Eve Berlin

Hrana 02. Hrana touhy

Věděla jsem, že budu chtít, aby mi někdo dal výprask, od té chvíle, kdy jsem narazila najeden z těch romantických viktoriánských příběhů z knihovny mé prababičky. Všechny ty hedvábné spodničky okolo pasu hrdinky, zatímco ji hlavní hrdina drzí ohnutou přes koleno, jeho ruka ostře pleská o její zčervenalý zadeček a její protesty zní falešně i mým mladým uším, přesto však je díky nim celý zážitek ještě slastnější.

Byla jsem z toho dole celá vlhká. A pořád jsem, když to znovu čtu.

Přesto to není nic víc než jen nenaplněná touha, kterou skrývám před světem.

Kdybych to předtím sama netušila, zpečetila to ta krutá slova, která pronesl Jake poté, co jsem se mu ke svým touhám přiznala. Některé záležitosti je lepší nechávat v temnotách. I kdyby mělo jít o tu nejpřirozenější stránku mě samotné.

DENÍK KARY CRAWFORDOVÉ

Jedna

Neexistoval žádný důvod pro to, aby Kara na kolaudaci nového bytu své nejlepší kamarádky Lucie myslela na výprask - nebo na to, co si zapsala předchozího večera do deníčku. Tedy možná kromě toho, že vypila hodně vína, protože se pořád ještě litovala. I když už to bylo skoro šest měsíců, co se rozešla s Jakém. Ani to jí však nezabránilo, aby si nalila ještě jednu skleničku vína. Zrovna z ní usrkávala, když si ho v té místnosti narvané lidmi všimla. Dante De Matteo.

Naposledy ho viděla v posledním týdnu třeťáku na střední. Krátce poté, co Dante vrazil tomu chudáčkovi, s kterým tehdy chodila, takovou, až si z toho sedl na zadek. Což o to, Brady si to zasloužil. Krátce předtím přišla na to, že ji podvádí, a když s tím na něj vyrukovala, rozčílil se, začal na ni být hnusný, chytil ji za paži, udělal jí na ní modřinu a zblízka jí řval přímo do obličeje. A pokud neměla pro Danta bláznivou slabost už předtím, poté, co ji jako nějaký rytíř na bílém koni přišel zachránit, už tedy rozhodně ano.

Ten pohled na Dantovu tvář, zatímco Brady kňoural na podlaze, jí utkvěl v paměti dodnes. Pak rychle přiběhli dva učitelé a popadli ho, zřejmě aby se do Bradyho nepustil znovu. Pamatovala si, jaké měl oči, tmavé a hodně hluboké. Tvrdé. A když se na ni podíval, s překvapením zjistila, že i zranitelné. Chtěla mu něco říct. Zeptat se, proč to udělal. Ale tehdy byla ještě příliš mladá na to, aby uměla takovou situaci patřičně zvládnout.

Pak Danta podmínečně vyloučili ze školy. A brzy poté odešel na univerzitu a ona ho už neviděla.

Neviděla Danta dvanáct let, ale poznala by ho kdykoliv a kdekoliv. Pořád vypadal zatraceně dobře, široká ramena, dlouhé, pevné svaly, ale všechno na něm teď vyhlíželo nějak lip, uhlazeněji. Dlouhé hnědé vlasy, které mu dřív padaly do obličeje, měl ostříhané nakrátko. A ty jeho oči… Většina lidí by si nejspíš myslela, že mají hnědou barvu, ale ona z minulosti věděla, že na slunci mají zlatavý nádech.

Po těle se jí najednou rozlila horkost, jako by ji zachvátily plameny. Příliš smyslových vjemů naráz. Musela od něj odvrátit zrak. Rychle odsud pryč!

Na chlapy jsem zanevřela! Zanevřela!

Sklonila hlavu a se sklenicí vína v ruce si to namířila k zadnímu východu. Nehodlala dál přemýšlet o tom, jak byla do Danta tehdy před lety, celou střední školu, udělaná. Což tedy podle toho, jak se jí zrychlil pulz, pořád evidentně byla.

Venku vládla chladná a vlhká lednová noc, ale vzhledem k tomu, že vyrůstala na Mercer Island, což je ostrov, který je spojen mostem se Seattlem, byla na to zvyklá. Teď tady bydlela Lucie a její spolubydlící z koleje Tyler. A Kara chládek potřebovala, aby si dala do pořádku tělo i duši.

Zrovna teď žádný chlapy nemůžu potřebovat.

Od té doby, co zkrachoval její poslední vztah, zavládl

v jejím životě klid. Už žádná dramata všedního dne. Žádná očekávání. Všechno je teď příjemné, poklidné a jí se to tak líbí. Nebo si to aspoň namlouvala. Sama sobě tak vysvětlovala skutečnost, že od rozchodu s nikým nešla ani na rande, což se k ní zrovna moc nehodilo. Před Jakém spala se spoustou mužů. Nechtěla ani pomyslet na to, jak moc ji poslední vztah ovlivnil. Jak moc jí snížil sebevědomí.

Takže teď byl jejím nejlepším milencem vibrátor. No a co? Mohla jít klidně domů, vyndat ze šuplíku svého růžového plastového přítele a představovat si, jak jí mezi stehny řádí Dante De Matteo… Otřásla se, semkla kolena pevně k sobě a povzdechla si.

Posadila se na houpačku na zápraží a dřevěné plaňky se jí zaryly přes zavinovací šaty do stehen. Zády se opřela o polštářky, nadechla se jiskřivého večerního vzduchu, dlouze se napila vína a překřížila nohy.

Byla nabuzená akorát tak na to, aby zase pohodlně sklouzla zpět k sebelítosti nad tím, že je pořád sama. Všechny kamarádky od Lucie a Tyler byly aspoň na první pohled šťastně zadané. Celý dům byl plný muchlajících se párečků. Než dorazil Dante. Všimla si, že je tu asi sám. Stejně jako ona.

Ne že by jí teď samotné nebylo lip. Možná jí to vydrží navěky. Od té katastrofy s Jakém ještě pořád neuplynulo dost času na to, aby se cítila jinak, aby zas chtěla zkusit s někým si něco začít. Ještě pořád se nezbavila té hořkosti, která ji pronásledovala.

V podobných myšlenkách setrvala ještě pár následujících minut a odmítala vzít na zřetel svoje nervy pocuchané pohledem na Danta. Nebo to aspoň předstírala. Jenže pak uslyšela kroky, které rozezněly

skřípající prkna staré verandy. Vzhlédla a spatřila vysokou siluetu, jen tmavý obrys na pozadí světla proudícího dveřmi ven. Vysoký, svalnatý a sexy jako zvíře.

Dante.

Napjalo se jí celé tělo. „Karo? Jsi to opravdu ty?” „Dante. Ahoj. Co tady děláš?”

Přistoupil k ní blíž a zalil ho svit lampy visící na stropě verandy. Byl pěkně oblečený, měl na sobě tmavé kalhoty a svetr, který mu padnul jako ulitý. Asi byl na míru. Vypadal opravdu skvěle.

„Před několika dny jsem potkal Lucii a ona mě pozvala na dnešní večírek. Od střední jsme se neviděli. Vystudovala jsi nakonec ty dějiny umění, jak jsi vždycky chtěla?”

Pokrčila rameny a snažila se vypadat nezúčastněně. Zůstat nezúčastněná. Jenže když viděla, jak ji s nelíčeným zájmem sleduje, přesně tak, jak o tom fantazírovala už od čtrnácti, bylo toho na ni trochu moc.

Zhluboka se nadechla, a pak ještě jednou.

„Na vysoké jsem absolvovala spoustu seminářů, ale rodiče s mým studiem nikdy nesouhlasili. Tak jsem toho po chvíli nechala.”

„Jestli si dobře pamatuju, byla jsi moc dobrá malířka. Počkej, nevystavovala jsi vlastně na střední na jedné soutěžní výstavě?”

„Nedokážu uvěřit tomu, že si to ještě pamatuješ.” Cítila, jak jí rudnou tváře.

Ležérně se opřel o rám dveří a zaujal pózu, která projde jen těm nejsebevědomějším mužům. Jedině takoví přitom totiž vypadají naprosto přirozeně a uvolněně. „Pamatuju si toho o tobě dost, Karo.”

„Fakt?”

Usmál se a na tvářích se mu objevily dolíčky. Jak je možné, že muž může vypadat tak uhlazeně a zároveň být tak klukovsky okouzlující? Kara pořád viděla pod mužnými rysy jeho tváře toho chlapce, kterým kdysi byl. Pod sofistikova

ným zevnějškem a šaty bez chybičky to byl pořád ten starý Dante, tím si byla jistá. Vždycky byl milý. Dokonce i na střední, kde se kluci většinou chovají jako blbci. Dante byl ten typ, který se ve škole bavil s každým, nejen se sportovními hvězdami a cool týpky. Dokázal se zastat mladších kluků, když je šikanovali. Zastal se koneckonců i jí samotné. A ona jím teď byla okouzlená stejně jako předtím.

„Pamatuju si, že jsi měla starý Volkswagen brouk,” pokračoval a přistoupil k ní blíž. „Měl světle modrou barvu. Ještě pořád ho máš?”

„Cože? Ne, samozřejmě že ne,” zasmála se.

Bože, vypadal fakt dobře. Skvěle. Ten svetr mu na ramenou seděl naprosto dokonale, nechal vyniknout linii jeho širokých ramen. Měl tam pořádné svaly, to se musí nechat.

„Dneska bys za něj dostala majlant,” prohodil.

„Prodala jsem ho ještě na střední a pořídila si něco dospělejšího,” odvětila se zářivým úsměvem.

„Já udělal to samé. Svoje staré Camaro jsem prodal hned po univerzitě a koupil si malý sedan. Je zábavné, jaké jsme měli v mládí představy o tom, co obnáší dospělost. Teď bych si to auto klidně pořídil znovu.”

„A co jsi dělal po škole, tedy kromě toho, že jsi prodal svého sporťáka?” opáčila. „Sel jsi dál studovat práva, co? A odstěhoval se s celou rodinou někam pryč, že jo?”

„Sel jsem na Yale a vystudoval tam práva. Pak jsem chvíli žil v New Yorku, pracoval jsem tam pro jednu firmu. Rodiče šli do důchodu a přestěhovali se do Colorada zhruba v té době, kdy jsem dodělával školu. Ale můj brácha Lorenzo je pořád tady v Seattlu. Vzpomínáš si na něj?”

„Je o trochu starší než ty, ne? Mám pocit, že končil, když jsem byla v prvním ročníku. Byl ti hodně podobný.”

Dante přikývl. „Je z něj stavební inženýr, zrovna minulý rok se oženil. Máme k sobě docela blízko. Před pár lety

jsem se přestěhoval zpátky do Seattlu. Říkal jsem si, že bude fajn, když budu mít blízko k příbuzným. Co tvoje rodina, pořád tady?” zeptal se jí.

„Moji rodiče se nikdy z Mercer Island neodstěhovali, i když oba pořád pracují ve městě.”

„A tys nikdy neměla žádné sourozence, že ne?”

„Ne. Jsem jedináček.”

Její matka vlastnila jeden z největších architektonických ateliérů v Seattlu a nikdy neměla čas na víc než jedno dítě. Ani na Karu vlastně nikdy neměla pořádně čas. A otec byl přísný a hádavý muž. Měl advokátní praxi, což znamenalo, že pracoval dlouho do noci. Takže i kdyby měli oba nakrásně povahu na rodičovství, jejich zaměstnání jim to stejně neumožňovalo.

Když se dala dohromady s Jakém, věděla, že si vybrala muže, který byl stejný typ jako její otec. Tvrdý. Nekompromisní. Když o tom tak přemýšlela, vlastně stejného, jako byl tehdy na střední Brady Její otec v ní evidentně zničil jakoukoliv schopnost vybrat si partnera.

Další důvod pro to, aby na chlapy zanevřela. A toho se bude držet. I když n ní Dante De Matteo, její láska už od střední, stál takhle blízko. A povídal si s ní. A díval se na ni s jistým obdivem. Usmíval se na ni. Až z toho měla mrazení po celém těle.

„Takže žádný umělecký titul, Karo? Co teď vlastně děláš?”

„Nakonec jsem taky skončila na právech. Překvapuje mě, že jsme se nepotkali.”

„To mě taky. A že mi trvalo tak dlouho, než jsem potkal Lucii. Ale jsem rád, že k tomu došlo.” Zase se mu na tvářích objevily ty dolíčky. Ukázal bradou: „Nevadilo by ti, kdybych si sednul k tobě?” Tělem jí projela další vlna horka.

„Hmm, ne. Jasně.”

Přešel po zápraží a několika dlouhými kroky byl u ní,

usadil své vytáhlé tělo na houpačku vedle ní. Letmo zachytila jeho vůni, cosi temného a maskulinního, s nádechem pižma, co ji uvnitř celou rozechvělo. Cítila, jak z jeho těla vyzařuje teplo. I když možná že to horko vycházelo z ní, postupně narůstalo, bobtnalo jeho přítomností.

„Zůstala jsi v advokacii?” zeptal se, pak rychle zavrtěl hlavou.

„Stejně jsem si o tobě vždycky myslel, že jsi spíš umělkyně.”

„To já dlouhou dobu taky.

Bylo zvláštní poslouchat od něj všechny tyhle věty. Umělkyně… Tou vždycky chtěla být. Jak si ale mohl pamatovat, že pro ni umění bylo vždycky tak důležité? Tou myšlenkou se jí znovu rozbušilo srdce.

Dante ji pozoroval svým pronikavým, tmavým pohledem. „Měla bys dělat to, co opravdu chceš, Karo.”

Dala nohu přes nohu, položila si ruku na koleno přesně na to místo, kde zavinovací šaty odhalovaly pár centimetrů nahé kůže na stehně mezi lemem šatů a okrajem hnědých semišových kozaček. „Myslíš? Není to vždycky tak jednoduché, jak se na první pohled zdá.”

Měla neodbytný pocit, že s ní Dante flirtuje. A ona mu to rozhodně oplácela.

Přikývl. „Promarněná příležitost za sebou nechává jen výčitky.”

„S tím se nedá než souhlasit.”

„Na střední ses mi vždycky líbila,” prohodil najednou tišším hlasem.

„Fakt?”

„Jo. Vždycky. Vzpomínám si, jak ti bylo čtrnáct, patnáct. Už tehdy jsi měla nejdelší nohy ze všech.”

Přitiskl se k ní kolenem. Znovu ji polilo horko, tentokrát příjemné.

„Hej, vy dva. Nepotřebujete dolít?” Lucie třímala v ruce

láhev vína. Blond vlasy měla stočené do drdolu na temeni hlavy, tváře jí hořely, snad to bylo chladným nočním vzduchem a ještě spíš několika sklenicemi vína. „Skoro jsem zapomněla, že se asi znáte ze školy.”

„Zrovna jsme si o tom povídali. A já dneska nepiju. Karo, dáš si ještě víno?” nabídl jí Dante, sáhl po její sklenici a dotkl se přitom prsty její ruky. Vzal si láhev od Lucie, dolil Káře skleničku a podal jí ji zpátky. Tentokrát však trochu zaváhal a jeho prsty spočinuly na jejích déle. Usmál se na ni. Kara celá zrudla, jako by jí v těle vybuchla sopka čisté touhy.

„Tak dobrá… Já teda…. radši půjdu zase dovnitř,” váhavě pronesla Lucie a zmizela zpět v domě.

Ale Kara ji skoro neslyšela. Zhluboka se nadechla a napila se.

Musíš se uklidnit.

Jeho úsměv ji mátl. Nedokázala jej popsat. Jeho tvář byla samý mužný tvar . úhel: skvěle tvarovaná čelist, vysoké, možná až příliš ostré lícní kosti. Ale ústa mu překypovala smyslností. Měl pěkně tvarované rty. A ty dolíčky… Když se usmál, její tělo jako by celé začalo tát. Když ji zasáhl jeho úsměv, znovu se cítila jak na střední. Pozvedla sklenici a usrkla vína, ale teprve když byla sklenice skoro prázdná, uvědomila si, že není ani zdaleka tak opilá, jak si myslela. Možná za tím byl šok ze setkání s Dantem, její reakce na něj jí vrátila do hlavy střízlivost.

„Vždycky ses mi hodně líbila, Karo,” vypálil na ni Dante zničehonic a upíral na ni své zlatavě hnědé oči. „Doufám, že ti nevadí, že ti říkám takové věci.”

Zavrtěla hlavou.

Řekni něco, Karo!

„ Děkuj u.”

„Opravdu krásná,” zamumlal.

Nespouštěl z ní zrak. Tváře jí znovu zrudly a mezi stehny se o pozornost přihlásilo ono teplé a poslední dobou zanedbávané místečko.

„Přivede tě do rozpaků, když se tě zeptám, jestli jsi sama?” Povzdechla si. „Ano.”

„Aha. Promiň. Nic mi do toho není. Odpusť mi.”

Byl prostě ze staré školy. Vždycky byl takový gentleman, dokonce už na střední. Tehdy se jí to líbilo. A dnes samozřejmě taky.

„Ne, tedy vlastně ano. Jsem sama,” vyhrkla. „Před šesti měsíci jsem se s někým rozešla. No, spíš on se rozešel se mnou.”

„Blázen.”

Pokrčila rameny. „Možná. A co ty? Jsi ženatý?”

„Ne, ani jsem nikdy nebyl. Jsem… prostě jsem sám.”

„Aha.” Najednou se cítila divně. Mluvit s lidmi jí obvykle nedělalo problémy. Vždycky si o sobě myslela, že je vůči lidem otevřená. Sakra práce, vždyť jako právnická zvládá celou soudní síň! Jak to, že teď nedokáže dát dohromady ani dvě věty, které by dávaly smysl?

„Není ti se mnou nepříjemně, Karo? Obvykle se neptám na tak osobní záležitosti. Je to tím, že jsme se tak dlouho neviděli. Chtěl bych o tobě vědět co nejvíc.”

„Ne, to je v pohodě. Fakt.” Z úst jí vylétlo krátké zachichotání.

„Nevím, co se to se mnou děje. Možná jsem prostě jen vypila moc vína.” Což byla lež - opilá se cítila opravdu jen trošičku -, ale hodila se jako dobrá výmluva. „Taky bych o tobě chtěla vědět víc.”

Usmál se na ni, na tvářích se mu znovu objevily dolíčky, kvůli nimž se jí zase zrychlil tep. Pak se k ní natáhl a jakoby nepřítomně jí přejel klouby prstů po zápěstí. Jenže když k němu vzhlédla, upřeně ji pozoroval svýma zlatavýma očima. Na tváři mu hrál zvláštní výraz a Káře chvilku

trvalo, než v něm rozpoznala čirou touhu. A dokonce by přísahala, že i přes svoje šaty cítí žár jeho těla, přeskakující jako jakýsi malý výboj z jeho ruky do její paže.

Zadržela dech a slastí se jí zatočila hlava.

Tohle přece nemůže být pravda!

Jenže to byla pravda.

Byla to chemie. Líbil se jí už roky a teď tu jako zázrakem seděl vedle ní. A vypadal skvěle, lip to snad nešlo. A byl k ní milý. Dobře

se s ním povídalo. Takže šlo o naprosto přirozenou reakci. Na Danta De Mattea by nereagovala snad jen nějaká slepá a naprosto frigidní ženská.

Byla si naprosto jistá, že se jí nikdy předtím nedotkl. A chtěla, aby to udělal znovu.

Na chviličku se zaměřila na jeho ústa, ale pak mu znovu pohlédla přímo do očí. Sálal z nich hlad. A ještě něco… nezodpovězená otázka?

Polkla, podívala se na potemnělou předzahrádku a ulici, kterou skrze večerní mlhu jemně ozařoval svit pouličních lamp.

„Káro? Řekl jsem něco špatně?”

Obrátila se k němu. „Cože? Ne, samozřejmě že ne. Jen je… prostě je trochu zvláštní tě znovu vidět.” „To je. Zvláštní, ale dobré.”

Na rtech mu hrál zářivý úsměv, který měl snad tisíc wattů. Zračilo se v něm pozvání.

Kara se už skoro nemohla rozpomenout, proč zanevřela na chlapy. Ne že by si snad chtěla s Dantem začít něco vážného. Rozhodně teď neměla náladu na stálý vztah. Nebyla žádná ušlápnutá květinka.

Možná nastal čas ukončit ten půst, který si nařídila. Pokud měla zájem a on taky, pak přece není vůbec nic špatného na takovém malém flirtu. Který by třeba mohl vést i někam dál…

Pozorovala ho, jak se na ni dívá. A byla ráda, že na sobě

jako obvykle má hezké spodní prádlo. Rozhodla se, že pokud to dnes večer skončí tak, že pozve Danta k sobě domů, bude to asi lepší než se pořád jenom litovat. A s Dantem v posteli nebude třeba litovat ničeho.

Usmála se na něj a dovolila, aby se taky jí vkradlo do očí pozvání. Oči jakoby z kovu. Stříbrné, zlatavé, na okrajích přecházející do zelena…

Dante byl z Kary celý pryč. Neviděl ji dobrých dvanáct let, přesto jeho tělo reagovalo úplně stejným způsobem, jako když byli oba ještě na střední. Pulz mu zběsile tepal. Byl vzrušený a snažil se všemi silami svoje vzrušení potlačit, aby nedostal erekci. Jenže hned vedle něj seděla dívka, o které poslední dva roky na střední snil snad každý den.

Vzpomněl si, jak ji šokovalo, když vrazil jednu do zubů tomu spratkovi Bradymu Metcalfovi. A jak se porom její šokovaný výraz změnil v zářivý úsměv, určený jen jemu. Za to ta rána stála - být

poslední týden maturitního ročníku podmínečně vyloučen ze školy. Udělal by to tak i tak. Brady se k ní choval neurvale a on si byl setsakra jistý, že nesmí dopustit, aby Káře něco udělal. Ale na ten úsměv nikdy nezapomněl…

Tehdy byla ještě moc mladá, takže na ni nic nezkusil. Když se připravoval na vysokou, byla ona pořád ještě na střední. Jenže teď z ní byla dospělá žena. Vyzařovaly z ní sympatie a ženskost, v tlumeném osvětlení zápraží se její bledá kůže jemně třpytila. Při jejich rozhovoru se k němu začala naklánět, což byl nepochybně nevědomý signál. A ten její úsměv, sladký, plný citu a stejné touhy, která jako dravý proud protékala i jeho tělem, ho skoro porazil.

Měla dlouhé světle hnědé vlasy, stejné jako na střední.

Hebká, těžká opona zářivých pramenů. Měl chuť se jich dotknout. Měl chuť se jí dotknout.

Měl na ni chuť. Zpomal, chlape!

Ale jeho tělo bylo proti. Jenže tohle byl někdo, koho znal už roky, ne nějaká holka, kterou sbalil v baru nebo v Chrámu rozkoše, což byl BDSM klub, kde byl posledních několik let častým hostem. Ani nějaká ženská, s kterou si párkrát zapíchal a pak ji už nikdy neviděl. Kara byla holka odvedle. Doslova. A on si na tenhleten typ holek dával setsakra bacha. Ne že by si neuměl užít sex s ženou, která o ten typ drsnějších her, které měl rád, nejevila zájem. Uměl. A často to taky dělal. Ale prvek tabu činil ze všeho o mnoho zajímavější záležitost. Když o tom měl říct někomu novému, byla to vždycky delikátní věc. A když o tom měl říct někomu, koho zná už od dětství… Jenže už nebyli děti.

Kristepane, najednou o tom všem uvažoval, jako by mu už navrhla, aby se spolu vyspali. Jako kdyby se mu sama nabídla na stříbrném podnose.

Což by mu rozhodně nevadilo.

Při tom pomyšlení dostal erekci. Nedokázal si pomoct.

Uklidni se.

Zhluboka se nadechl chladného večerního vzduchu a pomalu vydechl.

„Chceš ještě dolít trochu vína?” zeptal se jí; malá odbočka nikdy neuškodí, za tu chvilku uvnitř třeba vychladne. „Ne, už si fakt nedám. Díky.”

Položila sklenici od vína na podlahu zápraží. Znovu se na něj usmála. Tak sladký úsměv. Měla tak hebké rty… a najednou nedokázal odolat myšlence, že se k ní prostě nakloní a políbí ji.

A přesně to udělal - jednou rukou ji pohladil po tváři, pomalu se k ní naklonil, aby jí dal čas ucuknout, kdyby

chtěla. Jenže ona neudělala nic, jen trochu rozevřela rty, svýma oříškově hnědýma očima se mu dívala přímo do těch jeho, a když se k ní přiblížil, se zachvěním řas je zavřela.

Měla měkké rty, měkčí, než čekal. Při polibku se její tělo poddalo, jako by tálo. Takové odevzdání uměl poznat dost dobře. A tahle ženská to fakt uměla, měla onu vzácnou schopnost vzdát se sebe sama, ať si to uvědomovala, nebo ne.

Pootevřela rty a on vklouzl jazykem dovnitř. Chutnala po víně, vlhce a nasládle. A aktivně mu vycházela vstříc, její ústa jeho polibek vítala. Vtahovala ho do sebe.

Tiše zasténala a ten zvuk jím projel jako elektrický výboj. Líbal ji dál, jen ji líbal a měl takovou erekci, jako by ho už svírala v dlani, nebo rovnou v těch fantastických ústech.

Kristepane.

Odtáhl se a ona se ani nepohnula, oči měla pořád zavřené a ústa malinko pootevřená. Měla sametově hebké rty, od líbání trošičku oteklé. Měl chuť ji políbit znovu. Ale zároveň se bál, že kdyby to udělal, mohla by nabýt dojmu, že na ni moc tlačí, že je moc rychlý. Pravda ovšem byla, že měl obrovskou chuť ji celou svléknout, přímo tady na zápraží v houpačce ji položit na záda a zabořit se do ní. Dělat jí všechny ty oplzlé věci, které ho napadaly už na střední. A ještě kupu dalších, co se od té doby naučil.

Zavzdychal.

Pohnula řasami a otevřela oči. „Dante?”

„Jo. Mám se omluvit?”

„Ne. Byla to stejně tak moje jako tvoje chyba.”

„Copak tady někdo nutné musel udělat chybu?” opáčil. Musel to vědět, nabýt jistoty, že ho opravdu chce a on si to jen nenamlouvá.

„Možná ne.”

A znovu ten sladký úsměv. Bože, byla fakt kus.

Uvědomil si, že ji stále hladí po tváři. Pod dlaní cítil její hebkou tvář s hedvábně jemnou pletí, která v mrazivém večerním vzduchu taky chladila jako hedvábí.

„Je ti zima?” zeptal se.

„Ne, je mi dobře. V pohodě.”

Vypadala malinko zmateně. Vypadala úplně stejně, jako se cítil on sám. Přemožená touhou.

Žádná žena předtím na něj takhle nezapůsobila, aspoň si to nepamatoval. Ze by znovuoživení těch starých známých puberťáckých představ? Nebo to prostě byla ona?

Trochu ho to štvalo. Ale zase ne tolik, aby se sebral a odešel. Dokázal myslet na jediné: její nahé tělo pod tím jeho. A ještě lepší by bylo, kdyby ho nechala, aby jí to dělal tak, jak to měl nejradši. Aby jí dal na zadek. Aby jí tou mučivou kombinací rozkoše a bolesti udělal pořádný orgasmus. Jenže jak jí to naznačit? S ženskými, které sbalil v Chrámu rozkoše, to bylo snadné. Tam totiž všichni věděli, co tak můžou od ostatních čekat. Do největšího a nejlepšího BDSM klubu nechodil nikdo, kdo by neměl alespoň základní představu, o co tam jde. Aniž by se chtěl podělit o nějaké svoje touhy.

()na ho však natolik vzrušovala, že ji chtěl, ať už by mu dovolila použít nějaké extrémní sexuální praktiky, nebo ne. Najednou na tom nezáleželo ani zdaleka tolik jako normálně. Tolik, jak by mělo.

Co tohle vlastně znamená?

Nechtělo se mu po tom ani moc pátrat. Prostě ji chtěl. Jak utržený ze řetězu, jako nějaký hormony zmítaný puberťák. Toužil po ní způsobem, jakým po žádné ženě doposud netoužil. Poté, co s ní čtvrthodinku nezávazně konverzoval. Po všech těch letech.

Musím ji mít!

A co se to s ním sakra děje, zjistí až pak.

„Káro, chci se tě na něco zeptat. Nechci, aby ses urazila, ale bude to možná znít neomaleně.” „Dobře…”

Naklonil se k ní a tiše pokračoval.

„Nemůžu uvěřit tomu, že jsem tě tady dnes večer po tak dlouhé době potkal. AJe musím ti říct, že kdybychom byli pořád na střední, tohle by pro mě znamenalo splněný sen. Jen se s tebou líbat. Jenže teď už jsme oba dospělí. Já i ty. A já bych chtěl víc.”

Očekáváním se jí rozšířily oči, dýchala jen mělce. Pak se na něj znovu usmála a on najednou věděl, že to bude v pořádku. Schoulila

se mu do náručí a vzhlédla k němu zpoza dlouhých tmavých řas. Byl to pohled svůdkyně, ale pořád v něm zůstávalo cosi sladkého, takřka nevinného.

„Dante, všichni jsme tu dospělí. Copak bys chtěl?”

Vzal ji za ruku a své prsty propletl s jejími. „Chci tebe. Chci tě tak strašně moc, že nehodlám čekat, až projdeme všemi těmi zdvořilostními fázemi. Tohle jsem se nikdy nenaučil. Na takové blbosti vůbec nevěřím. Prostě… prostě tě chci.”

Káře se nedostávalo dechu. Ta neomalená upřímnost na ni fungovala jako jakési divoké afrodiziakum. K tomu se přidával pohled, jímž se na ni díval, jeho pootevřené plné rty, pořád vlhké od toho, jak ji líbal.

Ten chlap tedy uměl líbat! O tom nemohlo být sporu. Toužila po tom, aby to zopakoval. Chtěla po něm, aby jí dělal víc než to. A chtěla to hned.

Pokrčila rameny a snažila se vypadat, jako by o nic nešlo, i když v žilách jí zběsile pádil tep. „Tak si mě vem, Dante.”

Usmál se na ni zářivým úsměvem plným tepla a pomalu vzrůstající rozkoše.

Vstal a pomohl jí na nohy. I když měřila sto sedmdesát pět centimetrů, vedle něj vypadala jako trpaslík. Líbilo se jí to, líbilo se jí, že vedle něj vypadá menší, žensky. Zhluboka se nadechla a nasála jeho temný mužný pach. Tělem jí projelo zachvění, jako kdyby zazněl první táhlý tón dlouhé skladby rozkoše.

Ano, byli tu všichni dospělí. A možná tohle bylo přesně to, co potřebovala. Možná potřebovala jeho. V celibátu žila už dost dlouho.

Po všech těch letech zase Dante De Matteo. Ztělesněný sen.

Dvě

Část jejího já stále nemohla uvěřit tomu, že to opravdu udělala - odešla z večírku s chlapem, kterého předtím roky neviděla.

Chlapem, kterého ani na střední neznala nijak zvlášť dobře, kterého vlastně neznala vůbec. Ale cítila se s ním v bezpečí. Nepochopitelně v bezpečí, i když Lucie a Tyler ho vlastně taky znaly, takže to přece jen nebylo tak nebezpečné.

