnivou atmosféru. Kdo by to koneckonc ů ne čekal, když paní dom ů je uv ězn ěná, pomyslela si rozmrzele.

Co se ale všechno stalo od v čerejšího ve čera, kdy Corbett tak vyp ěnil? Poslal Elyse pry č s Williamem?

174

Roz čilená a nervózní sešla do sálu. Sluhové ji zhlédli a poklonili se, ale pokra čovali ve své práci. Prolétlo jí hlavou, že by si přála je pokaždé tak snadno p řinutit k pln ění povinností. Nyní je z řejm ě ovládal strach. Báli se hněvu jejich pána.

Lilliane se zatvářila otráveně. Nebála se ho nebo alespoň ne tolik, aby se p řed ním hrbila.

Prošla celý sál, kanceláře hradu a nakonec i nádvoří, Corbetta však nikde nenašla. Soptila, když kone čně dorazila ke kuchyni, a skupina kucha řů a pomocník ů pod ěšen ě nadsko čila, jak vrazila do dve ří. „Ó, má paní.,“ vydechl kucha ř rozpa čit ě. Pak se vzpamatoval. „P řejete si vid ět dnešní menu? P řiznám se, že jsem si dovolil sám zvolit, “

„K čertu s menu! Jenom mi řekn ěte, kde je!“

Následovalo hrozivé mlčení a Lilliane si za čala být jistá, že se stalo něco strašného. Pak si peka ř odkašlal a řekl: „Je pry č, má paní. Vyhnali ho ješt ě p řed svítáním.“

„Vyhnali? Vyhnali z hradu?“ Lilliane hled ěla do ustrašených obli čej ů p řed sebou a p řemítala, zda se nakonec sama nezbláznila. „Jak by. kdo by si odvážil vyhodit pána z jeho vlas tního hradu?“ „Ó ne, lord Corbett,“ uvedl na pravou míru peka ř. „Sira Williama vyhodili. Pán je asi ještě venku se strážemi.“ Náhle se všichni uvolnili a za čali ji jeden p řes druhého informovat o všem, co se událo od předcházejícího večera.

Lilliane je sotva vnímala. Byla p říliš p řekvapená tou zjevnou úlevou, že se neptala na Williama, ale na svého manžela. To všichni věř í stejn ě jako Corbett, že stále touží po Williamovi?

Nyní se cítila ješt ě zoufalejší než d řív. Zdálo se, že ji podez řívají úpln ě všichni. Rozzloben ě tleskla, aby si vyžádala ticho. „Takže William je pry č. Cestovala s ním i jeho dcerka?“

„Ó ne, má paní, Ferga se o ni stará jako vždycky.“

Lilliane už na nic ne čekala a vyb ěhla z kuchyn ě. William byl pry č, ale dít ě z ůstalo. P řesn ě to si p řála, ulevilo se jí. Ale co Corbett? Lilliane se zastavila pod holými v ětvemi kaštanu. Vítr se prohán ěl kolem vysokých zdí nádvo ří a dával pocítit, jak spoře se v rychlosti oblékla. P řitáhla si krátkou pelerínu blíž k tělu a hlavou se jí honila spousta podivných otázek, na které neznala odpovědi.

Corbett ji podez říval ze strašné v ěci, ale nep řišel za ní a neobvinil ji. Rozhlédla se kolem a byla ráda, že je sama a nikdo neruší její

175

myšlenky. Cítila, že hrad je pohroužen do podivné z ádum čivosti, která jako by se vpila i do samotných zdí.

Kdyby si tak dokázala vyčistit hlavu a vid ět v ěci jasn ě. Pak se podívala otev řenou branou ven. M ůže se projít do lesa a nikdo jí v tom o čividn ě nebude bránit.

Přesn ě tohle pot řebovala. Hned se cítila o n ěco lépe. Škoda jen, že si nevzala delší pelerínu, zalitovala, ale pak se rozhodla, že rychlá ch ůze zah řeje dostate čně.

Jakmile prošla branou a rozhlédla se do otev řené krajiny, hned se jí slunce zdálo jasnější a vzduch čerstv ější. Zhluboka se nadechla prosincového pov ětří, vykro čila po cest ě s rozhodností, kterou nepoci ťovala n ěkolik dní, a žasla nad drzými drozdy, jež se krmili plody cesmín, ostatn ě jako každou zimu. Prošla kolem trojice mohutných cedr ů a vydala se po známé stezce do hustého lesa. V létě by jím byla pohlcena, ale v tuto ro ční dobu mezi holými stromy probleskovalo mnohem více slunce a její krátká pelerína byla již na dálku dobře vid ět.

Pohroužená do myšlenek se snažila vyznat v protikladných emocích, které cítila k manželovi. V Londýn ě šlo vše tak dob ře až do poslední noci. William tam n ěkdy v tu dobu p řijel. Mohli tam na sebe s Corbettem narazit? Rozhodn ě se zdálo, že Corbett tím mužem pohrdá ještě víc než kdy d říve.

V dalším p řemítání ji přerušilo ostré zapraskání suchých větvi ček. Prudce se oto čila a spat řila Corbetta, jak sedí na svém oblíbeném koni a up řen ě na ni hledí.

Lilliane zaplavila náhlá úleva, ale rychle se vzpamatovala. Jak může být š ťastná, že ho vidí, když jeho o či jsou znovu chladné a tvrdé? P řesto ji pot ěšilo, že za ní p řišel, a protože to na sebe necht ěla prozradit, rychle se oto čila a vykro čila k lín ě tekoucí řece.

„Plánuješ, že mi op ět ute češ?“ pronesl odm ěř en ě a tónem, který Lilliane ihned popudil.

„Tenkrát jsem ještě za tebe nebyla vdaná,“ odpov ěděla a ost ře na něho pohlédla. „Ač tomu nev ěř íš, tak já své povinnosti znám.“ „Opravdu?“ Nahnul se na koni sm ěrem dop ředu a soust řed ěně ji pozoroval. „Takže neutíkáš, protože jsme nyní svoji ?“

Tentokrát jí napětí v jeho hlase neuniklo a na moment pocítila záblesk naděje. Cht ěl by snad, aby s ním byla nejen z povinnosti? Jeho výraz však nenapovídal nic. Sed ěl vzp římen ě a nehnuté na svém obrovském hřebci, oba zt ělesn ění síly, že bylo tém ěř nemožné

176

očekávat od něho n ějaké srdceryvné výlevy. Lilliane náhle pocítila podivný tlak v krku a rad ěji se honem odvrátila se. Nebude mu pro legraci, to nikdy nedopustí.

Pokoušela se ho ze všech sil p řezírat. Sešla dol ů k řece a op řela se o mladý buk. Voda v ní ješt ě nebyla zamrzlá, ale ur čit ě musela být ledov ě studená. Sotva však mohla být ledov ější než ten strašlivý smutek, který ji zaplavil. Kéž by Corbett odešel a nechal ji tu napospas slzám, které se jí tak potupně draly do o čí.

„Jak si mohu být jistý, kdybych nep řerušil tu tvou d ůvěrnou chvilku s tvým. s Williamem?“

Kone čně to bylo venku. Lilliane zaplavila zvláštní úleva, ale p řesto bylo velmi smutná.

„Nem ěla jsem žádný d ůvod se s ním setkat,“ za čala. „Je pry č a ty nemáš proč žárlit!“ utnula svou řeč p řík ře.

„Ne?“ Corbett sesedl a hn ěviv ě se jí zahled ěl do o čí. „Já si myslím, že mám skv ělý d ůvod t ě podez řívat z.“ Náhle se zarazil. „Milovala jsi ho. Chceš to pop řít?“

„Kdysi ano,“ odpov ěděla up římn ě. „Ale to je dávno.“

„Necht ěla sis m ě vzít,“ p řerušil ji Corbett. „Dokonce ses postavila vlastnímu otci v zoufalé snaze se m ě zbavit!“

„Ano, ale. ale ty víš, že to bylo kv ůli tomu, co se stalo mezi našimi rodinami. Krom ě toho, ty jsi m ě také necht ěl, jediné, o co ti šlo, “

„Já jsem nechtěl nic víc než mírumilovný domov a řádnou manželku. Místo toho mám ženu, které nemohu věř it, a kdosi se m ě vší mocí snaží zbavit.“

Lilliane byla na chvíli uml čena vzpomínkou na jejich p řepadení kousek od Londýna. Myslí si snad Corbett, že v tom ona hraje nějakou roli? Nebo snad William? Hn ěv ji náhle přešel.

„Corbette.“ Stoupla si k n ěmu a položila mu ruku na paži. Ale on ji set řásl a pohlédl na ni s ještě v ětším podez řením. „Sladký hlas a úsm ěv m ě neobalamutí.“

Lilliane zkroušen ě spustila ruku podél t ěla. „Nepokouším se t ě obalamutit.“

Ušklíbl se. „Škoda,“ zamumlal, ale pak spustil: „Wi lliam je pry č. Vypakoval jsem ho, když p řiznal všechno, co jsem cht ěl.“

„Řekl ti všechno.? Ty jsi ho mu čil?“ Lilliane zbledla zd ěšením. Corbettovy o či se prom ěnily v kusy ledu. „Je snadno ovladatelný. Te ď vím pravdu.“

177

„Pokud znáš pravdu, tak p řece víš, že jsem neud ělala nic špatného.“

Corbett se jí vysmál. „Pak se tvoje a jeho pravda zcela liší. Pokud by se tím v ěci jen nezkomplikovaly, byl bych ho v čera zabil.“ William o ní Corbettovi lhal! Zato čila se jí z toho náhlého odhalení hlava. Proto se tedy Corbett choval tak nep řátelsky. Zavrávorala a málem by spadla do řeky, kdyby ji hbit ě nezachytil.

Chvilku se mu nyní zadívala do o čí, tak blízko jejích, a byla si jistá, že v nich zahlédla záblesk zájmu. Soucitu. Zmizel však tak rychle, že dumala, zda to nebylo jen její toužebné p řání.

„Copak? Truchlíš po n ěm?“ Popíchl ji. „Pak by t ě mohlo pot ěšit, že jsem ti tu nechal toho jeho spratka.“

Lilliane se v o čích zat řpytily slzy. „Děkuji ti za to, ale když m ě tak nenávidíš, pro č jsi ji také neposlal pry č?“

Ucítila, jak se mu v paži napjaly svaly, a zdálo se, že hledá vhodná slova. Pak tiše promluvil. „P řál bych si zjistit, jestli jsi alespoň dobrá matka, když už ne manželka.“

Lilliane se mu rozzloben ě vytrhla, ale zachytil ji a strhnul sm ěrem k sob ě. „Popudlivá jako vždycky, ale já toho démona v tobě zkrotím.“

„Jsi p říliš hrubý a. a p říliš hloupý na to, abys m ě kdy zkrotil!“ Lilliane se celá udýchaná marně snažila vysvobodit, ale on jako by si v její marné snaze liboval.

„Dříve se ti moje hrubost líbila,“ zabru čel a p řitiskl ji k sob ě. Ucítila pod pasem jeho širokou dla ň a zaplavily ji rozporuplné emoce. V ůbec mu na ní nezáleželo, nev ěř il jí a podez říval z nejhoršího. P řesto sta čil jeden jediný dotek, aby její hn ěv mizel jako jarní sníh a nechal ji napospas bezmocné touze.

„Ned ělej to,“ varovala ho a pokoušela se utlumit ten ohe ň, který se jí za čal zmoc ňovat.

„Jsi moje žena,“ zašeptal a pak ji za čal až s brutální silou líbat. Lilliane vnímala jeho zu řivost. Vnímala ji z toho, jak se jí zmoc ňoval, jak do ní pronikal jazykem a snažil se dobýt každý kousek jejích úst. V okamžiku, kdy nedokázala déle odolávat a vydala se mu svým jazykem naproti, pocítila, jak se prom ěnil z agresivního muže na okouzleného a sváděného.

Lilliane se dovedla postavit jeho hn ěvu, ale nebyla schopná odolat něžné stránce jeho vášně.

178

Corbett, sotva ucítil, že se mu podvoluje, jen tiše zasténal: „M ůj Bože, když jsi takhle sladká.“ Zbytek jeho slov nes lyšela. Myšlenka, že by jí mohl mít ve svém loži jako svou ženu, a p řestojí považovat za svého nep řítele, se jí zabodla do srdce jako n ůž. Zoufale se k n ěmu p řitiskla a p řála si, aby ji miloval a potřeboval stejn ě, jako ona milovala a pot řebovala jeho. Chvilku se zdálo, že je Corbett jejím náhlým projevem vášně zasko čen, ale rychle se nechal pohltit žárem, který mezi nimi vzplanul.

Ani se neuv ědomovala, jak se to stalo, že najednou byli na studené zemi a ona mu sed ěla na klín ě nap ůl schoulená v jeho náručí. „Lásko moje,“ zašeptala, když jí odhrnul perelínu a pohlad il horkou rukou po boku. Za čal ji op ět líbat, ale když promluvila, zaváhal. Lilliane vnímala jeho nap ětí a vzhlédla k n ěmu. Z jeho o čí se rychle vytratil vášní zastřený pohled a byl vyst řídán temným, ne čitelným výrazem. „Jsem tvoje láska?“ zeptal se tiše, ale v tom tónu bylo cosi kousavého. Když neodpovídala, zeptal se ješt ě jízliv ěji. „Když to nejsem já, tak kdo tedy?“

Nato se Lilliane pokusila postavit. „Pro č? Musím snad někoho milovat?“ odsekla rozzloben ě po náhlém zvratu událostí. „Když ty ur čit ě nikoho nemiluješ!“

„Já jsem ale žádné něžnosti nešeptal,“ odpov ěděl mírn ě a pozoroval ji, jak vstává.

„Ne, ty bys n ěco takového neud ělal.“ I p řes zlobu to byla bolest, jež jí rozechv ěla hlas. Cítila se ponížená svým vyznáním a pokoušela se od n ěho odvrátit. Byl však rychlejší a p řidržel ji za sukni. „Takže je to p řesn ě tak, jak jsem si myslel. Snažíš se svým manželským povinnostem vyhnout.“ Jeho jízlivá slova ji zasáhla jako blesk. Jak m ůže být v jednu chvíli tak n ěžný a vzáp ětí tak bezcitný?

„Moje manželské povinnosti mi nena řizují válet se s tebou v prachu a kamení!“ zareagovala na jeho narážku ost ře.

„Manželskou povinností je pot ěšit manžela.“

„Což zjevn ě ned ělám.“ Vytrhla se mu a nedbala na zvuk trhající se látky.

Lilliane cht ěla utíkat co nejrychleji a co nejdál, aby se ukryla a mohla dát volný průchod slzám deroucím se do očí. Tím by mu jen předvedla, jak snadno ji ovládá. Sebrala se a rozzloben ě si to mašírovala pry č.

179

Nedostala se však daleko. Brzy za sebou uslyšela du sot mohutných kopyt Corbettova kon ě. Umínila si, že mu zma ří plány. Zamířila za rozložitou lípu a p ředstírala, že sbírá v ětvi čky cesmíny.

Cítila, že se na ni dívá, ale neodvážila se k němu zvednout o či, aby se nesetkala s jeho chladným a vzdorovitým výrazem. Zasadil by jí tím jen další bolestnou ránu a Lilliane si nebyla jistá, zda by to ještě unesla.

Sehnula se pro nízké v ětvi čky a nechala si volnými prameny vlas ů zaclonit obli čej. Jedna v ětvi čka se jí nepoda řila utrhnout a jen si popíchala prsty o n ěkolik zelených list ů.

„Na tuto práci máš služebnictvo. Tvojí povinností je dohlédnout, aby plnili své úkoly. Už jsi z hradu dost dlouho. Poj ď ke mn ě, svezu tě zpátky.“

Lilliane hrd ě zdvihla hlavu, ale dávala si pozor, aby se dívala na cestu, a ne na Corbetta. „Služebnictvo na Orricku j e velmi dob ře zau čené a nepoleví ve své práci ihned, jak zmizím z dohledu. Nepot řebuji, abys mi p řipomínal, co mám dělat. Vrátím se na Orrick, až to sama uznám za vhodné.“

Věděla, že ho tím rozzlobí, ale byla p říliš zmožená bolestí z jeho chování, aby byla opatrná. Polekala se, až když si mohutný k ůň k ní prorazil k řovím cestu.