Kara na večírek dorazila s jiným kamarádem, kterého znaly spolu s Lucií už léta, takže se rychle rozloučila a nasedla do Dantova stříbrného BMW. To auto mu slušelo. Bylo uhlazené. Sofistikované. Rychlé.

Když projížděli přes most a město, dívala se na Danta, aby si ho prohlédla z profilu. S tmavými vlasy, olivovou pletí a výraznou čistou linkou dolní čelisti vypadal velmi evropsky. Byl by z něj skvělý model do lifestylových časopisů. Byl skoro až krásný, jen měl trochu moc ostře řezané rysy. Prostě chlap. Jeho vzhled ale změkčovaly ony dolíčky ve tvářích. A ta jeho ústa…

Roztřásl ji nával touhy. Měla chuť se natáhnout a konečky prstů přejet po jeho plných rtech. Prostě se ho jen dotknout.

A to taky udělá. A on se dotkne jí…

Přejela si rukama po stehnech, dlaněmi vnímala fialovou látku svých šatů.

Uklidni se.

„Není ti zima?” zeptal se a dal topení na maximum.

„Není, všechno je v pohodě.” Naopak, spíš jí bylo moc horko.

„Vyhřívání sedadel je prima věc.”

Na chviličku se k ní otočil a usmál se na ni, pak zas upřel zrak na silnici před sebou. Panebože, dokonce i to, jak podřadil, když dojeli na seattleskou stranu mostu, bylo sexy. Celé její tělo vrnělo očekáváním.

„Doufám, že ti nevadí, že skoro nemluvím,” pokračoval Dante v konverzaci a přeřadil na vyšší rychlost. Dálnice byla skoro prázdná a na nebi se rýsovala těžká duchna temných mraků. Brzy začne pršet. „Ne že bych si s tebou nechtěl povídat.”

„Nevadí mi to. Musíš přece dávat pozor na cestu.” „Tím to není.”

„Ne? Tak čím tedy?”

Znovu na ni krátce pohlédl, jen kradmý záblesk očí, jež temně zářily v tlumeném světle vycházejícím z palubní desky. V koutku úst mu hrál maličký úsměšek. „Popravdě řečeno, když se snažím o lehkou konverzaci, vždycky je to průšvih. A nechci říct nic hloupého, aby sis to náhodou ještě nerozmyslela.”

„Ty tedy rozhodně nevypadáš na chlapa, který by měl problém vést nezávaznou konverzaci.”

„Obyčejně ne. Ale Karo, musím ti říct, že…” Klesl tónem, takže jeho hlas zněl směsicí kouře a touhy. „Jestli tě nedostanu k sobě domů v několika příštích minutách, asi

se zblázním. Takže radši držím jazyk za zuby, dokud tam nedojedeme. Chci tě svléknout. Dotýkat se tě.” „Aha…”

Nevěděla, co na to říct. Ten nával touhy, který jí zaléval celé tělo, ji naprosto šokoval. Přišel tak rychle, tak náhle. Točila se jí z toho hlava.

Chci tě svléknout. Dotýkat se tě.

Ano, přesně tohle chtěla. Ale nemohla to jen tak vyslovit. Mezi nohama cítila vlhko a pnutí. V hlavě se jí stále dokola přehrávala jediná věta, takže nedokázala myslet na nic jiného.

Potřebuju ho hned teď.

Při rychlé jízdě městem Dante pozorně sledoval cestu. Když sjeli z dálnice a pokračovali dál na sever, byli oba dva zticha. Nevadilo jí, že nemluvili. Nebylo na tom nic nepříjemného, kdyby tu však seděla s kýmkoliv jiným, měla by opačné pocity. Nevěděla proč.

Vnímala jenom ticho a očekávání, měla pocit, že sedí v nějaké neprodyšné bublině. Odříznutí od zbytku světa. Líbilo se jí to. Když projížděli předměstskými ulicemi a míjeli všechny ty kancelářské budovy, restaurace a bary, začalo pršet. Na vlhkých chodnících se odrážela světla pouličních lamp a na kapotě projíždějícího auta rozehrávala noční stínohru. A sedačky, jejichž vyhřívání jí zpočátku bylo příjemné, ji teď skoro pálily, protože tělem se jí rozlévala touha a pěkně ji rozpalovala.

Konečně vjeli do podzemního parkingu jedné výškové budovy na Elliott Avenue. Nemovitosti stály v téhle čtvrti majlant. Matně si vzpomínala, že na střední patřil Dante do skupiny dětí bohatých rodičů. Ne že by se tím někdy chlubil. Ale Mercer Island byla jedna velká vesnice a v jejich škole všichni věděli o každém úplně všechno.

Ne že by to pro ni cokoliv znamenalo. Nikdy nechodi

la s nikým jen kvůli penězům, i když muži s ambicemi jí vždycky imponovali. Ale zrovna teď ji zajímalo jediné: zaparkovat to pitomé auto a jít k němu do bytu. Někam, kde budou mít soukromí. Ona s ním.

Cítila se vůbec někdy s nějakým chlapem takhle nadr-žená? Navíc s někým, kdo ji už hodinu ani nepolíbil, dokonce se jí ani nedotkl.

Normálně by ta největší vlna touhy už dávno pominula. Ale dnes večer ne. S Dantem tedy rozhodně ne.

Dante vjel do podzemní garáže a zaparkoval na vyhrazeném místě, vypnul motor a pak se k ní obrátil a konečně na ni pohlédl. Jeden rychlý pohled, ten nepatrný, zničující úšklebek; pak byl najednou venku z auta a ona v jeho náručí.

Znovu ucítila jeho vůni, ten temný, ale přitažlivý závan čistého mužského těla, s příchutí výfukových plynů, pachem motorového oleje a pneumatik, kterým čpělo celé podzemí domu; pod vlivem téhle směsi v něm viděla ještě většího chlapa.

Byl velmi vysoký a držel ji pevně v náručí, takže se musela zaklonit, aby se mu mohla podívat do tváře. Pohled měl plný stejné žádosti, která zmítala jejím tělem. Bodavé. Elektrizující.

Kdyby ji tak už políbil!

„Pojďme nahoru.”

Po cestě k výtahu ji jeho ruka pevně objímala kolem pasu, pak jeli nahoru, podlaží střídalo podlaží. Celou dobu se jí Dante díval do tváře, jeho zlatohnědé oči se vpíjely do jejích. Jeho úžasné oči.

Naklonil se k ní a zamumlal jí do vlasů: „Už jsme skoro tam. Karo, nemáš ani ponětí, jak moc se tě chci dotknout. Tady nemám odvahu tě políbit. Protože kdybych to udělal, musel bych se na tebe vrhnout hned tady ve výtahu.”

„To by mi asi nevadilo,” odvětila tiše s úsměvem, celá omámená jeho chováním.

Z Dantovy hrudi vyšel hluboký, trochu nakřáplý smích. „Tak to asi můžeme nechat na potom. Až budou všichni sousedi pěkně v posteli. Ale líbí se mi, že nemáš nic proti myšlence rozdat si to ve výtahu. Někde, kde by nás mohl někdo přistihnout.”

„Je to… vzrušující.”

S Dantem vypadalo vzrušující všechno. Všechno.

Odemkl, dveře se otevřely, a když vešli do haly jeho bytu, ztratila Kara málem dech.

Jeho byt byl jeden velký otevřený loft s obrovskými okny od podlahy až po strop, za nimiž zářilo noční město. Byla tu tma a světla zvenčí osvětlovala zařízení bytu natolik, že Kara rozeznávala alespoň obrysy. Neměla ale čas zkoumar vše podrobněji, vlastně ji

to ani nezajímalo. Dante ji už držel za ruce a tlačil ji na vstupní dveře. Jediné, na co v takové chvíli dokázala myslet, bylo Ano, teď hned. Dante se k ní sklonil a začal ji líbat.

Ústa měl zároveň tvrdá a měkká. Plné rty, vlhký jazyk, kterým se jí tlačil do pusy. Položila mu ruce na ramena a její mysl pracovala naplno. Touhou se jí podlamovala kolena, cítila, jak se jí třesou nohy. Na chvilku se od sebe odlepili, aby si mohli svléknout kabáty a odhodit je na dřevěnou podlahu, ale ani teď ji Dante nepřestával líbat.

A líbal ji dál a dál a ona se musela rukama opřít o dveře za sebou, jak ji na ně pořád tlačil. Tělo měl samý vypracovaný sval: silná stehna, rozložitá hruď, široká ramena. A velká tvrdá boule, která ji tlačila do břicha. Tvrdá a velká a…

Když se odlepil od jejích úst, prudce vydechla. Dante ji začal svlékat. Za chviličku tu už stála jen v kalhotkách a podprsence, ani netušila, jak se to tak rychle mohlo stát. Její šaty a boty ležely na hromádce na podlaze.

„Nehýbej se,” pošeptal jí tichým hlasem a cosi v ní na ten panovačný tón zareagovalo a začalo se šířit celým jejím tělem. Odstoupil od ní a sám se začal svlékat, přitom ji nepřestával sledovat pohledem. Z očí rozeznávala jen tmavý odlesk. Cítila však, jak se jí jeho pohled propaluje kůží jako žhavé uhlí.

„Dante…”

„Pššt. Vím, co potřebuješ, Karo. Prostě jen stůj a nech mě se na tebe dívat. Dotýkat se tě. Já se postarám o zbytek.”

Cítila, jak se její tělo poddalo jeho příkazům. Na tom, co jí říkal, něco bylo, možná na způsobu, jakým to říkal, protože se cítila… volně. Bylo to zvláštní. Normálně byla sexuálně poměrně agresivní. Ale když tu s ním tak stála, ani na to nepomyslela. Ani trošičku.

Klidně mohla udělat, co jí přikázal. Nehýbat se. Nechat ho, ať se stará on.

Nerozuměla tomu, co se děje. A ani tomu nepotřebovala rozumět. Její takřka úplně odhalenou kůži ochlazoval vzduch v místnosti a na zádech cítila tvrdost a chlad dřeva vstupních dveří. To vše stálo v ostrém protikladu k žáru vycházejícímu z konečku jeho ukazováčku, který jí pomalu putoval dolů k bříšku. Otřásla se, ale snažila se nehýbat. Dantův prst doputoval až k hornímu lemu jejích kalhotek a ona si tiše povzdechla.

„Líbí se ti, když se tě dotýkám, Karo?”

„Ano,” zašeptala.

„Řekni to tak, abych tomu rozuměl, Karo.”

„Ano,” zopakovala a její hlas se odrazil od vysokých stropů, až příliš hlasitě.

Cítila, jak pomalu taje. Uměl s ní zacházet a výsledkem byl jakýsi zvláštní pocit. Jako kdyby ji naprosto ovládal.

Což byla pravda.

Uvědomovala si to. A jakési části jejího já se to moc líbilo.

Nepřemýšlej o tom. Neřeš to.

Jeho ruka se teď pohybovala vzhůru, přejela jí po žebrech, putovala ještě výš, až dorazila do úžiny mezi jejími ňadry. Vzrušením jí ztvrdly bradavky.

„Úplně mě drtí, jak se tě nemůžu dotknout. Myslím doopravdy dotknout. Ale to, jak se tu teď trochu sám mučím, se mi líbí.” Na chvilku se odmlčel. „Cítíš to, Karo? Tu skoro nesnesitelnou rozkoš z očekávání?” Znovu umlkl. Nemohla popadnout dech, aby mu odpověděla. „Nemusíš mi nic říkat. V tvém těle cítím napětí. A jak jsi najednou potichu. Cítím to i v žáru tvé kůže.”

Mezi stehny jí začala pulzovat stravující, skoro nesnesitelná bolest.

„Dante, prosím.

„Prosím co?” zeptal se tak jemným tónem, že ho skoro přeslechla.

„Prosím tě, dotkni se mě.”

Vyrazil ze sebe krátké pousmání. Ale nebyla v něm ani stopa povýšenosti. Spíš v něm zněla radost. A ji těšilo, že mu to dělá radost.

Co se s ní teď bude dít?

„Prosíš o to tak hezky,” pokračoval. „A tak sladce. Ale tvoje tělo bude ještě sladší. Až se ho dotknu rukama, ústy. A ty tu jen tak stojíš a čekáš na mě.

Jeden nádech, pak druhý. Oba proti sobě stáli naprosto nehybně. Slyšela jen jeho a svůj dech. A pak se na ni vrhnul. Jednou rukou jí zajel do vlasů, popadl ji za jeden pramen těsně u kořínků a zvrátil jí hlavu dozadu. Jeho rty přilnuly k horkému a poddajnému hrdlu, pak se zakmitl vlhký jazyk a olízl jí kůži.

„Ach, Dante…”

Přiblížil se k ní, znovu se na ni přitlačil celým tělem. Přes

‘)

jemnou bavlnu jeho boxerek cítila, že má skvělou, pevnou erekci, která se jí zarývá do těla.

Panebože, kdyby ho tak mohla cítit uvnitř…

Ale zrovna teď ji to, co jí momentálně prováděl, snad až trochu vyrušovalo ze soustředění: ústa měl přisátá na jejím krku, lízal ji a zuby ji trochu kousal. Jeho ruce jí rejdily všude: na bocích, stehnech, pak jí rozepnul podprsenku. Položil jí ruce na prsa a ona se v jeho sevření prohnula jako luk. Do dlaní mu tlačily její ztopořené bradavky.

„Kristepane,” zamumlal, když konečně odtrhl ústa od jejího krku a popřál si pár vteřin, aby se mohl pokochat jejími ňadry. Pak sklonil hlavu a vzal do úst jednu bradavku.

„Ach, bože, Dante… Ano!”

Zajela mu prsty do poddajných, hedvábných vlasů. Držela ho tak a tiskla si jeho hlavu k prsům, zatímco jeho jazyk rejdil po jejím vzrušeném těle. Přejížděl jí znovu a znovu přes ten tvrdý výstupek, který vysílal do celého jejího těla blesky touhy. Pohlaví měla celé bolavé a mokré. Strádající.

„Pokračuj, Dante.”

Ani moc nevěděla, oč ho prosí. Chtěla prostě víc. „Pššt. Tiše, Karo.” Pod tíhou rozkazu, který zazněl v tónu jeho hlasu, se Kara uvolnila. Tělo teď měla poddajné a horké. Ano, prostě to nechá jenom na něm. Ať se stará on…

Znovu ji přitiskl na dveře, jednu ruku na jejím rameni, druhou na břiše. Pak přesunul ruce níž a začal jí svlékat kalhotky. \

„Jsi tak nádherná,” zamumlal tichem hlasem. „Tak úžasná.” Poklekl před ní, ruka na jejím boku ji znovu natlačila na vstupní dveře a druhá jí mezitím dala nohy od sebe.

Na stehnech cítila jeho teplý dech. Pak se k ní naklonil a její pohlaví se sevřelo očekáváním.

„Chceš, abych ti to dělal pusou, Karo?” nadhodil. „Ano, Dante… Ach…”

Tiskl ji teď ještě pevněji. Přiblížil se k ní a olízl ji. Jediný dlouhý pohyb po celé délce její vlhnoucí štěrbiny.

lělem jí jako dravý proud projela rozkoš. Od rozkroku přes bříško až k prsům. Znovu jí přejel po pohlaví jazykem a znovu cítila výbuch čiré rozkoše.

„Chutnáš po medu, Karo, přísahal bych na to,” zamumlal do jejího vzpínajícího se těla.

Pak ji znovu olízl. A ještě jednou. Měl měkký, hedvábně jemný, horký jazyk. Spaloval ji. Touhou. Žádostí, která v ní rostla jako spirála a stoupala výš a výš. Jeho jazyk teď kmital rychleji a přejížděl po pyscích jejího pohlaví a přes naběhlý klitoris. Ale ona potřebovala víc. A aniž by cokoliv řekla, on to vycítil.

Odtáhl se od ní a přikázal jí: „Roztáhni nohy. Ano, přesně takhle. Skvělé. Jsi úplně mokrá. Líbí se mi to.”

Prsty jí roztáhl pysky od sebe. Dokonce i pevný stisk konečků jeho prstů byl úžasný.

Ještě lepší bylo, když se k ní znovu naklonil, vzal do úst její klitoris a začal ho sát.

„Ach!”

Myslela si, že na chvilku přestane. Že ji bude škádlit. Jenže místo toho se do toho pustil a začal dráždit její poštěváček opravdu důkladně. Jeho jazyk kmital po naběhlém výběžku jejího klitorisu. Cítila, že bude mít každou chvíli orgasmus.

Když do ní vsunul dva prsty, byl to pro ni pořádný šok. Intenzivní pocit. Musela se hodně držet, aby se neudělala hned. Chtěla cítit oboje najednou: jeho ústa i jeho prsty, které se v ní začaly pohybovat sem a tam jako jakýsi malý penis.

Zadržela dech a snažila se neudělat. Ale zrazovaly ji její

vlastní pocity. Dante do ní vrážel prsty hodně hluboko a lízal ji ze všech sil, přímo ji vysával. Vyvrcholení ji smetlo jako nákladní vlak zrovna ve chvíli, kdy venku zaznělo zahřmění. Rozkoš, nic než rozkoš. To všechno hluboko v jejím pohlaví, v jejím břiše. Třásla se a nohy ji sotva nesly; kdyby Dante pořád neměl ruku na jejím boku a netlačil ji proti dveřím, spadla by.

Ty dveře se pod jejím tělem třásly kvůli nadcházející bouři? Nebo kvůli ní? Orgasmus v ní pořád dozníval v malých, chvějivých zákmitech a projížděl jí celým tělem.

„Ach, můj bože,” zamumlala a hlavou se opřela o dveře za sebou.

„Znovu,” rozkázal jí.

„Cože? To nemůžu. No tak, Dante. Vezmi mě do postele.”

„Ještě ne. Chci, aby ses udělala ještě jednou. Tady.” „Aha…” Chtěla mu říct, že souhlasí. Jenže to už ji znovu začala zpracovával jeho ústa, rukou jí laskal ňadro, užíval si ho a jemně hnětl. A jeho ústa… tentokrát ji lízal jemněji, jako kdyby si uvědomoval, že po

prožitém orgasmu musí být hodně citlivá. |en lehké kmitání na klitorisu, pak se přesunul níž, aby do ní mohl proniknout. Rozevřela ještě víc stehna, aby na ni lip mohl, a držela se ho za ramena, aby nespadla. Intenzivně si uvědomovala, jak jemnou má Dante kůži.

Měla chuť se ho dotýkat: na hrudníku, na ptákovi. Ale až později. Až s ní bude hotov. Až jí to znovu udělá. Což nebude dlouho trvat. Jeho jazyk se v ní pohyboval, tlačil se dovnitř a pak zase klouzal ven. Ten pocit byl úžasný. Té rozkoši se nedalo odolat. A pak udělal něco, co nikdy předtím nezažila. Znovu do ní strčil prsty a natočil je tak, aby dosáhl na její G-bod. Prohnula se v bocích a zasténala. Pak se přesunul jazykem

přímo před její puklinu, takže bylo těžké poznat, kde končí prsty a začíná sval jazyka. Začal s nimi pohybovat jemnými, konejšivými pohyby. Pohybovala se v bocích do rytmu s ním. A rozkoš znovu rychle sílila, i když tentokrát byla jinačí, pomalejší.

Její druhý orgasmus už nebyl tak intenzivní. Ale vycházel z větší hloubky, burácel v ní jako vodopád. Její klitoris při tom jemně pulzoval. Slast fungovala v jejím těle jako jakési pevné jádro, nepoddajná a sladká, jako kdyby jí žilami proudil med. Tomu pocitu pomalu podléhala.

„Ach… ach…”

Dokázala jen sténat. Boky vyrážela proti jeho prstu a puse. Byla jako omámená. Bezmocná. Nohy jí zeslábly a cítila, že vrávorá.

„Mám tě.”

Nějakým způsobem se mu povedlo ji zachytit včas. Stáhnul ji k sobě na zem, takže ležela přes jeho kolena. Jeho paže ji pevně svíraly.

Pořád jí otřásal doznívající orgasmus, jako kdyby v ní něco zanechal. Nějakou jiskru světla, která jí putovala tělem a uvnitř ji rozsvěcovala.

Podívala se na něj; všude kolem byla skoro tma. Jeho pohled žhnul i v tlumeném světle, jež procházelo okny zvenčí. Kůži měl na dotek horkou, tělo samý sval. Dokázala jen ležet v jeho náručí a snažila se popadnout dech.

„Kristepane, holčičko.” Také sotva popadal dech. Touhou nemohl skoro dýchat. Hluboký a kouřem zabarvený tón. „To bylo nádherné. Potřebuju to udělat znovu. Potřebuju tě ošukat. Udělat ti to. Znovu a znovu. Ano… musím ti to ještě jednou udělat.”

Dokázala mu odpovědět jen zasténáním.

Oba vstali společně, ve vzájemném objetí. A dřív než stihla vůbec namítnout, že se ještě asi nemůže na svoje nohy spolehnout, už ji nesl přes celý obytný prostor. Slyšela, jak

jeho bosé nohy pleskají o vyleštěnou dřevěnou podlahu. Znovu se pokochala úžasným pohledem z těch obrovských oken; pak ji odnesl za přepážku a položil ji na postel. „Vydrž chvilku.”

Naklonil se přes postel a odhrnul z ní přikrývky, přemístil ji na chladivé prostěradlo, pak si k ní lehl a přikryl ji svým nahým tělem.

„Musím ti ho tam strčit, Karo. Prostě tě tvrdě opíchat. Nebude ti to vadit?” „Ne.”

„Řekni mi, že to tak chceš.”

Panebože, jeho tělo pálilo jako hořící hedvábí. Měl tak úžasně hebkou kůži. A tak tvrdého ptáka, který jí zatím odpočíval mezi stehny.

„Karo. Řekni mi to!” přikázal jí.

„Ne, nevadí. Chci, abys mi to udělal pěkně tvrdě. Mám ráda, když mi to někdo takhle dělá.”

„Když si tě tvrdě podá? Nebo víc?”

„Víc?” Proč jí dech uvázl v hrdle, když položil tuhletu otázku? Ptal se jí na to, na co si myslela, že se jí skutečně ptá? „Dante?”

Začal ji líbat na krku a rty měl pevné, přesto však měkké. Jemně ji kousal, ale bolest, kterou jí to působilo, byla zatím jen jakousi ostřejší rozkoší. Po rtech jí jemně přejížděl konečky prstů a ona z nich ucítila závan své vlastní vůně. Tenhle chlap byl ztělesněním rozporuplnosti. Líbilo sejí to. Líbilo se jí, že se jí dotýkal všude najednou. Selhávaly jí z toho všechny smysly.

„Líbí se mi, když je to trochu drsnější,” prohodil a znovu ji začal líbat na krku a pak se přesunul k linii její dolní čelisti.

„Aha…”

„Šokuje tě to?”

„Ne. Mě jen tak něco nešokuje.”

„A líbí se ti to pomyšlení, Karo? Protože já mám pocit, že ano. Jak jsem to vyslovil, celé tvoje tělo mi hned odpovědělo.”

„Bože, Dante, já… Ano. Líbí se mi to. Chci to. Přesně tohle chci.” Teď pro změnu zasténal on. „Jsi prostě dokonalá,” zhodnotil ji. A po několika vteřinách, kdy ani jeden nedýchal, dodal: „Líbí se mi, když je to drsné. Líbí se mi, když ho do tebe můžu pořádně vrážet. Když tě můžu kousat. Štípat tě do bradavek.”

„Ano…”

Bože, opravdu jí říká všechny tyhle věci? Její nejdivo-čejší představy se stávaly skutečností. Přesně ty, kvůli kterým se její expartner Jake dal na útěk. A řekl jí, že se asi zbláznila. Ze je asi magor. Ale na něj teď rozhodně myslet nechtěla.

Dante tiše prohodil: „Ve skutečnosti bych ti chtěl dát na zadek.”

„Teda!”

„Teď jsi asi šokovaná, co?” „Ne. Tím to není.” „Čím tedy?”

„Jenom že… tohle jsem vždycky chtěla. Po tom jsem právě toužila.” Cítila, jak jím projelo zachvění. Následovala dlouhá pauza a pak navázal: „V tom případě to bude hodně dobrý, Karo. Slibuj u.”

Celá se třásla. Očekáváním. Byla úplně mokrá. Roztoužená. Zmatená. A to přitom ještě k ničemu nedošlo.

Ale už se k tomu schylovalo.

*

Dante ji zblízka pozoroval, ale jediné, co z její tváře vyčetl, co vycítil z jejího těla, byla čistá touha. Pod sebou měl žhnoucí sopku jejího těla. Její prsa i plochou křivku jejího břicha. Její sexy malá štěrbina byla úplně mokrá. Připravená na jeho útok. Měl takovou erekci jako nikdy v životě.

Chtěl, aby se znovu udělala. Znovu a ještě jednou. Nic ho nedokázalo vzrušit tak jako pohled na ženu, která prožívá orgasmus. Když cítil, jak jí v žilách zuřivě tepe krev. Když slyšel, jak vzdychá, jak křičí rozkoší. A žádná to neuměla tak jako tahle.

Kara.

Možná za to mohla léta slabosti jednoho pro druhého na střední. Netušil. A teď o tom bylo sakra složité přemýšlet, když měl její tělo přímo pod sebou. Ne, teď se jí prostě jen začne dotýkat. Ochutná její kůži. Vklouzne do ní a bude ji šukat, až začne křičet…

Sjel rukou dolů a přejel jí po pohlaví. Zalapala po dechu. Úplně dole tekla. Skoro se to nedalo vydržet. A ta její vůně…

Znovu.

Ano, udělá jí to znovu.

Posunul se po jejím těle dolů a roztáhl jí rukama stehna daleko od sebe. A ona mu to dovolila, vůbec se nesnažila nějak bránit, mít to pod kontrolou. Dokonalé.

Zaváhal nad jejím otevřeným pohlavím a chvilku ji pozoroval v slabém zamlženém stříbřitém měsíčním světle, které do bytu pronikalo zpoza mraků a mísilo se s nazlátlým světlem pouličních lamp.

Byla skoro vyholená. Jen nahoře úzký proužek chloupků, přesně jak to měl rád. Skoro nahá. Svůdné. Když prsty roztáhnul její nalité růžové pysky od sebe, viděl, jak se uvnitř vlhkostí leskne.

„Líbí se mi, jak ženy tam dole vypadají,” svěřil se jí chraplavým hlasem. „Jsou tak nádherné.”

Naklonil se k ní a přejel jí jazykem po celé délce štěrbiny. Líbilo se mu, že mu hned odpověděla zachvěním. Líbilo se mu takhle si s ženami hrát. Miloval tu kouřovou příchuť touhy. Znovu ji jemně olízl. Věděl, že bude hodně citlivá, možná až příliš. Ale pokud na to půjde správně, udělá jí to takhle znovu.

A přesně tohle udělá!

Přitiskl jazyk na její klitoris a začal kolem něj pomalu kroužit. Napjaly se jí z toho stehenní svaly a začala mu vycházet vstříc boky. Začal jazyk strkat hluboko do ní a pak ho znovu vytahoval, aby se mohl opět věnovat naběhlému výčnělku jejího poštěváčku. A pak znovu a znovu.

Cítil, jak lapá po dechu a rukama mu zajíždí do vlasů. A když do ní strčil dva prsty, najednou se s výkřikem udělala. Třásla se po celém těle. Na jazyku cítil její chuť a líbila se mu. Byla sexy, sladká a trochu štiplavá.

Konečně ustaly stahy kolem jeho prstů. Ale uvnitř byla pořád sametově hladká. A neuvěřitelně sexy.

Pokud ho do ní okamžitě nevrazí, asi se z toho zblázní.

Posadil se, natáhl se přes její vláčné rozbolavělé tělo a z lakované krabičky, která stála na nočním stolku vedle postele, vytáhl kondom. Vkleče si ho nasadil. Pozorovala ho a pohled jí putoval od jeho očí přes ruce až k ptákovi. Olízla si rty. Byly tmavé a oteklé, i když je zas tolik nelíbal. Rozhodně ne tolik, jak by si přál.

Kdy naposledy cítil tak silnou touhu se s nějakou ženou jenom líbat? Prosté ji jen ošukej. Vraz jí ho dovnitř. Zbytek se vyřeší potom. A musí se začít ovládat. Ji musí začít ovládat. Dostat ji pod svou kontrolu.

Popadl ji za stehna a zaryl do nich prsty.

„Jseš připravená, Karo?” „Ano, připravená.” „Řekni mi, co chceš.” Tohle všechno už předtím ženám říkal. Proč měl tedy teď pocit, jako by šlo o nějaký test?

„Chci tě. Chci, abys… abys ho do mě strčil. Abys mě pořádně tvrdě opíchal. Abys… mi dělal všechny ty věci, o kterých jsi mluvil.

Kousal mě. Štípal mě…”

„Abych ti dal přes zadek?”

Chvilku zaváhala a on čekal, až mu odpoví. Cas jako by se zastavil. Tohle bylo hodně důležitý, sakra!

Konečně vydechla: „Ano, Dante. Chci to. Chci, abys mi dal přes zadek. Nikdy jsem to s nikým nedělala. Ale vždycky jsem to chtěla zkusit. Vždycky.”

Z úst mu uniklo krátké zavrčení.

Tahle holka byla opravdu dobrá. Cítil v ní submisivní sklony. Obvykle se v tomhle nemýlil. Ale s Károu si nebyl tak docela jistý. Mátla ho síla přitažlivosti, kterou k ní cítil. Sex s ní by byl dobrý i bez toho všeho okolo. Bez extrémů. Bez přesunu moci.

Ale ted už to věděl. Chtěla to. A bude to stát za to. Ona bude stát za to.

«

I n

Kara byla hotová. Slabá. Ale přesto chtěla víc. Obzvlášť pokud se chystá dát jí přes zadek____Ano, tohle v ní zářilo

jak stromeček o Vánocích, všechna ta světýlka a žhnoucí teplo. Jen to samotné pomyšlení.

Slabounce zasténala, když ji Dante otáčel na břicho. Šlo to snadno, jako by mu v rukách ležela hadrová panenka. Dal jí pod břicho polštář a přiměl ji, aby se položila přes něj.

„Roztáhni nohy, Karo. Ano, přesně takhle.”

Pomohl jí dát nohy od sebe. Už se na něj těšila, i když už se tolikrát dnes večer udělala. Všechny ty orgasmy se jí v hlavě slévaly do jedné obrovské směsice intenzivních pocitů. Točila se jí z toho hlava.

Ale tohle mělo být něco úplně jiného.

Konečně!

Rukama jí hnětl zadek a zajížděl i na vnitřní stranu stehen a otíral se jí o pohlaví. Uvědomila si, že netuší, jestli jí chce dát na zadek, nebo ji nejdřív ošukat; to by bylo ještě

víc vzrušující. Taky z toho byla trochu nervózní, ale nevadilo jí to. Nedokázala myslet chladnou hlavou.

„Poslouchej mě, Karo. Nadechni se. Pěkně zhluboka. Teď výdech. Dobře. Znovu.”

Jeho hlas zněl konejšivě a ona se díky němu uklidnila. Jeho tón byl tak jemný a hluboký, že by se v něm nejraději ztratila. A jeho ruce jí putovaly po celém těle, zahřívaly jí kůži, rozpalovaly její pohlaví.

Svýma silnýma rukama teď rozvážně hnětl pevnou hmotu jejích hýždí a stehen. Byly stejně panovačné jako jeho hlas.