Zvedl ji tak lehce, jako by byla malé dítě, posadil ji p řed sebe a beze slova obrátil zvíře zpátky na pěšinu.

„Dej m ě dol ů, ty k řupane!“ vyk řikla a snažila se vykroutit z manželova sev ření.

Ten si ji ješt ě pevn ěji p řitiskl na hru ď. „Se ď klidn ě,“ zabru čel, „nebo t ě na Orrick p řivezu jako zajatce obli čejem dol ů a se svázanýma rukama a nohama!“

I p řes kypící vztek se zklidnila, v ědoma si toho, že te ď nemá smysl se s ním p řít. Cesta dom ů pro ni p ředstavovala hotová muka. Seděla bokem p řed Corbettem, každá i drobná změna sm ěru ji vyvedla z rovnováhy, a kdyby ji nedržel, mnohokrát by určit ě spadla. Hrdost jí nedovolala se ho chytit, když se k ůň sápal nahoru po náspu nebo klopýtl o v ětev. Každý jeho dotek jí zp ůsoboval novou bolest a teplo jeho blízkosti v ní násobilo pocit prázdnoty.

Postupem času prokázal, že má všechny kvality, které by od manžela o čekávala, až na jednu. Vůbec mu na ní nezáleželo. A nejsmutn ější na tom bylo, že jí na n ěm záleželo až moc.

180

Zachv ěla se. Okamžit ě pocítila, jak se jeho paže kolem ní sev řely pevn ěji. Tím pohybem jí situaci ješt ě ztížil. Nezachv ěla se však zimou. Byla to Corbettova zni čující blízkost, která ji tak hluboce zasáhla.

Vnímala ve vlasech jeho teplý dech, pronásledovala ji v ůně jeho kůže. On byl mužem, který ji zbavil nevinnosti a vyzv edl ji do takových výšin vášn ě, že to p řed čilo veškerou její p ředstavivost. Myšlenka na úžasnou rozkoš, kterou spolu zažívali, zp ůsobila, že se op ět zachv ěla.

„Je ti zima?“ zeptal se nevlídn ě, jako by si nep řál zabývat se jejím pohodlím. Neodpov ěděla, jen se narovnala a snažila se sed ět od n ěho co nejdál.

Této snaze se pouze uchechtl, uchopil ji kolem pasu a p řitiskl ješt ě blíž k sob ě. „Neprojedeme se po našich polnostech, má sladká ženuško? Dobrý pán a jeho paní by se m ěli zajímat o blaho lidu.“ „Ty se o ni čí blaho nezajímáš!“ št ěkla a snažila se uvolnit jeho sev ření.

„Zajímám se o každého obyvatele Orricku.“

„Jde ti jenom o to, co od nich m ůžeš získat!“

„Mojí povinností je ochránit Orrick a postarat se, aby prospíval.“ „Ano,“ odpov ěděla hn ěviv ě. „Ochráníš ov čáky, abys m ěl více vlny. Ochráníš farmáře, abys m ěl v ětší sklize ň. A pokud ochráníš i mě, tak jenom proto, abys m ěl d ědice!“

Chvilku bylo ticho. „A budu mít brzy d ědice?“

Lilliane podobnou otázku neočekávala a chvíli nebyla schopná slova. P řála si mít s ním dítě tak moc, že to ani nedokázala vysv ětlit. A p řesto. p řesto cht ěla, aby po ní toužil z více d ůvod ů, a ne jen jednoduše kv ůli potomkovi. Zamra čila se a zam ěř ila svou pozornost na skupinku vesni čan ů, kte ří opravovali kamennou zídku mezi dv ěma poli.

„Nejsem si jistá,“ kone čně vyšpitla.

„Pak se asi musíme víc snažit.“

Lilliane by touto úse čnou poznámkou nebyla tak pokořená, kdyby si všimla jistého nap ětí v jeho hlase. Vnímala jeho nedbalý tón, s jakým se bavil o jejich d ětech, jako by to byl chov koní.

V sebeobran ě se snažila napodobit jeho lhostejný p řístup. „Já budu plnit své manželské povinnosti tak dlouho jako ty. Dám ti dědice, které si p řeješ, a ty pro n ě zajistíš bezpe čný domov.“

„Ano, já svým d ětem zajistím bezpe čný domov, ale jen svým.“

181

Ten podivný dov ětek zp ůsobil, že se na n ěho p řekvapen ě oto čila. „Samoz řejm ě. hm. Ty myslíš Elyse. Pro č? Bude p řece dob ře zabezpe čená.“

Corbett neodpov ěděl a po pronikavém a zkoumavém pohledu od ní odvrátil zrak. V tu chvíli pochopila. William zpochybnil její v ěrnost a Corbett si náhle nebyl jistý, zda d ěti, které by mu kdy porodila, budou jeho. Na okamžik s Corbettem soucítila. Byl hrdým mužem a něco takového ho muselo hluboce ranit. Ale ona mu byla v ěrná, připomn ěla si, a podobné podezřívání si nezaslouží.

Dál jeli v napjatém tichu a Lilliane hledala vhodná slova, kterými by ho p řesv ědčila. Když pak dorazili k v ěžím Orricku, odvážila se promluvit.

„Nesmíš zpochyb ňovat. nesmíš o mn ě pochybovat,“ zajíkla se. „Pro č ne?“

Vnímala chlad jeho podez ření intenzivn ěji než mrazivý vítr. „Protože m ě vychovali jako dámu. A dámy se nikdy nechovají tak nemravn ě, jak ty o mn ě uvažuješ.“

Pár sekund si myslela, že ho p řesv ědčila, ale pak se jen zle zasmál. „Vychovali t ě tak dob ře, že ses klidn ě postavila otci a utekla jsi před svatbou?“ Chytil ji za bradu a oto čil k sob ě. „Ano, nebo ne?“ Op ět se zasmál.

„Každá takhle neposlušná dívka je nedůvěryhodná. Ostatně jsem poznal nevyzpytatelnost tvého otce. Nep řekvapilo by m ě, kdyby ses od n ěho nau čila podobné lstivosti.“

Ani nemrkl, když mu jednu vlepila. Možná v ěděl, že si to zasloužil. Využila jeho chvilkového zaváhání a seskčila z kon o ě. Dopadla na kolena, ale hned se zdvihla a pelášila k Orricku. Corbett ji nenásledoval, dokud nepřeb ěhla padací most a nedostala se na nádvoří. Zde se však nezdržovala, beze slova vrazila do velkého sálu a pokračovala nahoru po schodech do své komnaty. Uvnit ř za sebou práskla dve řmi, zatarasila je truhlicí a pak se zhroutila na zem v záplavě slz a srdcervoucích vzlyk ů.

182

20

Přicházel za ní každou noc, jakmile se celý hrad pono řil do tmy a tichého spánku. Vždy na něho čekala, jako by se na tom dohodli, ačkoliv o tom nikdy nemluvili. P řes den d řela do úmoru a připravovala vše na nadcházející dlouhou slavnost. Chystala ubytování pro hosty, rozdělovala svíce a lou če, vypo čítávala menu. Všechny tyto a další povinnosti ji pln ě zam ěstnávaly od úsvitu do soumraku.

Corbetta tém ěř nepotkávala. Býval pry č, ješt ě než vstala, a s výjimkou ob ěda se p řes den nevídali. P řišel za ní však každou noc. Býval vykoupaný, mokré vlasy se mu kroutily na rozložitých ramenou a von ěl po mýdle a pivu.

Lilliane v ěděla, že pije, než k ní p řijde. Nejprve si myslela, že tím otupuje svou nenávist k ní, ale pak přece jen p řijde, aby si obstaral dědice. Ale jeho n ěha a vášeň tento d ůvod zpochyb ňovaly. Pak si to vysv ětlovala tím, že se snaží zapomenout na její domn ělý hřích. Ale slova, která jí tak vášnivě šeptal, popírala i tuto p říčinu. „Jsi jenom moje, Lily. Jenom moje,“ říkával každou noc, než se jí zmocnil.

Jak moc si p řála, aby ta slova byla pravdivá. Nic si tolik nepřála. Cht ěla být jeho a jenom jeho. Bála se však, že z n ěho mluví jen hrdost: co bylo jeho, o to se nebude d ělit s žádným jiným mužem. Tolik si p řála, aby patřili jeden druhému. Jenomže to by se musel zbavit podez řívavosti a obvi ňování. I přes velkou citovou vzdálenost mezi nimi ho Lilliane každou noc ochotn ě sev řela v náruči. Když p řišel poprvé, tém ěř spala. Ale jakmile vklouzl k ní pod přikrývku, zcela se probrala a rozbušilo se jí srdce. Rozum jí říkal, že by ho m ěla poslat pry č, odmítnout ho nebo se alespo ň chovat naprosto nete čně.

Srdce však velelo jinak.

V moment ě, kdy z ní sundal t ěžkou vln ěnou pokrývku a pomalu ji pohladil po ruce, zachv ěla se vzrušením. „Oto č se ke mn ě, Lily,“ zašeptal chraplav ě. Nedokázala mu odolat.

183

První noc se milovali divoce a až se zoufalou touho u. Potom jejich spole čné noci nebyly méně vášnivé, ale staly se vážn ějšími, jako by to pokaždé mohlo být naposledy.

Každé ráno se Lilliane probudila sama zaplavena rozporuplnými pocity. Milovala ho a toužila po n ěm, ale na druhou stranu ho nenáviděla za to, jak se k ní chová a jak ji zneužívá. Věděla s jistotou, že až ho zahlédne u ob ěda, um ře hanbou.

Každé ráno si přísahala, že takto nemohou dále pokra čovat. Ale jakmile se slunce sehnulo k obzoru a vrhalo na Orrick dlouhé stíny, za čalo v ní vzr ůstat nap ětí. Nad ěje, že s ním stráví další noc, jí svírala žaludek a jakákoli myšlenka, že by ho poslala pry č, vzplála a zmizela v žáru spalující touhy. Ale nikdy se p ředstavy na urovnání jejich vztahu nevzdala.

Věděla, že t ěsn ě po jejich milování byl Corbett nejuvoln ěnější a dost možná i nejp řístupn ější. Necht ělo se jí ale p říliš narušovat tu krátkou sladkou chvíli nějakým obtížným tématem. Nicmén ě si uv ědomovala, že i ona sama je v okamžiku, kdy oba leže li nazí a propleteni jeden do druhého, méně náchylná k jakýmkoli projev ům zlosti.

Dnešní ve čer si ale slíbila, že se pokusí jejich vztah urovna t. Objala malou Elyse a zašeptala: „Beruško moje, doufám, že se n ěkdy b ěhem příštího roku do čkáš společnosti. Co by to bylo za d ětský pokoj, kdyby nep řekypoval d ětským smíchem.“ Pot ěšená touto š ťastnou myšlenkou vstala a oblékla si perelínu. Pak dítě zahalila do teplé vln ěné p řikrývky.

„Vezmu ji na chvíli na čerstvý vzduch,“ zavolala na Fergu, která právě šila nový oble ček pro rychle rostoucí d ěvčátko.

„Do té zimy?“

„Na slunci a tam, kde nefouká, je krásně,“ opáčila Lilliane. „Krom ě toho se jí alespo ň trochu prokrví tvá řičky.“

Vzduch byl chladný, ale sv ěží. Slunce oza řovalo nádvoří zlatistými paprsky a Lilliane si jich po t ěch ponurých dnech užívala plnými doušky. P řitiskla Elyse blíž k sob ě a tiše jí broukala milou písni čku, zatímco si loudav ě vykra čovala k nyní bezlistému kaštanu. „Možná bych ti m ěla na strom pov ěsit houpa čku,“ pronesla líbezn ě a odhrnula d ěvčátku vlásky z čela. Pak se zasmála, když se vážný výraz dít ěte prom ěnil v roztomilý, bezzubý úsm ěv.

184

Z hradeb poblíž strážního domku u brány m ěl Corbett na Lilliane nerušený výhled. Ani si nevšiml, že se p ři pohledu na ni zarazil uprost řed v ěty, ale Dannovi p řítelovo zaujetí neuniklo.

„Je zt ělesn ěním mate řství, že?“ okomentoval kousav ě, když zpozoroval svár pocitů v Corbettov ě tvá ři. „Nebo myslíš na n ěco jiného než na její mate řské p řednosti?“

Corbett se neochotn ě odvrátil od štíhlé postavy své manželky a zamra čil se na Danna. „Ovládej se. Je moje manželka, a ne n ějaká pob ěhlice, která ti je pro legraci.“

Dann po této naježené odpovědi vybuchl smíchy.

„Jsi na tom, koukám, mnohem h ůř , než bych si kdy dokázal představit. Já mluvím o tak vážné věci, jako je vlastizrada, a ty tady vr číš jak žárlivý pes! Znamená to, že jsi ji kone čně p řestal tak hloup ě podez řívat?“

Corbett za ťal zuby a rozzlobil se. „Vůbec t ě nechápu. Mám d ůvod jí nev ěř it. Víš stejn ě dob ře jako já o jejích stycích s Williamem a že byla nebezpe čně dob ře zpravena o stavu krále.“

„Vím víc než ty,“ uchechtl se Dann. „Ale je to jeno m tím, že m ě zdravý rozum na rozdíl od tebe neopustil.“ Pak zváž n ěl. „Je nevinná, Corbette. Nemám o tom nejmenší pochybnost.“

Oba muži dlouze a tiše pozorovali ženu s dít ětem na nádvoří pod nimi. „Je to temperamentní žena,“ za čal Corbett. Pak se zarazil a pomalu zavrt ěl hlavou. „Bojovala proti mn ě ze všech sil, protože m ě měla za svého nep řítele. Uvrhla t ě do v ězení, protože si myslela, že jsi jí zavraždil otce. Zabránila mi vrátit se do hradu, protože m ěla za to, že jsem smrt lorda Bartona naplánoval.“

Rysy se mu p ři vzpomínkách uvolnily, ale pak opět ztuhl. „Pokud byla s Williamem, pak musím v ěř it, že ud ělá cokoli, aby mu pomohla, a to ji staví proti králi i mně.“

„Ale co když je nevinná?“

„Pak to bude jen dob ře,“ odpov ěděl Corbett pomalu.

„Možná. Já ale vidím, jak se k ní chováš. Jen tak ti t ěchto posledních pár týdn ů nezapomene.“

„Nechávám ji zapomenout každou noc!“ štěkl Corbett otrávený, kam se jejich rozmluva za čala ubírat.

Ale Dann byl jako tvrdohlavý pes, který se jen tak nehodlal vzdát své kosti. „Vychovali ji jako dámu a nikdy jí nebude sta čit, pokud se k ní budeš chovat jen jako ke své oblíbené štětce. Takhle se její lásky nikdy nedo čkáš.“

185

Corbett se prudce na Danna oto čil. „Co má s tímhle co d ělat láska? Vzal jsem si ji kv ůli panství, ví to. O lásku tady nikdy nešlo!“ Dann Corbettova rozzlobená slova nechal bez poznámky. Místo toho se vrátil zpět k práci, a zatímco Corbett dál pozoroval svou krásnou ženu, on se znechuceným výrazem kontroloval řet ězy padacího mostu.

Tu noc Corbett nep řišel.

Lilliane ležela v potemn ělé ložnici a v duchu p řemítala nad tím, co všechno mu chce říct a jak nejlépe začít. Možná by se do toho m ěla pustit ješt ě d řív, než je pohltí váše ň. Možná pak bude p říliš unavený a nebude schopen ji pln ě vnímat.

Pokud se unáhlí, mohla by nenaplněná touha odvádět jeho pozornost jinam.

Dlouze a d ůkladn ě probírala všechny možnosti, ale stále se jí neda řilo dosp ět ke kone čnému rozhodnutí. Jakmile z ohn ě v krbu zbyly jen rezavé uhlíky a osamocená svíčka zaprskala a zhasla, došlo jí, že tuto noc se neobjeví.