„Chci, aby ses teď nehýbala. Ať ti budu dělat cokoliv,” přikázal jí. Zaslechla snad Kara v jeho hlase náznak výhrůžky? Ale bylo to skvělé. Vzrušující. Znovu se zhluboka nadechla, pak vydechla. Celá se chvěla očekáváním.

„Teď tě uhodím,” oznámil jí tichým hlasem. A než měla vůbec čas si uvědomit, co řekl, zasvištěla na jejím zadku první rána.

„Au!”

„Překvapilo tě to, Karo? Přesně to chci. Abys netušila, co přijde. Abys na to dychtivě čekala. A abys to zvládla.”

Znovu ji udeřil, a i když to byla malá rána, v nehybném chladném zvuku dlouho rezonovala. A přestože to tentokrát už trochu bolelo, rozkoš se ještě zvětšila, putovala jí tělem jako elektrický oblouk.

„Dýchej, Karo. Nepřestávej dýchat.”

Bez jakékoliv diskuze učinila, jak jí nakázal. Nechtěla mu ani v nejmenším odporovat, vzdorovat mu.

Další rána, tentokrát tvrdší. Ale Kara se prostě jen zhluboka nadechla a čekala, až se štípání změní ve slast.

„Nádhera,” zamumlal Dante a znovu ji začal hladit po zadku a stehnech. Přitom zajížděl hluboko mezi ně. „Jsi tak krásně mokrá. Nádherná holka.”

Najednou do ní vrazil dva prsty, až sebou trhla. „Jen drž, Karo. Hodná holka!”

Skoro se to nedalo vydržet. Ta rozkoš na ni byla příliš. Příliš nová. Bolest a rozkoš se v jejím těle mísily takovým způsobem, o jakém doposud jen snila. A v její hlavě se začalo cosi dít. Něco, o čem nechtěla moc přemýšlet. Ze se mu poddá. Jakási podivná důvěra.

Na své kůži cítila, jak po ní rejdí jeho hebké ruce. Způsob, jakým ji laskal, ji uklidňoval. Když se k ní naklonil a políbil ji na kříži, na zádech jí vyrazila husí kůže. Otřásla se.

„Reaguješ fakt moc pěkně,” zašeptal uznale Dante. „K neuvěření u někoho, kdo tyhlety věci nikdy nevyzkoušel.”

Jeho dlaň dopadla tak prudce a neočekávaně, že znovu nadskočila. Nedokázala si pomoct. „Au!”

Z úst mu uniklo krátké pousmání. Zaslechla v něm, že je s ní spokojený, a ta myšlenka ji zahřála u srdce.

„Jak ti je, Karo? Jde to?”

„Ano. Všechno OK. Ale… chci víc!”

„To já taky. Chci tebe. Nehýbej se.”

Ruce jí položil na stehna, odtáhl je ještě víc od sebe a jeho tvrdý kolík se začal dobývat do její svatyně. Ráda by vyrazila proti němu - toužila po tom! —, ale nemohla se ani pohnout. Jen kvůli tomu, že si přál, aby se nehýbala. Jen kvůli tomu, jak po něm toužila.

Zatlačil a jeho pták vnikl dovnitř. Jen špičkou žaludu, ale tělem jí projel blesk rozkoše.

„Aáách, tohle je dobrý.

„Sššš,” přikázal jí.

Zadržel na chviličku dech. A pak ji začal drtit. Najednou, bez varování. Tvrdě a silou ji celou vyplňoval.

„Panebože, Dante!”

„Je to fakt hodně dobrý. Jsi hodná holčička.”

Oba lapali po dechu. A pak se začal pohybovat. Jeden tvrdý příraz za druhým, jeho nádherný naběhlý pták přímo v ní. Trochu to bolelo, protože byl hodně velký, ale o to hlubší touhu Kara cítila. Jednou rukou si ji přidržoval na kříži. Líbilo se jí to. Všechno tohle se jí líbilo.

Začal přirážet ještě tvrději a ona se pod ním cítila naprosto bezmocná. Bezvládná, dokonce i když její útroby měly pohotovost, stahovaly se touhou a znovu ji přiváděly k vrcholu.

Další ostré plácnutí po zadku ji tam málem dostalo. „Dante!”

A pak ji začal opravdu bít přes zadek. Nejdřív série malých plácnutí přesně do rytmu pohybujících se boků. Šous-tal ji a zároveň rozdával rány. Tělem se jí začala šířit předzvěst exploze.

„Dante… prosím…”

„Prosím co?” zasténal, nebo spíš zavrčel.

„Prosím… nepřestávej!”

„To teda nehodlám!”

Pořád do ní bušil svým ptákem, jako kdyby chtěl do jejího těla zatlouct dlouhý hřebík rozkoše. Pod jeho ranami ji začala pálit kůže. Ale líbilo se jí to. Potřebovala to.

Ještě jednou tvrdě přirazil, ještě jedna prudká rána a pak se konečně propadla do temné propasti nevědomí. Za očními víčky se jí míhaly záblesky světla. Žilami se jako povodeň šířila rozkoš. A jak se její pohlaví stahovalo tou fantastickou agónií, Dante za ní najednou ztuhnul.

„Bože, Karo… já už budu!”

A začal do ní znovu bušit. Rukou se jí opíral o záda a jí se líbilo jeho sténání a výkřiky. Věděla, že se už brzy do ní udělá.

Když bylo po všem, nalehl na ni celou vahou svého svalnatého těla. Vzadu na krku cítila jeho teplý dech. Byla napůl v bezvědomí.

Skoro nedokázala uvažovat. Neschopná se pohnout.

Když uplynulo několik minut, konečně se pohnul. Odvalil se na stranu a stáhnul ji k sobě. Její hlavu si položil na svou hruď. Proti tváři jí jako kladivo tlouklo jeho srdce.

Opravdu k tomu všemu došlo?

Tohle byl bezesporu zdaleka nejlepší sex, jaký kdy zažila. Část z něj tvořily splněné sny. Sex s idolem jejího mládí. Výprask. Ale druhou část tvořil prostě jenom on.

Dante.

Tak se tolik neroznézňujl

Ne, k tomu se rozhodně nechystala. Rozhodně ještě dlouho ne, jestli vůbec kdy. Dost za to v minulosti zaplatila. Vědomím svého vlastního já. To tedy žádnému muži obětovat nehodlala. Ale její tělo… No, to tedy byl jiný příběh. To se jí hodně líbilo. Víc, než si kdy dokázala představit.

Co to o ní vypovídalo? Ale na takové otázky byla příliš utahaná, příliš prázdná. Aby se jí chtělo přemýšlet o tom, jak moc Dantovi důvěřovala, když mu dovolila, aby jí dělal všechny ty věci. Vůbec tomu nerozuměla. Ale teď si prostě chtěla užít ty chvíle strávené v jeho bytě a Dantovo horké, pevné tělo, ležící vedle ní. Jeho vůně v jejím chřípí. Vůně sexu.

Na pochybnosti bude dost času později. Zítra, pokud ji tu nechá přes noc. Nevypadal, že by se mu chtělo brát ji teď k ní domů. Což jí naprosto vyhovovalo. Byla tu úplně šťastná.

Šťastná____poprvé za hodně dlouhou dobu.

*

Otevřela oči jen proto, že se jí do zavřených víček opíralo bledé, zlatavé slunce. Otevřela je pomaličku, aby si nejprve zvykly na denní světlo.

Venku bylo trochu zataženo, na obloze nad Seattlem se honily mraky, ale sem tam už mezi nimi vykukovalo ranní slunce. V lednu to nebylo v tomhle městě nic neobvyklého. Neobvyklé však bylo to, jak se Kara cítila.

Cítila se trochu použitá, uvnitř i zvenčí, ale vůbec to nebylo špatné. A Dantovo tělo ležící vedle ní bylo ještě lepší. Nejpodivnější na tom všem byla skutečnost, že spala celou noc. Hlubokým spánkem, který nepřerušovaly žádné sny. Přitom obvykle nespala nijak skvěle. A když se snažila usnout vedle milence, bylo to spíš horší. To ležela hodiny v posteli, budila se třeba pětkrát za noc a vylekal ji každý pohyb či jenom zvuk dechu jejího spolunocležníka. O to divnější bylo, že s Dantem spala celou noc tak tvrdě.

Dante.

Obrátila se na bok a pohlédla na něj. Zjistila, že on se na ni už dávno dívá. Zrychlil se jí pulz.

V pohledu jeho hnědých očí se za denního světla lesklo snad ještě více zlata. Tmavší terčíky jeho duhovek byly posety záplavou zlatých teček a tam, kde se stýkaly s panenkami, měly jeho duhovky sytě hnědou barvu připomínající whisky. A řasy měl tak výrazné a husté…

„Ahoj.” Hlas mu spánkem trochu zhrubnul.

„Ahoj.”

Usmála se na něj. Nedokázala si pomoct. Neuměla si ani představit, že tohle by mohlo být další z řady těch podivných rán, která následovala po divokém večeru. Jenže on se na ni usmál taky. Její tělo se opět celé napnulo. Potřebou a jakýmsi náhlým, neutuchajícím pocitem tepla, který neměl nic do činění se sexem.

Nebo ano?

Vzepřel se na lokti a pozoroval ji z výšky. Na vteřinku si pomyslela, jak asi musí vypadat její účes, nebo jestli má na i vářích otlaky od polštáře. Ale Dante byl mnohem zajímavější, ty jeho dolíčky v tvářích, ten tmavý stín pod dolní čelistí, takže vypadal ještě přitažlivější, ještě mužnější než kdy jindy. Bylo obtížné myslet na cokoliv jiného. Cítit se pod jeho zkoumavým pohledem na rozpacích.

Ty zlatavě hnědé oči byly plné touhy. A než si to Kara stačila uvědomit, už si ji s tlumeným zavrčením přitáhl k sobě a do boku ji tlačila jeho mohutná erekce.

Během několika okamžiků byla úplně mokrá.

„Karo…” Políbil ji na tvář a pak i na rty. „Doufám, že máš ráda sex po ránu.”

Zasmála se, obrátila se na druhý bok a vystrčila na něj svůj zadeček.

„Beru to jako souhlas,” usmál se. „Ale pověz mi, nejsi moc odřená?”

„No, den dva si pořádně nesednu, ale to mi nevadí. Líbí se mi to. Cítím…” Odmlčela se a snažila se zformulovat zbytek věty. „Mám pocit, že ta bolest je… jakýmsi odznakem odvahy. Nezní to blbě?”

„Vůbec ne. Přesně tak to je. Možná jsem ti udělal nějaké modřiny. Třeba budou vidět.”

„Aha… Na to jsem nemyslela.”

Otočila hlavu a snažila se dohlédnout přes rameno dolů. „Trápí tě to? Možná jsem na tebe měl být včera večer hodnější?”

„Ne. Ne, to je v pohodě.”

Jak by mu mohla říct, že si vlastně přeje, aby ty modřiny byly vidět? Ze se jí ta myšlenka zamlouvá? Že se jí vlastně líbí i to samotné slovo — modřiny?

Natáhl se k ní a obrátil ji na břicho. Přejel jí po nahých

hýždích: „Je tu pár modřinek.” Znovu jí přejel rukou po těle. Mluvil tichým hlasem: „Cítím, jak se celá chvěješ, když se tě dotknu, Karo. Když se dotknu těch znamení, která jsem zanechal na tvé kůži.”

„Líbí se mi to. Nevím proč.”

„Já bych řekl, že vím proč.”

Obrátil ji tak, že ted ležela tváří k němu. Jeho rty byly hebké a plné. Byla v nich touha. A ještě něco jiného. Něco, co nedokázala identifikovat, ale co jí rezonovalo celým tělem.

„Karo, měl bych ti říct, vlastně možná jsem ti to měl říct už včera večer, že mě baví daleko víc než jen výprask přes zadek.”

„Co tím myslíš?”

„Jsem dominantní typ. Sexuálně dominantní typ. Tím se bavím. Už roky. Nechtěl jsem tě vyplašit. Ale měl jsem k tobě být otevřenější, když jsem zjistil, že se ti líbí nechat si dát výprask. Pro mě to jde ale dál - není to jen nějaká hra v ložnici, aby to mělo šťávu. Chodím do různých klubů. Tady v Seattlu hlavně do Chrámu rozkoše. Mám tam přátele. Celou komunitu přátel. Právě tam jsem před pár lety potkal svého nejlepšího kamaráda Aleka.”

Opravdu leželi spolu v jeho posteli a vedli tenhle rozhovor? Který ji navíc tak fascinuje.

„Nijak mě to neděsí, pokud se bojíš, co na to říkám.”

„Dobře. To rád slyším. Chceš se na něco zeptat? Třeba na to, co tam dělám?”

Kde začít? Už o tom něco četla. Vlastně o tom četla docela dost. Ale nebyla si jistá, jak se tahle lechtivá četba slučovala s realitou.

„Moc nevím, co to vlastně znamená, být sexuálně dominantní. Být ten typ lidí, kteří chodí do takových klubů. Ale z různých povídek, které jsem četla, jsem pochopila, že pro každého to znamená něco trochu jiného.”

„To je pravda.”

„A co to tedy znamená pro tebe, Dante?”

„Pro mě to znamená, že jsem sám k sobě upřímný, co se mých tužeb týče. To, že mám takové touhy, jsem si uvědomil už na střední, a v jiných souvislostech i daleko dřív. lřeba se mi jako klukovi líbilo hrát si na piráty. Když jsem někoho přivazoval ke stromu. Nebo říkal ostatním dělem, že musí jít po prkně, nebo co jsme to hrávali za hry. Spousta lidí, kteří se na BDSM scéně pohybují, zažila něco podobného. To samozřejmě nutně neznamená, že jsme všechny tyhle věci chápali v dětství sexuálně, to obvykle přichází později.

Ale jak jsem říkal, to vzrušení tam bylo od začátku.”

„Myslím, že jsem něco podobného taky zažívala. Prostě vím, co tím chceš říct.”

Pro Karu to bylo jako zjevení. Co říkal Dante, vysvětlovalo mnoho z toho, jak ve svém životě pojímala jisté věci.

„Spousta lidí to prostě nechá, jak to je,” pokrčil rameny. „Možná že mají docela bohaté představy. Ale pro mě je to něco, co aktivně vyhledávám, i když to nevyžaduju.”

„Ale dáváš tomu přednost. Mít sex s někým…. Nevím úplně, jak takovou osobu nazvat.”

„Hra o moc. Výměna moci. Protože ve skutečnosti jde o tu výměnu. Nejde jen o to, že já jsem dominantní, mám navrch, chci ti dát výprask, nebo udělat cokoliv jiného. BDSM není o jednotlivci.

Potřeby podřízených, jejich moc, o tu jde úplně stejně jako o tu mou. Vlastně o tu jde mnohem víc. Z ní totiž pramení opravdové vzrušení. Opravdová moc.”

„Použil jsi termín .podřízeny . Submisivní. To jsem tedy já? Protože… protože se mi líbí, když dostanu výprask?”

„Nemusíš si dávat žádnou nálepku, pokud s tím máš sama problém. Rozhodně máš submisivní sklony. Ty jsem

v tobě rozpoznal ihned, od první chvíle, kdy jsem se tě dotknul. Ale jak daleko zajdeme, to se teprve uvidí. Pokud se tedy rozhodneš v tom pokračovat.”

Přikývla. Malinko se jí točila hlava. V jistém smyslu cítila úlevu, že už ví, jak nazývat svoje touhy. Ze ví, jak je pojmenovat. Stejně jako uměli podobné tužby pojmenovat ostatní lidé. Už se necítila tak osamělá.

„Děkuju, Dante.”

„Za co?”

„Za to…. za to, žes mi to dovolil prozkoumat. A že se mi to tak líbilo.”

Zakřenil se na ni a na tváři se mu rozlil chlapecký úsměv podpořený typickými dolíčky ve tvářích. Zvláštní, jak dokázal být tak totálně maskulinní, tak dominantní, a pořád si přitom uměl zachovat ve výrazu jakési chlapectví. Byla to součást jeho charismatu. Které bylo zničující.

„Dante.

„Ano?”

„Chtěla bych to znovu zkusit.” „To já taky. íned teď.”

Zajel jí rukou do vlasů a jeho prsty sevřely její kadeře tak natésno a takovým způsobem, že znovu ucítila, že má nad ní absolutní převahu. Tělem jí jako záblesk světla a tepla projela rozkoš.

Znovu na ni nalehl. Pořád měl slušnou erekci. Její pohlaví teklo vzrušením jen při pomyšlení na to, že se na ni znovu chystá. Když jí sevřel v prstech bradavky, stáhlo se jí nitro vzrušením.

„Dante… pojď.”

Usmál se: „Za chviličku, krásko.”

Uvědomila si, že ji bude škádlit, dráždit. Že bude mít vývoj celé akce pevně pod kontrolou. Ano!

Dante ji štípl do bradavky a ona sebou trhla. Tělem jí projel nádherný impulz rozkoše.

„Už ses někdy udělala jenom takhle?” zeptal se jí a v hlase se mu zase objevil hrubší tón. „Jenom když si někdo takhle hraje s tvými bradavkami?”

„Ne.” Bože, skoro nemohla dýchat. Jenom z toho, jak se jí na to zeptal!

„Zkusíme to?”

V odpověď mu dokázala jen zasténat. Dante si kleknul vedle ní, aby měl obě ruce volné. Jeho nahá stehna byla silná, mužná a pokrývala je vrstva hebkých tmavých chlupů. A mezi nimi čněl jako nějaká úžasná zduřelá zlatavá tyč jeho pták. Nedokázala uvěřit tomu, že už má zase erekci. Stačil pohled na něj, na ten tvrdý kus masa, aby vzrušením musela polknout. Jenže to už ji začaly rozptylovat jeho ruce na jejích ňadrech.

Hladil je a hnětl po celé ploše: rýhy pod nimi, křivky, jimiž se oddělovala od hrudníku, objížděl jejich tvar. Bradavek si zatím nevšímal. A Kara tolik chtěla, aby se jí dotýkal. Aby je mučil. Ale Dante jezdil svými prsty všude možně, jen ne na nich.

„Dante.” Její tělo se pod jeho rukama prohnulo jako luk.

„Ne, Karo. Nehýbej se. Dýchej. Užívej si to.”

Skoro se jí chtělo začít plakat. Ale jeho autoritativní tón se jí líbil natolik, že udělala, co po ní chtěl.

Zadržela dech. Dante ji nepřestával hladit po kůži. Nedalo se to vydržet. Ale bylo to nádherné. Její bradavky šílely touhou. Pohlaví se jí svíralo a bylo naběhlé a roztoužené tak, že ji až bolelo. Chtěla sevřít stehna pevně k sobě, aby té bolesti aspoň trochu ulevila. Ale kousla se do dolního rtu a vydržela ležet naprosto nehybně.

Konečně zlehka přejel rukama po obou bradavkách. Kara zalapala po dechu.

„Líbí?” zeptal se jí.

„To tedy rozhodně ano.”

„Nechci, abys na to musela myslet. Abys musela přemýšlet, jestli se uděláš, nebo ne. Chci, aby sis to prostě jenom užívala. Uvidíme, co se stane. Nech tomu volný průběh, Karo.”

Jeho zlatavé oči teď pozorovaly její prsa. Jazykem si přejel po rtech a Kara zatoužila po tom, aby mu mohla udělat to samé. Ale neodvažovala se ani pohnout.

Znovu jí úplně lehounce přejel po bradavkách. Rozkoš v ní rostla jako pomalu hořící plamen, v žilách jí tepala horká krev. Bylo neuvěřitelné, jak intenzivní pocity měla jen z toho, že si hrál s jejími ňadry. Ze její ňadra byla v samém středu jeho pozornosti.

Nedokázala si vzpomenout, že by s ní kdy předtím jiný muž takhle zacházel. A netušila, jak to bez toho mohla tak dlouho vydržet.

Nespouštěla oči z jeho tváře. Byl to ten nejhezčí chlap, jakého kdy potkala. Což její touhu po něm ještě umocnilo.

Dante pokračoval. Bříška jeho prstů byla krásně měkká, ale nakonec měla stejně tak tvrdé bradavky, že jí jakýkoliv dotek připadal jak struhadlo. Ale i tak to bylo krásné. Nádherné. S každým dalším dotekem v ní rostla rozkoš. Z úst jí unikl sten.

„Je to pořád lepší?” zajímal se.

„Ano. Ano…”

„To je dobře.”

Najednou ji surově štípl a její tělo se vzepjalo na posteli. „Au!” Bolest se brzy změnila v záplavu slasti. „Líbí se ti to, že ano, Karo?”

„Ano. Prosím, Dante. Já chci ještě!” Usmál se na ni a znovu ji štípl. A ještě jednou. Tělo se na posteli vzpínalo pod záchvěvy rozkoše, jež připomínaly elek

i rický proud. Jako šok. Celá se po něm chvěla. A ten pocit ještě vzrostl, když ji jednou rukou přitiskl na matraci.

Pocit, že má nad ní naprostou kontrolu, se jí zamlouval. Nedokázala přemýšlet o tom proč. Nedávalo jí to žádný smysl. Ale byla v tom všem tak ztracená, že jí to bylo jedno. Jediné, co věděla, bylo, že je to skvělé.

Naklonil se k ní a zašeptal: „Teď je vezmu do pusy.” A jak řekl, tak hned udělal. Horkou špičkou jazyka přejel po jedné bradavce a pak hned po druhé. Potom začal sát.

Jeho ústa byla horká, ale sametově jemná. Bradavky jí stály jako malá kopí. Rozkoš, která z nich vycházela, byla možná ještě ostřejší, jako kdyby jí tělem putovalo něco hodně špičatého. Hluboko v pohlaví jí zuřivě tepala krev. Zvláštní pocit, který se nepodobal ničemu, co do té doby kdy zažila. Jakási podivná kombinace toho, jak on mučí její bradavky a ona má pocit, že ji celou ovládá. Ze je mu zcela oddaná.

Dante pokračoval dál, sál, kousal a štípal ji do spodní části prsou. Neměla ponětí o tom, jak dlouho to všechno trvalo - možná hodinu. Tělo měla zbrocené potem a v uších jí šuměl její vlastní dech. V těle se jí hromadila rozkoš. Neuvěřitelné.

Byla na krajíčku orgasmu.

„Dante… Už jsem tak blízko.

Začal sát ještě intenzivněji a v Káře se začala mísit rozkoš s bolestí, až přestala mít přehled o tom, kde začíná první a končí druhé.

„Panebože.

Její tělo se potácelo na okraji propasti úžasné rozkoše. „Dante, prosím…”

Zvedl hlavu a zamumlal: „Vedeš si moc dobře, krásko. Klidně se udělej.”

Ústy se jí znovu přisál k bradavce a stiskl ji rty. Rukou jí

zajel mezi stehna, nahmatal klitoris a začal ho mnout mezi prsty.

„Kristepane!”

Její tělo zachvátil dlouhý, intenzivní orgasmus. Tak intenzivní, že se skoro nedal snést. Začala křičet, její tělo se prohnulo do oblouku a svíjelo se v rozkoši tak veliké, že ji takřka nedokázala zvládnout.

Pořád se chvěla, když na ni nalehl a vrazil jí svého ptáka, na nějž si předtím navlékl kondom, mezi stehna dovnitř.

Když začal tvrdě přirážet, cítila se pod ním naprosto bezmocná. Ale bylo to krásné.

Erekce vytvořila z jeho pyje, kterým na ni zaútočil, mocnou zbraň. Přesně tohle potřebovala. A stejně jako předchozí noc nastolil Dante rychlé, nesmlouvavé tempo a začal ji drtit svými přírazy.

Jejich boky clo sebe narážely. Slast, kterou cítila při kontaktu jejich těl, byla skoro stejně velká jako rozkoš z toho, jak clo ní zajížděl čím dál hlouběji. A pak ucítila, že se v jejím těle začíná cosi svírat, lělem jí projel další orgasmus.

„Ježíši, holka… jsi fakt úžasná. A tak skvělá!”

Jeho tělo se roztřáslo nadcházejícím orgasmem a on se při něm zakousl do jejího hrdla. Všechno to přijímala a objímala ho rukama kolem krku.

Pokusila se vzpomenout si na to, o čem se předtím spolu bavili. Jak ji vzrušuje ten pocit, že ji Dante ovládá, jak je díky němu její prožitek ze sexu tak intenzivní. Ale cítila se příliš unavená a vyčerpaná. Zavřela oči a během několika vteřin upadla do spánku, zatímco Dante uvnitř ní pomalu měknul.

Čtyři

Dante otevřel oči a zamžoural na budík stojící na nočním stolku. Nějakou dobu spali. Budík ukazoval, že už je po poledni. Dante měl hlad jako vlk. „Karo.”

Ani se nepohnula.

Stejně jako předchozí noc se díval, jak spí. Proč ho jen tahle žena tolik fascinuje?

Byla úžasná. Líbilo se mu její poddajné pružné tělo i ty nekonečně dlouhé nohy. Bezchybná křivka jejího zadku. Světlá hebká kůže. Líbily se mu její dlouhé hedvábně jemné vlasy, které ve světle dopadajícím do pokoje vypadaly, jako by byly utkány ze zlaté a bronzové nitě.

Kristepane, najednou je z něj básník! Co se to s ním ksak-ru děje? Přejel si rukou po strništi, které mu rašilo na tváři, a zamyslel se. Nebo se spíš pokusil zamyslet. Potřeboval odpojit mozek a prostě si jen užívat, že je tu teď s ním. V jeho bytě. V jeho posteli. Byla sobota. Možná že si ji tu bude

moct nechat na celý víkend. Znovu ji ojet. Dát jí výprask… možná i něco víc.

Cítil, jak se mu penis nalévá krví, ale nechtělo se mu podlehnout touze, na to měl příliš velký hlad. Nejdřív jídlo. Pak sex. Pokud se jí tedy bude chtít.

On se postará, aby se jí chtělo.

„Hej, Karo,” dotkl se její tváře. Její oční víčka se zachvěla, pootevřela a znovu zavřela. „Cas vstávat!” „Hmm, co se děje?” Pohlédla na něj pořád napůl zavřenýma oříškovýma očima. Jak byla ještě celá rozespalá, bylo na ní cosi sladkého. Vypadala zranitelně. Stejně zranitelně, jako když jí vyplácel rány přes zadek.

„Potřebuju se najíst. Vyčerpala jsi všechny moje rezervy,” škádlil ji.

„Jsem si naprosto jistá, že většinu jsi jich vypotřeboval sám,” zívla, protáhla si ruce nad hlavou a přitom z jejích úžasných prsou sklouzla přikrývka, která je doposud zakrývala. Bradavky jí postupně tvrdly a tmavly a Dante si toho nedokázal nevšímat.

Jídlo!

„Každopádně jsem na padnutí,” prohlásil. „Vstávej.”

Převalil ji na její stranu postele a plácnul ji přes zadek. Karu to rozesmálo.

„Jestli půjdeme někam ven, rozhodně bych si dala sprchu, jestli ti to nevadí,” odpověděla mu a sedla si na kraj postele.

„Něco uvařím.”

„Fakt?” Podívala se na něj přes rameno. Bože, měla ty nejdelší řasy, jaké kdy viděl. Nech toho. Začni se ovládat, chlape! „Ano, fakt. Co, myslíš, že neumím vařit?” „Spíš vypadáš jako typ, který je zvyklý, že ho ostatní ob-skakují.”

„To jsem.” Překřížil ruce na prsou. „Ale taky umím udě-l.it ty nejlepší palačinky pod sluncem.” „To zní jako výzva.” „Výzva přijata.”

Šťastně se na něj zašklebila. Nechtělo se mu přemýšlet nad tím, proč ho to tak moc potěšilo. No, potěšilo možná nebylo to nejsprávnější slovo. Spíš zvedlo náladu.

Něco…

Něco, o čem se mu teď rozhodně nechtělo přemýšlet.

Vstal a odvrátil se od ní, aby přišel na jiné myšlenky. Vyndal z prádelníku kalhoty od pyžama a oblékl si je. „Sprchu si můžeme dát později. Máš hlad?”

Jo, jo, dostat ji tak do sprchy…

Pro sprchu měl slabost. Líbilo se mu, když viděl ženu celou mokrou, jak jí po těle stéká voda. Okolo nich stoupá pára, on ji ohne v pase a vrazí ho do ní… Na sex měl ten nejvhodnější sprchový kout. Byl tak velký, že by se v něm dal uspořádat menší večírek. Obklady tvořila světlá leštěná žula, bylo tam sedátko, tři sprchové hlavice a vertikální sada tělových trysek. Z představy Kary v jeho sprchovém koutě a jejího nahého mokrého těla dostal znovu erekci.

„Mám radost, že máš v plánu mě nakrmit,” vytrhla ho Kara ze sprchového snění. „Mám hlad, že bych snědla koně.”

„Budou ti muset stačit palačinky. Tady máš, určitě to bude mnohem pohodlnější, než kdyby sis musela obléct svoje věci.”

Podal jí vršek od svého pyžama, který nikdy nenosil. Kara si ten kus flanelového oblečení v barvě námořnické modři přetáhla přes hlavu. Vypadalo na ní obrovské, spodní lem jí sahal až na stehna a výstřih končil kdesi hluboko mezi ňadry. V tom pyžamu vypadala stokrát lip než on. Vypadala úžasně. Ďábelsky sexy.

„Je ti teplo?” ujistil se a snažil se myslet na to, že měli v plánu jíst.

„Ano. Je mi fajn.” Došla až k němu. Pořád byla vysoká, dokonce i bez bot na podpatku. A její nohy, které vykukovaly pod lemem toho obřího vršku od pyžama, takhle vypadaly obzvláště odhalené.

„Hybaj do kuchyně, holka! Budeš mi pomáhat.”

„To zní trochu pánovitě.”

Podíval se jí ze své výšky přímo do očí. „Jo. Jo, to teda zní pánovitě.”

Usmála se na něj. Ale Dante si všiml, že při této připomínce skutečné povahy jejich vztahu jí rysy ve tváři trochu povolily. Tedy ne že by byli ve vztahu. Spíš měl na mysli dynamiku jejich sexu. Ano, to bylo ono. O nic jiného mu nikdy přece nešlo. Bylo to tak lepší.

„Doufám, že máš ráda pravý javorový sirup z Vermon-tu. Pojď.” Vedl ji přes celý byt a do bosých nohou ho studilo dřevo podlahy. Vysokými okny, která tvořila celou jednu stěnu jeho bytu a nabízela pohled na Elliott Bay, pronikaly dovnitř paprsky odpoledního slunce.

„Ten výhled je neuvěřitelný,” podotkla Kara, když šli kolem.

„Kvůli tomu jsem ten byt kupoval. Tedy hlavně kvůli tomu.” Sprchový kout jí předvede později, až už budou mít něco v žaludku.

„Líbí se mi, že můžu ve dne pozorovat moře. A v noci zase město.”

„Tady máš všechno najednou, stačí se podívat na jednu, nebo druhou stranu. Páni, máš fantastickou kuchyň!”

Přesunuli se k vysokému barovému pultu a Kara přejela dlaní po desce z černé a šedé žuly. Skříňky měly úhledný černý povrch a úchytky byly z kartáčované oceli. Dante si říkal, že je to všechno pěkné, ale stejně vždycky chtěl něco trochu hřejivějšího.

„Vlastně už chvíli přemýšlím o tom, že to nechám předělat,” svěřil se jí.

„To nevím proč. Tohle je fakt skvělý.”