Už se jí nabažil? Bylo snad jejich vášnivé milování, které pro ni tolik znamenalo, jenom chvilkovou zábavou pro ukojení chtí če? Při podobných myšlenkách se jí sev řelo srdce smutkem. Jestliže tuto noc nep řijde. Zav řela o či, aby odehnala tu strašlivou představu, ale nedokázala se tomu vyhnout. Jestliže tuto noc nep řijde. tak už t řeba nep řijde nikdy.

Lilliane se posadila a odhrnula t ěžkou p řikrývku. Chlad místnosti smutn ě dokresloval vztah mezi nimi a Lilliane na chvilku ovládla chu ť op ět se zavrtat do teplé postele, kde by se mohla schovat p řed tíživým životem.

Pak však tuto zbab ělou myšlenku odvrhla a spustila bosé nohy na studenou kamennou podlahu. Musí ho najít, rozhodla se. Nep řišel, tak za ním p ůjde sama. Najde ho a p řesv ědčí, aby se k ní vrátil a pak. a pak.

Jak p řesv ědčí podez řívavého muže, aby jí v ěř il? Nebo nete čného, aby ji miloval?

Nev ěděla, ale p ředstava, že by m ěla v budoucnosti žít bez Corbettovy lásky, ji děsila až p říliš na to, aby se n ěč ím takovým dále zaobírala. Najde ho a pak se uvidí.

186

Hrad byl pono řený do ticha, které bylo až skli čující. Až na n ěkolik sluh ů, kte ří spali schouleni poblíž krbu ve velkém sále, nevnímala kolem sebe žádné známky života. Téměř to tu bylo jako v pohádce o Šípkové R ůžence. Jenom, že v této verzi neusnula princezna, ale princ a bylo na ní, aby ho našla a probudila silou své pravé lásky. Lilliane netušila, kde by m ěla za čít. Corbett se mohl ke spánku uložit kdekoli, ve stájích na kup ě vo ňavého sena nebo na kavalci mezi strážemi. Mohl být i v kterékoli volné komnatě. V zoufalství se kousla do rtu a p řemítala, zda její pátrání není beznadějné. Co když ho nenajde? Co když se rozzlobí a pošle ji pry č? Jak se mu pak bude moci op ět postavit čelem, když ji zavrhne?

Zachv ěla se a stáhlo se jí hrdlo. Podobné myšlenky si nesmí připoušt ět, umínila si. Prost ě ho najde a teprve v tu chvíli se vyrovná s tím, co p řijde, protože si byla jistá, že takhle dál nem ůže pokra čovat.

Venku panovala k řiš ťálově jasná noc. Obloha byla jako temn ě modrý samet posetý drahokamy hv ězd a ozářena st říbrným srpkem měsíce. Na nádvoří nebyla živá duše. Lekla se, že ji n ěkdo uvidí a ona nedokáže p řesv ědčiv ě vysv ětlit d ůvod svého no čního výletu. Pak si ale p řipomn ěla, že stráže se dívají z hradu ven a ne čekají, že by se nep řítel procházel uvnitř.

Lilliane zatím pátrala neúspěšn ě. Prohledala stáje, kuchyně i špižírny, ale po manželovi ani stopy. Komnaty p řipravené pro hosty byly prázdné a netknuté.

Třásla se zklamáním, potlačovala slzy a tiše postávala před ubytovnou vojáků. Odváží se vstoupit dovnitř? Vykro čila kup ředu, ale pak se zase nerozhodn ě oto čila zpátky. Popírala tímto vše, co ji matka u čila. Jako by v tomto sm ěru nedokázala dělat nic správně. Zcela zjevn ě neuposlechla otce. Znemožnila manželovi návrat do hradu a nyní se tu plížila nocí jako n ějaká poběhlice a hledala muže, kterého k ní nepoutalo nic víc než ob časný chtí č.

Lilliane si ut řela horké slzy a vzhlédla k hvězdnaté obloze. Drahý Bože, modlila se, prosím pomoz mi. Pak se náhle její pohled rozjasnil a vzhlédla k vyhlídce nad sebou. Cosi se tam pohnulo. Přiv řela o či a snažila se rozeznat, co to bylo. Spat řila snad jen hru stín ů nebo se jí to jen zdálo? Pak uvid ěla jasn ě. Byl tam muž, který cosi pozvedl ke rt ům.

Lilliane posko čilo srdce nad ějí. Corbett byl tak blízko ní, zatímco se strachovala v posteli. Napadlo ji, že dal rad ěji p řednost samot ě

187

před její spole čností, a zaváhala. Pak ale odmítla něč emu tak skli čujícímu naslouchat.

Vystoupala po to čitých schodech k vyhlídce a zastavila se p řed těžkými okovanými dve řmi. Hlavou se jí mihla myšlenka na bezpe čí teplé postele, ale jiné pocity převážily nad strachem z toho, co ji za těmito dve řmi čeká. Po krátkém zakolísání se opřela o kliku a otev řela.

Corbett sed ěl v mezizubí cimbu ří s jednou nohou ležérn ě spušt ěnou dol ů a o druhou skr čenou se opíral loktem. V ruce držel cínový korbel, ale nepil, jen tiše zíral do tiché, m ěsí čním sv ětlem zalité krajiny.

V tu chvíli si Lilliane jasn ě všimla nešt ěstí svého muže. Byl takový i v dob ě, kdy se na Orricku objevil poprvé? Nevěděla. Nedokázala mu nahlédnout do duše skryté za vzezřením mocného válečníka. Byl Králův dravec a ona jeho ko řist. M ěl ji, ale o čividn ě to nebral jako své vítězství.

Tém ěř se p ři té myšlence dala na útěk. Poda ří se jí n ěkdy, aby mu na ní záleželo? Jak se tak dívala na jeho nehybný tvrdý obrys, zdálo se jí to nemožné.

Odvrátila se zpátky ke dveřím a nemotorn ě zápasila se soustrojím zámku.

„Poj ď sem,“ p řikázal jednoduše a Lilliane se téměř zastavilo srdce. Víc než kdy d říve toužila utéct a uniknout dalšímu ponížení. Míst o toho se odevzdan ě op řela čelem o dve ře.

„Řekl jsem, poj ď sem,“ zopakoval d ůrazn ěji a Lilliane neuniklo, že mu vínem pon ěkud zt ěžkl jazyk.

Přesto neuposlechla a bez hnutí stála na stejném místě, bledá a rozt řesená. Jakmile Corbettovi došlo, že ho neposlechne, zvedl se a přešel k ní. Pak s ní prudce oto čil a p řitiskl ji na dve ře.

„Pro č jsi p řišla?“ vyšt ěkl. „To je ale hloupá otázka, že?“ Pevně ji sev řel za paži a sklonil se k ní blíž. Táhlo z n ěho víno a Lilliane bylo jasné, že má mnohem více upito než jindy.

„Víš, že jsi vyvrátila veškeré moje mín ění o ženách,“ za čal ne čekan ě laskavým tónem. Lilliane ho sledovala vyt řešt ěnýma a vyd ěšenýma o čima. Mátl ji svou podivnou náladovostí.

„Od manželek se neo čekává, že budou vášnivé, chápeš. Jenom se v rámci svých manželských povinností manžel ům podvolí. Pouze milenky jsou sv ůdné a vstřícné.“ P řejel jí prstem po tváři a pak si

188

za čal hrát s pramenem jejích vlasů. „Škoda, že prost ě nem ůžeš být mou milenkou. Mohli bychom být o tolik š ťastn ější.“

„A ty nejsi ani trochu š ťastný,“ zašeptala.

„Ne víc než ty. Vzali jsme se, protože nás k tomu dohnaly povinnosti, ale milence. milence nic podobného neza jímá.“ „Vzít si m ě nebylo tvou povinností. Nikdo t ě do toho nenutil,“ připomn ěla mu Lilliane vy čítav ě. Corbett se smutn ě usmál. „Jsou různé povinnosti, Lily, “

„Ano, mít d ědice a n ěco mu odkázat, to byla tvoje povinnost,“ odsekla Lilliane a snažila se hn ěvem maskovat bolestné zklamání. „Jak bych si p řála, aby sis k tomu vybral někoho jiného.“

Corbett ův obli čej byl jen kousek od jejího. Snažila se odvrátit a vyhnout se up řenému pohledu jeho temných, nyní jako uhel černých očí.

„Pravda, bylo by mnohem jednodušší, kdybych to ud ělal. Vše, co jsem cht ěl, byla řádná manželka. A získal jsem.“ Zmlkl a p řistoupil k ní ješt ě blíž. „Získal jsem malou, ohnivou pokušitelku. Pov ěz mi, Lily, souhlasila bys, abys byla jenom mou milenkou?“

„Ó, ty nemáš srdce!“ vyk řikla Lilliane a pokoušela se mu uniknout. „Nemáš v hlav ě nic jiného než to jedno!“

„Stejn ě jako ty!“ Obratn ě p řekazil její zoufalou snahu se vyprostit. „Kv ůli čemu jsi m ě hledala, když ne kv ůli své žádostivosti. Nejsi v tomhle o nic lepší než já!“

Každé z těchto slov ji bolestiv ě zasáhlo také proto, že v nich bylo dost pravdy. Ale to by mu nikdy nep řiznala.

„Ni čím jsem se neprovinila, krom ě toho, že se snažím být dobrou manželkou.“

Corbett se temn ě zasmál. „Dobrá manželka se stará o své povinnosti, uznává manžela jako svého pána a tiše se podvoluje manželovým milostným požadavk ům. Ale ne tak moje Lily. Ty si mě držíš od t ěla, co nejdál to jde, a pak křičíš vzrušením, dokud nejsme oba úpln ě vy čerpaní. Takže, co jsi, manželka nebo milenka?“

Sklopila o či, aby nevid ěl její slzy. Jak mu má na něco takového odpov ědět? „Už dávno s tebou nechci bojovat,“ zašeptala.

„Ne,“ vydal ze sebe nakonec Corbett. „Možná se mnou už nechceš bojovat. Pak se ale n ěco zm ěnilo.“

„Ne, ty ses zm ěnil,“ obvinila ho Lilliane. „Jsi odtažitý, vyhýbáš se mi a každý ve čer se utápíš v pivu a vínu.“

189

Zdálo se, že ho svými slovy pon ěkud zasko čila. „Mám k tomu své důvody.“ Odml čel se a pak dodal: „Pivo dodává kuráž a víno také.“ Lilliane n ěco takového nedokázala vzít vážně. „Čeho se bojíš?“ vyprskla rozlícené. „To my kolem tebe musíme chodit po špi čkách, aby ses na nikoho neutrhl v n ějakém náhlém podivném rozmaru!“ Corbett si ji zkoumav ě prohlížel. N ěco ho velmi zneklidnilo, ale Lilliane nedokázala rozpoznat, co by to mohlo být. Skrýval v sob ě nějakého démona, ale jak na něho hled ěla, vyd ěšená i uchvácená zároveň, všimla si zm ěny v jeho výrazu.

„Pov ěz mi, Lily, bojíš se m ě te ď?“

Lilliane byla okamžit ě ostražitá. Cosi se zm ěnilo. Cosi v jeho hlase nebo možná ve vy řazuji varovalo.

„Možná máš strach z mého náhlého rozmaru?“ naléhal, když neodpovídala.

„Ty bys mi p řece neublížil. Vím to,“ vykoktala.

„Neublížil, kdybych si tebou mohl být jistý,“ zamum lal. Než ale mohla na takovou ne čestnou poznámku něco říct, náhle ji odtáhl od dve ří. „Dnes v noci bych jeden vrtoch m ěl a p řál bych si, abys mi vyhov ěla.“

Nato jí odhrnul z ramene perelínu a za čal si pohrávat s jemnou látkou jejích šatů. Zatajila dech a čekala, co se bude dít.

Kone čně promluvil, tiše a tém ěř zmu čen ě. „Ukaž mi, kdo jsi. Manželka nebo milenka? P ředve ď mi, kým pro m ě jsi.“

„Já. já jsem tvoje žena, Corbette. Pro č se zaobíráš takovými hloupými myšlenkami?“

„Pro č vlastn ě? Tak ukaž,“ naléhal znovu.

„Nevím, co ode m ě chceš!“ vyk řikla zmaten ě. Choval se k ní bezohledn ě jako k n ějaké hospodské couře. D ělal to docela zám ěrn ě a nesmírn ěji tím ubližoval.

„Ur čit ě to víš. Tvoje matka by takovou d ůležitou část výchovy nevynechala. Manželka bude vždy d ělat manželovi pomyšlení a on má právo ji zbít, pokud by tomu tak nebylo. Ale milenka, ta m ůže od muže kdykoli odejít a jít za jiným. Z ůstane jedin ě tehdy, pokud ho miluje.“ O či se mu zúžily podez řením. „Když jsme se brali, nemilovala jsi m ě. Naopak jsi m ěla ráda jiného. Williama, pokud vím,“ dodal jízliv ě. „Ne, to není pravda.“

„A i když jsi tenkrát byla nevinná, William se mi nyní posmívá, že tě m ěl.“

„Lže! Nevím pro č.“

190

Corbett ji chytil za zápěstí a hrub ěji k sob ě p řitáhl. „Ani já nevím, pro č by lhal. Musel by být blázen, protože jsem ho mohl snadno zabít. A proto jsem nucen v ěř it, že mluvil pravdu.“

Lilliane se z o čí koulely slzy jako hrachy. Bylo to beznad ějné a věděla, že ho ztratila. Pravda, nikdy ho zcela nem

doufala. Nyní už ztrácela jakoukoli nad ěji na získání jeho lásky. „Moje žena, jeho milenka.“ Stiskl ji pevn

„Podle práva bych ti m ěl natlouct. M

„Nevím, co ode m

ěla, ale chvilku v to

ěji a vzteky za ťal zuby. ěl bych navždycky poznamenat

ěl.“

ezi vzlyky

tu sv ětlou hladkou k ůži, aby t ě už žádný jiný muž nikdy nem

„Nikdy. nikdy jsem jeho milenkou nebyla,“ vyhrkla m

a zav řela o či, aby nemusela čelit jeho d ěsivému hn ěvu.

V tom okamžiku ji ne čekan ě pustil a Lilliane se zapotácela o krok dozadu. Stáli proti sobě na temné, chabým m ěsí čním sv ětlem zalité vyhlídce. Set řela si slzy z o čí a rozt řesen ě se nadechla.

ě chceš, co bys cht ěl, abych byla. Když jsem vášnivá. když mám chlípné myšlenky, myslíš si, že jsem se provinila. Znamená to, že dáváš přednost tomu, abych se chovala chladn ě a nete čně?“ Zavrt ěla hlavou a vy čítav ě na n ěho hled ěla. „Pro č nemohu být jednoduše tvoje žena? Nem

spokojený, že mezi námi je taková vášeň místo toho, abys m ě tak

nespravedliv ě obvi ňoval?“

ůžeš být prost ě

Lilliane se t řásla od hlavy až k patě. P řistoupil k ní o krok a Lilliane p řed jeho hn ěvem neucukla. Vztáhl k ní ruku a vzal do dlaně uvoln ěný pramen vlas ů. Pak ji nato čil obli čejem k sob ě.

Očima p řejížd ěl od slzami zalitých o čí p řes rty dol ů po hrdle až k

výst řihu.

„Ukaž mi,“ zašeptal zanícen manželkou i milenkou.“

kterým nem

ě. „Ukaž mi, že dokážeš být

S t ěmito slovy se k ní sklonil a zmocnil se jí zni čujícím polibkem. Pokud byl jeho hn ěv jako spalující žár, který sežehl vše, co mu stálo v cest ě, pak se rychle vystup ňoval v peklo potla čované vášně, p řed

ěla šanci uniknout. A jako by na ni čem, co se stalo p řed tím, nezáleželo, m ěkce se podvolila jeho sve řepému vlivu. Když však vzal její obli čej do dlaní a up řel na ni o či temné jako noc, zahlédla v nich Lilliane tíživé pochybnosti, které mu p ůsobily

trýznivá muka.

„Ukaž mi, Lily,“ zašeptal znovu. „Ukaž mi, jak jde ke svému muži. Sváděj m ě.“ Znovu ji políbil. „Nech m

191

žena dychtiv ě ě uv ěř it.“

Pochyboval o ní a vždycky bude, došlo Lilliane a op ět se rozvzlykala. Avšak i p řes sžíravý smutek v sob ě nedokázala udusit ohe ň, který v ní roznítil. V ěděla, že je to beznad ějné, p řesto si p řála věř it, alespo ň pro tentokrát, že ji má rád. Cht ěl ji n ějakým zoufalým zp ůsobem vlastnit, a a čkoli to nebylo kv ůli lásce mezi nimi, mohla by p ředstírat, že ano.