Pokrčil rameny, doplnil zásobník kávovaru a zapnul ho. „Není to úplně můj vkus. Přijde mi to trochu moc studené, nemyslíš?”

„Je to nádherné. Ale mám pocit, že vím, o čem mluvíš. Je to takové sterilní. A jak vypadá kuchyň tvých snů, Dante?” optala se ho, zatímco on vytahoval ze skříněk a lednice všechny potřebné věci na palačinky a dával je na kuchyňskou linku. Pak k nim přidal velkou mísu a ruční mixér.

„Mám rád dřevo. Živé materiály. Líbí se mi moderní estetika, ale musí to být všechno vyvážené.”

Odměřil mouku, do mísy rozbil několik vajec, přidal vanilku a další ingredience. Pak jí mísu předal. „Tady máš a zamíchej to mixérem. Já zatím zapnu sporák.”

Převzala od něj mísu a pustila mixér. Když běžel, mlčeli, takže kuchyní se nesl tichý zvuk přístroje a hřejivá vůně vanilky a kávy. Vzduch opanovala atmosféra důvěrnosti.

Cítil se s ní opravdu dobře. Ne že by se někdy s někým cítil nepříjemně. Takový on nebyl. Ale s ní to bylo opravdu hodně příjemné.

Potřásl hlavou, z kuchyňské skříňky vytáhl láhev sirupu a vložil ji do horké lázně na sporák, aby se sirup rozpustil. Pak vyndal ze šuplíku talíře, příbory, hrnky a dvě prostíra-cí podložky. „Můžeme se uvelebit přímo na baru,” navrhnul a snažil se znovu nad sebou získat jakousi kontrolu. Aby ho už dál tak nevyváděly z míry její dlouhé nohy, ani ten trochu divoký účes, který jí na hlavě zůstal z postele, ani ty prameny vlasů, které rámovaly protáhlé rysy její tváře a při chůzi se houpaly do rytmu.

Na rozpálenou pánev nalil trochu připraveného těsta a díval se, jak se na něm žárem začínají tvořit bubliny. Když byly palačinky hotové, přehazoval je zručně na talíř. Do hrnků stojících na lince nalil kouřící kávu.

„Vypadá to, že fakt víš, co děláš,” komentovala to Kara, vzala si od něj hrnek a začala usrkávat.

„Říkal jsem ti přece, že mě baví vařit. A vždycky vím, co dělám.” Podíval se na ni a zašklebil se. Kara seděla na jedné z barových stoliček a lokty se opírala o desku pultu. Vypadala trochu rozcuchaně a měla zrudlé tváře. Takhle se mu líbila. A líbilo se mu, že není ten typ ženy, kterým by po sexu zamrzla řeč. Které by z toho

dělaly důležitější věc, než jakou ve skutečnosti byla. Vypadala s ním docela v pohodě.

Prostě dokonalá.

Opravdu na to musel přestat myslet. Nikdo není dokonalý. A on ani nikoho takového nehledal.

Vlastně nehledal nic. Nikdy nic nehledal. Před lety ho hodně poučila zkušenost s Krin. Nebyl schopen převzít zodpovědnost za někoho jiného. Ne tímto způsobem. Stál jedině o dočasnou zodpovědnost, která byla nedílně spojená s BDSM praktikami. A když byl večer, víkend nebo dokonce několik měsíců pryč, prostě se oba sbalili a jeli domů. Ale tady tohle se mu líbilo. Chtěl to tak.

Když dokončil výrobu palačinek a naložil oběma vrchovaté talíře, usadil se na bar vedle Kary. Rovnou se pustila do jídla. To se mu taky líbilo, že není jednou z těch ženských, které jedí jako ptáček - nebo to aspoň předstírají. Líbila se mu dokonce i její plná pusa, když jedla.

„Tohle je fakt moc dobrý, Dante. Ani si nevzpomínám, kdy jsem naposledy jedla palačinky. Jako dítě jsem je nikdy neměla, takže se u mě doma moc často neobjevují.”

„Tys jako dítě nikdy nejedla palačinky?”

Pokrčila rameny, vložila do úst další sousto a chvilku žvýkala. „Já jen… Moji rodiče nebyli… Mé rodiče rodičovství moc nebavilo.

Moje matka nikdy moc nevařila a… Prostě jsem měla zvláštní dětství.”

„Na střední jsi vypadala úplně normálně.”

„Fakt? To je dobře. Ne že by moji rodiče byli divní, nebo tak. Prostě je jen hodně bavila jejich ptáče. Hodně se na ni soustředili. Možná až natolik, že vytěsnili všechno ostatní. Prostě mám pocit, že…

Mozky jim oběma pracují na plné obrátky a oni často nevědí, kdy toho nechat. Oba jsou podle mého geniální.”

„A tys to po nich podědila, předpokládám.”

Tváře jí zrudly. „To tedy ne. Máma a táta jsou fakt asi geniální. Ale já to jejich vysoké IQnepodědila. Což pro ně bylo obrovské zklamání.” Odložila vidličku a způsobně si otřela ústa.

„V tomhle vyrůstat asi nebyla žádná velká legrace.” Pohlédla na něj. Dante si pomyslel, že se z jeho výrazu snaží vyčíst, jestli ji má v úmyslu začít litovat. Což neměl. „Promiň. Nechtěl jsem rozdírat staré rány.”

„Ne. To je v pohodě. Normálně mi o tom nevadí mluvit. Tedy ne že bych o tom každému vyprávěla na potkání. Chci říct, o tomhle obvykle nemluvím vůbec____Bože, nevím, co chci vlastně říct.” Dante odložil vidličku. „Karo, včera v noci jsi zažila svou první zkušenost s bolestí. Tahle zkušenost má někdy za následek, že se člověk druhým otevře. Stává se to docela často. Možná se dnes cítíš trochu zranitelná. Někdy se stane, že na povrch vyplavou staré křivdy. Někteří lidé dokonce začnou plakat.”

Zavrtěla hlavou. „Se mnou to takhle nezamávalo. Necítím se špatně, nebo že bych měla strach. Cítím jenom… úlevu. Volnost. Jako kdybych ze sebe něco vypustila. Rek

la bych, že je to jisté uvolnění. Cítím se daleko lehčeji. Dává to všechno smysl?”

„Ano. Dává. Jsem rád, že se po tom všem cítíš v pohodě. Protože to znamená, že to velmi pravděpodobně budeš chtít zkusit znovu.” Usmál se na ni a ona mu odpověděla stejně. Nádherným úsměvem.

„Ale dej mi vědět, kdyby se v tomhle ohledu cokoli v budoucnu změnilo.”

„To udělám.”

Kara pořád netušila, proč začala Dantovi vyprávět o rodičích a svém dětství. Tohle se jí nepodobalo. Mužům se s tímhle nesvěřovala. A rozhodně ne po rozchodu s Jakém. Když se mu otevřela, odehnalo ho to od ní pryč. Bylo samozřejmě třeba si uvědomit, že stejná věc, která Jakea odpuzovala, Danta naopak bavila. Ale i tak, emoce s tím spojené byly v tomhle případě jiné. O takových věcech si povídala se svou nejlepší kamarádkou Lucií a ne s chlapy.

„Dante… omlouvám se.”

Odložil hrnek na barový pult. „Za co?”

„Za to, že jsem začala o svých rodičích. O problémech, které jsem s nimi měla. Jsem si jistá, že je to ta poslední věc, o které by sis chtěl se mnou povídat. Promiň, že se chovám jako malá holka.”

Usmál se na ni. Zase ty dolíčky! Nutily ji zvednout ruku a dotknout se jich. „Líbí se mi, že jsi holka.”

„Ale nejsem to já. Nemusíme tu vést žádné postkoitální debaty. Takové ty seznamovací kecy. Klidně to můžeme nechat v sexuální rovině. Vůbec mi to nevadí.”

„Dobře.” Vypadal ostražitě, jako by jí to tak úplně nevěřil.

„Fakt, Dante.”

Přikývl. „Tak jo. Ale to povídání mi rozhodně nevadí. Když už nic jiného, je nedílnou součástí dobrého domi

nanta. I když jde jen o malý výprask na zadek, nic tvrdšího. Pomáhá mi to lip pochopit, jakým způsobem uvažuješ. Jak bys mohla reagovat na různé věci.”

„Takže to, co děláme…”

„Myslíš BDSM,” doplnil za ni.

„Ano. Takže to má i psychologickou stránku? To mi chceš naznačit?”

„Dokonce většina z toho má svůj psychologický základ.” I )ožvýkal poslední sousto. „Přemýšlej. Ten pocit uvolnění. Úlevy. Neviděl jsem tě roky, ale potom, co si s tebou několik minut povídám, vidím, že v každodenním životě se umíš dokonale kontrolovat. Jsi sebevědomá. Kompetentní. Zvládneš všechno. Lidé si k tobě chodí pro radu, nebo tě prosí, jestli bys jim nepomohla něco dotáhnout do konce. Mám pravdu?”

„Ano. Naprostou.”

„Skutečnost, že se mi celá odevzdáváš, je toho všeho jen přirozeným důsledkem. Ne že by ses odevzdávala přímo mně, ale celému procesu. Tady nemusíš o ničem rozhodovat. Tady nemusíš nic dělat. Tady prostě ležíš a musíš to jen všechno přijmout. Přišlo mi, žes to pochopila takřka ihned. Což mi říká, že jsi to opravdu hodně potřebovala.”

„Možná.” Na chvilku se odmlčela a snažila se zpracovat všechny informace, které jí právě sdělil. „Ale velkou část toho všeho tvoří taky to, že všechny tyhle věci dost baví i tebe. Nijak jsi mě nesoudil. Ani na vteřinu.”

Přikývl. „Čímž se vracíme zpět k psychologii.” Chvíli počkal a pak pokračoval tišším hlasem. „Proč je tak důležité, aby tě nikdo nesoudil, Karo?”

Strnula. O tomhle se ním rozhodně neměla v úmyslu bavit. O tom, jakou hanbu cítila, když ji Jake opustil. O hanbě, kterou cítila, když vyrůstala vedle svých geniálních rodičů, kteří toho tolik dokázali.

Nikdy jsi nebyla dost dobrá.

Až na to, že tady, v Dantově přítomnosti, se cítila dost dobrá. Poprvé v životě.

Bylo toho na ni trochu moc. A tohle byl jen nezávazný sex. Musí přestat používat tak vážné termíny. Sám to koneckonců nazval hrou, tak to tak klidně může zůstat.

„Tak jo,” pokračoval Dante po chvilce oboustranného ticha.

„Nemusíš mi o tom nic říkat. Někdy mám sklony chtít po lidech moc. Ale klidně to můžu vzít zpět.”

Usmál se na ni a ona nabyla dojmu, že to dělá proto, aby se cítila lip.

„Jsi dobrý člověk, Dante.”

To byla pravda. Byl to dobrý člověk. Jeden z nejlepších, jaké kdy poznala. Věděla to už na střední. Jen to teď vypadalo, že do toho konečně dorostl.

„S výjimkou chvilek, kdy jsem zlej,” škádlil ji.

„Ne zlej. Ve skutečnosti spíš jen… zlomyslnej.”

„Ale tobě se to tak líbí.”

Natáhl se a přejel jí prsty po zápěstí, uchopil je a zlehka je políbil. Jemně ji kousl do kůže, jen natolik, že cítila dotek jeho zubů.

„To tedy ano,” odpověděla mu a snažila se, aby se v jejím tónu neprojevila ani stopa chtíče. Moc se jí to nepovedlo.

Uvnitř už zase žhnula a její pohlaví se zase stahovalo žádostí. A ve výrazu jeho tváře se jasně rýsovala touha.

„Už máš dost, Karo?”

„Prozatím ano.”

Tónem klesl o celou oktávu. „Tak proč si tedy spolu nevlezeme do sprchy?”

Nečekal na odpověď. Vzal ji za ruku, druhou jí obtočil kolem pasu a vedl si ji do koupelny, jedné z mála oddělených místností v bytě, která zabírala většinu zadní stěny jeho loftu.

Svlékl jí vršek od pyžama a ona před ním stála nahá. Prouděním chladného vzduchu i vzrušením jí začaly tvrdnout bradavky. Dante se naklonil do obrovského sprchového koutu a pustil vodu. Pak si svlékl pyžamové kalhoty, otevřel zásuvku malého stolku s javorovou dýhou, který tu stál, a vytáhl balíček kondomů.

„Teda, doufám, že je hodláš použít do jednoho,” nadhodila a pohlaví jí zvlhlo vzrušením.

Usmál se na ni svými zářivě bílými zuby, ve tvářích se inu na moment znovu objevily dolíčky a kolem úst mu hrál jemný náznak touhy. Kara sklopila zrak a zjistila, že Dan-le má erekci. Tělem jí projelo zachvění.

„Hodlám ti tam provést spoustu různých věcí,” prohlásil a přitáhl si ji k sobě.

Sklonil se k ní, aby ji políbil. Jeho ústa chutnala po horké kávě a javorovém sirupu. Sladká a silná, stejně jako on sám. A bože můj, ten chlap fakt uměl líbat! Měl měkké, ale nesmlouvavé rty. Jazykem si bral její ústa. Celá se třásla touhou, která jí tělem projížděla jako série výbojů. Pro-t i jejím prsům se vypínala jeho mužná, široká a pevná hruď. Břišní svalstvo měl taky pevné jako skála. A pták se mu tyčil jako věž ze slonoviny a tlačil ji do břicha.

Své rty odtrhl od jejích úst jen na nezbytně krátkou dobu, během níž ji dostrkal do sprchy. A pak už cítila pouze horkou páru a padající vodu, která je oba obklopila. Jejich navzájem propletená těla byla v mžiku totálně zmáčená. Kluzká kůže, vůně citrusů a něčeho temnějšího… táhne z něj pižmo, uvědomila si. Jeho mýdlo. Dokonce i tahle vůně v ní probouzela žádostivost.

Náhle se odtáhl a podržel ji od sebe na délku paže.

„Kristepane, takhle jsi opravdu nádherná, Karo,” prohlásil. „Tohle se mi fakt líbí. Jak máš mokrou kůži. Když na tebe stříká voda.

Sprcha je další můj fetiš. Vlastně spíš

voda.” Přejel jí prstem žlábkem mezi ňadry až dolů k pupíku.

„Mokrá kůže. Měl jsem tě sem postavit v jedné z mých bílých oblekových košil. To mám opravdu rád. Pozorovat, jak je látka najednou průhledná…” Špičkou prstu se dotkl hrotu jejího ňadra.

„Ale tohle je taky dobré. Vidět, jak ti pomalu tvrdnou bradavky. Jak růžová nabývá temnějších tónů, když jsi vzrušená.”

Trhavě se nadechla. Líbilo se jí, když jí říkal takové věci.

„Dante…”

„Copak je?”

„Pojďme na to…”

Vyrazil ze sebe tlumený smích, který zněl tak sexy. „Pojďme na co?”

„Pojď ke mně a začni se mě pořádně dotýkat. Chci na sobě cítit tvé ruce. Chci zjistit, jaké to je pod vodou.”

Znovu se tlumeně pousmál. „Setsakramentsky dobrý,” zašeptal, vzal její ňadra clo dlaní a začal je jemně masírovat.

„Tohle je moc pěkné…” Zavřela oči a cele se oddala slastnému pocitu.

Bylo to opravdu jiné. Ne že by nikdy nezažila sex ve sprše. Ale nikdy se nesoustředila na ten klouzavý pocit. Na ten rozdíl. Ne s jiným mužem než s Dantem.

Díky němu viděla věci v jiném světle. Úplně jinak je vnímala. Byl to pocit k zbláznění.

„Jo, tohle se mi líbí,” řekl jí. „Nech oči zavřené, Karo. Nehýbej se.” Pod autoritou jeho hlasu celá roztála. Když jí říkal, co má dělat.

Možná měl pravdu v tom, co se jí díky němu dělo v hlavě. Ale teď na to nedokázala myslet. Touha se jejím tělem šířila jako přílivová vlna. Voda byla všude okolo ní.

„Stůj tady, ano, správně… a dej nohy od sebe. Hodná holka.”

novu se zachvěla. lodná holka.

Nedokázala uvažovat nad tím, proč se jí tahle slova tolik líbí. Když jí však Dante namířil proud vody přímo na klitoris, nedokázala myslet vůbec na nic. „Ach…”

„Nehýbej se, Karo,” poručil jí, ať sebou přestane šít.

Na malinkou chvilku si dovolila otevřít oči. Viděla ho, jak před ní klečí, v jedné ruce drží chromovanou hlavici sprchy a v druhé třímá mýdlo. Pak je znovu zavřela a ucí-t ila, jak ji začíná mýt.

Nikdy nic takového nezažila. Pod jeho rukou vznikala na její pokožce bohatá pěna, která mu protékala mezi kluzkými prsty. Úžasné. Masíroval jí stydké pysky tak dlouho, až měla pocit, že se z toho zblázní. Musela se kousnout do rtu, aby vydržela bez hnutí. V hrudi jí rachotily dlouhé těžké vzdechy.

„Tobě se to líbí,” konstatoval. „Cítím, jak se ti pod mýma rukama nalévá mezi nohy krev. A vidím, že máš krásně naběhlý klitoris. Je nádherný.”

Začal jí masírovat poštěváček a Kara zasténala.

„Ach!”

„Pššt, Karo. Nehýbej se. Buď hezky zticha, kvůli mně. Dokážeš to.” Pak následoval proud teplé vody na jejím klitorisu a ten pocit hladil jak hedvábí. Putoval jí tělem, vlnil se a převaloval.

Kara se nadechla a zadržela dech, když Dante natočil sprchu jinam a začal se jejímu tělu opět věnovat svou kluzkou rukou.

„Roztáhni víc nohy,” poručil jí a ona bez ptaní uposlechla.

Uvědomila si, že mysl jí putuje v jakýchsi vzdálených krajích. Jako by se vyprázdnila. Ztišila. Jako kdyby jí v hlavě zavládl jemný, bezbarvý klid.

„Dobře, Karo,” pochválil ji Dante. „Teď drž.”

Do slabin ji znovu zasáhl proud vody, tentokrát však silnější než předtím, tvrdý zásah masážního programu, který našel svůj cíl na jejím poštěváčku.

Musela semknout nohy k sobě a oddálit příchod orgasmu.

„Už se potřebuješ udělat?” zeptal se. „Ano… hned teď!”

„Teď ne, Karo. Ještě vydrž. Zkus vydržet takhle na krajíčku. Drž, dokud ti neřeknu, že chci, aby ses udělala.” „Panebože.

Ale polkla a přikývla. A obrnila se proti dalšímu mučení svých smyslů.

„Mysli na všechno, co cítíš. Odděl to od sebe,” dával jí pokyny najednou klidným hlasem. „Vodu, která na tebe dopadá. Moji ruku na tvém těle. Můj hlas. Povrch kostky mýdla. Už jsi někdy v životě cítila něco tak kluzkého? Já asi ne. Mýdlo i to, jak nádherně mokrou máš teď kundičku. Neuvěřitelné.”

Snažila se udělat to, co jí řekl. V hlavě zkoumala každý z těch pocitů pěkně zvlášť. Všechny se slévaly do jednoho proudu a násobily svůj účinek. Zhluboka se nadechla a zadržela vzduch v plicích.

„Hodná holka, Karo. To je ono. Mysli na to, jak v tobě narůstá touha. A zadrž ji. Pěkně ji v sobě drž. Pro mě, Karo.”

„Ano,” zašeptala. „Pro tebe.”

„Jo, přesně takovou tě chci mít.”

V tónu jeho hlasu bylo najednou slyšet víc vzrušení. Věděl, že Kara dělá přesně to, co po ní chce. Co po ní žádal.

„Za chviličku ti dovolím se udělat,” oznámil jí. „Ano, prosím…” Zajel prsty do její štěrbiny. Jeho pohyby byly díky mýdlu nesnesitelně hladivé. Pohyboval rukou nahoru a dolů. Rychleji a rychleji.

„Dante!”

„Ještě vydrž, Karo.” „Panebože.

Pořád ji třel a jeho mýdlem zvlhčená ruka posílala do jejího těla nálože rozkoše. Probodával ji prsty. Její rozkoš / toho, jak jí jeho namydlené prsty rejdily dole, byla úžasná. Vyvrcholení se před ní tyčilo jako stěna slasti, která na ni co nevidět spadne.

„Dante, prosím. Prosím!” žadonila.

„Chviličku, moje krásko.”

Prsty jí znovu a znovu přejížděl po tom tvrdém, žádostivém výčnělku. Pak se na chvilku odmlčel. Nádech, pak ještě jeden. Pak ji nemilosrdně štípl.

„Au!”

„Bolí to, že, Karo?” „To teda jo,” vydechla.

„A dál?” vyzvídal a jeho hlas zněl najednou zase rozkazovačně.

„Je to… moc dobrý…”

Znovu ji štípl do klitorisu a tentokrát to doprovodil zataháním.

„Au, panebože, Dante. Nemůžu…” „Nadechni se, Karo.”

Poslechla a do plic jí vnikl vzduch plný páry. Tělo ji bolelo, ale bylo připravené.

„Teď, Karo. Teď se můžeš udělat.”

Jeho prsty se znovu daly do pohybu a Kara vyvrcholila vzápětí poté, co jí to Dante dovolil. Orgasmus jí tělem

projel jako oblouk bílého světla. Jako kdyby dostala elektrický šok. Kara ztratila vědomí a podklesla jí kolena, ale Dante ji včas zachytil do náručí. Orgasmus pořád dozníval. Její tělo se chvělo. Dante pořád pohyboval prsty mezi jejíma nohama.

Pak jí pošeptal do ucha: „Hodná holka. Moje kráska. Dobře, Karo.” Když se přestala třást, zjistila, že sedí Dantovi na klíně na podlaze koupelny. Rukama ho pevně objímala kolem krku. A on ji svýma rukama těsně obepínal tělo.

Pořád se ještě trochu chvěla, poslední dozvuky orgasmu byly jako série nepatrných záškubů hluboko uvnitř jejího těla. Cítila se fantasticky. Jen jedna malá část jejího mozku jí našeptávala, že tohle všechno je až příliš dobré. Příliš dobré na to, aby to vydrželo. Příliš dobré pro ni.

Sex. Dante.

Nemysli. Nemysli.

Skoro nedokázala myslet. Její mysl byla příliš prázdná na to, aby dokázala zpracovat jakoukoli myšlenku.

„I laló. Jsi v pořádku, Karo? Co se děje?” ptal se jí Dante. „Jo. Jo. V pořádku.”

Dokud nepůjde tam, kde jí nebude tak dobře.

„Jsi víc než v pořádku,” ubezpečil ji tichým hlasem. „Jsi úžasná. Měla jsi tak bouřlivý orgasmus. Líbilo se mi to. Že ses takhle úplně rozhodila.”

Bože, řekl to nejlepší, co mohl, přesně to, co potřebovala slyšet. V jeho tónu jasně zazněl souhlas.

„Ale Karo, teď tě potřebuju ošukat.” Vzal ji za ruku a stáhl ji dolů tak, aby její prsty mohly obejmout jeho tvrdý kolík. „Cítíš, jak tvrdého mám ptáka? Kvůli tobě. Neboj se a pohlaď ho.”

Kara poslechla a začala přejíždět dlaní po celé délce jeho penisu. Byl velký, naběhlý, nalitý krví. Olízla si rty, tělem jí jako nějaký ohňostroj znovu projel roj jisker vzrušení. Líbilo se jí, když se ho mohla dotýkat. Milovala pocit, když ho měla v ruce. Byla v tom moc. Ten pocit, když ho drže-l.i v ruce a cítila, jak mu v něm pulzuje krev! Její moc spo-(‘ ívala v tom, že mu dokáže poskytnout slast. A potěšit ho svou vlastní slastí.

„Tohle je moc dobrý,” zamumlal a sám začal přejíždět rukama po jejím těle. „Ale potřebuju ho do tebe strčit.”

Postavil se, popadl ji a vytáhl s sebou nahoru. Z balíčku, kierý předtím vytáhl ze zásuvky a položil na jednu ze zabudovaných poliček sprchového koutu obloženého světlou žulou, oddělil jeden kondom. Roztrhl zuby obal, vytáhl tu latexovou věcičku ven a nasadil si ji na ztopořený penis.

Nemohla uvěřit tomu, že na ni zapůsobilo i to, jak zručně dokázal zacházet se svým ptákem. Vidět, jak moc je vzrušený.

„Roztáhni nohy, Karo. Ano, přesně tak.”

Dala nohy od sebe a Dante ji popadl za stehno a obtočil si její nohu kolem pasu. Otevřela se mu. Přidržovala se jeho širokých ramen, po tělech jim stékala voda a on do ní vstoupil.

„Ach, Dante!”

„Je to skvělé. Ježíšikriste, Karo!”

Rozkoš byla stejně tekutá jako proud vycházející ze sprchové hlavice, a stejně spletitá. Putovala Kařiným tělem, vlnila se a postupně narůstala, jak do ní Dante neustále bušil. Svá ústa přitiskl k jejím a začal ji kousat do rtů. A každý jeho pohyb pánve, každé kousnutí jeho ostrých zubů pro ni bylo jako malý orgasmus.

Ten pocit, když do ní vstupoval a pak znovu vyjížděl ven,

byl fantastický. Skoro se nedal vydržet. K tomu jí celé tělo stále ještě vibrovalo doznívajícím orgasmem. Hlavou jí letěly všechny věci, které se v posledních hodinách o sobě dozvěděla, třeba ta o přenosu moci, který se jí Dante snažil vysvětlit a ona jej teprve teď začínala chápat.

Pod rukama cítila jeho nevýslovně hebkou kůži. Chytila ho za ramena a nehty mu zaryla do masa. Potřebovala to. Nedokázala si pomoct, bylo to příliš intenzivní. Nedokázala ovládnout svůj dech, ani boky, které mu vycházely vstříc a toužily po tom, aby se dostal ještě hlouběji.

Kolem nich stoupala pára a halila je do svého teplého objetí. Společně dospěli k orgasmu. Volali na sebe svoje jména a boky naráželi jeden do druhého. Stali se ztělesněním touhy a jejího zničujícího naplnění. Mokrá těla a děsivě čistá rozkoš. Kara nechala plynout svou mysl i tělo a plně se všemu oddala. Oddala se Dantovi. Dovolila si, aby se poprvé v životě úplně a naprosto ztratila sama sobě.

Pět

Kara seděla za stolem ve své kanceláři a usrkávala z obřího dvojitého latté, které si ráno prostě musela dát. Byla unavená, vyčerpaná a taky trochu rozbolavělá z celého víkendu s Dantem. Dante. ? ?

Bože, ten člověk byl neukojitelný! A ona taky. Celý víkend skoro nevylezli z postele. Nebo ze sprchy, kde si zašukali aspoň čtyřikrát. Dante měl pro vodu opravdu velkou slabost. Což jí nevadilo.

Vlastně se jí to líbilo. Líbila se jí ta čistá vůně mýdla i vzduch naplněný parou. Naučil ji se tomu pocitu zcela oddat a voda dopadající na její kůži byla opravdu neuvěřitelně skvělá. Dokonce i když si dávala sprchu sama u sebe doma, kam ji dovezl autem dnes ráno, byl to pro ni zážitek nabitý aurou nových emocí.

Byl to ten nejskvělejší víkend, a když se dnes brzy ráno vzbudili, vůbec nechtěla uvěřit, že už je za nimi. Jenže bylo pondělí, čas na práci. Tedy ne že by byla schopná se na něco

soustředit. Nedostatek spánku, únava a rozbolavělost celého těla udělaly své. A taky myšlenky na Danta.

Ani on nevypadal, že by byl připraven pustit ji dnes ráno pryč. Dalo se to docela dobře odvodit z toho, jak ji vzbudil o půl šesté, aby si s ní mohl dát ještě jedno kolo. Vklouzl do ní, i když byli oba úplně hotoví a napůl spali. Přirážel boky, dokud se oba neudělali a do nehybného ranního vzduchu nevykřičeli svoji touhu.

Nezáleželo na tom, kolikrát to o víkendu dělali, on měl pořád erekci. A jí se sex před rozedněním, když oba ještě napůl spali, moc líbil. S rozcuchanými vlasy a tmavým strništěm na bradě, které pěkně škrábalo, byl neodolatelný. Vypadal mužněji. Primitivněji. Bylo to něco skoro surreál-ného. Takřka romantického.

Nepouštěj se do takových končin!

Znovu usrkla z kelímku a horká káva jí trochu pomohla zpět do reality. Kara nebyla žádná romantická. Zbytek romantiky v ní zabil rozchod s Jakém. I kdyby byl sex s Dantem sebelepší, pořád si bude pamatovat, co to je: jenom sex.

len nejlepší a nejintenzivnější sex, jaký kdy zažila. Ale pořád to nebylo nic jiného než jen sex.

](> jí nevadilo. Prostě jen intenzivní chemické spojení. Zádně vazby. Znali se oba navzájem už tak dlouho, že to takhle bylo pohodlnější, ačkoliv se léta nestýkali. Znala ho dostatečně dobře na to, aby neměla pocit, že spí s úplným cizincem. Kamarád, ale nic vážného. Přesto byla ráda, když jí Dante slíbil, že jí dneska zavolá a že se večer zase uvidí.

Opřela se do křesla a znovu se napila kávy. Dívala se z okna na centrum Seattlu. Trochu mžilo. Káře to nevadilo. Cítila se díky tomu jakoby zakuklená. Když pohlédla dolů na ulici, viděla na chodnících jen pohybující se deštníky, pod nimiž se skrývali lidé.

Proč jí ten známý pohled připadal dnes tak jiný? Proč se

ona sama cítila jinak? Šlo o ten psychologický následek, o kterém jí povídal Dante? Ale necítila se špatně. Jen… prostě se jen něco trochu změnilo.

Přejela konečky prstů po stěnách kelímku z voskovaného papíru a užívala si jeho teplo. Dávalo jí vzpomenout na teplo vycházející z Dantových rukou do její kůže…

Pohlaví jí z toho zvlhlo a Kara dala nohy přes sebe a snažila se tak ulevit pnutí tam dole.

Dante…

Před očima měla pohled jeho hlubokých hnědých očí, pohled tak intenzivní, že se jí z něj někdy skoro podlamovala kolena, ale zároveň cítila, že ji neodolatelně přitahuje. A jeho ústa, na muže opravdu snad až příliš plná. Líbilo se jí však, jak zjemňovala jeho ostře řezané rysy. Líbil se jí ten kontrast. A ty autoritativní příkazy, které z těch měkce vypadajících rtů vycházely… Bylo to skvělé.

Vzpomněla si taky na to, jak uměl svá ústa použít. Jak jí jimi putoval po celém těle, mezi jejíma nohama.

Vyrazila ze sebe táhlý vzdech. Tělo jí žhnulo. Když zazvonil telefon, úplně nadskočila.

Než ho zvedla, rukou si uhladila účes, jako kdyby ji někdo mohl při telefonování pozorovat.

„Ano?”

„Karo.”

Jeho hlas zněl hluboce a plně. Nesmírně sexy.

„Dante. Dobré ráno.”

„To tedy ano. Jak ti je?”

„Jsem utahaná, ale jinak se mám dobře.”

„Rozbolavělá?”

„Trochu.”

„Ale líbí se ti to.” Znělo to jako konstatování, nikoliv jako otázka. To se jí taky líbilo.

„Ano,” usmála se do telefonu. „Hodně se mi to líbí.”

„Dobře. Takže pořád máš zájem dát si to znovu?” „Možná.”

„Hele, na to, abys na mě hrála stydlivku, je možná trochu pozdě. Dnes ráno jsem viděl, jak ses mi udělala pod rukama.” Když to řekl, Káře tělem projela vlna horkosti. „Dante…”

„Dokonce i teď se k tomu vracíš, viď, krásko? Ale už toho nechám. Vím, že musíš pracovat.”

Zadržela na chvilku dech a snažila se uklidnit. „Jsi taky v práci?”

„Ano. První den v nové práci. Pěkná kancelář. Myslím, že se mi tu bude líbit. A v okolí je pár skvělých míst, kde se dá dobře najíst. Možná že bychom mohli jít spolu tenhle týden na oběd. Někde, kde mají ubrusy až na zem. Mám takovou fantazii, že bych ti to mohl udělat pod stolem. Prostě někde na veřejnosti. Co tomu říkáš?” Panebože, byla úplně mokrá.

„Myslím, že… že je to velmi zajímavé.” Usmál se a zněl potěšené.

„Jak daleko pracuješ?” zajímal se. „Zrovna jsem si uvědomil, že jsem se tě nikdy nezeptal na název firmy, v níž pracuješ. Dělali jsme tolik jiných věcí…”

„Jmenuje se -” Telefon na stole zazvonil. „Promiň, Dante. Mám pracovní hovor. Můžeš chvilku vydržet?”

„To je v pohodě. Nechám tě přemýšlet nad tou mojí představou a zavolám ti večer. Za pár minut mám jednání.”

„Dobře.”

„Měj se pěkně. A Karo, přemýšlej o tom obědě.” „Hmmm, to budu.” Zavěsili a Kara zvedla sluchátko pracovního telefonu. ,Ahoj, Ruby. Co se děje?” přivítala se se svou sekretářkou. „Mám ti připomenout, že za pět minut začíná jednání ve velké konferenční místnosti.”

„Aha, já na to úplně zapomněla. Dnes ráno mi to nějak nejde. Děkuju, Ruby. Už tam letím.”

Dala si ještě trochu latté, v rychlosti mrkla do zrcátka, kieré stálo na stole, konečky prstů upravila rtěnku, vstala a narovnala si antracitovou pouzdrovou sukni. Nejvyšší čas /apomenout na Danta a soustředit se na práci.

Otevřela dveře své kanceláře a namířila si to chodbou k zasedačce. Na dřevěné podlaze se rozléhal klapot jejích podpatků. Společnost Kelleher, Landers aTate sídlila v nádherné cihlové budově s vysokými okny. Dům si zachovával všechny prvky úžasné klasicistní architektury. Kara zvláště oceňovala zdobené římsy, dřevěné podlahy ze širokých prken a taky skutečnost, že tyhle domy byly vybavené starožitným nábytkem či alespoň jeho napodobeninami, takže to v nich vypadalo jako ve čtyřicátých letech, pokud tedy člověk nebral v potaz všudypřítomné počítače na pracovních stolech. Bylo to rozhodně příjemnější pracovní prostředí než ty často až příliš sterilní kanceláře, které byly všude kolem.

Cestou do zasedačky si vzpomněla, že dnes mají na programu představení nového člena vedení. Minulý týden z toho byla trochu otrávená. Měla pocit, že by bylo bývalo lepší, kdyby povýšili někoho uvnitř firmy. Ne že by o ten post stála, nebo si na něj dělala nárok, tak dlouho ve firmě přece jen nebyla. Ale pár jiných lidí ano. Třeba Theresa Jack-sonová, ta už tu byla léta, a pořád pracovala přesčas. Nebo taky Cary Auerbach. Ten nový chlapík musel být nějaké eso, které přetáhli z jiné firmy, a to byl zřejmě taky ten dů-vod, proč ještě nikomu neřekli, kdo to vlastně je.

Přikývla na pozdrav ostatním právníkům, kteří už čekali v zasedačce, a usedla po jejich boku k obrovskému dubovému stolu. Ruby přišla hned za ní a se zápisníkem v ruce se postavila zády ke zdi. Kara se na ni usmála a Ruby místo odpovědi mrkla. Ruby byla ze sekretářek nej mladší a ne

pracovala tu moc dlouho, ale byla neuvěřitelně výkonná. Pracovala hned pro několik právníků z firmy současně, ale když Kara cokoliv potřebovala, byla vždycky hned k dispozici - prostě fantasticky efektivní člověk. Kara ji měla ráda; čas od času spolu chodívaly na oběd. Ruby byla dobrý společník.

Kara zvedla džbán, který stál uprostřed velkého stolu, a nalila si trochu vody. Usrkla. A pak málem vyprskla překvapením, když po boku jejich šéfa Lylea Kellehera vkročil do místnosti onen nový člen vedení.

Dante.

Kara se znovu napila a snažila se nekašlat, aby na sebe nepřitáhla pozornost. To se teda na to…

Vtom se zakuckala a Dante si jí všimnul. Pozvedl obočí, ale jinak nedal nic najevo. Nemohla tomu uvěřit.

Dýchej, Karo!

Zhluboka se nadechla a pozorovala Danta, kterého usadili na druhý konec dlouhého stolu.

Theresa vedle ní jí pošeptala: „V pohodě, Karo?” „Cože? |o. Jsem v pohodě. Díky.”

Jenže uvnitř celá žhnula. Na požáru se stejnou měrou podílely touha a strach.

Tohle prostě nemohl být nový člen jejich vedení. Kara se přece nemohla bratříčkovat s novým členem vedení. Byl to nepřítel. Člověk, jenž zabral tohle místo hned dvěma lidem, které respektovala a kteří si povýšení rozhodně zasloužili.

A už vůbec se od ní nečekalo, že s novým členem vedení bude spát. Co bude sakra dělat?

Mrkla na Theresu, která měla naprosto kamenný výraz. Jenže to měla Theresa vždycky; taky kvůli tomu byla tak dob

r.i právnická. Jediná věc, která teď narušovala její poklidný výraz a úhledný zevnějšek, byl lesk v jejích hnědých očích . lehký třes, jenž se zmocnil jejího jinak perfektního drdolu.

Kara se uvnitř celá chvěla. Propletla si ruce v klíně a snaži-l.i se zhluboka dýchat. Její mysl uháněla závratným tempem.

I b prostě nemohl být Dante. Ale Lyle ho usadil na židli Imed po své pravici, přímo do čela stolu. Starší muž se usmíval a vypadal potěšené, a když si s tím novým cleném vedení vyměnili pár slov, pokyvoval při nich šedivou hlavou.

Kurva.

Mezitím přišli i ostatní a usadili se kolem stolu. Lyle povstal. Bylo mu skoro sedmdesát, ale pořád stál rovně jako voják a vypadal jako elegantní a mocný muž. „Chtěl bych vám všem představit Danta De Mattea, nejnovějšího člena vedení naší společnosti Kelleher, Landers a Tate.”

Dante se postavil, usmál se na všechny kolem stolu a všichni zatleskali. Kara se taky snažila o úsměv, ale uvědomovala si, že její tvář je jak kus ledu. Dante na ni rychle pohlédl, ale pak odvrátil zrak. Jeho výraz vůbec nic nepro-zrazoval. Přece ale musel být stejně zmatený jako ona, ne?

Lyle pokračoval: „Na člověka jeho věku a zkušeností má l )ante ve svém pracovním životopisu mnoho skvělých položek. Jsme opravdu šťastní, že jsme jej přesvědčili o tom, aby se k nám přidal. Jsem si jist, že mu ve firmě všichni poskytneme to nejvřelejší přivítání a pomůžeme mu se u nás aklimatizovat. A jsem si stejně jist i tím, že budete mít z jeho pracovního angažmá u nás stejně velkou radost, jako mám já. Od tohoto mladého muže čekáme opravdu velké věci. Velké věci!” Lyle se spokojeně usmál.

Jo, jo, velké věci, to Dante umí…

Bože, ani v práci si nemohla odpustit tyhlety myšlenky! Ale nedokázala si pomoct. Dokonce ani její rozhořčení nad tím, že to místo dali někomu jinému než Therese či Gary

mu, ani šok z toho, že ve své firmě najednou vidí Danta, nezabránily tomu, aby jí v žilách opět kolovala pořádná dávka touhy.

V tom tmavě šedém obleku vypadal úžasně. Měl na sobě zářivě bílou košili a jantarově žlutou kravatu, díky níž vypadaly jeho oči takřka jako ze zlata.

Tomu chlapovi to fakt sekne, když si dá záležet. Víc než sekne. Kara dala nohu přes nohu a snažila se nevšímat si náhlého přívalu bolestivého šimrání ve slabinách.

Tohle bylo nepřijatelné. Nemohla přece toužit po svém kolegovi. A rozhodně se s ním už nemůže dál vídat. To byla cesta do pekel. A byl člen vedení, což v zásadě znamenalo, že pracovala pod ním.

Kurva a zase kurval

Musela se uklidnit. Vyřešit tenhle problém. Musí se vrátit zpět do své kanceláře a zavolat Lucii, aby to s ní všechno probrala. Nebyla ten typ ženské, která by se se svou nejlepší kamarádkou okamžitě podělila o každičký detail svého milostného života, ale tohle prostě nemohla zvládnout sama.

Katastrofa. Byla to katastrofa.

Lyle dokončil svou řeč; po něm mluvili další členové vedení, Edward Tate a Charles Landers. Každý z nich vstal a do nebe vychvaloval Dantovy ctnosti. Pak vypuklo všeobecné představování a všichni vstali, aby mohli říct své jméno a potřást Dantovi rukou. Kara se držela zpátky a svírala ruce v pěst, aby se jí prsty nekroutily jak nějaké staré ženské.

Vedle ní se objevila Ruby. „Vím, že jsi naštvaná, že to místo nedostali Theresa nebo Cary,” konejšila ji šeptem, „ale vypadáš opravdu hodně vykolejeně, Karo.”

„Cože? Ne, jsem v pohodě… Jenom… Ne, máš pravdu, jsem naštvaná. Kvůli nim.”

Ruby soucitně přikývla a její hnědé kudrny se jí přitom otřely o tváře. „Třeba něco zvorá a šéfové si uvědomí, že udělali někde chybu.”

Kara zavrtěla hlavou, přičemž nespouštěla oči z Danta, který sebevědomě konverzoval s ostatními. „Ne. To si nemyslím.”

„Jsi v pohodě?” optala se znovu Ruby.

„Samozřejmě.” Kara se otočila a vykročila k malému davu, který obklopoval Danta.

Když se blížila, zachytil její pohled a vyslal jejím směrem krátký úsměv.

Takže se snažil chovat nenucené. Dobrý nápad, pomyslela si. Ale i tak měla v krku knedlík. Cosi žadonilo po tom, aby si jí nějakým způsobem všiml.

Nebuď blbá!

To si nemohla dovolit. Tohle byla práce. Její kariéra. Kterou si pro ni její rodiče vysnili dřív, než sama vůbec začala chtít, a ona se potom trápila ve škole a při advokátských zkouškách, aby jí dosáhla.

Takže se rozhodně nehodlala začít chovat hloupě - nebo třeba riskovat práci - kvůli nějakému muži.

Theresa, která stála po Dantově boku, ji chytila za ruku. „Dante, tohle je Kara Crawfordová.”

„Rád vás zase vidím,” pronesl příjemným hlasem.

Kara musela polknout, ale pak začala hrát jeho hru. „Potěšení je na mé straně. Už je to ale let, co? Střední už je za námi mnohem déle, než bych si pomyslela. Doufám, že se vám tu bude líbit.”

Usmál se na ni a v tvářích se mu objevily jeho dolíčky Jako obvykle atraktivní a šarmantní. „Jsem si jist, že bude.”

Proč se jí z něj sakra zase podlamují kolena? Jen před pár minutami spolu ještě flirtovali po telefonu.

Jen před pár hodinami spolu leželi nazí v jeho posteli.

Byl to jenom chlap. Prostě jen další chlap. Lhářko, lhářko…

Musela odsud vypadnout. Kalhotky mám v jednom ohni…

>,Pokud mě omluvíte, musím zavolat jednomu kliento-Vl>’ podařilo jí ze sebe vymáčknout.

Přikývla na rozloučenou, sklonila hlavu, odešla ze zase-tak rychle, jak to jen šlo, a uchýlila se do soukromí SVe kanceláře. Zavřela za sebou dveře, opřela se o ně na chvilku zády a snažila se popadnout dech. Pak se přesunula ^e stolu, popadla telefon a vytočila Luciino číslo.

Poslouchala, jak telefon na druhé straně vyzvání. Srdce jí t^°uklo

jako o závod. Doufala, že Lucie nebude mít nic dusitého a bude moct mluvit. Zrovna se jí povedlo rozšířit SV°U společnost Luscious, která se zabývala cateringem, a trá-Vl^a celé hodiny tím, že řídila přestavbu nové kuchyně, kte-r°u si pronajala. Kara věděla, že to je obrovská práce.

“No tak, no tak,” mumlala do telefonu a rázovala po kanCeláři s

mobilem v ruce.

-Ano?”

“Lucie! Díky bohu, že jsi to zvedla!” “Ježíši, Karo, není ti nic?” » To se mě ptají všichni.”

-No a?”

“Jo. Všechno dobré. Tedy alespoň myslím…” Kara se od-m^ela a dlouze vydechla. „Vlastně nevím.”

“Mohla bys mi to trochu přiblížit? Hraje v tom nějakou nemocnice?”

“Cože? Ne, vůbec ne. Nic tak vážného. Tedy, je to váž-ne’ ale nikdo neumírá. Teda kromě mě.” Konečně se usa-dua Za svým stolem a odhrnula si vlasy z čela. „Promiň, ^jak to nedává smysl, co?”

“Ne. Zkusíš mi to vysvětlit?” odpověděla Lucie.

„Dobře, dobře.” Kara se natáhla po láhvi balené vody, kterou měla neustále na stole, a napila se. „Pamatuješ ještě n.i tu kolaudaci tvého domu?”

„No, vypila jsem spoustu vína. Co konkrétně máš na mysli?”

„Danta De Mattea.”

Dokonce i když jenom vyslovila jeho jméno, polilo ji po celém těle horko.

„Ano. Vy dva jste si povídali na verandě a já vyšla ven a… takže jsem přece jen do něčeho vstoupila!” Luciin hlas zněl vítězně.

„To zrovna ne. Tedy ne tehdy.”

„Ven s tím, Karo. Co se vlastně stalo? A nesnaž se mi namluvit, že mezi vámi k ničemu nedošlo! Poznám to z tónu tvého hlasu.”

„Ale já se to nesnažím popřít. Právě proto ti volám, abych ti to všechno řekla. Jenom… prostě se mi trochu nedostává dechu.”

„To je to tak dobrý?”

„Lucie.

„Takže jo?” tlačila na ni dál Lucie. Kara zasténala: „Jo.”

„Takže vy dva jste si trochu jako zařádili? Vždyť zas o tolik nejde. Panna rozhodně nejsi a já koneckonců taky ne. Já tě soudit nebudu, miláčku.”

„O to nejde.” Kara se znovu napila z láhve s vodou a zatoužila po šálku čerstvé kávy. Zvedla kelímek s latté a zatřásla s ním, ale byl prázdný. S nepatrným povzdechnutím ho položila zpět na desku stolu. „Celý víkend jsme strávili v jeho bytě. A bylo to… skvělé. Čímž neříkám, že jsem se zamilovala, prostě sex s ním byl neuvěřitelný. A říkali jsme si, že bychom se mohli zase vidět. A pak dnes dopoledne… Panebože.”

Kara zavřela oči a přitiskla si hřbet ruky fia horké čelo.

„Co? Choval se jako kretén? Je mi jedno, že jsme byli všichni na střední kamarádi. Klidně mu zavolám a pořádně si ho podám.”

„Ne, nechoval se jako kretén. Dnes ráno mě hodil autem domů. Potom, co jsme se ještě před rozedněním pomilovali. Asi tak posté. Ale pak jsem musela do práce… a on je tady.”

„Ve tvé kanceláři? Přišel se na tebe podívat do práce?”

„Ne. Prostě… tady je. Pracuje tady, Lucie! A není to jen tak obyčejná práce, je to nový člen vedení!”

„Cože?” Lucie už týdny poslouchala, jak Kara nadává na to, že se ve firmě nemají k tomu, aby povýšili někoho z řadových zaměstnanců, takže měla celkem přesnou představu o tom, co pro ni tato pozice znamená. „Děláš si legraci.”

„Kéž by.”

„To teda musel být šok. A dokonce ho ani nemůžeš nesnášet, protože je skvělý v posteli. Nebo jo?”

„Ne,” povzdechla si Kara. „To rozhodně ne. Ale nemůžu se s ním dál stýkat. A musíme si o tom promluvit. Asi dnes večer, po práci. Vůbec se na ro netěším-A pracovat s ním bude dost nepříjemné. Obzvlášť protože… protože bych s ním fakt ráda dál spala.”

„To to bylo opravdu tak dobrý? Skutečně?”

„Skutečně.”

„Páni!”

Dokonce i teď, přes všechen rozbouřený pulz v žilách, si Kara vzpomněla, jak se jeho tělo tisklo k jejímu. I na tu temnou, maskulinní vůni jeho kůže. A jeho ruce na jejím těle. A jeho ústa…

„Takže dnes večer si s ním chceš promluvit?”

„Co? Ano. Budu muset. Klidně bych si s ním promluvila i dřív, ale dnes se tu kolem něj všichni toČí-Vedení se

může zbláznit radostí a ukazují ho tu málem jako koně, co vyhrál derby. Všichni jsou z něj úplně paf. A já sedím zamčená ve své kanceláři, abych se s ním nemusela potkat tváří v tvář před všemi ostatními.”

„Až si s ním promluvíš, bude to mnohem jednodušší, uvidíš. Prostě mu jen pověz, že vzhledem k tomu, že spolu teď pracujete v jedné firmě, není rozhodně dobrý nápad, abyste se dál vídali.”

„To tedy asi není, co?” tiše se zeptala kamarádky.

„To ne. Nepřemýšlíš náhodou…”

„Ne! Samozřejmě že ne.” Ani kdyby ten chlap uměl líbat jako Bůh. Dokonce i kdyby jen tak s ním být bylo prostě skvělé. Nádherné.

Bezpečné, čemuž z nějakého důvodu nerozuměla. Pohledem

zabloudila k oknu a vzpomněla si, jak se s ním celý víkend v jeho bytě cítila bezpečně schovaná jako larva v zámotku, i když venku vládla stejně šedá obloha jako dnes. Vzpomněla si, jak jí jeho horké a silné ruce putovaly po těle… „Rozhodně ne.”

,Až si s ním promluvíš, tak mi ještě zavolej, Karo. A možná bychom měly zajír brzy na oběd.”

„Měla bys čas? Vím, že máš spoustu práce s tou rekonstrukcí.”

„Jasně. Chlapci se tu beze mě hodinu dvě klidně obejdou. Stejně jim většinou spíš jen překážím a oni mají toho, jak se je snažím řídit, asi plné zuby. A moje nová kuchyně je jen kousek od tvé práce.”

„To by bylo skvělé. Cítím se…. prostě se cítím tím vším trochu rozhozená. A nevím proč.”

„Promluvíme si o tom, až se uvidíme. Ale víš co? Někteří dělníci, co tu pracují, jsou docela hezcí hoši. Možná bych ti s některým mohla domluvit rande. Není lepší cesty, jak se vypořádat se starým vztahem, než si začít nějaký nový.”

„Myslím, že na tohle fakt teď nemám náladu, ale děku-ju, Lucie.” Kara v telefonu zaslechla, jak její kamarádka nespokojeně mlaskla.

„Ty jsi na tom fakt špatně.” „Brzy se uvidíme.” „Dobře. Vydrž, kočko. Pa.”

Zavěsily a Kara se otočila ke svému počítači a začala projíždět nové e-maily.

Lucie měla pravdu. Za chvilku to bude všechno pryč. Tedy, ne že by chtěla něco víc než trochu dobrého sexu. Ale bylo prostě lepší, když spala s někým, koho dobře znala. Pohodlí. O nic víc nešlo.

Ne pohodlí. Bezpečí. Což ovšem neznamenalo, že se jí nezrychloval tep a srdce jí nebilo jako o závod jenom kvůli chtíči, který při myšlenkách na něj pociťovala.

Ne. Je to jen chemie, nic víc. Dante… prostě mi jenom správně voní. Zavrtěla hlavou. Opravdu na něj musí přestat takhle myslet a začít ho brát víc jako kolegu.

Kterého teď bude vídat každý den.

Znovu si povzdechla. Tohle nebude jednoduché.

Opět se soustředila na monitor počítače a na svou e-mailovou schránku. Dvě zprávy od klientů. Několik dalších od kolegů advokátů, s nimiž spolupracovala na jednotlivých kauzách. Pár e-mailů od Ruby, která jí připomínala, že musí někomu zavolat a

poznamenat si do kalendáře nové schůzky, které jí domluvila. A jeden e-mail od Danta, který přišel před několika vteřinami.

Sakra.

Kousla se do rtu a klikla na něj.

Co kdybychom šli na oběd?

H

Podepsán „D”.

Kara začala psát něco v tom smyslu, že by asi nebylo dobré, kdyby celá firma zjistila, že se už znají, poté, co se při oficiálním představování oba tvářili, že se od střední vůbec neviděli, a že si je jistá, že členové vedení ho jistě budou chtít vzít na oběd sami, aby společně oslavili jeho první den v práci, a že by oni dva spolu asi neměli jít dnes na oběd, vlastně by neměli spolu jít na oběd nikdy. Pak zmáčkla tlačítko Zrušit a začala znovu. Napsala mu, že si nemyslí, že je to dobrý nápad, a že by si o tom měli promluvit později.

Je to moc krátké? Ale Dante byl chlap a chlapi mají většinou rádi, když se jde přímo k věci, než aby vedli složitou, vyčerpávající konverzaci. A on se stejně neurazí. Byla si jistá, že i jemu jde jenom o sex. Hlavně poté, co jí pověděl o svém netradičním životním stylu. Určitě bude rád, že se s ní nemusí nijak vázat, že nebude muset poslouchat kecy od nějaké uplakané ženské o tom, že to mezi nimi prostě nefunguje.

Kara si uvědomila, že se mračí. Nechtěla, aby se mu ulevilo.

Nemožné!

Mezi ní a Dantem se už nic nestane. Tak to bude nejlepší. Stejně by to dřív nebo později skončilo.

Ale sex s ním jí tedy bude sakra chybět. Ten skvělý sex, který pro ni znamenal splnění všech necudných představ, které kdy v sexu měla. S chlapem, o kterém fantazírovala už od střední. A který nakonec byl v posteli ještě lepší, než kdy vůbec mohla doufat.

Znovu se kousla do rtu a klikla na tlačítko Odeslat.

S

Šest

Dante seděl ve své nové kanceláři a zíral na obrazovku svého počítače.

To mu fakt zrovna napsala? Ze ne?

Dost ho překvapilo, že ve své nové práci potkal Karu, že pracuje ve stejné firmě jako ona. Ale bylo to příjemné překvapení. Jediný problém spočíval v tom, že musel hned začít maskovat představy, které se mu začaly okamžitě rojit v hlavě. Jak Karu přehne přes pracovní stůl a…

No dobře, spolupracovat s holkou, s kterou spí, by mohlo být trochu složité. Ale doteď vypadala jako docela racionální typ. Ne někdo, kdo by do toho tahal city. Emoce. Což neznamenalo, že jí city schází. To vůbec ne. Ale tušil v ní jakousi nezávislost, která se skoro rovnala jeho vlastní. Byl si jistý, že se jí povede udržet věci v patřičné rovině. Pořád si myslel, že to dokáže.

Sukali spolu celý víkend. V posteli, ve sprše, na koberci v obývacím pokoji… Dal jí výprask, štípal ji do bradavek, opíchal ji tak tvrdě, že ho z toho ještě teď bolela pánev. A jí

se to všechno líbilo. Nikdy po něm nežádala víc, ani jednou si neřekla o něco dalšího. To on navrhnul, že spolu zůstanou v kontaktu, že se ještě ten týden uvidí. Tak co se to s ní sakra teď dělo?

Musí to mít něco společného s prací. Jenže dokud půjde oběma jen o tu trochu přátelského sexu - no dobře, možná o něco málo víc -, nevidí v tom Dante žádný problém. Určitě dokážou být diskrétní.

Dokonce by to mohlo být docela zajímavé.

Velmi zajímavé…

Skoro si přál, aby Kara byla spíš než kolegyně advokátka něco jako jeho sekretářka. Taková malá hra na šéfa a sekretářku, kterou už kdysi vyzkoušel. Musel nicméně uznat, že na moci, kterou její pracovní pozice obnášela, je taky cosi přitažlivého. Vždycky dával přednost ženám s dobrým mozkem. Někomu, o kom byl přesvědčený, že se mu může v každém ohledu rovnat. Když z ní pak dokáže v ložnici udělat subinku, uspokojí ho to vlastně daleko víc. Překonat její sílu. Právě tady se pro něj odehrávala ona hra s mocí. Kara byla silná. Dokázal to v ní rozpoznat.

A teď ji chtěl vidět nahou ve své kanceláři, jak leží natažená přes jeho kolena a…

Sám pro sebe se usmál a vyťukal na klávesnici:

Nepřijímá se. Nijo Sushi, v jednu hodinu. Těším se. — D

Klikl na Odeslat a sám se sebou spokojen se opřel v křesle.

Kara je možná silná, ale on už spatřil i její submisivní stránku. A věděl, jak mu na tohle odpoví, i kdyby se jí nechtělo. Teď už musel jen počkat do oběda, kdy se s ní bude moct vidět. Promluvit si s ní. Přišlo mu trochu směšné, že s touhle ženskou dělá tolik

cavyků. Jenže takovou šukačku člověk nezažije každý den. Vzrušující, primitivní a… jako by to mezi nimi šlo nějak hladce. Nekomplikuj to, chlape!

Přejel si rukou po dolní čelisti.

Vůbec to nemusí být složité. Tak spolu pracují v jedné firmě. A co má být?

Co se ale bude dít, když to skončí a vy se budete muset vídat každý den v práci?

Ale o tomhle se mu ani nechtělo přemýšlet. Nemohl. Dokázal myslet jen na to, až uvidí Karu, až ji bude líbat na její vzpurná ústa. Možná přímo v té restauraci, nad talířem sushi a konvicí čaje.

Se zbytkem se vypořádá, až to přijde. Teď bylo všechno v pohodě. Měl skvělou novou práci, zaměstnavatele, kteří vypadali, že si ho oblíbili, a Kara Crawfordová seděla jen o pár dveří vedle. A na svém těle pořád cítil její vůni, i když se ráno samozřejmě osprchoval.

Pěkné.

Jo, bude se mu tady líbit. A Káře se bude líbit, že on tu pracuje. O to se sakra postará.

Dante dorazil do restaurace Nijo Sushi pár minut před jednou. Byla dost daleko od sídla firmy na to, aby měl naprostou jistotu, že je tady spolu nikdo neuvidí - restaurace ležela pro většinu lidí, kteří pracovali v místních kancelářích, příliš blízko turistické oblasti kolem nábřeží. Před několika týdny tu byl se svým nejlepším kamarádem Ale-kem na obědě; jídlo mu tu chutnalo a líbil se mu úhledný moderní interiér podniku.

Hosteska ho usadila ke stolu u zadní stěny restaurace a Dante si od

číšníka objednal konvici zeleného čaje. Měl

chuť na saké, ale byl přece jen pracovní den. V práci obvykle nepil alkohol. Vůbec netušil, proč ho tedy teď napadlo dát si saké. Ledaže by se, uvědomoval si mlhavě, potřeboval trochu zklidnit.

Je to jen ženská jako každá druhá.

Kravina. Tahle ženská nebyla jako žádná jiná, kterou kdy potkal. Tedy kromě té Kary, kterou poznal na střední. Milá, chytrá a krásná.

V tom se ani trochu nezměnila. A teď z ní byla ženská. Silnější. Víc znalá světa. A krásnější než kdy jindy.

A on se choval jako idiot. Co se to s ním sakra děje? Když přišel

číšník s konvicí čaje, objednal si to pitomé saké.

Podíval se na hodinky. Pět minut po jedné. Ještě se nedá říct, jestli přijde, nebo ne.

Zabubnoval prsty na desku stolu a pohledem bloudil po lokále, všimnul si neomítnutých zdí, tlumeného osvětlení i ostatních lidí, kteří tu jedli a konverzovali. Bylo tu docela plno, přesto tu panoval jakýsi zvláštní poklid a pocit intimity, což byl ostatně jeden z důvodů, proč vybral zrovna tohle místo.

Když dorazilo saké, nechal Dante čaj čajem a z bílého porcelánového dekantéru si do skleničky nalil studené víno. Usrknul. Znovu se podíval na hodinky. Deset minut po jedné. Ze by ho nakonec převezla? A pokud ano, co bude logicky následovat? Na tomhle území se pohyboval poprvé v životě.

Obvykle měl věci pod kontrolou on. Všechny věci. Tak se mu to zamlouvalo. Zamlouvalo se mu - nebo to možná tak potřeboval - mít všechno pěkně pod palcem. Lip to pak všechno kolem něj fungovalo. Nerodily se pak takové smutné příběhy jako ten s Erin na vysoké. Neexistovala vůbec možnost, že by se přihodily. Dokud měl věci

?

pod kontrolou, mohl za všechno přebírat odpovědnost. A není nakonec úloha muže ve společnosti právě o tom? Tak ho to učíval jeho otec. Vtloukal mu to do hlavy. Ovšem přes všechny ty výlevy, kterými si kompenzoval na Dantovi a jeho bratrovi Lorenzovi vlastní viny, měl táta vlastně pravdu. Odpovědnost rovná se kontrola. Byly to dvě strany jedné mince, způsob, jak žít vlastní život. Způsob, kterého se bez výjimky držel od chvíle, kdy zemřela Erin.

Při myšlence na Erin ho krátce, ale ostře píchlo na prsou. Znovu si dal trochu saké. Za chvilku ta bolest pomine, řekl si. Proč o tom všem vlastně teď přemýšlí? O otcově tvrdém přístupu, o holce, s kterou chodil na vysoké, o starých vinách.

Musí prostě věci zase dostat pod ruku — respektive Karu musí dostat zpátky pod ruku - a všechno bude zase fajn. V pohodě.

Pohled na hodinky. Čtvrt. Sakra.

Dopil saké a nalil si další sklenku. Pohledem přivolal číšníka a chtěl si konečně objednat. A najednou stála na druhém konci jeho malého stolu.

Vítr jí trochu pocuchal účes a hedvábně jemné hnědé vlasy jí neposedně trčely do všech stran. Měla zčervenalé tváře — zřejmě chladem. Vypadala úplně stejně, jako když ležela u něj v posteli. Nahá a zrudlá nedávným orgasmem.

Zničehonic se dostavila erekce. Jen z pohledu na Karu, která tu stála s očima, z nichž čišela čirá zlost. A stejně vypadala i její plná ústa. Ta teda byla naštvaná! Dante pocítil víc uspokojení, než by se na danou situaci slušelo.

No a co, sakra. Všechno mu přece stejně hrálo do karet!

Drž se, kámol

Vstal, obešel stůl a podržel jí židli.

„Nesedneš si u nás, Karo?”