Natáhla se k němu a její vzlyky byly utlumeny polibky, které se dotýkaly až té nejnitern ější části její duše. „Miluji tě, Corbette. Opravdu,“ zašeptala, když ji op řel o hradby. Nedokázala říct, zda ji slyšel, ale jak se za čala propadat do bezedného víru spalujících polibk ů, p řestalo na tom záležet.

Lilliane ztratila pojem o čase, zatímco ji Corbett pronikavou touhou stahoval níž a níž do nádherného omámení.

Poté jí strčil koleno mezi stehna, jednou rukou hladil po ňadru a druhou podpíral, jak se nad ní skláněl v cimbu ří. Lilliane ho objala jednou rukou kolem krku a druhou mu položila na šir oké rameno. Klidn ě by mu podlehla tam v temné noci na studených kamen ech Orricku. P řestože byla stále povoln ější a chtiv ě se na n ěho tiskla, cítila, že se od ní odtahuje.

Hore čně se ho zachytila a snažila se ho nepustit. Jejich r ty byly stále spojeny a jazyky spolu tančily žhavý tanec, p řesto ho nedokázala udržet.

Corbett zt ěžka dýchal. Ustoupil od ní dozadu a ostražit ě si ji prohlížel. Lilliane vypadala velmi neuspo řádaně. M ěla vyhrnutou sukni, obnažené nohy, šaty shrnuté z ramene a vlasy divoce rozlítané do všech sm ěrů, jak si s nimi pohrával mrazivý vítr. Nap ůl ležela op řená o hradby a věděla, že vypadá jako naprostá prostopášnice. Ale zda to bylo to, co od ní o čekával.

Za červenala se studem pod jeho pátravým pohledem. Chv ěla se touhou, a jak se od ní vzdálil, s námahou se postavila. Pak si upravila sukni a narovnala perelínu. Neodvažovala se p řitom na n ěho podívat, protože se bála odsouzení v jeho o čích.

Když kone čně promluvil, jeho hlas zn ěl cize a jako by zápolil se slovy. „Tohle není to, co bych cht ěl.“ Lilliane cítila, že jí srdce proklál ledový šíp. Pak si p řejel rukou po jizv ě na čele a dodal: „To mi nesta čilo. Chci, abys mi skute čně ukázala, že po mn ě toužíš.“ Pohlédla na n ěho naprosto zmatená a Corbett se zhluboka nadechl a odvrátil se od ní. „Mám být tak krutý a říct ti p řesn ě, co od tebe očekávám?“

192

Lilliane náhle svitlo, že ona má být tím dravcem, tím, kdo si za čne. Úlevn ě se usmála. „Ó, Corbette, p řesn ě o to jsem se snažila tu poslední noc v Londýn ě, ale ty.“

„O Londýn ě mi v ůbec nemluv,“ probodl ji pohledem. „Nikdy už o Londýn ě nechci slyšet. Jenom ud ělej, co jsem po tob ě žádal.“ Lilliane se musela kousnout do rtu, aby se op ět nerozplakala. Na jednu stranu ji cht ěl stejn ě siln ě jako ona jeho, ale na druhou zase. Odhrnula si z čela neposlušný pramen vlas ů a sebrala všechny své síly. Znovu vypadal odmítav ě a ji napadlo, že ji k sob ě už nikdy nepustí.

Přešla ke dve řím, Corbett je otev řel a pak šel celou cestu po to čitých schodech k jejich spole čné komnatě t ěsn ě za ní. P řed pokojem se na n ěho Lilliane obrátila.

„Ale mám jednu podmínku, na které musím trvat,“ začala, jak nejodvážn ěji dovedla.

Corbett stál kousek od ní a svými širokými zády stínil sv ětlo z osamocené lou če, takže v tmavé chodb ě z n ěho byla vid ět pouze silueta. „Ne.“

To slovo, a č pronesené docela tiše, se rozlehlo tichým prostore m jako zaburácení hromu. Lilliane zatoužila zakrýt si uši, aby nemusela vnímat ten zatvrzelý a zlobný tón. Místo toho mu be zmyšlenkovit ě vzala tváře do dlaní a p řitáhla si jeho ústa ke svým.

Bylo to odvážné gesto a nem ěla čas p řemýšlet, zda správné, nicmén ě ho tím zklidnila jako ni čím jiným. Cht ěla ho pouze požádat, aby nechal sv ůj hn ěv za dve řmi a dovolil jim se k sob ě p řiblížit bez skli čujících vzpomínek, jež oba mu čí. Jakmile se jejich rty spojily, Lilliane poznala, že jí toto nevyslovené p řání již splnil.

Dotek jeho jazyka byl tak horký, jako by si pohrávala s ohn ěm, a jeho pevná a široká náruč p řipomínala lo ď, na které se mohla vydat až k samotnému nebi.

Avšak Lilliane od sebe odehnala tu mysl otupující odevzdanost, kterou v ní vášeň vzbuzovala. Dnešní noc musí být jiná. Položila mu ruku na hru ď a odstoupila od n ěho.

„Po čkej,“ řekla, a čkoliv čekání bylo to poslední, po čem toužila. „Musíš m ě nechat d ělat to. to, co jsi řekl.“

Corbett se neusmál, ale oči m ěl zast řené dychtivostí a zrychlený dech. „Tak tedy pokra čuj.“ A ukázal sm ěrem k posteli.

Lilliane si hodila vlasy p řes ramena a pohlédla na svého silného manžela. Byl vysoký a statný a i p řes jizvy, které ho poznamenaly,

193

byl pro ni tím nejp řitažliv ějším mužem na sv ětě. Pomalu mu p řejela rukama po hrudi a cítila bušení jeho srdce. Tlouklo pravideln ě a bylo spolehlivé, jako on sám. Kéž by se mu zdála také taková.

Odehnala od sebe tuto neveselou myšlenku a p řistoupila k n ěmu. Chv ějícíma rukama mu rozepnula sponu na krátkém plášti. Úmysln ě stála co nejblíže u n ěho s uvoln ěnými vlasy, které tak miloval. Sklonila se ješt ě blíž a cítila, jak jí prsty pro česává husté kaštanové kade ře. Než ale sta čil ud ělat víc, uchopila za okraj jeho tuniku a za čala mu ji stahovat p řes hlavu. Když se dostala na úrove ň ramen, ochotn ě natáhl ruce a Lilliane si vzpomn ěla na jejich první setkání. Stalo se to p řesn ě v této místnosti a ona ho musela odstrojit. Tenkrá t se ho však bála, dnes ho milovala.

Pak pokra čovala košilí. Odhodila ji stranou na zem a p ři pohledu na jeho obnaženou hru ď se jí rázem zmocnila nedo čkavost.

„Te ď jsi na řad ě ty,“ pronesl tiše a sáhl si pro ni.

„Ne.“ Lilliane na n ěho hled ěla velmi vážn ě a natáhla ruku, aby ho udržela od sebe.

Corbett ji ale chytil a propletl své prsty s jejími, takže jejich dlan ě byly pevn ě spjaty k sob ě. Bylo to tak d ůvěrné gesto, že Lilliane k tomuto muži pocítila nový p říval lásky, a chvíli mu jen hleděla do temn ě šedých o čí.

„Jestli t ě, Lily, nebudu moci svléknout d říve než sebe, tak si posp ěš. Jsem jenom člov ěk a ty m ě pokoušíš až za hranice snesitelnosti. „Lilliane neotálela, ač jí tvá ře ho řely, když mu sundala kalhoty a pak i roušku. P ři pohledu na svého manžela, který p řed ní stál zpříma v celé své hrdé nahotě, však nem ěla pocit, že by v této chvíli konala n ěco nemravného.

Dívala se mu do o čí a pomalu za čala odkládat i své šaty. Corbettův obli čej prozrazoval mu čenlivou touhu, když zápolila s tkanicemi kolem zápěstí a v pase. Jakmile kone čně odhodila šaty stranou, pot ěšil ji pohled na Corbettovo zjevné vzrušení. Nechala si vlasy spadnout p řed sebe, aby si sundala pun čochy a pak jemnou vln ěnou košili. Ud ělala to pro pocit alespo ň n ějaké ochrany p řed jeho hladovým pohledem než jako provokaci. P řesto to pro Corbetta byla poslední kapka.

„Poj ď ke mn ě, Lily,“ zašeptal usoužené.

Vydala se k n ěmu tak pokorn ě a poslušn ě, jak dokáže jen spo řádaná manželka. Pak se ale zarazila. Chtěla mu ukázat víc než jen poslušnost.

194

Sebrala veškerou odvahu, zdvihla hlavu a hodila si vlasy op ět dozadu. Teprve v tu chvíli, kdy p řed ním stála zcela nahá, opět vykro čila k n ěmu.

Corbett ji hltal o čima. T řásla se a zcela okatě mu dávala najevo své vlastní vzrušení. Sledoval ji okouzlen, jak k n ěmu p řichází a hladí ho po hrudi. Pak se na n ěho chtiv ě p řitiskla. Chovala se zcela necudn ě, překro čila veškeré normy chování dámy, ale Lilliane podvědom ě cítila, že to je ta správná cesta, jak Corbettovi dát najevo svou lásku. Vmžiku ji pevn ě objal a divoce zbavil dechu. Plánovala si, že ho svede, že se pokusí napodobit jeho líbání i jeho doteky, až to bude on, kdo bude prosit, aby k n ěmu p řišla. Ale pon ěkud podcenila jak svou p ředehru, tak sílu jeho vášnivé touhy.

Corbettovy rty byly jako žhavé uhlíky, které ji rozpálily všude tam, kde se jí dotkly. Pak si p řed ní klekl na koleno a hladil ji po ňadrech a líbal, dokud se k n ěmu nevypínala s bolestnou touhou.

Chytila mu hlavu do dlaní a laskala ho ve vlasech, líbala a naváděla, aby jí sál a dráždil bradavky. Z té rozkoše se jí to čila hlava a snad by i upadla, kdyby ji na sebe tak netiskl. Křičela uspokojením a toužila ulevit sílící žádostivosti, kterou stále pronikav ěji cítila v podb řišku.

Ale Corbett byl vytrvalý, a když už si myslela, že ji musí odnést do postele nebo um ře touhou po n ěm, jen své polibky p řesunul níže. Lilliane stála s rukama opřenýma o jeho mohutná ramena, a jakmile jí prsty rozev řel ženství pro své žhavé polibky, vyk řikla v nejvyšším vzrušení: „Corbette, Corbette! Lásko moje !“

Pak se rozt řásla výbuchem svého vyvrcholení a pevně se ho držela, jak se vypjala vzad v nádherné agónii.

Trvalo to snad nekone čně dlouho či skon čilo p říliš brzy. jen si uv ědomovala, že Corbett p řed ní kle čí a drží ji tak pevn ě, až to bolelo. Hlavu m ěl sklon ěnou pod její bradou a ona mu zabo řila uslzenou tvář do havraních vlas ů.

Plakala a nebyla k utišení, když kone čně zdvihl hlavu a podíval se jí do tváře. Jejich pohledy se setkaly a v jednom okamžiku si Lilliane uv ědomila, že jeho o či ješt ě nikdy nebyly tak pr ůzra čné. Pak ji vzal do náruče a p řenesl do postele.

Vnikl do ní rychle a s jistotou. Lilliane ho pevn ě obemkla svým tělem s touhou dát mu všechno, co si přál. Pokud by chtěl poslušnou ženu, pak mu bude poslušnou ženou. Pokud by cht ěl milenku, která mu poskytne ty největší t ělesné rozkoše, bude lepší než milenka.

195

Pokud by cht ěl d ědice, pak prosím, Bože, dovol, aby mu mohla dát dědice.

A pokud by se jí cht ěl zbavit.

Tímhle se nyní zabývat nebude. Místo toho se vzepja la, aby šla naproti jeho mohutným, hlubokým p říraz ům.

Když ji p řitáhl k sobě nahoru, takže se mu ocitla tvá ří v tvář, byla si jistá, že pronikl až do samotného středu jejího bytí. Zabo řila mu prsty do ramen, jak se v ní op ět za čínala vzdouvat vlna vášn ě. Zrychlil tempo a Lilliane se blížila k dalšímu vyvr cholení, kterého dosáhli společně zmítaní divokou bou ří.

Pak bylo ticho. Leželi tiše vedle sebe a snažili se zklidnit přerývaný dech i bušící srdce, ale ani jednoho z nich nenapadlo narušit d ůvěrný propletenec jejich t ěl.

Lilliane se mu opírala o hru ď, poslouchala tlukot silného srdce a prsty mu p řejížd ěla po t řech zajizvených ranách na rameni. Ten tlukot srdce, ty jizvy. V tuto chvíli se staly symbolem jeho podstaty, vále čníka poznamenaného navenek a zcela jistě i uvnit ř. Ale srdce mu bilo tak zarputile a vytrvale. Dokázal by jí ho n ěkdy věnovat? P řemítala a p řitom se jí nev ědomky dostala na jazyk sl ůvka vyznání.

„Miluji t ě,“ zašeptala sotva slyšiteln ě do ticha noci. A ť už ji zaslechl nebo ne, a ť už jí v ěř il, či ne, myslela to vážn ě jako ješt ě nikdy nic p ředtím.

Milovala ho a vždycky bude.

196

21

Panoval mezi nimi k řehký mír.

Lilliane velmi ocenila, že Corbett p řestal s no čními pitkami a op ět se trochu p řiblížil ke své d řív ější mírné náladě. Nicmén ě v ěděla, že vyhrát jednu bitvu neznamená vyhrát válku. Ještě zdaleka nebylo po všem.

Poznala to z pohled ů, kterými ji sledoval, a čkoliv m ěl pro ni vždy připravený úsm ěv. Cítila to z jeho punti čkářských p říprav obrany hradu. Co se však jevilo jako velmi podivné, byla jeho déle trvající rozmrzelost nad p řítelem, sirem Dannem.

Dann naopak si ji docela oblíbil. Jeho p ředchozí podez řívavé pohledy a neustálá ostražitost byly pryč. Nyní ji velmi srde čně zdravil a nikdy se nezapomn ěl zeptat, jak se jí nebo malé Elyse daří. A pokud byl Corbett poblíž, vždy mu poté ušt ědřil samolibý a tém ěř vít ězný pohled, jaký Corbett op ětoval hrozivým mra čením. Ale nikdy p řitom mezi nimi nepadlo ani slovo, jenom si vym ěnili zvláštní výmluvné pohledy.

I p řes pom ěrný klid houstla atmosféra kv ůli vzr ůstajícímu nap ětí pána hradu, jak se blížil p říjezd host ů.

První p řijela Tullia s manželem sirem Santonem a ob ě sestry si ihned padly do náruče.

„Vypadáš spokojen ě, sest řičko!“ zvolala Tullia poté, co Lilliane podrobila pe člivému zkoumání.

„A ty vypadáš jako spokojená manželka.“

„Brzy budu i maminka,“ p řiznala Tullia nadšen ě. „Doufám, že i ty budeš mít stejné št ěstí jako já.“

„Také doufám,“ zašeptala Lilliane a op ět se objaly. Pohledem přitom zabloudila ke Corbettovi, který se nemén ě srde čně vítal se sirem Santonem. Vše nasv ědčovalo tomu, že by také mohla být těhotná. Již druhý m ěsíc vynechala svou pravidelnou periodu, Corbettovi však ješt ě nic ne řekla. P řesv ědčovala sama sebe, že si chce být jistá, ale popravd ě se bála jeho pochybova čného pohledu. Již nikdy po té noci Williamovo na řč ení, lživé, nep řipomn ěl. Co

197

když to stále stojí mezi nimi? Zpochybní své otcovství k dít ěti, které mu porodí?