Chvilku na něj zírala, pak ze sebe strhla kabát a podala mu ho, aby ho pověsil, a tvrdě dosedla na nabízenou židli. Přisunul ji ke stolu, její kabát vzal a přehodil přes opěradlo vlastní židle a sám se taky posadil.

„Objednal jsem ti čaj. Ledaže by sis taky dala saké?”

„V pracovní době obvykle nepiju,” odsekla mu s bojovně vytrčenou

čelistí.

Nikdy předtím ji neviděl rozzlobenou. Ale něco se mu na tom docela líbilo.

„Ani já ne. Tedy obvykle ne.”

„Ovšem?” pobídla ho.

„Ovšem…” Pokrčil rameny. „Oslavuju. První den v práci. Říkal jsem si, že bys třeba měla chuť slavit se mnou.”

Dlouze si povzdechla. „Kristepane, Dante, proč bych to asi měla dělat? Všechno bylo v pohodě, dokud jsi dneska ráno nenakráčel do firmy, kde pracuju, a já nezjistila, že je z tebe nový člen vedení. A teď toho prostě musíme… nechat. Nevadí mi to, fakt ne. Ale nemůžu… prostě ti nemůžu dovolit, abys mě dál zval na obědy.” Zkřížila ruce na prsou.

Naklonil se a do malého glazovaného šálku jí nalil čaj. Pak jí ho přistrčil přes stolek. „Dej si trochu čaje, Karo. Potřebuješ se uklidnit.”

„Já jsem ale úplně klidná. Prostě tě jen žádám, abys respektoval to, že jsme teď spolupracovníci a že nemůžeme jen tak… že spolu nemůžeme mít dál poměr.”

„A proč ne? Dnes ráno to nevypadalo, že ti to nějak zvlášť vadí.” Tváře jí plály a Dantovi se to její nové světlo, ačkoliv za ním stál vztek a ne vášeň, líbilo. Snad je to směs obou poloh. V každém případě vypadala přímo božsky.

„Dante, ty v tom fakt nevidíš žádný problém? Budeme

se teď vídat pět dní v týdnu. Což je jeden z důvodů, proč by lidé, kteří spolu pracují, spolu neměli spát. Až to mezi námi skončí, bude to pro nás oba v práci hodně nepříjemné.”

„Ještě nepříjemnější, než když to ukončíme tady a teď?” Kara se opřela o opěradlo své židle, dlouze vydechla a bylo vidět, že určité procento vzteku je už pryč. Měl pravdu?

Vypadal tak skvěle, když ho tu viděla nenucené sedět v tom perfektně padnoucím na míru šitém obleku. Ten chlap měl sklony všude se roztahovat, jako kdyby mu každý kus nábytku na světě odedávna patřil. Měl vůbec sklony chovat se, jako kdyby mu všechno patřilo. A vždycky mu všechno prošlo.

A vypadal ještě přitažlivější.

Kara se kousla do rtu a snažila se dát všemu nějaký smysl.

„Dante, chodit s někým, s kým pracuješ v jedné firmě, prostě není dobrý nápad,” snažila se znovu odporovat, ale znělo to jako ubohá výmluva dokonce i jí samotné.

Naklonil se k ní, vzal ji za ruku a palcem ji začal hladit po zápěstí. Mluvil tak tiše, že se musela naklonit k němu, aby ho vůbec slyšela.

„Tak spolu nebudeme chodit. Prostě spolu budeme mít ten nejneuvěřitelnější, nejlepší a nej-zvrácenější sex, jaký si dokážeš představit. U mě doma. V mé posteli. Nebo na tom peršanu, který mám v obýváku. Na baru v kuchyni. Nebo možná v klubu, kam bych tě rád vzal. A pokud budeš moje hodná, hezká holčička, tak ti to udělám na stole v mé kanceláři.”

„Dante!” Vytrhla mu ruku tak prudce, až ji začala pálit kůže. Ale zároveň si nedokázala namluvit, že za tím žárem ani trochu nestojí čistá touha.

Na jeho tváři hrál lehký úsměv, jen jeden trochu zdviže

ný koutek pusy. „Vidím, že se ti ta myšlenka zalíbila. Hele, Karo, nehraj tady na mě najednou nějakou netýkavku!”

Zavrtěla hlavou. „Ty jsi prostě nenapravitelný.”

Obličej se mu rozsvítil úsměvem a ve tvářích se objevily dolíčky.

„Ale tobě se to na mně líbí.”

Bože, Káře se na něm líbilo všechno. Ale tohle mu tedy říkat nebude! Ani to, že má celé tělo v jednom ohni poté, co uviděla ty jeho dolíčky a uslyšela ten hluboký, sexy tón jeho hlasu. A především, neřekne mu, že se jí nade všechno líbí to, že Dante nebere „NE” jako odpověď.

Líbilo by se jí, kdyby ho za to dokázala nenávidět. Že i teď jeho rozkazy zbožňuje. Ze je potřebuje. Jenže to bylo nemožné.

Chopila se svého šálku a lokla si čaje, aby získala trochu času a zklidnil se jí zběsilý tep. Vztek už byl dávno pryč a změnil se v ostré, jakoby tekuté teplo, kterého si nedokázala nevšímat a nebyla si jistá, jak ho ovládnout.

Dante se k ní naklonil a znovu ji chytil za zápěstí. Ten pohyb se jí zdál nesmírně intimní. Tiše jí řekl: „Vidím to na tobě, vím to. Cítím tvůj tep. Přímo tady na zápěstí, pod bříšky prstů.” Jemně jí zápěstí stiskl. Pak pokračoval ještě tišším tónem: „Jseš pěkně rozdělaná, že ano, Karo? A můžeš klidně předstírat, že je to vztek. Jenže mě neoklameš, to dobře víš, viď? Mně nemusíš říkat, jak to celé dopadne. Možná se ještě trochu poštěkáme. Anebo třeba teď už ne. A pak bychom měli pokračovat tam, kde jsme dnes ráno skončili. Dokážeš uvěřit tomu, že ještě dneska ráno jsi ležela nahá v mé posteli? A křičela jsi rozkoší? Vykřikovala mé jméno? A žadonila?” Při řeči se mu v očích zablýsklo. Byl tak sexy že se to skoro nedalo vydržet. Vyzařovala z něj moc. Kara mu chtěla vzdorovat. Chtěla se soustředit na všechny důvody, proč by to měla udělat. Ale zároveň od něj nedokázala odtrh

nout oči. Bylo to mučení. Chtěla ho. Cítila, že by to neměla dělat…

„Ale ano,” pokračoval. „Žadonila jsi, abych tě znovu ošu-kal. Abych ti to ještě jednou udělal. A to žadonění se líbí tobě stejně jako mně. Když se v tvém hlase objeví známky pokoření.”

Znovu vytrhla zápěstí z jeho sevření.

„Dante, měli bychom toho nechat. Ty bys toho měl nechat.”

Zavrtěl hlavou. „Ledaže bys to po mně opravdu chtěla. Ale to si nemyslím.”

„Jseš právník. Najdeš si argumenty pro cokoliv.” „To samé se dá říct o tobě.”

Zírala na něj a třela si kůži v místech, kde se jí ještě před chviličkou dotýkaly jeho prsty. Měla pocit, jako by ji pořád ještě držel. Jako kdyby na její kůži zanechal nějaké znamení. Jako by si ji poznačil.

„Takže co? Budeme se dál dohadovat, Karo? Protože jak jsi sama řekla: já tím strávím klidně celý den. A ty taky. Ale proč bychom měli plýtvat energií na hádky? Oba chceme stejnou věc. Oba to tak chceme od samého počátku. Možná už od střední. Ale tehdy jsme si to odmítali připustit. Já už teď můžu. Co ty?”

Začala vrtět hlavou. Jenže v tom hlubokém, neměnném tónu jeho hlasu zaznívalo cosi zvláštního: absolutní moc, s níž mluvil.

Rezonovala kdesi hluboko v ní a celou jí otřásala.

Měl pravdu. Touží po něm. Chce dělat všechny ty věci, které spolu už dělali. A proto byla tak strašně naštvaná. Protože kvůli nim musí tolik riskovat. Protože spolu pracují v jedné firmě, proto. Ale bylo tam ještě něco… prvek nebezpečí, který teď nechtěla vůbec zkoumat.

„Řekni mi, na co myslíš, Karo,” vyzval ji Dante. Nakázal jí Dante.

„Myslím, že… že máš pravdu.”

Zvedla oči, ale v jeho tváři nebyla ani stopa po škodolibosti. V jeho výrazu, ve výrazu jeho obličeje našla jen čistou radost.

„Doufal jsem, že nahlédneš, že ses mýlila.”

„Teď si ze mě děláš legraci.” Ale vůbec jí to nevadilo.

„Ano. Nemůžu si pomoct. Vždycky se tak krásně červenáš. Připomíná mi to barvu, kterou má tvůj krásný zadek, když ti dávám výprask.”

„Dante, to to fakt musíš vytahovat tady?”

„To si piš,” usmíval se teď naplno. „Rozhodně.”

„Ty jsi fakt hroznej,” plísnila ho, ale na tváři jí už hrál nepatrný úsměv.

„Snažím se.”

Zavrtěla hlavou. „Takže na oběd dneska asi nedojde, co?”

„Něco si dáme. Na to, co s tebou dnes hodlám dělat, tě chci mít pořádně nakrmenou.”

Když si Kara představila, že s ním zas odjede k němu domů, tělo se jí celé napjalo čirou, až bolestně velkou potřebou. To bylo nebezpečné. Představovat si, jak je v jeho posteli. Nebo opřená o pult v kuchyni. Nebo na podlaze v obýváku…

„Možná bychom měli… možná bychom si to měli ještě rozmyslet, Dante.”

„Možná moc přemýšlíš.”

„Hm, asi jo.”

Znovu ji chytil za ruku, přitáhl si ji ke rtům a dal jí lehkou pusu na otevřenou dlaň. „Později, až tě budu mít jen pro sebe, uvidíme, co dokážu udělat pro to, aby ten tvůj chytrý mozek aspoň trochu zpomalil. Aby v něm nic nebylo. Zatím to vypadá, že ti vždycky pomůže pěkný výprask. Ale možná jsi už připravená na víc.”

„Ted se mě snažíš vyděsit?”

„Funguje to?”

„Možná.”

Šťastně se na ni zakřenil. Vypadal spokojeně. „Ale možná ne,” doplnila. „Nebojím se věcí, po kterých toužím.”

„Ne? Copak ti právě tohle nebránilo v tom, aby sis svoje touhy naplňovala už dřív?” „Teď už ne.”

Jenže to byla lež. Chtěla Danta. Víc, než si hodlala připustit. A to ji na tom všem dost děsilo.

Ale stejně ho musí mít. O tom ostatním může přemýšlet až potom.

„Pojďme ti objednat něco k jídlu.” Pustil její ruku, pokynul

číšníkovi a objednal, aniž by se vůbec podíval do jídelního lístku.

„Děláš to takhle vždycky?” zeptala se.

„Co?”

„Ze musíš mít převahu v každé situaci?”

Ta otázka ho evidentně překvapila. „Ano. Vadí ti, že jsem objednal za tebe?”

Znovu se pohodlně opřela do své židle a dřevo podse-dáku se trochu zarylo do bolavých míst na jejím pozadí a vneslo do jejího těla jakýsi podivný závan rozkoše. Bezmocně pokrčila rameny: „Líbí se mi to. Nerada to přiznávám, ale líbí se mi to.”

Usmál se na ni. „Myslím, že nám to spolu docela půjde.” Obrátila oči v sloup, což ho rozesmálo. „Je to pravda! A jsem si docela jistý, že budeme mít společných ještě pěkných pár dalších věcí.”

„Jako co třeba?”

Pokrčil rameny. „Jsme oba právníci, takže jsme si oba prošli stejným peklem: advokátskými zkouškami.”

Teď byla pro změnu řada na ní, aby se začala smát. „To je fakt.”

Dorazil jejich oběd. Dante objednal úhořové rolky, pár lososových sashimi a salát z kalamářů. Všechny tyhle věci měla Kara ráda. Oba si nandali jídlo na talíř spolu s tenkými plátky nakládaného zázvoru. Dante v misce smíchal trochu sójové omáčky a wasabi a hotovou směs přistrčil ke Káře. Ani ji nenapadlo protestovat. Už si docela zvykla na to, že Dante má prostě všechny věci pod kontrolou.

Sel z toho trochu strach. Ale jí se to líbilo.

Už na to nemysli. Prostě si to užij. Užij si ho.

„Takže, co dál?” nadhodil mezi dvěma sousty.

„Co máš na mysli?” Zakousla se do svého sashimi. „Teda, tohle je fakt dobrý.”

„Myslím jako, co máš ráda? Teda kromě zvráceného sexu.” Znovu se zašklebil, na tvářích dolíčky a hnědé oči se mu zablýskly.

„Spoustu věcí.”

„Umění?”

„Jasně. To vždycky,” odpověděla. „Ale to už víš. A co ty? Z tvého bytu usuzuju, že máš dobrý vkus. Leda by ti to tam zařídil architekt.”

„Ne, všechno je to moje dílo, v dobrém i ve zlém. Mám rád od všeho trochu. Rád všechno míchám. Nevím, jestli si ještě někdo další myslí, že to může fungovat. Ale mně je to jedno. Líbí se mi to tak.” Odmlčel se a dal si rolku su-shi. „Poslední dobou se věnuju modernímu sochařství. Abstraktní sochy. Ve skutečnosti tomu moc nerozumím. Prostě jen vím, že se mi to líbí.”

„Umění se nemusí rozumět, podle mého. Mělo by být založeno spíše na… prožitcích, myslím. Prostě jen musíš vědět, co se ti líbí, přesně jak jsi říkal. A s filmy se to má stejně, řekla bych.”

„Souhlasím. Každému se líbí něco jiného a není na ni

kom, aby to soudil. Já se rád dívám na filmy. Vždycky jsem se rád díval na fdmy. Mám slabost pro staré noirové kousky ze čtyřicátých a padesátých let.”

„Fakt? Taky je mám ráda!” Proč ji nepřestávalo překvapovat, že toho mají tolik společného? Překvapovat a vzrušovat. „ Občan Kane, Maltézský sokol a tak. A hodně nohových filmů má za

hrdinky ženy s pochybnou pověstí, což mě z nějakého důvodu oslovuje.”

„Naprosto. Pojistka smrti. Nebo Lana Turnérova v Pošťák zvoní vždycky dvakrát. Někteří lidé si myslí, že tyhle filmy mají příliš pomalé tempo. Ano, jsou pomalejší. Filmový styl se za ta léta změnil. Ale někdy mám pocit, že potřebuju zpomalit. Na těchhle filmech se mi líbí ten ostrý kontrast černé a bílé, stejně jako na zátiších a ve fotografii. Když jsem vzhůru do noci, přepínám mezi kanály, dokud nenarazím na některou z těchhle filmových klasik. Nebo si pustím DVD ze své sbírky.”

„Já dělám to samé,” přiznala se. „Je to osvěžující. Takové uklidňující. Na filmu pro pamětníky je ve tři ráno něco příjemného a zároveň samotářského.”

Přikývl. „To jo. Pozdě v noci, nebo někdy brzy ráno. Nevím proč. Mám rád čas ticha, jeho atmosféru. Někdy třeba vstanu hodně brzo - třeba v pět ráno - a vyjedu si na motorce. A jedu… prostě kamkoliv. Většinou sám, ale někdy se mi povede přemluvit Aleka, aby jel se mnou.”

„Vy máte oba motorku?”

„Jedna z věcí, která nás svedla dohromady. Tedy kromě netradičního sexu,” zašklebil se. „Akorát že Alec má opravdu strašný vkus na mašiny. Já jsem totálně propadl BMW a on má z nějakého podivného důvodu rád Ducati. Ale jinak je to skvělý kluk. Už jsme toho spolu hodně sjezdili, i delší trasy. Párkrát mě přemluvil k pěkným šílenostem. Ale líbí se mi, že to ze mě dokáže dostat. A že tedy není na

světě moc lidí, kteří by se mnou jeli do Mexika a tam skákali z útesu do moře.”

„To zní opravdu skvěle.”

„Opravdu si to myslíš?”

„Ano, naprosto. Vždycky jsem chtěla něco takového vyzkoušet. Něco, co by mě opravdu prověřilo. Co jiného?” zeptala se ho. „Co ještě tě baví?”

„Někomu rozkazovat, Karo?” škádlil ji. Poznala, že jde jen o škádlení, podle toho, jak se mu zablýsklo v očích a v koutku úst mu hrál nepatrný úsměv. „Snažit se vychýlit rovnováhu moci?”

Proč se kvůli tomuhle začala červenat? A smát? „To ale zase není tak špatná věc, ne?”

„Jen do té doby, dokud vím, že se vždycky vychýlí v můj prospěch.”

„Ale, toho se neboj. O tom bych si nedovolila zapochybovat ani na vteřinu.”

Znovu propukl v smích a mužnost jeho plných rtů ještě zvýraznily dolíčky v tvářích. Nemohla se dočkat, až spolu budou někde o samotě, až ji konečně zase políbí. Fakt to bylo teprve dnes ráno? Už skoro zapomněla, že se na něj zlobila a myslela si, že se už nebudou moct spolu vídat. Nemohla se dočkat. Nedokázala si představit, že by se jí už nikdy nedotkl.

Dante cosi tiše zamumlal, když mu zazvonil telefon. „Sakra. Promiň, tohle musím vzít.” Zvednul telefon k uchu. „Tady Dante… Ahoj, Ruby… Cože? Ne, nezapomněl jsem. Jsem na cestě. Dej mi patnáct minut.”

Zavěsil a dodal na vysvětlenou: „Samozřejmě že jsem zapomněl. Máš na mě špatný vliv. Ne že by mi to vadilo, ale mám schůzku s Edem Tatem, abychom spolu prošli případy, do nichž se mám zapojit. A varovali mě, že to asi bude dnes trvat dlouho do noci. Což mi připomíná, že si na naši

schůzku zřejmě budeme muset chvíli počkat. A zítra večer už něco mám.”

„Aha. Samozřejmě.”

Ten nával zklamání, který ji zaplavil, se Káře vůbec nelíbil.

Je to jenom chlap. Jen sex.

Ale věděla, že je to lež. Zatím se však k celé věci nedokázala postavit čelem.

Natáhl se k ní, vzal ji za ruku a přejel jí palcem přes otevřenou dlaň. Její kůži zachvátil požár. „Tak ve středu večer,” oznámil jí rozkazovačně.

„Středa je dobrá.”

Znovu se na ni usmál: „Výborně.”

Zaplatil a vyšli ven do chladného lednového odpoledne. Obloha byla zatažená a mraky věštily vydatný déšť, ale naštěstí ještě nepršelo. Z kanceláře odcházela na schůzku s Dantem hodně ve spěchu, takže si s sebou zapomněla vzít deštník. Cítila vzrušení, a zároveň byla otrávená z toho, že si ji k sobě takhle volá. Ten pocit se ale dávno rozplynul, jako kdyby ani nikdy neexistoval.

Dante mávnul na taxík a podržel jí dveře. „Předpokládám, že to všechno asi budeš chtít držet v tajnosti. Takže si vezmu jiný.”

„Díky. Za oběd. A taky za to, že ti záleží… na mé dobré pověsti.” Zasmála se. „Bože, zním jak nějaká debutant-ka z padesátých let!” Usmál se na ni, naklonil se k ní a políbil ji, jen lehká pusa na tvář. V jejím těle opět vypukl spalující žár. „Za málo. Uvidíme se ve firmě. A pak u mě doma ve středu večer. Buď tam v sedm.”

Kara se zmohla na pouhé přikývnutí, protože neustávající touha, která v ní řádila, jí zacpala ústa.

Dante jí pomohl do taxíku a Kara odjela zpět do práce.

Neustále dávala nohu přes nohu a zase zpět a snažila se ulevit té ostré, pulzující touze, která po tom letmém polibku vládla mezi jejíma nohama. Jsou to jen dva dny.

Jenže tyhle dva dny se potáhnou jako věčnost.

Takže zpátky ke kamarádovi jménem vibrátor, pomyslela si. Ale zároveň věděla, že ten jí jen pomůže otupit ty nej-ostřejší hrany její touhy. Ten žár spalující celé její tělo neuhasí nic. Nic jiného než Dantův dotek.

Dante.

Neměla by po něm tak toužit. A určitě by ho neměla takhle potřebovat. Ale bylo to tak. Začala se obávat, že už nejde jen o jeho dobyvačné polibky a šikovné doteky. Nebo o to, jak instinktivně věděl, co má ráda. Nebo o ten špinavý, ale úžasný sex. Ale ještě víc se bála na chvíli zastavit a všechno si to pěkně promyslet. Protože kdyby to udělala, musela by se smířit se skutečností, že Dante De Matteo je přesně ten typ muže, do kterého by se dokázala zamilovat. Jenže Kara neměla v nejmenším v úmyslu se do kohokoliv zamilovávat. Dodneška jí to šlo dost dobře. Dokonce i s Jakém to bylo spíš na pohodu. Vztah, do kterého oba jakoby vklouzli. Bylo to prostě příjemné.

Na Dantovi nebylo příjemného nic. Dante představoval výzvu. A to se jí na tom tolik líbilo.

Pořád to ovšem neznamenalo, že se do něj musí zamilovat. Kara nebyla ten typ. Nikdy taková nebyla. A nikdy nebude.

Tak si to klidné dál namlouvej.

Sedm

Kara vůbec netušila, jak prožila uplynulé dva dny. V pondělí jí Dante po společném obědě zmizel do kanceláře Eda Tatea, a když odcházela z práce, pořád tam ještě byl.

Včera jí poslal textovou zprávu s žádostí o její soukromý e-mail. Kara mu ho napsala, ale on se od té doby neozval. A led byla středa, pracovní doba téměř u konce a ona se chystala k odchodu.

Naposledy klikla na svůj e-mail s nadějí, že tam bude nějaká zpráva od něj, i kdyby to mělo být jen potvrzení toho, že se dnes večer sejdou.

Jenže ve schránce žádné nové zprávy nebyly. Sakra.

Zprudka vydechla, zavřela e-mailového klienta a hned potom vypnula i počítač.

Proč se chová jako nějaká potrhlá sedmnácrka? Nikdy nebyla taková ta ženská, která visí na telefonu - nebo na e-mailu -, až se ten její ozve. Dokonce ani když byla s Jakém. Nezávislost byla jedním z důvodů, proč Kara Jakea tolik přitahovala, jak jí sám řekl hned v počátcích jejich vztahu. Líbilo se mu, že ji musel dobývat, že na něj neměla vždycky čas.

Možná že to Dantovi prostě příliš usnadňuje. Možná že by měla trochu ubrat plyn. Říct mu, že už dnes večer něco má a nakonec tedy nemůže přijít.

Jenže sakra dobře věděla, že tohle rozhodně neudělá. Nemohla se dočkat, až ho znovu uvidí. Celá se třásla touhou. Touhou ho vidět. Potřebou jeho doteků. Potřebou s ním prostě znovu být.

Tohle je směšné!

Ale Kara si nemohla pomoct.

S povzdechem si oblékla kabát, popadla kabelku a vzala to přes recepci ven. Nedokázala se ovládnout, aby cestou k výtahu nemrkla na zavřené dveře Dantovy kanceláře.

Takže pořád pracuje. To je dobré vědět.

Zazvonil jí mobil a ona ho zvedla, aniž se podívala, kdo jí to volá. Její pohled byl pořád přikovaný ke dveřím Dantovy kanceláře, i když už došla skoro na konec haly.

„Ano?”

„Ahoj, Karo. Dovolal jsem se, ještě než jsi odešla z práce?” Dante. Zhoupnul se jí žaludek a nohy trochu podkles-ly. Stejnou touhou, která jí najednou rozpalovala komůrku mezi stehny.

„Ahoj. Jo, ještě pořád jsem tady,” odpověděla. „Ale zrovna jsem na odchodu.”

„Tak se vrať.”

„Hm… tak jo. Zůstáváš dnes dlouho v práci?” „Možná tu zůstanu dlouho. Je v práci ještě někdo jiný?” „Ještě pár lidí ano.” ,A Ruby?”

„Ne, ta odešla už asi před hodinou. Proč?” „Protože chci, abys přišla ke mně do kanceláře.” „Ted?”

„Ano, Karo. Teď.”

S tím tónem se nedalo diskutovat. A Kara ani nechtěla. Chápala, že s ní Dante nehodlá procházet jednotlivé případy. Těžce polkla.

„Dobře. Za chvilku jsem tam.”

Rozhlédla se po chodbě. Gary měl dveře dokořán a Kara viděla, že tam je a mluví se svou koncipientkou.

Znovu se zhluboka nadechla, otočila se a šla pomalu přes celou recepci k Dantově kanceláři. Po cestě skoro narazila do Theresy, která zrovna vycházela ze své kanceláře a oblékala si kabát.

„Karo, ty tu ještě zůstáváš?”

„Ale ne. No, možná. Jenom si… potřebuju ještě něco ověřit.”

„Chceš, abych na tebe počkala s výtahem?” „Cože? Ne. Ne, děkuju. Nechci tě zdržovat. Možná mi to bude několik minut trvat.” „Tak jo. Uvidíme se zítra.” „Dobrou.”

Vešla do své kanceláře, napočítala do třiceti a pak vykoukla, aby se ujistila, že je Theresa už pryč. Cítila se jako malá holka, která se po vyučování potuluje venku, což ji podivně vzrušovalo. Jenže její vzrušení mělo stejně jedinou příčinu: Danta.

Dante.

Po cestě přes recepci k jeho dveřím jí znovu otřásl chvilkový nával touhy. Kara otevřela dveře, vklouzla dovnitř a potichu je za sebou zavřela.

Seděl za pracovním stolem a v tmavém obleku a tmavě modré košili, která ostře kontrastovala s jeho zlatavýma očima, vypadal naprosto fantasticky. Na tváři se mu objevil lehký úsměv. Pokývl na pozdrav.

„Sundej si kabát, Karo.”

Bez pozdravu. Jen tenhle stručný příkaz. Líbilo se jí to.

Kabát se jí smekl z ramen a ona ho odložila na pohovku s potahem z hnědé kůže, která stála u zdi. Vedle kabátu odložila kabelku.

„Pojď sem,” pokračoval tiše.

Sledoval ji, jak přechází přes jeho kancelář. Cítila, jak se jí pod jeho pronikavým pohledem rozpaluje tělo. Olízla si rty a přistoupila k jeho stolu.

„V těch úzkých sukních, které nosíš, vypadáš skvěle,” pochválil ji tónem zabarveným kouřem a vášní. „Sexy pracovní outfit. Sluší ti to v něm.” Vstal od stolu, přistoupil k ní blíž a ona vzrušením zadržela dech. ,A máš v tom fantastický zadek. Ale já bych se přece jen chtěl podívat víc zblízka.”

Obtočil jí paže kolem pasu a počkal, až se k němu otočí zády.

„Výborně,” řekl tiše. „Ted se předkloň a opři si ruce o stůl.” Než si stačila uvědomit, co dělá, už tak stála a mysl se jí alarmujícím tempem vyprazdňovala.

Nemysli na nic. Teď nemůžeš na nic myslet…

„Krása, Karo. Perfektní. Obrys tvého zadku v té sukni je prostě… perfektní.”

Přistoupil těsně k ní a přejel jí rukou po boku a pokračoval níž. Přes měkkou, jemnou látku vlněné sukně cítila žár, který z jeho ruky vycházel. Byla už pěkně mokrá a v rozkroku jí temně pulzovalo.

Naklonil se přes ni, až ji jeho dech hřál na tváři. Zašeptal: „Teď se nehýbej.”

Na zadku ji zabolela ostrá, štípavá rána a Kara zalapala po dechu.

„Překvapilo tě to?” optal se. „Měla jsi uhodnout, co se chystám udělat, už když jsem si tě přehnul přes stůl.”

„Pořád je tu hodně lidí v práci,” snažila se protestovat, ale její hlas zněl tence a nepřesvědčivě.

„To ano. O to je to ovšem víc vzrušující.”

„Ani jsem za sebou nezamkla dveře.”

„Sem nikdo nepřijde. Budeš mi muset věřit, Karo. Věříš mi?”

„Ano,” šeptla.

Skutečně mu věřila. Nic jiného jí nezbývalo. Proti prudkému návalu touhy byla už úplně bezmocná. Začínala se v ní topit.

„Výborně. Skvěle.”

Znovu ji udeřil. Ránu trochu ztlumila látka mezi jeho dlaní a jejím zadkem. „Au!”

„Tiše, Karo,” pošeptal jí Dante. Vlasy na krku jí odhrnul trochu stranou a políbil ji na šíji. Károu projel třes. „Kristepane, máš tak horkou kůži. Prostě se jí musím dotýkat. Dotýkat se tě…”

Cítila, jak se na moment odtáhl, ale pak jí začal vyhrnovat sukni až do pasu.

„No jo, měl jsem si uvědomit, že pod tou úzkou sukní budeš mít určitě tanga. Líbí se mi ta kombinace s kozačkami. Jednou si tě musím podat, když na sobě budeš mít jen tyhle boty.”

Třásla se po celém těle ještě předtím, než se jí vůbec dotknul. Jemně jí přejel dlaní po zadku a ona z toho začala téct. Musela se pevně chytit hrany stolu a donutit se k naprosté nehybnosti.

Dante přejížděl dlaní po její holé kůži a jeho dotyk byl hebký a příjemný. Ale Kara toužila po tvrdším zacházení.

„Dante, prosím…”

„Těšíš se, krásko? To se mi líbí. Ale musíš si počkat, až budu mít chuť. Pěkně se nadechni a vydechni. A čekej.”

Tiše zaúpěla. Dantovi ze rtů unikl malý, zlomyslný záchvěv smíchu. Pořád ji hladil, ruka klouzala po její nahé kůži - jeho dlaň, prsty.

Bylo to nádherné. Ale mučivé.

„Zkus splynout s mými doteky,” přikázal jí. „A dýchej. Ano, tak je to správně.”

Kara se snažila udělat vše, co jí řekl. A po malé chvilce zjistila, že jí to jde. Ponořila se do toho. Se zavřenýma očima plula mořem doteků.

Náhle ji na zadku štíplo ostré plácnutí. Pak přišla slast, rozlila se celým jejím tělem, pohlavím. Slast, intenzita i jeho temná vůně, která ji obklopovala. Najednou pohybovala pánví proti jeho ruce. Znovu se krátce zasmál. „Líbí se mi, že se ti to líbí. Ze takhle reaguješ.”

Znovu ji plácnul přes zadek. Tentokrát byla připravená. Ale pořád to dost bolelo. A pořád to bylo nádherné. Cosi, co vyžadovala.

Přestal a hebkou dlaní hladil její pálící kůži, pak znovu udeřil. A znovu a znovu. Právě tak silně, aby to bolelo, aby se štípnutí, které rána vyvolá, rozlilo Káře celým tělem jako drobné záchvěvy rozkoše.

„Bože, Dante.

„Copak je, Karo?” zeptal se a zajel jí rukou do vlasů. Zabořil do nich prsty, pak je pevně sevřel těsně u kořínků. I tohle jí přišlo čistě erotické a ten pocit se jí znovu rozšířil do celého napjatého těla.

„Prosím tě, Dante, dotkni se mě. Prosím.”

„Líbí se mi, když mě takhle prosíš. Tak hezky prosíš.” Přejel jí rukou po boku, pokračoval dolů a dlaní jí zakryl celý klín.

„Ach, Dante…”

V uších jí zněl jeho šepot, na boltci cítila jeho teplý dech. „Tohle potřebuješ, krásko?”

A pak prsty vklouznul pod krajku přímo do její mokré, žhnoucí štěrbiny. „Ach!”

„Jsi tak nádherně hebká. Tak mokrá!” mumlal a začal pohybovat prsty dovnitř a ven, přejíždět jimi po jejím klitorisu. Prozkoumal vchod a znovu potrápil nateklé záhyby jejích stydkých pysků. „Líbí se ti to, Karo? Pověz mi.”

Bože, ten rozkazovačný tón! A jeho ruce na ní a v ní!

„Ano. Ano!”

Nahmatal naběhlý výčnělek jejího klitorisu a konečky prstů přejel po vrcholu. Kariny boky se začaly samy od sebe hýbat a vycházet vstříc jeho dotykům.

„Hm, tohle je moc dobré, Karo. Odevzdej mi svou touhu. Odevzdej se mi.”

Stiskl jí klitoris a slast ji zasáhla jako úder blesku. Dýchala krátkými, rrhavými nádechy. Pak jí začal mnout klitoris mezi prsty a Káře se téměř zastavil dech.

„Dante… asi se udělám.”

„Ještě ne.”

Volnou rukou ji plácnul. Tvrdá rána dopadla na zadek a Kara se musela kousnout do rtů, aby nevykřikla. Díky ostrému štípavému pocitu dokázala procítit hranu rozkoše a posunout ji výš a výš.

„Vydrž, Karo. Ještě chvilku si to užívej a vydrž. Budeš se moct udělat, až ti řeknu,” utěšoval ji hlasem prosáklým touhou.

A pak ji začal bít, následovala série rychlých úderů. Ani tvrdých, ani ne moc hlasitých. Ale nastolené tempo jí stejně začalo do těla vtloukat touhu hlouběji a hlouběji. A celou dobu pracoval na jejím klitorisu. Všechno do sebe krásně zapadalo: jeho ruka na jejím zadku, jeho prsty na jejím poštěváčku a někde vzadu malá obava, že

by je při tom mohl někdo přistihnout. Nával touhy byl tak velký, že ho

sotva dokázala zvládnout. Ale neudělá se, dokud jí neřekne. To rozhodně nesmí dopustit! V tom odhodlání se skrývala další dimenze touhy.

Začal ji vyplácet rázněji a slast vzrostla do závratných výšek. Držela se v nich. Bolestivé. Ale úžasné.

„Dante.

„Jsi připravená?” „Bože, ano!”

„Tak pojď, Karo. Udělej se!”

Stiskl její poštěváček, mnul ho a mnul a druhou rukou neustával ve výprasku. V Káře se mísila bolest a slast v jediném pocitu, který ji vynášel do nebeských výšek, a když přišlo vyvrcholení, jako by oslepla. Neustávající série ostrých, svíravých záchvěvů orgasmu. Kousala se do rtu, aby nekřičela, aby v sobě zadržela vodopád výkřiků, který si razil cestu skrz její zaťatou čelist. Když bylo po všem, chvěla se, sotva stála na nohou a do dlaní se jí zarývala deska stolu, kterou křečovitě svírala.

Políbil ji na šíji, jednou rukou ji hladil po vlasech a druhou, obtočenou kolem jejího pasu, ji přidržoval, aby neupadla. „To bylo dobré, Karo. Úžasné. Mám pěkně velkou erekci. Ale tady tě neošukám. Budeš muset ke mně domů. Teď hned.”

„Ted?” zeptala se a pořád lapala po dechu. Otočil si ji k sobě a stáhnul jí lem sukně přes stehna dolů. Jeho oči měly tmavou barvu, v níž dominovaly odstíny hnědé a zlatavé. Vypadal nebezpečně.

Fantasticky.

„Teda, fakt se dost klepeš, kočko. Víš, co to se mnou dělá?” Orgasmus v jejím těle sotva dozněl, ale když slyšela, co jí Dante říká, znovu ho chtěla. Potřebovala. Kdyby ji tak znovu otočil zády k sobě! Znovu ji přehnul přes stůl a vniknul do ní…

Co následovalo, bylo snad ještě lepší. Sklonil hlavu a políbil ji. Přímo na ústa. Rozevřel jí rty a jazykem vnikl dovnitř. Byl tvrdý a neústupný. Vlhký a kluzký. Pomyslela si, že by se dokázala udělat jen z toho, jak ji umí políbit. Nedávalo to smysl. Ani to nemuselo dávat smysl.

Přitáhl si ji blíž k sobě a svým tělem drtil to její. Jeho erekce ji tlačila do stehen. Bože, tolik ho chtěla! Chtěla se ho dotýkat tak, jak

se předtím dotýkal on jí. Chtěla obtočit prsty kolem jeho silného ptáka a honit ho, dokud ne-vystříkne. Chtěla ho mít v sobě.

Odtáhl se. Dýchal ztěžka, stejně jako ona.

„Potřebuju odsud vypadnout, a to hned,” oznámil jí. “J°-”

Byla nadšená, že je stejně nadržený jako ona. Ze se na ni dívá tak, jak se na ni dívá. Zkoumavě. Soustředěně. S přísně staženým tmavým obočím.

„Sakra, Karo!”

„Co… co se děje?”

To si to chce rozmyslet? Vzpomněl si zase na nějakou schůzku? Srdce jí bilo jako o závod.

„Nedokážu uvěřit tomu, jak moc tě chci. Tohle je bláznivý.” Zaplavila ji úleva. „To jo. Ale je mi to jedno.” „Mně taky.”

Přitáhl si ji k sobě a znovu ji políbil. A Kara by byla mohla přísahat, že jak se k ní tak tiskne, cítí, jak mu v hrudi zběsile buší srdce.

„Vezmi mě k sobě domů, Dante. Ted hned.” Jenom přikývl.

Tohle byl první příkaz, který mu dala. A dost možná taky poslední. Ale Káře to bylo jedno. Toužila jen po tom, aby ho cítila v sobě.

Aby jí dal znovu na zadek. Aby ji líbal. Držel v náručí. Aby to všechno dělal bez jakýchkoliv

omezení, kromě těch, která si k naplnění své i její touhy určí on sám. Bylo to bláznivé. Připadalo jí, jako by se zbláznila. Jako by se v Dantovi rozplývala. Ale byla v tom všem tak hluboko, že jí na tom nezáleželo.

Dante si sotva pamatoval, jak se dostali k němu domů. Samozřejmě jeho autem a on řídil. A zřejmě ho ta ostrá, pulzující touha po jejím těle rozptylovala po cestě víc, než by bylo zdrávo.

Tohle se mu nepodobalo. Riskovat v situacích, kdy je ohrožen ještě někdo jiný než on sám. Jako třeba na motorce. Na výletech s Alekem spolu provedli pěkných pár šíleností. Jízda bez brzdění.

Projíždění zatáček smykem. Ale s Károu v autě by neměl tolik riskovat. Jenže na to, aby si dával pozor, byl moc nadržený. A neměl čas na to, aby se zklidnil.

A stejně neměl pocit, že by to dokázal. Dokud se mu nebude nahá svíjet pod rukama, pod tělem. Dokud jí to pořádně neudělá, pak

znovu a pak ještě jednou. Dokud se on sám neudělá, do ní, s tím jejím úžasným štíhlým tělem.

Nakonec se nějak dostali do výtahu a on už nedokázal udržet ruce pod kontrolou ani o vteřinu déle. Už tak to trvalo sakra dlouho, jízda domů a než ji dostal z auta sem. A po celou dobu měl slušnou erekci.

Přitáhl si ji k sobě blíž a paži jí ovinul kolem pasu. Zastavil se jen na chviličku, aby se mohl pokochat jejíma zastřenýma oříškově hnědýma očima. Třpytilo se v nich spíš stříbro než zlato. Čišel z nich žár. Kůži měla pořádně zrudlou a tváře zčervenalé. Měla nateklé rudé rty, jako kdyby ji už líbal způsobem, jakým se mu to nejvíc zamlouvalo.

Chytil si ji pevněji a sklonil k ní hlavu. Pak přitiskl své rty na její. Byla tak sladká! A bylo v ní cosi divokého. Jak mu vracela jeho polibek, jak mu obtočila ruce kolem krku a pevně ho držela. Lišila se od těch běžných submisivních žen, s nimiž v minulosti něco měl. Stejně však ted nedokázal myslet na někoho jiného.

Jen na Karu.

Rozepnul jí netrpělivě pásek kabátu a vklouzl rukama pod něj.

Musím jí svlíknout ty zatracený šaty!

Výtah se tiše zastavil, ozval se zvonek a on se od ní odtáhl. Tohle je ale mučení!

Vzal ji za ruku a vedl si ji s sebou přes chodbu ke dveřím svého bytu. Strčil klíč do zámku. Pak byli najednou uvnitř a on rozsvítil světlo v předsíni.

Hlavou mu bleskla vzpomínka na to, jak si ji sem přivedl poprvé. Jak se na ni vrhnul hned tady a natlačil ji na vchodové dveře. Ta slaná chuť oceánu na jejích rtech.

Zaseje to tu.

Když z ní strhnul kabát a pak rychle sundal i svůj, byla úplně zticha. Stála bez hnutí celou dobu, kdy ji svlékal. S každým svlečeným kusem oblečení se objevil další kus její hebké světlé pokožky: nejprve šaty, pak podprsenku, krajková tanga i semišové kozačky Pak ji zvedl a odnesl ji na pohovku - postel byla moc daleko - a ona mu znovu obtočila paže kolem krku a držela se ho. Měla tak horké tělo! Jemně se o něj opírala. A jemu z toho stál jako svíce.

Položil ji na pohovku a snažil se postupovat jemně, i když by ji nejraději na tu pohovku hodil a začal ji pořádně osahávat. A líbat.

Jo!

„Pěkně lež, Karo,” řekl jí hlasem zhrublým touhou. „Nech všechno na mně. Všechno.

Zařídila se, jak po ní chtěl. Její hebké hnědé vlasy se divoce plazily po polštářích. Zpod přivřených víček jí blýskaly kovové blesky.

Viděl, jak se noří hlouběji a hlouběji do onoho divokého, houpavého prostoru, v němž se často ocitá hlava i pohlaví. Reagovala opravdu dobře. Byla daleko submisivnější, než si dokázala představit. I tak v ní však byla nepopiratelná síla. Projevovala se i v tom, že ho nechala, aby s ní takhle zacházel, aby se jí zmocnil podle svého gusta.

Nějak moc o tom všem přemýšlel.

Prostě se jí jen dotýkej. Vem šiji!

Položil ruce na její stehna a ona je rozevřela. Prostě dala nohy od sebe tak daleko, aby mezi nimi mohl zahlédnout její mokrou růžovou kundičku.

Kristepane.

Ani se neobtěžoval svléknout. Olízl si rty. Je moc krásná. Poklekl na podlahu před pohovkou a sehnul se, aby ji mohl ochutnat.

Projel jazykem po celé délce její štěrbiny. Byla sladká a chutnala po kouři. Slyšel, jak do sebe ostře vtáhla vzduch. Pak tichý vzdech, jak ho vypustila ven. Znovu ji ochutnal.

Razil si cestu hlouběji mezi záhyby jejího pohlaví, až našel její dírku.

Dal jí stehna ještě víc od sebe a ona se před ním otevřela. Roztáhnul prsty měkké polštářky stydkých pysků. Pak mezi ně vnikl jazykem. Když ji začal šukat jazykem, její dech se změnil v tlumené trhavé sípání. Vzepjala se v bocích, vyrážela mu vstříc a on je držel oběma rukama. Začal ji tlačit zpět dolů. V tom okamžiku byla mokrá jako nikdy a začala mu drtit stehny

obličej. Ale on její nápor vydržel a neztratil kontrolu nad jejími boky.

Slast začala být nesnesitelná a on měl takovou erekci, že se to skoro nedalo vydržet. Ale potřebovalto. Poskytovat jí rozkoš. Nechat ji, aby se mu udělala pod rukama.

Brzy začala lapat po dechu. Ale on nepřestával. Stále do ní vrážel jazyk pěkně hluboko a lízal ji. Třásla se po celém těle. Sténala.

Líbilo se mu, že nemluví ani že nežadoní.

Když přesunul jednu svou ruku ze stehna na naběhlý výčnělek jejího klitorisu, úplně se rozpadla. Nevěděl, jak jinak by to popsal.

Kundička se jí celá stáhla kolem jeho jazyka a boky se roztřásly bez ohledu na to, jak pevně je držel. Hluboko z hrdla vyrazila pravěké zavrčení. A čím větší byl její orgasmus, tím tvrdšího měl on ptáka. Tvrdého a žádostivého.

Nehodlal toho nechat. Chtěl, aby se udělala ještě jednou. Potřeboval, aby se znovu udělala. A tak pokračoval v načatém díle. Posunul se, tak aby jazykem dosáhl na její klitoris a prsty mohl vklouznout dovnitř a šukat ji tak, jak jí to předtím dělal jazykem. Jen zalapala

po dechu. To se mu hodně líbilo.

Vnikal do ní prsty, znovu je vytahoval a znovu je zabořil dovnitř, pak vzal do úst její klitoris. Špičkou jazyka přejel po jeho vrcholu. Prostěpotřebuju slyšet, jak se znovu udělá.

Potřeboval cítit na jazyku její sladkoslanou chuť.

Jo…

Ta touha ho poháněla kupředu. Dokonce víc než touha po vlastním uspokojení. Chtěl znovu zažít ten pocit, jak se utápí v orgasmech. Jak se tomu poddává.

Brzy se udělala znovu, tentokrát ale křičela, až z toho ochraptěla. A to bylo sakra krásný.

I ona byla sakra krásná.

Musím ji mít. Teď hned!

Odtáhl se, pohlédl jí do obličeje zrudlého námahou a slastí, na její úžasná prsa, která měla stejně zčervenalý odstín jako její tvář.

Natáhl se a štípl ji do bradavek - nedokázal si pomoct - a její zasténání jím projelo jako blesk.

„Ani se nehni,” poručil jí, vstal a ze zásuvky nočního stolku vytáhl kondom.

Vrátil se zpět k ní a svlékl se tak rychle, jak to jen šlo. Pozorovala ho, dívala se, jaké má tělo, jakého má ptáka, jak si navléká kondom. Dokonce i z jejího pohledu čišel čistý sex. Byl tak intenzivní, že musel na okamžik všeho nechat a chviličku si ho honit. Ta rozkoš byla příjemná a čistá, pulzovala mu v ptáku i v břiše. Její rty se

rozevřely a mezi nimi se na vteřinu objevil jazyk, aby si je olízla. A bylo to - tohle na něj bylo příliš.

Naklonil se nad ní. Možná na ni spíš nalehl. Už nevěděl. Všechno se to seběhlo moc rychle. Nekontrolované do ní zajel.

Byla horká, mokrá a k neuvěření úžasná. A pak prostě přestal na cokoliv myslet. Vrážel do ní znovu a znovu pěkně hluboko svého ptáka. A ten pocit, který ho ovládl, který ovládl jeho ptáka i útroby, jeho mysl, byl jako hřmění hromu při bouři.

Nejasně si uvědomoval, že Kara u toho pěkně křičí. Ze má nádherně hebkou pokožku na ňadrech, kterými se mu otírá o hruď. Ze má na krku úžasně jemnou kůži, do níž se on může s chutí zakousnout.

Necítil nic než slast. Jejich končetiny byly vzájemně těsně propletené. A pocit slasti neustále rostl. Každým přírazem. Středobodem rozkoše byl jeho pták. Ale slast ho stejně ovládala celého: kůži, svaly i kosti. Orgasmus mu projel tělem jako nesnesitelně jasný záblesk světla. Točila se mu z něj hlava. Z úst mu vyletěl výkřik.

„Karo!”

Nemohl přestat. Pořád do ní bušil boky. A ona mu vycházela vstříc, znovu a znovu. A pak začala křičet i ona. Lapala po dechu. Mezi vzlyky volala jeho jméno.

„Dante… Bože, Dante…”

Pořád se v ní hýbal, vzpínal boky, do ní, do ní, znovu a znovu. Orgasmus byl už dávno pryč, ale on se přesto nedokázal dostat dost hluboko.

Dost blízko.

V hrudi, v hlavě mu něco najednou jakoby povolilo. Jako kdyby se otevřely jakési dveře a odhalily v něm prostor, který neznal a který se mu vlastně moc nelíbil. Přesto to však nebylo špatné. Byl totiž plný Kary.

Jeho pták v jejím těle sebou pořád škubal. Jejím tělem pořád otřásaly křeče, takže ho pevně svírala v sobě: obtáčela ho kundičkou, rukama i nohama. A on vzdáleně pochopil, že ho halí celá. Tělem. Myslí. Bál se přiznat, čím vším ještě.

Osm

Když se Dante vzbudil, byla venku pořád tma. Pohled na budík mu napověděl, že je pět ráno. Ještě hodinku a půl a měl by vstávat do práce.

Vedle něj spala Kara. V předsíni pořád svítilo světlo a úplně nepatrně dopadalo i sem, do ložnicové sekce jeho lof-tového bytu. Ale stačilo to k tomu, aby po několika okamžicích dokázal rozpoznat kontury její tváře. Měla vysoké, pěkně tvarované lícní kosti. Ústa neskutečně plná. Fantastická. Její hedvábně jemné vlasy se rozprostíraly po polštáři. Líbila se mu jejich textura. Líbilo se mu taky to, jak jí rámovaly obličej, když byla vzhůru. A líbilo se mu i to, jak je měla rozcuchané, když spala. Nebo při sexu.

Přesunul svůj pohled níž a pod přikrývkou vytušil smyslnou křivku jejího těla. Hlavou mu bleskla vzpomínka na to, jaké to bylo, když ho měl pod rukama.

Vždycky měla vypracovanou postavu, dokonce už na střední měla pevné a přitažlivé tělo. Ted se ke svalům přidala jen troška ženských křivek, o ždibec víc plnosti. Zen-

skosti. A v obličeji tomu nebylo jinak. Možná byla teď ještě hezčí. Pleť měla bez chybičky. Hebkou jako zadeček nemluvněte.

Přejel jí prstem po linii dolní čelisti a pak pokračoval přes lícní kost, až konečně otevřela oči.

,Ahoj.” Hlas měla zhrublý spánkem a snad v něm zazněl i osten touhy, pomyslel si. I když možná to bylo jen jeho zbožné přání. Jen z pohledu na ni opět dostával erekci.

Tohle je fakt bláznivé.

„Ahoj. Promiň, že jsem tě vzbudil. Prostě… vlastně nevím. Chtěl jsem se tě dotknout.”

Nedokázal uvěřit tomu, že to vyslovil nahlas. Možná mu mysl pořád zatemňoval spánek. Ale ona se usmála - do zšeřelé místnosti zasvítily její bělostné zuby.

„To je v pohodě. Líbí se mi to,” odpověděla. „Že se mě chceš dotýkat. Ze jsi mě vzbudil. A že je takhle brzy po ránu úplné ticho, to mám nejradši.”

„To jo. Ale…” Co jí vlastně chtěl říct? Vůbec nechápal, co se to s ním sakra děje. „Prostě jsem se na tebe díval a říkal jsem si, jak vypadáš pořád skoro stejně. Jako když ti bylo šestnáct.”

„No, šestnáct už mi dávno není.”

„Jasně. Ale i tak je zvláštní, že jsme se po takové době zase potkali. Moc nevím, co se s tebou celé ty roky dělo. Jen úplný základ. Škola. Práce. A tak.”

Proč bylo najednou tak důležité vědět něco o tom, jak žije? Možná byl prostě jen zvědavý. Jenže to nevysvětlovalo, proč to tak potřebuje vědět.

„Kromě školy a práce už nic moc jiného.” Odmlčela se a prsty si zajela do dlouhých vlasů. „Prostě jsem si tak žila, jako každý jiný. Škola a práce. Kamarádi. Vztahy, které nedopadly nijak dobře.”

„A jak tě to všechno ovlivnilo?”

Chvilku přemýšlela. „Poslední vztah nestál fakt za nic. Myslím, že… řekla bych, že se mnou dost zamával. Ne že bych do něj byla zamilovaná až po uši, protože když se na to tak zpětně koukám, to jsem fakt nebyla. Myslím, že… prostě jsem do toho moc tahala svoje ego. Byl to pěkný chlap, a dost úspěšný. Na papíře to vypadalo skvěle. Říkala jsem si, že přesně takhle bych mela žít, být s někým jako on. Moji rodiče z něj byli úplně hotoví. Nebo aspoň ze svých představ o něm. Nikdy si totiž neudělali čas na to, aby se s ním setkali osobně. Bože, vůbec nevím, proč ti to všechno říkám.”

„Protože jsem se na to ptal,” tiše jí odpověděl. „Takhle ráno, když je venku ještě tma, mám sklony k filozofování.”

Uvědomil si, že to, co právě vyslovil, zní blbě. Pěkně ubohá výmluva.

Otočila se na bok a podívala se mu přímo do očí. „A to ses ptal na takovéhle věci?”

„Chci vědět cokoliv, co uznáš za vhodné mi říct.” To byla pravda. Opravdu to chtěl vědět.

„Tak jo.” Znovu si prsty odhrnula vlasy z čela a zastrčila je za ucho. Do tmy zasvítilo její nahé rameno. Nemohl si pomoct a přejel jí dlaní po kůži.

„Fakt nevím, proč ti to všechno vyprávím,” řekla. „Možná protože jsem se ještě úplně neprobudila. Nebo protože je venku tma, jak jsi říkal, a já se cítím… v bezpečí.”

„Chceš mi říct víc? Nemusíš.” Přikývla.

„Když se Jake se mnou rozešel, byla jsem z toho úplně zničená. Ale spíš proto, že to zranilo moje ego. Nahlodalo moji sebedůvěru. A byla jsem z toho v šoku. Protože já nikdy nepatřila mezi takové ty

holky, co si svou sebedůvěru budují skrze svého muže. Alespoň jsem o sobě tak nikdy nesmýšlela. Ale on mě opravdu tvrdě odsoudil. A tak rych

le. Tím myslím, že hned jak zjistil, že bych od něj ráda dostala výprask na zadek, že bych chtěla dělat něco, co se tolik vymyká jeho obvyklé představě o sexu, nebo možná takové představě o sexu, která mu dělala dobře, co já vím, bylo po všem. Prostě jen tak.

Chvilku mi trvalo, než jsem si uvědomila, že moje reakce na náš rozchod se netýká ani tolik jeho, jako spíš…. prostě mi to příliš připomnělo moje rodiče. Nikdy nebudu tak dobrá jako oni. A taky ta skutečnost, že mě nechal kvůli něčemu takovému. Připadala jsem si zvrácená, i když mně to nikdy zvrácené nepřipadalo. Nikdy předtím jsem totiž o ničem v sexu neuvažovala jako o zvrácenosti, pokud s tím souhlasili oba zúčastnění.” „Mám to stejně. Přesně takhle.” Líbilo se mu, že uhodila hřebík na hlavičku, že jsou ohledně sexu naprosto zajedno. Stejně to o ní trochu tušil už předtím, cítil, že to tak bude mít.

„Byla jsem strašně naštvaná,” pokračovala. „Na něj. Na sebe. Ale byla jsem z toho všeho taky… zničená. A když se na to podívám teď, bylo to určitě hlavně kvůli celé té záležitosti s mými rodiči, s tím, jak na mě vždycky nahlíželi a jak jsem nikdy nebyla dost dobrá. Pak jsem kvůli tomu o sobě smýšlela, jak jsem smýšlela, i když navenek jsem vypadala sebevědomě a vlastně jsem tomu sama uvěřila.

Nechci znít, jako že si stěžuju nebo tak. Ale přesně v tomhle jsem vyrůstala. V tom, že mě nikdy nepřijali.”

„Já si o tobě nemyslím, že si stěžuješ nebo tak,” ujistil ji.

„Je mi dvacet devět. Cítím, že už by mi to mělo být jedno. Cítíš někdy něco podobného, Dante? Bože, pověz mi, že v tomhle bytě nejsem jediná s tak smutným příběhem!”

Dante pokrčil rameny. „Já jsem dost bojoval s tátou. Vlastně ještě pořád bojuju. Nemám s ním opravdový vztah. Vždycky byl na mě tvrdý. Vyžaduje maximum. Je perfek-cionista. Slabost nikdy neodpouštěl. Víš, máma měla vždyc

ky chatrné zdraví a myslím, že on ji za to vždycky odsuzoval, i když to kladl za vinu mně i mému bratrovi. Ten člověk dokáže vzbudit v jiných takové pocity viny jako nikdo jiný. Když jsme třeba zapomněli udělat domácí úkoly nebo posekat trávník, prostě takové

ty normální věci, které děti mají dělat a občas zapomenou, tak na nás hned vlítnul. Museli jsme být zodpovědní. Pro matku jsme byli zklamání. A chraň bůh, když jsme někdy ukázali svoje slabé místo. I když nám bylo pět šest let, tak jsme nesměli brečet, když jsme se někde uhodili. V deseti letech jsem spadnul na kole a zlomil si ruku. Když mi to rovnali, jen jsem zatnul zuby. Všechny sestry mě chválily za to, jak jsem statečný, ale já se tak necítil. Prostě jsem si nedovolil brečet. Nedovolil jsem si stěžovat.”

Pamatoval si na to tak jasně! Ten nakyslý chemický zápach na pohotovosti. Otcův pohled. Matku, jak stojí za otcem, dívá se mu přes rameno a bojí se cokoliv říct. Bojí se utěšit svého synka.

Znechuceně se otřásl. Polknul to jako vždycky.

Proč chtěl o tom všem Káře říct? Nevěděl. Věděl jen, že jí věří tak, jak dlouhou dobu nevěřil nikomu jinému kromě svého bratra Renza. O své rodině takhle nemluvil dokonce ani s Alekem, a to byl jeho nejlepší kamarád.

Jeho oči už dávno přivykly tlumenému světlu, a tak viděl, jak ho Kara pozoruje. V její tváři nenalezl ani stopu po tom, že by ho litovala. Jen otevřený zájem.

„S rodiči se nevídám moc často, protože popravdě řečeno, mám s tím docela velký problém,” přiznal se. „Cítím vinu za to, jak je máma tak strašně… zatažená. Jako by z ní otec vysál všechen život. Vždycky se mi to hnusilo a po všech těch letech je to ještě horší.

Nenávidím, že ji před ním nedokážu ochránit. Ale ona by to stejně jako on beztak nikdy nedovolila.”

„To je mi líto, Dante,” řekla Kara jemně.

„Ježíšikriste, tohle jsem ti neměl říkat. To je jedno.” Přejel si rukou po pichlavém strništi, které mu rašilo na tvářích.

„Samozřejmě že to není jedno. Věci, které se nám přihodí v dospívání, mají vliv na to, jací jsme, ať už v dobrém, nebo ve zlém. A z tebe se samozřejmě stal zodpovědný muž.”

„Jo. Možná že jo. Snažím se ze všech sil, abych byl zodpovědný. Ale znám svoje hranice.”

Skutečnost, že se jí odhalil, ho neděsila ani zdaleka tolik, jak si myslel, že bude. Svou roli v tom jistě hrál fakt, že mluvil s Károu. A taky přítmí kolem nich, které působilo jako ochranná vrstva.

Zámotek. Ale Dante nebyl vůbec zvyklý na takové věci.

„Dante…”

„Copak?”

„Jen jsem cítila, jak ses celý napjal.”

„Vždyť o to nám přece jde, ne?” snažil se žertovat, ale na vtip to znělo příliš přiškrceně.

„Nesnažím se v tobě číst. Ne tak, jak si myslíš. Ale… na co ještě myslíš?”

Tohle jí už říkat nechtěl. Ale přesto se to právě chystal udělat.

„Přemýšlím o tom, jaké mám v sobě hranice. O jedné… o jedné holce, s kterou jsem chodil na vysoké.”

„Něco jsem o tom zaslechla,” připustila Kara klidným tichým hlasem. „Ze zemřela při autonehodě.”

„Byla to moje chyba.”

„Tomu nerozumím.”

„Byla to moje chyba,” zopakoval. Měl tak zaťatou čelist, až mu trnula. Ale musí jí dopovědět i zbytek. „Ten večer jsem ji měl odvézt domů. Byla na nějakém večírku a já se doma učil… Když jsem tam konečně dorazil, byli už všich

ni úplně opilí. Až na mě. Měl jsem ji vzít pryč. Ale nechtělo se mi odtamtud. Tak jsem ji nechal odjet s jedním kamarádem, oba byli ze všeho toho piva pěkně sťatí. A ona byla strašně naštvaná, že jsem nechtěl být s ní. To byla pravda; fakt jsem nechtěl. Chtěl jsem si pokecat s kamarády.”

„Dante, byl jsi normální kluk na vysoké. Tehdy jsme byli všichni tak trochu střelení.”

Povzdechl si. „Teď zním uboze.”

„Víc než já?” snažila se odlehčit situaci škádlením.

Když Dante mluvil, došlo Káře, že možná zašli až příliš daleko. Ačkoliv na druhou stranu bylo příjemné ležet si takhle tady s ním v posteli, zatímco venku obloha, po níž putují šedé mraky, pomalu světlá úsvitem. Tedy bylo to příjemné až do té chvíle, než o tom všem začala trochu moc přemýšlet. Než je začala oba celá tahle záležitost, kdy jeden druhému otvírali svou mysl, trochu děsit.

Vycítila to v něm. A cítila, jak v ní kypí pocit strachu, až se jí z toho dělá knedlík v krku.

Kdyby tak mohli tuhle část vrátit zpět a nechat věci tak, jak byly předtím - tedy v té rovině skvělého sexu mezi dvěma starými přáteli

-, pak by to jistě zvládala mnohem lip.

„Už o tom nemusíme mluvit,” řekl najednou.

„Tak jo. Žádný problém. Pojďme změnit téma.”

Evidentně cítil podobně jako ona, že zašli příliš daleko. To bylo dobré. Nebo ne?

Překulil ji na záda a převalil se na ni.

„Existuje pár věcí, které bych v tom zbytku času, než budeme muset do práce, s tebou dělal daleko radši.” Měl zastřený hlas. Touhou.

Její pohlaví okamžitě vzplálo a její tělo zalila blesková povodeň touhy z toho, jak se k ní tiskl celým tělem. Voněl

stejně temně jako zimní obloha. Kára zjistila, že se jí vypnula hlava, jako kdyby někdo stiskl vypínač. Pocítila za to vděčnost.

Roztáhla pod ním stehna a za vteřinku už měl kondom a byl v ní. Ruce měl na jejích prsou a svými plnými rty jí zpracovával krk. Přemohla ji touha z toho, jak na ni útočil svými boky. Bylo to nádherné, ostré a jemné zároveň.

Nechala tomu volný průběh, nechala odplynout staré hořké vzpomínky, i ty svoje, i ty jeho. Nechala odplynout pryč i strach, kterým se jí ještě před chvílí svíralo srdce z toho, že si ho pustí moc k tělu. A znovu se nechala Dantem celá pohltit.

To odpoledne se Kara už asi podesáté podívala na hodiny visící na stěně její kanceláře a netrpělivě zabubnovala prsty o kraj klávesnice. Cekala, až bude šest. A čas se nějak hrozně vlekl.