Lilliane od sebe odehnala tyto znepokojivé myšlenky a usmála se na sestru. „Musíš být po té cest ě unavená. P řipravila jsem ti tvou vlastní komnatu, abys m ěla co nejv ětší pohodlí.“

Sotva je sta čila ubytovat, již se objevili další hosté. Sir Roger a sir Charles p řijeli z Londýna v doprovodu lady Elisabeth a jejího otce. Dokonce i Odelia a sir Aldis dorazili, s pokorou a váhavostí. A přestože mezi ob ěma sestrami stále přetrvávala jistá zdrženlivost, Lilliane se ulevilo, že se Odelia i Aldis s jejím s ňatkem již smí řili. Hrad byl brzy plný až po st řechu. P říval host ů spole čně s jejich osobními sluhy, strážemi a zvířaty, která musela být nakrmena a ustájena, působil neustálý zmatek a spousty hluku. Kuchyn ě překypovaly hemžením sloužících v každou denní i no ční hodinu, kdy se pekly chleby, opékaly ob ří kýty a čistily nekone čné p řívaly špinavého nádobí.

I p řes neustálý dohled, který musela vykonávat nad mnoha činnostmi, a řešením spousty drobností, jimiž ji sluhové zahrnovali, si Lilliane vánoční oslavy velmi užívala. V dob ě, kdy p řipravovala hostinu pro Tulliinu svatbu a neo čekávaně též pro svoji, m ěla pocit jisté odtažitosti a také ztráty, protože očekávala, že Orrick už nikdy nebude op ět jejím domovem.

Tentokrát pro ni přípravy znamenaly n ěco zcela jiného. Rozhodla se, že si tyto svátky užije se vším všudy: hostina, hry, zábava a dárky. Necítila žádnou nervozitu, jež ji v Londýn ě mezi tolika lidmi neopoušt ěla. Nyní byla doma, na Orricku.

První pochybnosti ohledn ě poklidných oslav se dostavily ješt ě p řed svátkem svatého Tomáše. Corbett vzal brzy ráno pánskou část hostů na lov a v ětšina dam toho využila, aby si v tomto nevlídném počasí poležela ješt ě chvíli v posteli. Lilliane tou dobou sed ěla v kuchyni nad pracovními záznamy, když komo ří oznámil příjezd dalšího hosta.

Lilliane p řisp ěchala na nádvoří právě ve chvíli, kdy malá družina jezdc ů na koních p řecházela přes padací most, ale úsm ěv jí rychle zmizel z tváře, jakmile rozpoznala sira Hughea z Colchesteru. Nemohla d ělat nic jiného, než ho p řátelsky přivítat, a č k tomuto muži od po čátku necítila žádné sympatie. Těšila se aspo ň, až Corbett přijede a zbaví ji povinnosti v ěnovat se jeho zlov ěstnému bratrovi.

198

„Vítám vás, sire Hugheu.“ Uklonila se před ním, když sesedl z kon ě a nedbale hodil ot ěže poblíž stojícímu čeledínovi.

„Ale, co to je!“ zvolal v hrané bodrosti. „P řivítej m ě jako milující švagrová Lilliane.“ S těmito slovy ji objal a políbil p římo na ústa. Lilliane tato nep říjemná důvěrnost více než šokovala. Vyd ěšen ě couvla a s obavami si ho prohlížela, ale Hughe se z dál rozhodnutý, že se spolu sp řátelí.

„Nebu ď tak p řekvapená, má drahá. Přes to všechno, co se mezi našimi rodinami stalo, jsem si jistý, že mezi Orric kem a Colchesterem bude nyní mír a ob ě panství budou v podstat ě spojeny v jedno.“ Zak řenil se.

„A-ano,“ vykoktala Lilliane a došlo jí, že se n ěco d ěje. Corbett a Hughe byli sotva p ředobrazem dvou milujících se bratr ů a na tom nemohl nic zm ěnit ani Corbett ův nenucený zájem o d ění na Colchesteru a ani Hugheova ne čekaná náklonnost k Orricku. Lilliane rázem zahořela zv ědavostí.

Jakmile se Hughe vyptával na bezpočet host ů a nakonec zmínil i Williama z Dearne, její zájem jen vzrostl.

„William tady není,“ zamumlala, když mu ve velkém s ále nabídla korbel piva.

„Skute čně?“ zato čil zamyšlen ě temn ě hn ědým pivem ve džbánku a pak se na ni up řen ě zadíval. „Jsem v ůbec p řekvapen, že dostal pozvání. N ěkte ří říkají, že se musel pohostinnosti Orricku vzdát nadobro.“

Pátral po zprávách i drbech, Lilliane si tím byla jistá. Ale ona také a rozhodla se, že by mohlo být pou čné strávit nějakou chvíli ve spole čnosti sira Hughea.

„Jsem si jistá, že p řijede.“ Pohrávala si se snubním prstenem a pak vykouzlila osl ňující úsm ěv. „P řece jeho dcera Elyse tady z ůstala.“ „Ovšem ne s jeho souhlasem. Slyšel jsem, že byl na n ěho Corbett dost hrubý.“ Na to se usmál. „A k tob ě také.“

Lilliane nedokázala potlačit ani zamra čený pohled ani rum ěnec ve tváři. To snad ví o Williamov ě lži a Corbettov ě ned ůvěř e celé království? Nešuškají si právě te ď o tom dámy za mohutnými zdmi hradu nebo se mužská společnost dob ře baví na její ú čet?

Potla čila zlobu a pohlédla úlisnému trýzniteli zpříma do tváře. Očividn ě si v jejích potížích s Corbettem liboval, jako by z toho mohl mít n ějaký prosp ěch. Jak moc ho tedy pot ěší, když je ješt ě trochu p řifoukne?

199

Lilliane nep řemýšlela o d ůsledcích, ale v duchu vyhlásila siru Hugheovi válku. V ěděla, že je stále jejím nep řítelem, a m ěla silné podez ření, že je vážným nep řítelem i jejího muže.

„Obávám se, že Corbett je od přírody ned ůvěř ivý,“ za čala pomalu a pak se na n ěho up řen ě zadívala. „Asi bych se nem ěla ptát.,“ odml čela se a málem vyprskla smíchy při pohledu na Hughe ův dychtivý výraz. „M ěl. m ěl Corbett vždycky sklony k pití alkoholu?“

Veškerý humor jí okamžit ě p řešel, když v Hugheov ě tvá ři spat řila zcela zjevné uspokojení. Pokud kdy pochybovala o skute čném vztahu Hughea ke Corbettovi, te ď nabyla jistoty. I p řes veškerou civilnost a bratrský zájem bylo jasné, že by m ěl z bratrova nešt ěstí zvrhlou radost.

Zeširoka se usmál. „Vždycky m ěl v povaze n ěco divokého a tvrdého. Jako kluk byl žárlivý a hrubý, nep řekvapuje m ě, že takový zůstal i v dosp ělosti.“

Lilliane to nemohla potvrdit a tím otev řen ě lhát, ale neváhala se roztomile zapý řit a v p ředstíraném souhlasu sklopit zraky. Když ji vzal Hughe za ruku a chlácholivě poplácal, musela zatnout zuby, aby nedala najevo žádný odpor.

„Pamatuj si, má drahá, že i přes neš ťastnou minulost Orricku a Colchesteru ke mn ě m ůžeš kdykoli p řijet, pokud by se Corbettovi jeho temperament pon ěkud vymkl z rukou. Sta čí mi jenom poslat vzkaz a já se už o tvé bezpečí postarám.“ Pak se chápavě usmál a dodal: „A i když tu není, m ůžeš si být jistá Williamovou stálou a pevnou oddaností.“

S touto jasnou narážkou se Hughe omluvil a odešel do své komnaty.

Co m ěl za lubem? On a William byli n ějakým zp ůsobem propojeni a oba v Corbettovi vid ěli svého protivníka. Ale pro č? Myšlenky jí přetrhl p říchod kohosi. Vzhlédla a spatřila Dann ův zv ědavý výraz. Chvilku nikdo nepromluvil, ale když se Dannovi mihla tváří ona stará podezřívavost, Lilliane tém ěř s úlevou vyšt ěkla: „Co je?“ Hned neodpov ěděl a Lilliane tušila, že hledá vhodná slova. Nakonec se zhluboka nadechl.

„Doufám, že se ve vás nemýlím.“

„Jak nemýlíte, co to má znamenat?“

„Dost dlouho jste se bavila s Hughem a zdálo se, že m ěl velkou radost, když jste se lou čili.“

200

Lilliane m ěla zlost. „Je to m ůj švagr. Mám se mu tedy vyhýbat? Krom ě toho, jakým právem m ě špehujete?“

Zasmušil se. „Vaše oddanost by vás m ěla pojit k manželovi.“ Lilliane se p ři pohledu na jeho ponurý výraz zklidnila. „Však já jsem oddaná jen jemu,“ prohlásila vážně. „M ůžete mne podezírat z čehokoli, ale tomuto v ěř te.“

Výraz blon ďatého rytíře byl ne čitelný, zatímco vážil slova. „V ěř ím vám,“ řekl nakonec pomalu. „On si tím není tak jistý, ale musíte ho sama p řesv ědčit. Varuji vás. Dávejte si na Hughea pozor.“ „Nem ůžete mi říct, co mezi nimi je?“

Dann zavrt ěl hlavou, up řen ě na ni naposledy pohlédl a pak odešel. Lilliane nem ěla čas p řemítat nad Dannovým neur čitým varováním, musela do kuchyn ě zkontrolovat pr ůběh p řípravy hostiny.

Pak se vydala hledat manžela. Corbett se ve velkém sále smál jakémusi Gavinovu vtipu, a p řestože po jejím p říchodu spole čnost neopustil, cítila, jak ji sleduje pohledem.

„Lady Lilliane!“ zah římal sir Roger a galantn ěji vzal za ruku. „Možná mi pom ůžete rozluštit jednu hádanku. Váš manžel p řísahá, že v orrických lesích žijí ta nejdivo čejší stvo ření. Museli jsme si všichni krýt záda ze strachu, aby nás náhodou nějaké podivné zvíře nenapadlo!“

„Nikdy jsem nic o možném útoku ne řekl,“ opáčil Corbett. „Naopak jsem tvrdil, že je velmi plaché a p ři jakémkoli náznaku sledování zmizí.“

„Vždy ť tady nemáte nic víc, než co je v jiných podobných lesích: jeleny, sem tam lan ě nebo divo čáky. Tvrdím, že si z nás jen utahuje.“ „Já jsem to p řelétavé stvoření vid ěl na vlastní o či.“ Zazubil se Corbett a pak se obrátil na Lilliane, která se tvářila zmaten ě. „Ale nikdy jsi ho nechytil!“ obvinil ho s úšklebkem sir Charles. Corbett váhal a oči mu p ři pohledu na Lilliane zjihly. „Nemyslím si, že by se dalo chytit, alespo ň ne tak jako ostatní stvo ření.“ Lilliane se zard ěla, když jí došlo, kterého divokého tvora má na mysli. Našt ěstí si to ostatní do souvislosti nedali a bezstarostn ě pokra čovali v dalším hovoru.

Jakmile se objevili sluhové se džbánky piva, odvedla Corbetta kousek stranou. Cht ěla mu říct o Hugheov ě p říjezdu, ale podle všeho hlu čná společnost vylákala jeho bratra dolů. Jakmile ucítila, jak se mu napjaly svaly, nemusela se ani otáčet, aby zjistila, kdo p řišel.

201

Moc si p řála, aby nepřátelství mezi oběma bratry pominulo. Když však vzhlédla ke svému manželovi, nespatřila v jeho tváři odpor v ůč i bratrovi, ale mnohem víc lítost, a dokonce bolest.

Vzápětí tyto pocity schoval za masku zdvo řilosti.

„Vítej, Hugheu,“ vykro čil Corbett sm ěrem k n ěmu, a pokud byl překvapen širokým úsm ěvem bratra a p řátelským poplácáním po zádech, velmi dobře to skryl.

„Jsem rád, že mohu letošní vánoční svátky slavit společně s tebou a tvou milou ženuškou. Je to hodn ě dávno, kdy tohle údolí rozd ělila ned ůvěra. Nyní ho ty a já zase vidíme spojené v jedno.“

Mohlo by to být skv ělé, takové povedené spojení, přemítala v davu, který obklopil oba bratry. P řesto se nemohla zbavit podez ření, že Hughe n ěco plánuje.

Corbett se také choval podivn ě a sám hrál jakousi hru. Náhle se jí v mysli vynořila Dannova slova o oddanosti manželovi. Bylo za tí m něco víc, než se na první pohled zdálo?

Popravd ě svého muže neznala p říliš dob ře. Své pocity držel pod kontrolou. Kdysi si dokonce myslela, že byl schopný zavraždit jejího otce. Zamyšlen ě na Corbetta hled ěla a pocítila osten pochybností. Pokud byl tenkrát nějakým zp ůsobem zapleten do smrti jejího otce, pak byl zcela nepochybn ě schopen n ěco p řichystat i na svého bratra. Věděla, že kdyby m ěl pod kontrolou jak Orrick, tak Colchester, m ěl by na severu Anglie nesmírnou moc. A Corbett byl rozhodn ě mužem, který by si n ěco takového dokázal vychutnat.

Jenže na smrti jejího otce žádný podíl nem ěl, utvrdila se. Otec zem řel p řirozenou smrtí, jak potvrdil starý Thomas. Co se d ělo mezi ob ěma bratry, nedokázala říct. Jen bylo jasné, že musí nadále důvěř ovat Corbettovi.

Lilliane si unaven ě t řela záda. Od rána stála na nohou a oslavy zdaleka nekon čily. Do Vánoc zbývaly ješt ě dva dny. P ři této myšlence Lilliane p řešla na veškerou slavnost chu ť. P řípravy ji vy čerpaly a nekone čné pletichy p řítomné šlechty znechucovaly. Více než cokoli jiného si p řála, aby už všichni odjeli a ona z ůstala s Corbettem na Orricku sama.

Krátce na to zasedla s Corbettem, Hughem, Odelií a Aldisem, Tullií a Santonem a sirem Gavinem k čelnímu stolu bohat ě prost řenému k hostin ě. Jakmile se všichni dali do jídla, Lilliane se trochu uvolnila.

202

„Jak moc bych si p řála, aby tu s námi byl otec,“ povzdechla si Tullia posmutn ěle. „Vše dopadlo tak, jak si sám p řál.“

Lilliane stiskla sest ře ruku. „Ty víš celou dobu, že tohle plánoval, vi ď?“

„Věděla jsem, že ty a muž, kterého si vezmeš, budete vládnout na Orricku. To byl d ůvod, pro č byl p ři volb ě tvého manžela tak p řísný.“ „Ale p řece po celé ty roky nemohl doufat, že se moje zásnubní smlouva s Corbettem naplní?“

„To asi ne. Ale skute čnou zášť ke Colchester ům necítil. Ani po tom utrpení, které Orricku zp ůsobili, vždy respektoval jejich d ůvod msty za vraždu otce.“

„P řece nás obviňovali neprávem,“ pravila neústupně Lilliane. „Ano, já vím. Ale to je všechno minulost. Te ď už jen zbývá, abys porodila Orricku d ědice.“

„Pak by m ěl být náš otec brzy spokojený,“ p řiznala šeptem Lilliane.

„Ó, já to v ěděla. V ěděla jsem to!“ vyk řikla Tullia a p řitáhla k sobě zv ědavé pohledy Corbetta a Santona. Tullia se rychle ovládla, ale oči jí zářily št ěstím. „Už jsi mu to řekla?“

Lilliane se kousla do rtu a zadívala se na svého pohledného manžela. Práv ě hovo řil s Hughem a oba vypadali naprosto mírumilovn ě. Tušila však, že cosi bublá pod povrchem a že tato vánoční oslava nebyla na Orricku uspo řádána náhodou. Pomalu zavrt ěla hlavou: „Ješt ě ne. Víš to zatím jen ty.“ Oto čila se k Tullii a up řen ě se na ni zahled ěla. „Slib mi, že o tom nikomu ne řekneš.“ „Samoz řejm ě že ne, ale mohla bys o tom také pov ědět Odelii.“ „Odelii? Nemá m ě zrovna moc v lásce. Pro č bych jí to m ěla říkat? Akorát je ještě víc otrávím tím, že jakákoli nad ěje jejich vlády na Orricku je v troskách.“

Tullia pokr čila rameny. „Asi tomu tak d říve bylo. Aldis však slyšel hodn ě o Corbettov ě napojení na krále Edwarda. Je dost moudrý na to, aby vzal v ěci, jak jsou. Krom ě toho, jeho otec se zdá nyní ochotn ější p řenechat mu část zodpovědnosti za Gaston, a navíc,“ Tullia ztišila hlas, „Odelia je také v o čekávání. Ale neprozraď, že to víš ode m ě!“

Tři stejn ě sta ří bratrane čci nebo sest řenice, Lilliane se p ři té myšlence š ťastn ě usmála. A jakmile se od stolu zvedl Hughe a zbytek spole čnosti se náramně dob ře bavil, kone čně zahnala všechny myšlenky na podivné vztahy mezi ob ěma bratry do pozadí. Sešli se,

203

aby slavili narození syna Božího, dít ěte, které celému světu p řineslo mír.

Lilliane si položila ruku na b říško a o čima vyhledala manžela. Dobrý Bože, kéž by jejich dít ě p řineslo mír i do Windermere Fold.

Sir Hughe se Windermere Fold také zabýval, ale jeho p ředstavy se od t ěch Lillianiných ubíraly zcela jiným sm ěrem. Pod pláštíkem bezm ěsí čné noci se vydal k bráně a vyplašil tu dva hlídkující strážce. „Kam tak sám, m ůj pane?“

Hughe zavrt ěl hlavou, zaúp ěl a položil si ruku na spánky. „Kristepane, to víno se mnou d ělá divy,“ zamumlal.

„Áá,“ uchechtl se jeden ze strážc ů. „Vidím, že oslava je v plném proudu.“

„A vy dva tady musíte tr čet v téhle zim ě.“ Zadíval se na n ě Hughe lítostiv ě. U činil ješt ě dva vrávoravé kroky a pak se op řel o kamennou ze ď strážního domku. „Víte co, kamarádi. Já tady mám s ebou placatku. Říkal jsem si, že bych se s ní n ěkde schoulil do klubí čka a pěkn ě usnul, “ Zaúp ěl znovu a chytil se za žaludek. „Protentokrát s vínem kon čím.“ Ušklíbl se a s námahou stál rovně. „Tady, vezm ěte si zbytek. Alespo ň vás to trochu zah řeje.“

„Nem ůžeme pít na hlídce,“ odpov ěděl zdráhavě jeden ze strážc ů. Hughe na n ě chvíli zíral a pak pokr čil rameny. „Jak myslíte. Moc tam toho stejn ě není.“ Pak jako by se rozzá řil. „Možná ti tvore čkové v p říkop ě si dají rádi.“ Vytáhl zátku a vydal se sm ěrem k mostu. „Ne, po čkat!“ vyk řikl druhý ze strážc ů a chytil Hughea za paži. „To je tak akorát na ochutnání pro každého z nás.“ Oto čil se ke svému společníkovi. „To ur čit ě nikomu neublíží.“

Sir Hughe stále bez hnutí, zatímco druhý muž váhal. Pak jen potla čil vít ězný škleb, když strážce sáhl po lahvi. B ěhem n ěkolika minut se oba muži svalili na zem p řiotráveni silným odvarem z rudého ko řene, který p řidal do vína.

Dříve než si kdokoli mohl n ěč eho všimnout, je Hughe odtáhl do stínu podél hradeb. Pozd ěji k bráně p řistoupila osamocená postava zahalená v plášti a bez svědk ů se dostala do hradu.

„Vidíš, Williame, je to, jak jsem říkal. M ůj bratr je jenom oby čejný smrtelník. A stejn ě snadno, jak ses dostal do hradu, se te ď dostaneš i ke svému dítěti. A k lady Lilliane. Nebude váhat opustit Orrick, když se dozví, že na ni oba čekáte.“

204

William si sundal kapuci, která mu zakrývala tvář. Tvářil se ponu ře, ale p ři zmínce o Lilliane se mu zablesklo v o čích. „Ano. Málem se mnou odešla už p řed tím. Ale ten ďábel m ě vyhnal z hradu.“ Hlas se mu zachv ěl potla čovaným hn ěvem. „Tentokrát se o tom nedozví d řív, než bude p říliš pozd ě!“ Pak se odml čel. „P ůjde po nás. Jen tak se nevzdá.“

„Řekl jsem ti, abys tohle nechal na mn ě. Jakmile se ho zbavím, Lilliane bude volná. Pak ti připadne Orrick a my získáme takovou moc, se kterou už král Edward bude muset po čítat.“

Z k řoví se ozval jakýsi šramot a Hughe se kradmo rozhlédl. „Stráže nebudou spát věč ně. Ud ělej to, na čem jsme se dohodli. Všichni jsou ješt ě na hostin ě. Víš, kde je dít ě, tak si posp ěš.“

Ve chvíli, kdy muži za čali hrát kostky, se dámy odebraly do svých komnat. Lilliane se rozhodla je z velkého sálu vyprovodit, než se všichni muži p říliš zpijí a zábava pon ěkud zvrtne. Spoléhala na manžela, že zbylou spole čnost udrží jakžtakž v mezích slušnosti. Corbett jí pop řál dobrou noc, když se zvedla k odchodu, políbil na ob ě ruce a pevn ě je stiskl.

„Mám tě vzbudit, až p řijdu?“

Lilliane sklopila o či a za červenala se. „Ano.“

„Ale m ůže to být dost pozd ě. Nebudeš moc unavená?“

Lilliane vzhlédla k jeho vážné tváři. „Nikdy nejsem dost zmožená, abych se ti nemohla v ěnovat, m ůj pane.“

Chvilku ml čel. „Poslední dobou vypadáš vy čerpan ě.“

Takže si všiml. Lilliane se rozhodla, že dnes v noc i, po milování, mu o svém těhotenství řekne. Pak také pozná, jak na tom u něho opravdu je.

„Po čkám na tebe,“ slíbila.

Naho ře v ložnici Lilliane neklidn ě p řecházela sem a tam. Byla nedo čkavá jako nevěsta p řed svatbou. Ur čit ě to musí být h řích, jestliže tak moc po svém manželovi toužila.

Lilliane v ěděla, že m ůže čekat hodn ě dlouho, protože n ěkteří z muž ů byli schopni hrát až do svítání. Zamra čila se a složila ruce v pase. Její sladké tajemství v ní leželo hluboko schoulené a Corbett o něm ješt ě nic nev ěděl.

205

Ale mohl v ědět, že ho miluje. I kdyby neslyšel, jak mu ta sladká sl ůvka šeptala, dalo se to vy číst z jejího chování. Na rozdíl od něho jí skrývání citů moc nešlo.

Nikdy po její lásce nepátral. Někdy se však stalo, že na ni tak zvláštně pohlédl nebo řekl n ěco ne čekaného. Nebyla si tím však tak jistá. Kousla se do rtu. Možná nadešel čas, aby mu vyjevila i své city.

Za čala znovu nervózn ě p řecházet po místnosti. Pak se náhle zastavila. Snad by si mohla ukrátit čas s Elyse. Ferga d ěvčátko stále krmila i v noci, ale tentokrát by to mohla udělat sama. Pot ěšena náhlým nápadem si přes šaty op ět natáhla tuniku a vydala se dolů po schodišti a pak arkádou do křídla, kde byly d ětské pokoje. Pohled, který se jí v tom okamžiku naskytl, sotva p řipomínal nejapný pokus o žert.

„Fergo! Fergo!“ Lilliane p řisp ěchala ke svázané ženě ležící na koberci.

„Je pry č, má paní! Odnesl ji!“ vyk řikla pla čící Ferga mezi vzlyky, jakmile jí Lilliane vyjmula z úst roubík.

„Elyse? N ěkdo ji odnesl? Ale kdo? Kdo?“

„Sir William! Řekl, že žádný zaprodanec krále Edwarda nebude vychovávat jeho dítě.“

„Ach, dobrý Bože,“ zašeptala Lilliane, když pomohla vyd ěšené žen ě vstát. „Musí být naprostý blázen, jestli vzal dít ě do tak mrazivé noci, jako je dnes. Posp ěš, Fergo, musíme to říct Corbettovi. On, “ „Po čkejte, má paní, počkejte. Nejprve si p řečtěte tohle.“ Ferga vytáhla kousek pergamenu a podala jí ho. „Sir William trval na tom, abych vám to dala, když s vámi nebude nikdo jiný.“

Lilliane si t řesoucí se rukou vzala od Fergy dopis a pak četla Williamova slova:

Ona je moje dcera. Dostala jsi ji na výchovu. Po řád ještě m ůžeme za čít žít spolu. P řidej se ke mn ě na k řižovatce do burgramského opatství. Má drahá Lilliane, štěstí nám bylo odpíráno příliš dlouho. Nyní musíme jednat. P řije ď za mnou ihned. Nikomu o své cest ě ne říkej. Nem ěj strach, mám plán, jak navždy tvého krutého manžela připravit o Orrick i o tebe.

William

206

Lilliane zírala do pergamenu ješt ě dlouho poté, co do četla. Naplánoval, jak ji zbaví Corbetta? Pane Bože, pane Bože! Musel se doopravdy zbláznit! To si skutečně myslí, že si svého svatebního slibu tak málo cení? I přesto, že si vzala muže, kterým zprvu opovrhovala, nikdy by ho nezradila. Nyní navíc Corbetta milovala z celého srdce. Nikdy by od n ěho neodešla a nikdy by nedopustila, aby mu William jakkoli ublížil.

Pohlédla na Fergu. „Jaký ti p řipadal? Jako blázen, nebo byl rozrušený?“

„Ne, choval se klidn ě a zdvo řile. Dokonce se mi omluvil, že m ě musí svázat. Však víte, nikdy to nebyl žádný násilník.“

Lilliane neodpov ěděla. William možná nevypadal jako násilník, ale jeho výhr ůžka vypovídala o n ěč em jiném. Zmuchlala pergamen do koule a hodila do ohn ě. Nev ěděla, na koho se má zlobit dřív, zda na něho nebo na sebe. Nikdy Williamovi ne řekla, jak moc jí na Corbettovi záleží. Hloup ě mu umožnila, aby k ní cítil náklonnost i poté, co se m ěl dávno zam ěř it jinam. Jist ě, má na své dítě právo, ale ud ělal chybu, že si ho vzal takto a ohrozil jeho život . A vyhrožoval jejímu muži smrtí!

Rychle zvažovala možnosti. Nicmén ě vzhledem k Williamov ě nenávisti ke Corbettovi, Elysinu křehkému zdraví a též jeho děsivé výhr ůžce zbývalo jen jedno. Musí se setkat s Williamem a pokusit se mu vysv ětlit marnost jeho po čínání. Kdyby se jí ho podařilo zklidnit, mohl by od té hloupé myšlenky upustit a možná nechat Elyse na Orricku alespo ň do jara. Slíbí mu, že pak dít ě na hrad Dearne dopraví. Neup ře mu jeho dít ě bez ohledu na to, jak moc si malou Elyse zamilovala.

S pevným rozhodnutím se obrátila na Fergu. „Klidn ě si lehni a odpo čiň si. Já Williama a Elyse najdu.“

„Mám zavolat pána?“

„Ne!“ vyk řikla Lilliane vyd ěšen ě, až se Ferga lekla. „Ne, bude nejlepší, když se o tomhle nikdy nedozví. Sir Willi am je jen sveden na scestí svou oddaností k dce ři, ale když se za ním vydám, mohu zmírnit jeho strach a p řesv ědčit ho, aby nám dal Elyse zpátky. Krom ě toho, víš, že se m ůj muž tváří v tvář Williamovi nyní sotva ovládne.“

To, a ješt ě slib, že jí p řid ělí dva strážce, Fergu kone čně přesv ědčilo. Pak již Lilliane na nic ne čekala, b ěžela do stájí pro svou Aere, aby se spole čně vy řítily ven z hradu.

207

22

Tu noc panovala černo černá tma a lezavá zima.

Kdyby Lilliane neznala cestu tak dob ře, jist ě by se ztratila. Na uschlá a ohnutá stébla trav neposvítil jediný měsí ční paprsek, byl to čas jako stvo řený pro vlky a sovy, kte ří v temnu pronásledovali své bezbranné ko řisti.

Lilliane se snažila nemyslet na to, co všechno by v jejím ubohém plánu nemuselo vyjít. Aere mohla klopýtnout a upadnout, p řestože ji držela v nervy drásajícím pomalém tempu. Mohli ji přepadnout bandité, ačkoliv v tuto mrazivou noc to bylo dost nepravd ěpodobné. Nezabývala se ani možností, že by Williama nenašla, nebo Corbettovým hn ěvem, až se o jejím nerozvážném činu dozví. Prost ě objeví Williama a vy říká si to s ním. Pak teprve se všechno pokusí urovnat s Corbettem.

Odhodlan ě pokra čovala dál a podle ohbí kolem pole věděla, že je poblíž řeky a Middling Stone. K řižovatka už nebyla daleko. Právě když s Aere jely po pohodlné cest ě pro vozy, zaslechla plá č. Zastavila. Možná to byl jen výk řik dravce nebo chyceného králíka? Napínala uši a zadržovala dech. Pak se to ozvalo zn ovu a už si byla jistá. Bylo to dítě, d ětský plá č ze strachu, zimy nebo hladu. Okamžit ě pocítila p říval nových sil a pobídla Aere dop ředu.

„Williame, Williame, slyšíš, prosím po čkej! To jsem já, Lilliane!“ Jakmile zaslechla jeho hlas, ulevilo se jí. Vydala se tím sm ěrem a opatrn ě navád ěla kobylku mimo cestu. Nikoho nevid ěla, sotva p řed sebou rozeznávala vzpřímený kmen starého dubu. Vtom William op ět promluvil: „Tady zastav, Lilliane, a slez z kon ě.“ Odml čel se. „Doufám, že jsi p řišla sama, jak jsem cht ěl?“

„Ó, ano, samoz řejm ě. Jsem sama. Ale kde je Elyse? Slyšela jsem pláč.“

Jakoby na povel za čalo dít ě na říkat a Lilliane k n ěmu okamžit ě sp ěchala. Ale William jí vstoupil do cesty a chytil za ramena. „V ěděl jsem, že p řijdeš,“ promluvil tiše a pevn ě ji objal.

„Prosím, Williame. Pus ť m ě, nemohu dýchat,“ zabru čela Lilliane a pokusila se z nep říjemného sev ření vyprostit. Byla p říliš unavená,

208

rozzlobená a vyděšená téměř k smrti. Kone čně se mu vyškubla a odstoupila od n ěho o krok dozadu.

„Odpus ť moji nedo čkavost, lásko moje,“ začal a op ět k ní přistoupil blíž. „O téhle chvíli s ním tak dlouho.“

Lillianina prvotní náklonnost k němu byla rázem pryč, kv ůli jeho hloupým p ředstavám o ní a sobeckému nezájmu o Elyse. Ale něco ji varovalo, snad n ěco v jeho tónu, možná pud sebezáchovy, aby vůč i n ěmu postupovala opatrn ě. Nejd ůležit ější bylo dopravit Elyse zp ět do bezpe čí, p řipomn ěla si a z toho d ůvodu nem ůže Williama rozzlobit.

„Já vím, že jsi čekal,“ zašeptala Lilliane neochotn ě. „Nejprve se musíme postarat o tvou dceru. M ůže mít hlad nebo je jí zima. Vzal jsi sebou plenky?“

„Plenky?“ William se oto čil k místu, odkud p řicházel dětský plá č. „Harolde? Máme n ějaké plenky?“

Lilliane se vylekala, jakmile zjistila, že tu nejsou sami, to mohlo vše jenom ztížit.

Přistoupil k nim urostlý mládenec a v rukou držel velký koš, ze kterého se ozýval rozzlobený plá č. Lilliane okamžit ě p řiklekla ke koši, beze slova vym ěnila Elyse mokrou plínku a op ět d ěvčátko pe čliv ě zabalila do teplé vlny.

Zatímco se v ěnovala dít ěti, mysl jí pracovala na plné obrátky. Když však vzhlédla k Williamovi, spat řila v chabém m ěsí čním sv ětle, které nyní sem tam probleskovalo mezi mračny, že je obklopen dv ěma muži.

„Myslím, že je nemocná,“ zalhala. „Je moc malá na to, aby byla venku v tak drsném po časí. Pokud se brzy nedostane do tepla, nep řežije to. D ěti jsou k řehká stvoření. Nem ůžeš ji.“

„Ona to zvládne. A pokud ne, nebu ď z toho zoufalá. Vím, že ty mi dáš syna.“

Krutost jeho slov ji zasáhla ještě víc než šokující domn ěnka o možnosti jejich vztahu. Elyse ho v ůbec nezajímala. Jednoduše ji zneužil, aby Lilliane vylákal k sob ě.

S vyp ětím všech sil potla čila nával vzteku a postavila se s košem v ruce. „Williame, musíme jí najít vhodné p říst řeší.“

„Pojedeme do opatství, tam to zvládne dob ře.“

„Williame, nedovedu si p ředstavit, že matka Mary Catherine nás přijme, pokud si bude myslet, že jsem utekla od manže la.“

209

„O tohle se nemusíš strachovat, Lilliane. Krom ě toho jsi zapomn ěla, že je vrah. Zabil ti otce a nikomu se kv ůli tomu ješt ě nemusel zpovídat. Zaplatí za všechno, co ud ělal, o to se postarám.“ Chladná zuřivost v jeho hlase rozt řásla Lilliane hrůzou. P řitiskla dít ě k sob ě a zoufale se snažila p řijít na n ějaký spásný nápad, jak uniknout.

Bylo naprosto jasné, že plánuje s ní a s Elyse uprchnout. Cht ěl se Corbettovi pomstít. Zneužil svou dceru jako návnadu a ona má být sama návnadou pro Corbetta? Náhleji došlo, jak hlouě p se zachovala, když se za ním tak rychle vydala. Nasko čila jí husí k ůže, jakmile zjistila, že mohla být zneužita pro odstran ění Corbetta. Lilliane stála strnulá jako socha, když k ní William p řistoupil, vzal ji za ruku a vedl k jejímu koni. Nepromluví si s ním, uv ědomila si, jen m ůže doufat, že se jim s Elyse n ějak poda ří uniknout.

Zatímco si od ní bral dít ě a pomáhal do sedla, musel si jejího váhání všimnout. Místo toho, aby jí dal otěže do rukou, p řivedl Aere ke svému koni a p řivázal si ji k sedlu. Pak teprve jí opět podal koš s dít ětem.

„Postarej se, aby byla po cest ě zticha,“ na řídil.

„Prosím, Williame, tohle nem ůžeš d ělat,“ žádala úp ěnliv ě Lilliane. „Není to správné a nevyjde to.“

„To se mýlíš. My dva pat říme k sob ě. Ten strašlivý druhorozený Colchester pro tebe nikdy nebyl tím pravým, ale tv ůj otec to nechápal.“

Vyšvihl se na svého kon ě. „Navíc, brzy budeš vdovou. Já potřebuji ženu, ty budeš pot řebovat manžela. Už te ď jsi matkou mého dít ěte. Ne. Všechno se kone čně obrátí tím správným sm ěrem, kterým jsme se m ěli spole čně vydat už p řed lety.“

Lilliane zbledla p ři jasn ě vyslovené hrozb ě jejímu manželovi. „Co plánuješ proti Corbettovi?“ vyk řikla.

Strach v jejím hlasu Williama rozzlobil, a když pro mluvil, jeho hn ěv byl tentokrát namířen na ni. „Takže se mu poda řilo poštvat t ě vůč i mn ě! Ujiš ťuji t ě, že se s jeho ztrátou vyrovnáš, Lilliane. Corbett zem ře rukou vlastního bratra a pak já a ty budeme společně vládnout Orricku.“

Lilliane mu v ůbec nerozum ěla, mluvil jako naprostý šílenec. Pokud Hughe tak zoufale toužil Corbetta zabít, pro č by umožnil Williamovi vládnout na Orricku? A proč by se v ůbec cht ěl svého bratra zbavit?

210

Lilliane nepochybovala, že by Hughe nebyl schopen zrady, ale nedokázala si představit, jaký by k tomu m ěl d ůvod.

William je vedl za sebou následován dvěma nohsledy, a sotva se bez jediného slova vrátili zpět na vozovou cestu, aby pokra čovali sm ěrem na jih, Lilliane si p řipadala jak v nejhorším snu.

Corbett si p řipadal podobn ě, když se ty čil nad t řesoucí se Fergou. „Ob ě? Ona i dít ě?“ zah řměl a žena se p řed ním choulila strachy. „Ona. šla pro dít ě,“ mumlala Ferga s hlavou sklon ěnou mezi rameny, jak o čekávala ránu. Ale žádná nepřišla. Opatrn ě se odvážila vzhlédnout, a když spatřila v Corbettov ě tvá ři bolest, odhodlala se pokra čovat: „Nejprve p řišel William. Vzal si Elyse a dal mi pro paní dopis.“

„Co bylo v tom dopise?“ vložil se mezi n ě Dann.

„To. to já nevím,“ p řiznala služebná žalostn ě. „Ale ona si byla jistá, že Williama p řemluví, aby mali čkou vrátil.“

„Takže tvoje žena je na út ěku s Williamem.“

Corbett ztuhl, jakmile zaslechl svého bratra.

„Jak nep říhodn ě n ěco takového provedla uprostřed bujarých oslav a tolika p řítomnými hosty.“ Hughe se odml čel a i p řes snahu tvářit se starostliv ě se mu do hlasu vloudil náznak zloby. „Samoz řejm ě že ona a William to plánovali přesn ě na tuhle chvíli, aby využili zmatku. Nezapomínej, že je dcerou vraha, bez ohledu na to, jak moc jsi okouzlen její sli čnou tváří.“

Corbett se na bratra vrhl se zu řivým zavr čením. Kdyby mezi n ě nevstoupil Dann, srazil by Hughea na zem.

„Sv ůj hn ěv obracíš na nepravého!“ vyprskl vzrušen ě. „Lepší by bylo, kdybys p ři hledání své ženy přijal mou pomoc!“

Corbett ův hn ěv se dal t ěžko ustát, nicméně se s nejvyšším možným úsilím ovládl a otočil se na Danna. „Nech nám p řipravit kon ě. Povolej čty ři stráže.“ Prudce se obrátil k odchodu, pak se zarazil a up řen ě hled ěl na Hughea. „P řidáš se k nám, bratře?“

Řekl to tak v ěcn ě, jako kdyby mezi nimi nikdy k žádné rozmíšce nedošlo. Avšak podivný klid v jeho hlase p ůsobil mraziv ě. „Samoz řejm ě. Musíme být jednotní. Colchester spole čně s Orrickem má obrovskou moc. Pokud by se tvé ženě poda řilo uprchnout, jen by to zavdalo p říčinu k dalšímu neklidu ve Windermere Fold.“

211

Corbett neuznal za nutné na to odpov ědět. Sledoval, jak Hughe a Dann odcházejí provést nutné přípravy pro hledání zmizelé Lilliane. Když si oblékl krátkou koženou tuniku a natáhl se pro n ůž a me č, všiml si, že se Ferga stále kr čí v kout ě.

„M ůžeš jít,“ na řídil stroze.

„Nesmíte se na paní zlobit,“ vypravila ze sebe vyd ěšeným hláskem. „Opravdu?“ vyprskl Corbett. „Zdá se, že zlobit m ě je jejím životním úkolem. Vzdorovat mi, ma řit mi plány, dělat si ze m ě blázna.“ Dokon čil za zlov ěstného zvuku zasouvajícího se me če do kožené pochvy za pasem.

„Miluje vás.“

Ta slova nebyla víc než jen šepot, p řesto Corbetta p řimrazila k zemi. Zíral na ni a bylo t ěžké říct, co se v n ěm odehrává. „To nem ůžeš p řece v ědět. Řekla ti snad n ěkdy n ěco takového?“ „Některé v ěci není t řeba vyslovit, ale když si člov ěk všímá, moc dob ře o nich ví.“

Corbett ch ůvě v ěnoval pochybova čný pohled. Pousmála se a pokývala hlavou. „Ano, miluje vás.“

Corbett se nadechl, pak se zarazil a up řen ě se na ni zadíval, jako by byl n ějak schopen rozeznat pravdu nebo lež pouhým pohlede m. Nakonec si povzdychl a sáhl pro perelínu.

Již na ni nepromluvil, ale když vyšel z komnaty, za slechla, jak pronesl: „Modli se, aby tomu tak bylo, protože je j isté, že já miluju ji.“

Na nádvoří panoval mezi hosty zmatek a zv ědavost, ale Corbett ův zarputilý výraz od všech dotaz ů odrazoval. Jakmile muži nasedli na kon ě, zatáhl Dann Corbetta kousek stranou. „Vůbec se mi to nelíbí. Měl by sis d ůkladn ě krýt záda.“

„Proto jedeš se mnou,“ odpov ěděl Corbett suše. Dann se zamra čil. „Neber to na lehkou váhu, “

„Věř mi, že neberu!“

„Měl bys v ědět, že tvá žena a Hughe spolu dnes odpoledne vedli dlouhý a soukromý rozhovor.“

Corbett si Danna m ěř il. „Znamená to, že Lily op ět podez říváš? Nebo si naopak myslíš, že je nevinen m ůj bratr?“

Dann otev řel ústa a pak je zase zav řel. „Nevím, čemu mám věř it. Jenom je mi jasné, že nic z toho, co se dnes stalo, není náhoda. Venku na nás m ůže čekat cokoli. Nem ěli bychom vyrážet v tak malém po čtu.“

212

„Musíme jet rychle,“ št ěkl Corbett. „Celá skupina muž ů by nás jen zdržovala. Jestli máš strach, tak z ůsta ň vzadu. Ale já musím najít Lily d řív, než se jí n ěco stane.“

S t ěmito slovy se odvrátil a postavil se do čela malé výpravy, kterou uzavírali Hughe s Dannem.

Lilliane jela tak pomalu, jak jen mohla. P řestože ot ěže m ěl William, da řilo se jí navádět Aere mimo cestu, zamotávat se sukní do k řoví a sem tam také namáčknout na Williamova kon ě a pod ěsit ho. I p řes jisté zadostiu čin ění chápala marnost této záškodnické činnosti. Každým dalším krokem se vzdalovali Orricku a i projas ňující se obloha jako by se rozhodla zma řit její plány, protože v bou ři by se jí možná poda řilo uniknout. Mohla jen doufat, že Corbett se o jejím odjezdu brzy dozví a najde ji.

Když se dostali k brodu p řes řeku, odvážila se poprvé ohlédnout. „Nemusíš mít z jeho pronásledování strach. Hughe se o n ěho postará.“

Lilliane potla čila p říval paniky, kterou v ní zp ůsobila jeho vychlouba čná slova. „Co má Hughe v úmyslu? Proč ti. takhle pomáhá?“

William zpomalil, když se kon ě opatrn ě prodírali tém ěř po prsa ve vod ě. „Hughe moc dob ře ví, že Corbett se nezastaví, dokud celou oblast tady nevy čistí od všech, kte ří nejsou hluboce oddáni králi.“ „Hughe krále Edwarda nepodporuje?“

William pokr čil rameny. „My tady na severu jsme v ětšinou králem Jind řichem opomíjeni nebyli. Ale jeho syn se více zajímá o záležitosti v cizin ě a my pro n ěho neznamenáme vůbec nic. Ale už je nás tady dost.“

Zmlknul, když jeden z jeho muž ů zpoza nich zavolal: „N ěkdo jede po cest ě za námi!“

„Kde?“ William se snažil ve tm ě n ěco spat řit.

„To by mohl být Hughe,“ řekla Lilliane, aby se pokusila strážce zklidnit.

„Možná,“ p řitakal. „Ale jisti si být nem ůžeme. Honem, posp ěšte si. Pokud jim nedokážeme utéct, m ěli bychom se schovat na Middling Stone.“

213

Lilliane poci ťovala strach i nad ěji a p řitáhla spící Elyse blíž k sobě. Prosím, a ť je to Corbett, modlila se stále dokola. A dobrý Bo že, prosím, ochra ňuj ho.

Corbett pobídl v ěrného kon ě do ješt ě rychlejšího cvalu, jakmile měsíc vrhl pár paprsků na n ěkolik postav za řekou.

„Tak jsi dostihl svou vzpurnou ženušku a jejího mil ence,“ zavr čel Hughe a pobídl kon ě, aby Corbettovi sta čil. „Williama snadno rozp ůlíš vedví, ale tím si sotva získáš p říze ň manželky.“

Corbett bratrovi nev ěnoval ani jediný pohled a zam ěř il se pouze na to, aby se dostal k Lilliane. M ěl pocit, jako by na ni čem jiném nezáleželo, na Anglii, Edwardovi, dokonce ani na Orricku a Colchesteru, do té doby, než bude mít Lilliane op ět bezpe čně u sebe.

Nezpomalil, dokud nedosáhl řeky. V okamžiku, kdy se Qismah dostal na druhý b řeh, zahlédl malou skupinku na koních prchající k Middling Stone.

Hughe byl n ěkde za ním, Dann a jeho muži ješt ě o kousek dál, když za sebou zaslechl Dann ův výk řik: „Do zbran ě! Do zbran ě!“ Corbett se okamžit ě zastavil, oto čil a uvid ěl jezdce na koních, jak napadli jeho malou družinu. William to naplánoval dob ře, pomyslel si a hrub ě zaklel. Chvilku váhal. Dann a ostatní byli jeho sp olehliví druhové, bojovali spolu a nespo četn ěkrát zachránili jeden druhého. Jenomže te ď tu byla Lilliane a on se nemohl vrátit.

Rozhodl se okamžit ě. Nezaslechl Hugheovu sprostou nadávku, když oto čil Qismaha sm ěrem k hrozivým stín ům Middling Stone. Nemusel hádat, jaké příkazy vydává Dann v okamžiku, kdy se zkřížil me č proti me či a jeho rytí ři odráželi muže, kte ří na n ě čekali v záloze. Sklonil se nad krk svého hřebce a pomodlil se za Lillianino bezpe čí.

První z Williamových pacholk ů pro n ěho nebyl žádný soupe ř. Jedním seknutím dlouhého me če mu odd ělil paži od t ěla a ani ne čekal, až se skácí na zem.

Další z muž ů již útok o čekával, ale nevedlo se mu o nic lépe než druhovi. Jeden výpad, druhý a t řetím se oba me če zaklesly do sebe. Jak se oba dostali blízko k sob ě, Corbett vytáhl nůž a hbit ě svému soupe ři rozpáral břicho. Ozval se strašlivý bublající zvuk, když vytáhl nůž ven. Pak pobídl Qismaha a vydal se za Williamem.

214

Nevnímal Hugheovo usilovné pronásledování ani tlumený zvuk bitvy za řekou. Všechny smysly m ěl up řené na zvuk kopyt na skále nad sebou a tenký hlásek pla čícího dít ěte.

Lilliane byla hr ůzou bez sebe, když William hnal její kobylku bi čem po úzké pěšin ě nahoru na skálu. Tma, strašlivé zvuky bitvy pod nimi a jeho zoufalá neústupnost ji naplňovaly d ěsivými obavami. Nepochybovala o tom, že jejich zarputilým pronásledovatelem je Corbett. Zatímco se přibližoval, bála se o n ěho čím dál víc.

Jakmile kon ě nem ěli kam pokra čovat, William sesko čil dol ů a Lilliane stáhl na zem. „Lez nahoru!“ na řídil roz čilen ě. „Lez!“ Příliš vyd ěšená šplhala Lilliane poslušn ě nahoru s dít ětem, které nyní kvílelo na celé kolo. V temnotě klopýtla a málem upadla, p řesto však pokra čovala, dokud se nedostala na stezku, kde se zastavila, aby popadla dech. William po ní sáhl, ale vyhnula se mu.

„Dál nejdu!“ vyk řikla a couvla do úzké pukliny s Ely se pevně přitisknutou k hrudi. „Okamžit ě s tímhle šílenstvím p řesta ň, Williame!“

„Šílenstvím? Ty tomu říkáš šílenství, když t ě chci milovat a vzít si tě?“

„Já jsem vdaná za jiného. A miluju jeho!“

Poslední slova byla unesena v ětrem, když se v tom za nimi objevila mohutná postava a vrhla se k Williamovi. Corbettova silueta byla nezam ěnitelná a Lilliane se chtělo plakat úlevou, jenže tím vše zdaleka nekon čilo.

„Ustup. Ustup, říkám, nebo.,“ je čel William.

V porovnání s Williamovým zoufalým tónem Corbett pr omluvil tiše a pevn ě. „Mám ustoupit nebo co? Chceš ohrozit svou dceru? Nebo mou ženu? Tak takovýhle chlap ty jsi?“ ušklíbl se opovr žliv ě. „Nikdy si t ě nem ěla vzít!“

„Ale vzala. A co je moje, také moje z ůstane.“

„Ano. Nechal by sis ji, ale jenom jako n ějaký majetek! Jako n ěco, co se dá vlastnit! Ale já ji miluju a vždycky budu. A ona miluje m ě!“ Přesunul se, aby mu zabránil se k Lilliane přiblížit.

„Klameš sám sebe, Williame. V tomhle i mnoha jiných v ěcech. Lilliane t ě nemiluje. Miluje m ě.“ Odml čel se, a dokonce i v tvé tm ě ji našel pohledem. „A já miluju ji.“

215

Lilliane m ěla tak stažené hrdlo, že sotva dokázala dýchat. Její láska! Přišel si pro ni, vybojovat si ji, vyjádřit jí lásku i přes všechno zlé, co se mezi nimi p řihodilo.

„Corbette,“ zašeptala š ťastn ě, ale pak varovn ě zaje čela: „Corbette!“

Jak se mu poda řilo vyhnout Hugheov ě smrtelné rán ě, nev ěděla. Po rychlém uskoku vlevo se pozdvihl do ostražitého přikr čeného postoje a pozoroval oba muže.

„Řekl jsi, že nás nikdy nechytí!“ k řičel William na Hughea. „Kde jsi, krucinál, byl?“

„Sklapni!“ zavr čel Hughe a nespoušt ěl o či z Corbetta. „Na tom vůbec nezáleží. Te ď ho tady máme a tady taky zem ře.“

Přestože Corbett nevypadal p řekvapený bratrovým odporným činem, zjevn ě nechápal jeho motivy. „Co t ě k tomuhle p řivedlo? Co tě dovedlo k velezrad ě. a bratrovražd ě?“

„Snaha ochránit domov je snad velezrada?“

„Pokud je to jenom pro tv ůj osobní prosp ěch, pak ano, je to velezrada. Král Edward pro tebe neznamená žádnou hrozbu. Je zastáncem práva a sjednotí Anglii.“

„Jeho otec byl neohrabaný hlupák! To on zp ůsobil rozkol a použil Edwarda jako nástroj, aby barony zbavil moci.“

„Aha, tohle je d ůvod, pro č v severních panstvích rozdmýcháváš nepokoje? Skute čně v ěř íš, že vás Edward nechá odtrhnout se?“ „Nedokáže nás zastavit. Už mám příliš velkou moc.“

„A protože jsem stoupencem Edwarda a zastáncem jednotné Anglie, tak musím jít z cesty jako první?“

Nyní se vy čítav ě ozval William. „Ukradl jsi mi Orrick a Lilliane!“ „Ty už domov máš a manželku jsi m ěl také!“

William popošel kup ředu a nebezpe čně p řitom p řed sebou máchal me čem. „Lilliane vždycky pat řila mn ě. Vím to. Ona to ví. Ale ty jsi všechno zni čil.“

„Pov ěz mu, Lily.“ Zvolal Corbett jasným hlasem a dodal t ak Lilliane kuráž. „Řekni mu, jak to mezi námi je.“

Bála se, že ji zradí hlas. Bála se, že své vyznání utopí v slzách a že je Corbett nikdy neuslyší. On však na ni up řen ě hled ěl a svou odvahou jí dodával sílu. „Miluju tě, Corbette. Miluju t ě již od, “ Zbytek zanikl ve Williamov ě záchvatu zu řivosti. Vyk řikl a jako šílenec se vrhl na Corbetta s me čem zdviženým vysoko nad hlavou.

216

Lilliane zaje čela hr ůzou. Corbett se pod prudkým útokem z řítil o kus níž. William ho následoval a oba vrávorali na úzké římse, jak se každý z nich snažil získat výhodn ější postavení.

Hughe nelenil, p řipojil se k bitce a dýkou, ostrou jako b řitva, zaúto čil na Corbetta. Lilliane málem omdlela, když se k ní donesl výk řik bolesti, p ři kterém tuhla krev v žilách. Ale nebyl to Corbett, jehož krev zbarvila kameny porostlé lišejníkem. T ěsn ě, než ho Hughe mohl zasáhnout, uhnul a ostří se plnou silou zabo řilo do Williamova boku. Nyní již stáli proti sob ě pouze oba bojem rozpálení bratři.

Hughe ihned vytasil me č. „Ty zaprodance ďábla!“ vyk řikl. „Pohani tě m ěli dávno sprovodit ze světa!“

„Pro č tolik toužíš po mojí smrti? Nejde tu jen o Edwarda . Jde o mě? Pro č?“

„Protože otec m ěl vždycky rad ěji tebe. Ty to víš, já to vím. Každý ví, komu by p ředal Colchester, kdyby mohl!“

Tohle byla jasn ě poslední v ěc, kterou by Corbett o čekával, a Hughe se jeho šokovanému výrazu rozesmál.

„Ale ano. Myslel sis, že o tom nevím. I on si to my slel, ale nakonec se p řiznal.“

Lilliane se kr čila v puklin ě zmatená Hugheovým výlevem. Musí být šílený, p řemítala, ale to ho činilo ješt ě nebezpe čnějším. „Co tím myslíš, že se p řiznal? Náš otec nikdy žádného oblíbence nem ěl. Od obou o čekával to samé. Ty jsi byl ten, který se nikdy nespokojil s rovným p řístupem.“

Hughe se jízliv ě usmál. „Vidíš? Mluvíš stejn ě jako on. Ale oba se mýlíte. Já jsem mu ukázal, kdo z nás dvou je ten skute čně silný a mazaný, aby vedl Colchester. A te ď ti ukážu, kdo povede celou severní Anglii!“

Po t ěchto slovech p ředstíral výpad vlevo, ale místo toho se vrhl daleko dop ředu. Corbett byl však p řipraven a úder vykryl. „Jak jsi mu to ukázal?“ zeptal se ponu ře. „Jak jsi mu ukázal svou sílu a mazanost?“

Hughe se zle ušklíbl. „Upadl na lovu. Pamatuješ si ten den. Upadl a volal o pomoc. Bylo to až p říliš snadné. Jediným úderem kamene jsem ho sprovodil ze sv ěta.“

Úšklebek mu pomalu zmizel z tvá ře, když si op ět vzpomn ěl na sv ůj zlo čin. „Tvrdil, že zjistíš, co jsem provedl, ale ty js i na to nikdy

217

nep řišel a uv ěř il jsi mému obvin ění lorda Bartona stejn ě jako všichni ostatní. Ale byl jsem to já. Já!“

Na chvilku se Corbett p řestal soust ředit. Hugheovo doznání před čilo všechny jeho p ředstavy o bratrov ě zvrhlosti. Hlas m ěl plný bolesti, když zvolal: „Colchester byl od za čátku tvůj, vždycky byl tv ůj, tak pro č? Pro č jsi to ud ělal?“

„Abych ho p řesv ědčil, že dokážu úpln ě všechno. Že mám žaludek na to, abych ud ělal, cokoli si zamanu. A te ď to ukážu i tob ě.“ S řevem se vrhl kup ředu. Kov ude řil o kov, svaly se napjaly. Pak kterýsi z nich šlápl na kámen, ztratil rovnováhu a oba upadli na zem jako jedna zm ěť nohou, rukou a me čů .

Lilliane zaslechla, jak Corbett vztekle zavr čel bolestí, a zahlédla temnou skvrnu na jeho boku. Pak vší silou zdvihl Hughea a p řehodil ho za sebe. Když se oba muži op ět vyškrábali na nohy, Corbett stál zády ke srázu, který ostře padal do údolí pod nimi.

Hughe sotva popadal dech, p řesto se vít ězoslavn ě uchechtl, když zjistil, že je ve výhod ě. „Takže je konec. Konec pro tebe, nový za čátek pro m ě.“

„A co Lilliane?“ p řerušil ho Corbett. „A dít ě? Zabiješ je oba? Jak to vysv ětlíš. Dole jsou ješt ě moji muži. Jak jim to oznámíš?“ Hughe se zatvářil zmaten ě a Corbett ho nep řestal popichovat. „Naopak jsi všechno ztratil, brat ře. Tvoje chamtivost ti p řekazila všechny plány.“

Hughe pohlédl z Corbetta na Lilliane a pak na řeku pod sebou. Nato se bez varování vrhl dopředu s me čem namí řeným p římo na Corbettovo srdce.

Lilliane zaje čela, ale Corbett jako by to čekal. Mrštn ě uhnul a vykryl smrtící ránu. Hughe se pokusil otočit a zasáhnout ho znovu, ale ve tm ě minul. Zavrávoral na jedné noze, p řepadl p řes hranu a s řevem se z řítil k zemi.

Ticho, které následovalo, bylo ohlušující.

Lilliane byla p říliš v šoku, než aby se zmohla na jakýkoli pohyb. Jen zírala na Corbetta, který vykukoval p řes hranu srázu, pak ochabl a poklekl na koleno.

Okamžit ě položila košík na zem a p řib ěhla k n ěmu, p řitiskla na sebe a pokoušela se ho odtáhnout od nebezpečné hrany skalního výchozu.

„Corbette! Corbette!“ opakovala stále dokola a ma čkala ho k sob ě. Líbala ho na tváře, o či, ústa a slzy se jí p řitom koulely po lících.

218

Corbett se t řásl vyčerpáním, bolestí i strašlivým poznáním, ale okamžit ě ji objal a držel u sebe.

„Myslel jsem, že jsem t ě ztratil. Miluju t ě, Lily. M ůj Bože, jak moc tě miluju. Neunesl bych, kdybych o tebe p řišel. Nikdy nechci být bez tebe!“

„Nikdy nebudeš. Nikdy. Rad ěji bych um řela, kdybych nemohla být s tebou. Také tě moc miluju a vždycky budu!“

Kone čně mu to dokázala říct. Jak dlouho na to čekala? Jak dlouho se modlila, aby ta krásná slůvka slyšela i od n ěho. Zdálo se to jako věč nost, ale nyní se tak stalo. Miluje ji. Sotva tomu dokázala uvěř it, a p řesto. v ěděla, že je to pravda.

Uprost řed temnoty, zimy, pláče malé Elyse a Dannova volání se dokázala usmát.

„Chci jít dom ů, Corbette. Chci, abychom spole čně šli dom ů.“

219

Epilog

Lilliane stála na okraji ječného lánu, který teplý letní vánek čeřil jako mírné zlaté jezero. Podél říčky lemující pole roztáhly Magda a Ferga pokrývku pro d ěti. Nyní ob ě ch ůvy tvrd ě spaly stejn ě jako jejich malí sv ěř enci. Dokonce i starý Thomas, který je doprovázel, dřímal op řený o mohutný kmen buku s prutem v ruce.

Všichni spokojen ě odpo čívali v uklid ňujícím teple paprsk ů srpnového slunce. Všichni krom ě Lilliane.

Procházela se kolem říčky a házela rybám a kachnám kousky chleba, svou neklidnou mysl však upokojit nedokázala.

Odhrnula si pramen vlas ů z tvá ře a up řen ě hled ěla na hladce vyježd ěnou cestu. Jen co ráno otevřela o či, byla si jistá, že dnes se Corbett vrátí. Nyní se už slunce za čínalo klonit k západu a její naděje pomalu uvadaly.

Jak se na n ěho t ěšila! P řed tém ěř čty řmi týdny se vypravil do Londýna, aby se tu setkal s Edwardem a ú častnil se jeho korunovace. Nedoprovázela ho kvůli nedávnému porodu malého synka, ale každou noc se modlila, aby se v po řádku vrátil.

S t ěžkým povzdechem pohlédla dol ů na prašnou cestu. Dnes op ět nep řijede, dumala a dívala se na své bosé nohy.

St řeví čky odhodila už p řed mnoha hodinami, nohy m ěla zaprášené, okraj sv ětle zelených šat ů ušpin ěný a vlasy jako vrab čí hnízdo. Po týdnech, které Corbett trávil mezi nejurozenějšími lordy a dámami, cht ěl, aby jeho žena vypadala co možná nejprost ěji.

Pomalu se jí zmoc ňovala sebelítost. Vydala se zpátky a zarmoucen ě kopala do oblázk ů, dokud náhle neucítila, jak se jí pod nohama chv ěje zem. Když pak zaslechla dunivé údery kopyt, prudce se oto čila a veškeré chmury ji rázem opustily.

Na mohutném tmavém oři se k ní tryskem blížil osam ělý jezdec a Lilliane mu ani nemusela vid ět do tváře, aby v ěděla, že je to Corbett. Stála uprostřed cesty, sukn ě jí vlála ve v ětru a zlaté sluneční paprsky se odrážely v jejích nádherných červenohnědých vlasech. Hled ěli na sebe a ona m ěla pocit, jako by se na ni sneslo všechno št ěstí sv ěta.

Corbett sesko čil d řív, než u řícený Qismah sta čil úpln ě zastavit, a prudce ji objal.

220

„Má lásko! Měla jsem pocit, že jsi pry č nekone čně dlouho!“ zvolala.

Jeho odpov ěď zanikla v dlouhém, vášnivém polibku, který je oba zbavil dechu. „Chyb ěl jsi mi.,“ hlas se jí zadrhl pod p řívalem radosti, sklonila hlavu a zabo řila ji do tepla jeho široké hrudi. Uchechtl se a pozvedl jí tvář k sob ě. „A já se bál, jestli ses tu opět přede mnou neopevnila.“

Lilliane se pokusila zatvářit vy čítav ě, ale místo toho se samým št ěstím rozplakala. „Ty víš, že ti neumím nic odep řít,“ zašeptala. Corbett se utápěl v jejích o čích. „Vše, co chci, je jen tvoje láska, tu mi neodep ři nikdy.“

„Vždycky ji budeš mít.“

Jejich rty se op ět setkaly a Lilliane se samou touhou zato čila hlava. Nejrad ěji by s ním ulehla hned tady na zem a ukázala mu, jak moc ho miluje. Ale byl to Corbett, kdo zmu čen ě zaúp ěl a vytrhl se z vášnivého objetí.

„M ůj Bože, jak moc jsem po tob ě toužil!“ Pohrával si s jejími vlasy. „Miluju t ě, Lily, tak moc, až m ě to trhá na kusy.“ Pak se zhluboka nadechl a smutn ě se usmál. „Bohužel moji muži nejsou moc daleko.“

Lilliane se š ťastn ě zasmála. „Ano, musíme se chovat slušn ě. P řece jenom kousek od nás spí Dane a Elyse.“ Mávla rukou sm ěrem k říčce. „A samoz řejm ě také Magda, Ferga a Thomas, “

Vyjekla, když ji chytil kolem pasu a zato čil se s ní dokola. „Dlouho mě od sebe neudržíš, ženo moje.“

„Ani to nemám v úmyslu,“ špitla a políbila ho na ucho.

Op ět zaúp ěl a znovu ji sev řel v náruči. Pak se v objetí vydali k říčce. Slunce halilo údolí zlatistým oparem a odráželo se v mohutných zdech Orricku.

Od jejího návratu uplynul celý rok, uv ědomila si Lilliane, zatímco kráčeli ruku v ruce. P řed rokem ji Tullia prosila, zda by pomohla se svatebními p řípravami. P řed rokem sem ne čekan ě vpadl vysoký rytí ř, který se domáhal napln ění zásnubní smlouvy. Rok plný sporů, poty ček, žalu, a dokonce i strachu, ale na jeho konci na n ě čekalo št ěstí a mír, po kterém její otec tak moc toužil.

Nejvíc pro ni však znamenala láska, kterou tu našla. Spokojen ě vzdychla, op řela si hlavu o Corbetta, který ji k sob ě pevn ě p řitiskl. Kone čně byla doma.

221