V šest se uvidí s Dantem. Má přijít k němu do kanceláře, jak jí nakázal. A dal jí ještě další pokyny. Kara se jimi řídila, takže si hned po obědě sundala kalhotky. Celý zbytek dne pak nervózně poposedávala a pořád měla na mysli svou nahotu, kterou skrývala pod černými úpletovými šaty.

Takhle už to táhli tři týdny. Vždycky se sešli v Dantově kanceláři, když už ostatní odcházeli domů. Myšlenka na to, že se nacházejí na takřka veřejném místě, ji vzrušovala stejně jako jeho doteky a to, jak ji ovládal. Uchopila pero a při pomyšlení na to ho začala převalovat mezi prsty. Ten dotek jeho dlaní. A pohled jeho očí…

Začala si čmárat do bloku, který měla hned vedle telefonu, a nakreslila oko. To nestačilo. Odtrhla počmáraný list papíru, zmačkala ho a začala znovu, tentokrát ovšem načrtla tvar jeho obličeje a široká ramena.

Jenže jak věrně zachytit ty čisté úhly jeho spodní čelisti a lícní kosti? A ta jeho plná ústa, výraz jeho tváře… Už dlouho nic

nenakreslila a byla z formy. I tak ale bylo příjemné znovu něco kreslit.

A ještě lepší by možná bylo něco namalovat.

Dlouho na to nepomyslela. Ale Dante byl tak krásný! Muž, který vypadal tak skvěle, že by měl mít svůj portrét. Který by zachytil jeho tvář.

Bože, ten se jí ale dostal pod kůži! Ten jeho temný, avšak atraktivní vzhled. Jeho doteky. Všechno, co spolu dělali.

Nechala z prstů vyklouznout pero. Povzdechla si.

Uvědomovala si, že tím, co spolu provádějí, trochu riskují, ačkoliv po tom prvním setkání začal Dante zamykat dveře své kanceláře. A ona teď chápala, že to mělo povzbudit její důvěru v něj. Už nemusel znovu tolik riskovat, znovu pokoušet štěstí. I tak ale věděla, že je to všechno trochu bláznivé. Jenže si nedokázala pomoct.

Jen z toho pomyšlení začala vlhnout mezi nohama. Těch patnáct minut, které ještě bude muset čekat, bude mučivě dlouhých. Toužila po něm celým tělem.

Bože, stává se z ní pěkná nymfomanka! Ta představa ji spíš rozesmála, než aby se jí vážně zabývala. Tedy alespoň většinu času. V práci ji nikdy neopíchal. Ovšem přehýbal ji přes svůj pracovní stůl, přes koleno; seděl na své židli a dával jí výprask. Nikdy to nebylo moc tvrdé, drsné natolik, aby křičela. Nechtělo se mu s ní takhle riskovat, což oceňovala. Ale stačilo to k tomu, aby jí ta bolest působila rozkoš. Dával jí přes zadek, štípal ji a zároveň jí to dělal rukou. Líbilo se jí to. Líbilo se jí, když ji položil na koženou pohovku, kterou měl ve své kanceláři, a vrhnul se na ni, úplně ji znehybnil a vtlačil ji do polstrování. Cítila se mu tak vydaná na mi-lost a nemilost.

Nepřestávalo ji překvapovat, jak moc se jí líbí jeho dominance. Jak snadno se vzdala vlády nad sebou. A předala mu ji. A když ji pak odvezl k sobě domů, bylo to ještě lepší. Tam na ni nastoupil tvrději, čím dál víc, jak si postupně zvykala na BDSM praktiky. Zvládla teď víc než na začátku. Chtěla víc. Dokonce začali mluvit o tom, že by se mohli spolu vydat do toho jeho klubu, do Chrámu rozkoše. Byla z té myšlenky trochu nervózní, ale zároveň ji to vzrušovalo.

Především představa, že tam budou dělat stejné věci, které spolu dělali doteď, jen se na ně budou dívat lidé.

Celá se zachvěla a znovu se podívala na hodiny. Ještě pět minut. Ze zásuvky stolu vytáhla cestovní zrcátko a zkontrolovala, jak vypadá. Její oříškově hnědé oči se leskly a tváře jí malinko hořely. Projela si vlasy hřebenem a na rty nanesla trochu lesku. Nic tmavého - stejně jí to hned slíbá. Než zaklapla zrcátko a vstala ze židle, usmála se na sebe.

Stáhla si šaty přes břicho a boky dolů a obrala spadané vlasy. Cas

vyrazit. Za ním.

Dante.

Když otevřela dveře do jeho kanceláře, stál přímo tam a nenechával jí moc prostoru k tomu, aby kolem něj proklouzla dovnitř. Natáhl ruku a zavřel za ní. Okamžitě ucítila jeho vůni, ten temný, sexy pach pižma.

„Jdeš pozdě,” oznámil jí.

„Cože? Vždyť je přesně šest,” snažila se oponovat.

Dante zavrtěl hlavou a jeho temný pohled plál touhou a lehkou zlomyslností. „Je skoro minuta po šesté. Budu muset najít přiměřený trest.”

„Aha, to doufám.” S překvapením zjistila, že touhou skoro vrní jako kočka.

Tuhle hru na zločin a trest s ní ještě nikdy nehrál. Překvapovalo ji, jak moc se jí to líbí. Jak na ni její tělo reagu

je. Ale takhle by na Danta reagovalo stejně, touha by se jí stejně jako teď rozlila pod kůží v mocných vlnách, které by následovaly v krátkém sledu za sebou, a je úplně jedno, co by řekl. Nebo co by udělal.

Chytil ji a přitáhl ji k sobě do náručí. Jeho vypracované tělo se na ni tisklo. Líbilo se jí, jak je silný. Jak se oproti němu cítila maličká.

Svíral ji tak pevně, že sotva mohla dýchat. A najednou ji začal vyplácet, jen tak, když byli snad půl metru od dveří. Jednou rukou ji chytil kolem pasu a volnou rukou ji pleskal do zadku. Jen několikrát, pak ji vysvlékl ze šatů a začal ji štípat. Nejprve to byly malé štípance, ale postupně sílily.

V uchu jí hvízdal jeho rachotivý dech. Do břicha jí tlačil jeho ztopořený pták. Byla úplně mokrá.

Pořád ji štípal do zadku a postupoval čím dál níž.

„Roztáhni nohy,” přikázal jí.

Dala nohy od sebe. Když jeho štípance doputovaly až k stydkým pyskům, jen zalapala po dechu. Tohle bylo moc dobré. Mísila se v ní bolest a rozkoš a společně ji stahovaly do propasti. Tvrdé bradavky se jí třely o krajku podprsenky. Chtěla, aby ji přitáhl k sobě, aby na nich mohla ucítit jeho hruď. Chtěla, aby jeho štípající prsty ztrestaly i je.

„Dante, prosím…”

„Líbí se mi, když takhle prosíš,” odvětil a znovu ji pořádně štípnul.

„Dotýkej se mě, Dante. Potřebuju tě. Potřebuju se udělat.”

„Máš pocit, že orgasmus je patřičným trestem za tvé provinění?” zeptal se jí. Ale Kara někde vzadu v jeho hlase zaslechla žertovný tón.

„Ano.”

Zasmál se a v těsném objetí se oba společně pohnuli směrem k pohovce. Hrubě ji na ni povalil. A jí se líbilo, že s ní

zachází takhle tvrdě. A pak se na ni vrhnul, zatlačil ji hluboko do polštářů. Do nahého zadku ji studil kožený potah. Roztáhl jí nohy a šel rovnou na věc. Prsty si přidržel její stehna daleko od sebe a začal jí dlouhými, nádhernými tahy lízat dírku.

„Ach, bože, Dante…”

Pak do ní strčil dva prsty a ona znovu jen zalapala po dechu. Vzepjala se proti němu a on reagoval tak, že do ní zajel ještě hlouběji. K tomu uchopil do rtů její klitoris a začal ho jemně zpracovávat a dokonce kousat. Udělala se takřka okamžitě a tělem jí projela čistá rozkoš. Bylo to úžasné, spalující. Musela se kousnout do rtu, aby nevykřikla jeho jméno.

Posadil se a podíval se na ni. Pozorovaly, jako to ostatně dělal docela často. Dnes však bylo v jeho pohledu i něco jiného. V očích mu plál jakýsi temný žár, jako kdyby opravdu o něčem přemýšlel. Jako kdyby zvažoval nějakou možnost. Když ho tak Kara pozorovala, mohla by přísahat, že spatřila jakýsi posun, záblesk emocí, ale bylo to hned pryč, takže si nemohla být stoprocentně jistá. Tělem jí vibroval nedávný orgasmus, který ji taky rozptyloval v soustředění. A k tomu ji rušila i jeho mužná krása.

Byl tak pohledný, že se to snad ani nedalo vydržet. Ale i když k němu chtěla vztáhnout ruku a dotknout se ho, věděla, že musí držet paže pěkně u těla. Nechat celý vývoj jen na něm. I to ji hodně vzrušovalo.

„Jsi připravená, Karo.”

„Ano,” šeptla. „Musím tě cítit uvnitř, Dante.”

„Na to taky. Ale měl jsem na mysli, že jsi připravená na další fázi. Jsi připravená na to, jít se mnou do klubu. Tenhle víkend tě vezmu do Chrámu rozkoše.”

„Aha.”

Mysl jí pracovala na plné obrátky, hlavou se jí míhaly

představy, jaké to tam asi tak může být. Nahá těla, svist biče, vzduch ztěžklý očekáváním rozkoše.

„Líbí se ti ta myšlenka? Právě ses pěkně začervenala. Úžasně. Takhle se červenáš, když ti strčím ruce mezi nohy. Přesně takhle.” Udělal, jak řekl, a jeho prsty začaly lehce rejdit po jejím stále ještě se vzpínajícím poštěváčku. Usmál se. „Kristepane, takhle se mi fakt líbíš. Takhle bych tě dokázal mučit celou noc. Ale musím se nejdřív najíst. A pak tě potřebuju opíchat. Dát ti znovu výprask. Ale teď půjdeme do restaurace, dáme si tam něco k jídlu a během večeře můžeš přemýšlet o tom klubu. A o věcech, které tam s tebou hodlám provádět.”

„Ano, Dante.” Skoro nedokázala přemýšlet. Ale každá její myšlenka směřovala k tomu klubu, k Chrámu rozkoše. K tomu, jak tam půjde s Dantem. Jak se mu tam odevzdá tak, jako se ještě nikdy nikomu neodevzdala.

„A Karo…”

„Ano?” vydechla. Chvěla se po celém těle, v němž dozníval poslední orgasmus. Toužila po tom zopakovat si to ještě jednou.

„Na večeři půjdeš bez kalhotek. Možná budu potřebovat, abys pod těmi krásnými šaty neměla žádné spodní prádlo.” Stáhl jí šaty přes boky a vstal. Podal jí ruku a pomohl na nohy i jí. „Půjdeme?”

Sli do jedné velké italské restaurace, která ležela blízko vody. Dobré jídlo, vynikající nabídka vín. Ale Dante dnes pít nechtěl. Chtěl se soustředit výhradně na Karu. Na to, co s ní měl dnes večer v plánu Usadili je do tichého koutu místnosti, jak je požádal, do jedné z řady boxů se zahnutou lavicí potaženou červenou kůží a dlouhým stolem s bílým ubrusem. Perfektní.

Kara se o něj neznatelně opírala. Ještě pořád je z toho orgasmu trochu vláčná. Takhle se mu líbila. Když se zbavila své obvyklé rezervovanosti. Když byla v klidu.

Objednal jim večeři - lehké těstoviny pro oba - a pak si ji přitáhl blíž.

„Jak je, krásko?” vyzvídal.

„Úžasně.”

„Vypadáš trochu vystresovaně.”

„Ne. No, tedy, vlastně by mě zajímalo, co máš za lubem.” Usmála se na něj. Fantastické. Úžasný úsměv. Úžasná tvář. „Cha. To brzy zjistíš.”

„Líbí se ti, když musím chvíli čekat. Na všechno.”

„Na čekání je dobré to, že během něj vzrůstá očekávání jako při ničem jiném.”

„A to máš všechno, co děláš, tak dobře rozmyšlené?” pokračovala. Přikývl. „Ano. Ve skutečnosti to tak opravdu je.” „Dante, ty si na všem dáváš tak záležet.” „A to se ti na mně líbí.” „To jo.”

Teď se smála na celé kolo. A on taky. Tohle lehké špičkování se mu na nich dvou moc líbilo. A taky to, že si z jeho popichovačných poznámek nic nedělala. A čas od času mu dokázala oplatit stejnou mincí.

„No a copak se v té tvé zvrácené mysli zrodilo pro tento večer?” zeptala se ho a nepatrně se o něj opřela. Její tělo ho hřálo, ve vzduchu visela vůně jejího parfému, v níž dominovaly čerstvé květinové tóny, což bylo v přímém protikladu se silou její osobnosti

- tedy té, kterou vystavovala na odiv vnějšímu světu.

Naklonil se k ní a zašeptal jí do ucha: „Udělám ti to přímo tady u stolu. Chci, aby ses udělala, ještě než nám přinesou jídlo.”

„Dante!”

„Chceš se hádat?”

Slyšel, jak zadržela dech. „Ne.”

Odtáhl se od ní a usmál se. Ale ona úsměv neopětovala. Jenže on viděl, jak jí v očích plápolá touha. Viděl ji i v jejích plných červených rtech. Natáhl ruku pod stolem a začal jí vyhrnovat šaty po stehnech vzhůru. Ani na chvilku se při tom nepřestával usmívat.

Mezi jejími stehny na něj čekalo vlhké horko.

„To je perfektní,” pošeptal jí. „Roztáhni nohy, Karo. Výborně.” Dala nohy od sebe a on do ní strčil prst. Kara úlekem a slastí vyvalila oči. Pak je však hned přivřela a její pohled se pod dojmem jeho pomalu se pohybující ruky rozostřil.

„Dívej se pořád na mě,” vyzval ji tiše. „Nemusím ti snad říkat, že tvůj výraz nesmí ani v nej menším nikomu napovědět, co tady s tebou provádím.”

„Ne, Dante,” odpověděla a vyšla mu boky trochu vstříc.

„Ani teď ne,” přikázal a stiskl palcem klitoris.

Kousla se do rtu. On se usmíval stále víc. Měl pekelně velkou erekci. Ta však může počkat.

Číšník jim přinesl pití a Dante na chviličku přestal a poděkoval mu pokývnutím hlavy. Pak pokračoval snad jen vteřinu potom, co se k nim číšník obrátil zády.

„Vzrušuje tě to, Karo? Když se tě takhle dotýkám před tolika lidmi? Nebo je to na tebe příliš odvážné?”

„Nevím… ano. Je to skvělý.”

Zasmál se. „To ty jsi skvělá!” oznámil jí a vrazil jí prsty ještě hlouběji a palcem znovu tiskl a masíroval lditoris.

Ani se nesnažila odporovat. Cítil, jak zatíná všechny svaly v těle. Cítil, jak se jí svírá pohlaví. První stahy, jež předcházejí orgasmu. Začal pohybovat prsty o něco rychleji. Skoro se dotýkali hlavami.

„Tiše, krásko,” nařizoval jí. „Až budeš, můžeš schovat hlavu do mého ramene. Udělej to hned.”

Když mu vtlačila obličej do ramene, neuslyšel víc než jen tichý vzdech, přesně jak jí nakázal. Ale její tělo ji prozrazovalo, ten výrazný třes i pevné sevření jejího pohlaví kolem jeho prstů, když dosáhla orgasmu.

Kristepane, stál mu jako stožár. Když se udělala, v ptáku mu pěkně zacukalo. Pokračoval v pohybech prsty tak dlouho, dokud si nebyl jist, že je po všem. Pak z ní prsty vytáhl a vzal ji jimi za bradu, aby se na ni mohl pořádně podívat. Tváře měla v jednom ohni, pohled zamlžený a panenky rozšířené. Dívala se na něj a on si strčil špičku ukazováku do pusy a olízl ji.

„Chutnáš lip než cokoliv, co nám tady naservírují,” tiše jí oznámil.

„Víš, jak mám rád tvoji chuť. Nemůžu se jí nabažit.”

Usmála se a položila mu hlavu na rameno. Byla to pravda. Nemohl se jí nabažit. Toho, jak chutná. Jak úžasnou má kůži. Všeho. Bylo to bláznivé.

On sám z toho bláznil. Z téhle holky. Úplně stejně jako tehdy na střední. A ted, když věděl, jak chutná, to bylo ještě horší. Když už

poznal, jak úžasné má tělo. Když věděl, jak se mu umí chvět touhou v náručí. Jak bouřlivě si dokáže užít slast.

Tohle musel dostat pod kontrolu! Určitě předtím, než ji vezme do Chrámu rozkoše. Pokud se mu povede ji tam dostat, bude to jako splněný sen. Mnohem víc než s jakoukoliv jinou ženou. Protože tohle byla Kam.

No ano. Bláznil z toho všeho. Vymklo se mu to s ní z rukou. Vůbec netuší, jak tohle všechno skončí. A teď o tom ani nedokázal přemýšlet. Protože uměl myslet jen na Karu. Na to, jak ji bude mít. Dnes večer. O víkendu v klubu.

Musí se dát trochu dohromady. A on to dokáže. Ale nejdřív ji musí opíchat…

Celá tahle hra byla o moci. Vždycky to tak bylo. A vždycky bude. Zvrátila hlavu a pohlédla mu do tváře svýma kovovýma očima.

Blýskalo v nich zlato, stříbro i všechny odstíny zeleně. V tlumeném světle restaurace se její oči leskly. Kristepane, je nádherná. Chytrá. Elegantní.

A on z toho byl pěkně v prdeli. Protože poprvé ve svém životě se dělo něco, nad čím neměl úplnou kontrolu. A to něco se jmenovalo Kara Crawfordová.

Devět

Příštího dne Kara zase seděla za svým pracovním stolem, jako by k noci s Dantem nikdy ani nedošlo. Až na jelita na zadku a stehnech; při vzpomínce na ně se pousmála. A na onen pocit dobře využité příležitosti hluboko v pohlaví. Líbilo se jí to.

Tak proč se dnes cítí tak podrážděná?

Uvědomila si, že prsty bubnuje do okraje klávesnice, a poručila si dost. Byla v práci už hodinu a ještě vůbec nic neudělala. Dokonce ani neodpověděla na e-maily. Celou tu dobu jen seděla a snila s otevřenýma očima.

Otočila se v křesle a podívala se ven z okna. Obloha byla zatažená a déšť z ní padal v úzkých provázcích, které byly příslibem vydatného lijáku, jenž měl přijít v následujících několika hodinách. Obyčejně jí mraky a padající déšť navozovaly příjemné pocity. Ale dnes se prostě jen cítila… sama. Osamělá.

Co se to s ní dělo? Měla za sebou další fantastický večer s Dantem. V jeho kanceláři, v restauraci, pak v jeho bytě.

Ani si nehráli moc natvrdo - řekl jí, že si chce něco schovat na sobotu večer, až spolu půjdou do klubu. A jí se ten nápad hodně líbil. Byl vzrušující. Tak proč byla najednou tak rozhozená?

Už se tak dnes ráno probudila, hodinu předtím než spustil Dantův budík. Jako obvykle ji dovezl domů, aby se mohla připravit do práce. A ona podobně jako většinou, když spolu během týdne trávili večer, zaparkovala auto v podzemních garážích přes ulici od firmy, a pak jela dnes ráno taxíkem. Ovšem cestou šedivými, mokrými ulicemi ztratila náladu.

Kdyby o tom chvilku přemýšlela, zjistila by, že nálada ji opustila hned po probuzení. Dante ještě spal, jeho rozložité tělo leželo tiše a nehybně vedle ní. Naklonila se k němu, jen aby si poslechla, jak dýchá. A najednou trochu pocítila smutek.

Možná to byl jen jakýsi prodloužený dojezd?

Potřásla hlavou a znovu se otočila i s křeslem ke svému pracovnímu stolu. Musela přestat přemýšlet, odložit stranou tyhle podivné pocity a pustit se konečně do práce. Nikdy nebyla taková ta ženská, která tráví hodiny přemýšlením o nějakém muži, a rozhodně s tím nehodlá začínat právě teď. Jestli je tohle nějaký dojezd, tak to zvládne, stejně jako zvládla jiné věci, které na ni život hodil. Ze je submisivní, ještě nemusí znamenat, že je slabá. Dante jí to sám takhle říkal.

Možná by mu měla zavolat a přeptat se ho na to. Už už se natahovala po telefonu, ale pak se zarazila těsně nad sluchátkem. Povzdechla si a nechala ruku poklesnout.

Dante. V posledních pár dnech se všechno točilo kolem něj. A jí se to nelíbilo ani za mák.

Kousla se do rtu a znovu se natáhla po telefonu. Tentokrát ovšem vytočila Luciino číslo.

„Haló, Dobroty.” „Lucie, to jsem já.”

„Jé, Karo, ahoj. Co se děje? Zrovna jsem na tebe myslela, ale mám ted tolik práce s tou přestavbou kuchyně. Už je to skoro hotové a je tu úplný blázinec,”

„Chtěla jsem ti taky zavolat už dávno, Lucie. Promiň. Bylo toho na mě poslední dobou… nějak moc.”

„Hmm, proč mám pocit, že se teď nebavíme o tvojí práci?”

„To tedy ne. Mám poměr s Dantem. Vím, že jsem ti předtím říkala, že to nepřipadá v úvahu, ale trávím s ním hodně času a začíná to být trochu… zmatené. Co kdybychom zašly na oběd?” navrhla Kara.

„Prostě si chci s někým promluvit, no.”

„Je to s ním všechno v pořádku?”

„Ano. A zároveň ne. Mám pochybnosti už o všem. A sama z toho začínám malinko bláznit. Měla bys čas se potkat?”

„Dneska mi přijdou řemeslníci něco dodělat a u toho musím být,” odpověděla Lucie. „Co kdybys přišla sem? Seženu někde sendviče nebo tak něco.”

„To by bylo skvělé. Tak třeba v jednu?’

„Super. Těším se!”

„Díky, Lucie.”

Kara zavěsila. Nebyla si vůbec jistá, jak Lucii poví o všech těch věcech, které spolu s Dantem provádějí. A o všem, co spolu chystají. Ale zároveň nevěděla, jak jinak vyjádřit svoje pocity. Nedokáže je vysvětlit ani sama sobě. Doufala ovšem, že když vyloží všechny karty na stůl, mohla by jí Lucie pomoct zjistit, jak s tím vším naložit a jak se u toho cítit. Jak se znovu trochu zatvrdit, vrátit se do své staré kůže.

Jenže tahle stará kůže ti je už možná trochu těsná. Možná že takhle je to zdravější.

Proč se tedy necítila lip? Naopak, cítila se hrozně. Až strašidelně špatně.

Mrkla na hodiny. V posledních dnech to dělávala docela často. Do schůzky s Lucií zbývaly ještě čtyři hodiny. Znovu si povzdechla a umínila si, že se dá dohromady a pohne trochu s prací. Na snění bude mít dost času potom.

Dvacet minut před jednou vstala Kara od pracovního stolu. Moc toho neudělala. Oblékla si kabát a čepici, sebrala ze židle kabelku a namířila si to do Luciiny nové kuchyně pro catering. Nebylo to daleko, ale bude se muset probojovat polední dopravní špičkou.

Konečně zatočila do ulice a zaparkovala naproti rekonstruované cihlové hale, kterou si Lucie nedávno pronajala. Nad širokými vraty z kartáčovaného kovu se skvěl nový nápis „Dobroty”, vyvedený pěkným tmavě růžovým písmem, které rámovala černozlatá linka. Kara vystoupila z vozu, přeběhla v dešti přes ulici, s námahou pootevřela těžká kovová vrata a vklouzla dovnitř.

Sundala si čepici, odhrnula vlasy z čela a svlékla kabát. Pak se rozhlédla a uviděla Lucii, jak stojí za dlouhým dřevěným pultem natřeným na bílo.

„Karo,” přivítala ji Lucie se širokým úsměvem, „moc ráda tě zas vidím.” Drobná blondýnka vyklouzla zpoza pultu a sevřela Karu v objetí. „Tak co tomu říkáš?”

Kara si pozorně prohlížela klenuté stropy, stěny vyvedené v růžové a bílé i dvojici starožitných francouzských příborníků s bílou povrchovou úpravou, vedle nichž stály tři divany potažené zlatým sametem.

„Ten prostor samozřejmě není nijak veliký,” pokračovala Lucie,

„ale kuchyň vzadu je obrovská. Dokážu tu upéct stovky muffinů za den! A chci tu taky dělat svatební dorty, což by mělo celý podnik pořádně rozjet. Je to prostě stokrát lepší než to všechno zkoušet zvládnout z domu.”

„Je to úžasné,” ujistila ji Kara, přešla k pultu a přejela rukou po jeho hladké desce. „Udělala jsi tady spoustu práce. Líbí se mi ten mix starožitností a industriálního prostoru. A sama dobře víš, že o kuchyních nevím vůbec nic, ale jsem si jistá, že je perfektní. Děláš ty nejlepší muffiny na světě a myslím, že tohle je přesně to, co jsi potřebovala, abys ten svůj byznys rozjela na plné obrátky.”

Luciiny tmavě hnědé oči zářily štěstím. Vzala Káře kabát z rukou a přehodila ho přes pult. „Jsem na to sakra pyšná. Cítím se jako dítě, kterému se ve školce povedlo prsty nakreslit první obrázek.” Vzala Karu za ruku a zavedla ji do jídelní části. „Pojď. Udělej si pohodlí a já přinesu oběd. Objednala jsem něco z těch skvělých lahůdek na rohu, protože sama tady ještě vůbec nic nemám. Doufám, že máš pořádný hlad.”

„Něco k jídlu si dám ráda vždycky, ať se děje, co se děje.” „Super. Hned jsem zpátky.”

Kara se usadila a přitom jí zapípal mobil. Přišla jí zpráva. Dante.

A už tu byla Lucie s podnosem, na němž se skvěly sendviče a dvě láhve jejich oblíbeného ledového zeleného čaje. Položila podnos na skleněný kávový stolek a uvelebila se na jednom z divanů.

„To je ten tvůj frajer?”

Kara si povzdechla a přikývla. „Jo.”

„A proč to říkáš tak nešťastně?”

Pokrčila rameny. „Vlastně nevím. Přitom je to mezi námi úplně skvělé.”

Lucie podala Káře sendvič na porcelánovém talíři. „Doufám, že ti bude chutnat. Je s parmskou šunkou a brie. A co si tedy myslíš, že je problém? A nemusíš se bát, že by nás poslouchali řemeslníci. Jsou vzadu a mají pauzu na oběd.”

„Doufám, že mi s tím vším nějak pomůžeš.” Kara se cho

pila svého talíře a chvilku si rovnala myšlenky. „Je to… složité. A myslím, že část z toho jsou ještě pozůstatky po vztahu s Jakém. Aspoň tedy něco, to vím jistě. Ale hlavně je to o tom, co se odehrává mezi mnou a Dantem.” Odmlčela se a usrkla trochu čaje. Lucie tiše vyčkávala a dopřávala jí čas, aby si Kara mohla dát vše dohromady. „Dobrá. Musím ti říct něco o… povaze našeho vztahu s Dantem. Nejde o běžné chození a sex. Dante je… sexuálně dominantní. A už jsme spolu… prostě spolu provozujeme některé dost extrémní sexuální praktiky, díky nimž je to celé hodně intenzivní.”

„Aha.”

„A to je všechno? Aha’?”

„Karo, zlato, ani jedna z nás už dávno není panna. A sama si čas od

času dopřeju něco trochu perverznějšího.”

„Tos mi ale nikdy neřekla.” I když Karu to vlastně ani moc nepřekvapilo. Lucie byla žena, z níž sex přímo sálal.

Její přítelkyně pokrčila rameny. „Nikdy na to nepřišla řeč. Říkám ti to teď, abys pochopila, že nemusíš mít obavy, že tě budu jakkoliv soudit.”

„To mi dost pomůže. Trochu jsem se bála se ti s tím vším svěřit. Měla jsem si to ale uvědomit dřív.”

„Neviním tě z toho, že jsi opatrná, dokonce i ve vztahu ke mně. To je v pořádku.”

Kara se zakousla do svého sendviče a snažila se přijít na to, kde by měla začít. V posledních několika týdnech se toho přihodilo opravdu hodně. Polkla sousto a odložila talíř na stolek.

„Takže…,” začala, „posledních pár týdnů bylo fakt skvělých. Sex je úžasný. Ukázal mi věci, stránky mojí osobnosti, o kterých jsem neměla ani tušení, že existují. Tedy přesněji řečeno, měla jsem vždycky nějaké potřeby, které jsem ale nikdy hlouběji nezkoumala, a od té doby, co s ním prová

dím všechny ty záležitosti, otevřelo mi to obzory, které jsem donedávna neznala. Což je dobře. Ale zároveň mě to trochu děsí. A já nemůžu přijít na to, co mě na tom všem může tak děsit.”

„Chce toho po tobě moc? Nutí tě dělat věci, které nechceš?”

„Ne. To by nikdy neudělal. Je naprosto zodpovědný a plně si uvědomuje, co dělá. Vždycky má vše pod kontrolou. Což mně samotné zřejmě poprvé v životě dovoluje, abych já nemusela kontrolovat nic. Když hrajeme svoje role, chová se ke mně, jako bych byla něco… vzácného.”

Když to vyslovila nahlas, zrudly jí tváře. Taky z toho, když si vzpomněla, jaké to je, když se o ni Dante takhle stará. Jako o poklad. Proč najednou cítí v očích slzy?

„Přesně tak by to mělo být,” řekla Lucie a její hnědé oči začaly plavat dojetím. „Tak co je špatně?”

„Možnáyi,” vyhrkla Kara. Svírala se jí hrud i hrdlo, takže skoro nemohla mluvit. Povedlo se jí dostat do plic trochu vzduchu, pak dlouze vydechla. „Lucie, já jsem nikdy netoužila po vážném vztahu. Nic takového nehledám. Ten nepořádek, který jsme ztropili s Jakém, mi vystačí na docela dlouhou dobu. Ale ani Dante po ničem takovém netouží, takže v tomhle jsme zajedno. Tedy alespoň donedávna. Jenže najednou je to všechno tak… vážné. Já nevím, možná ne tak najednou. Pomalu to mezi námi rostlo. Trochu jsem ho poznala a on je opravdu úžasný člověk. Je… je fakt šlechetný. A hodný. Skvělý. Abych pravdu řekla, žádné špatné vlastnosti jsem na něm zatím neobjevila.”

„A proto obviňuješ sama sebe? Protože on je ,perfektní\ když už nemůžeme přijít na lepší slovo?” zeptala se Lucie. „Protože - a to neříkám proto, že bych chtěla být krutá -ale ty máš sklony k tomu, za všechno se obviňovat, Karo. Za to, co se stalo s Jakém. Za to, že tě tvoji rodiče nikdy za

nic nepochválili. Ani v jednom případě jsi neudělala nic špatného. A ani teď by sis svoje pocity k Dantovi neměla brát hned nutně jako spatné”

„Ale pro mě to tak je,” trvala na svém Kara. „Já k němu nechtěla nic cítit. Zrovna teď nemůžu nic takového potřebovat. A nemůžu z toho vynechat ani otázku, jak moc je tahle… zranitelnost způsobená tím, co spolu provádíme, a jak moc je vůbec platná. Pravdivá.”

„Dovol mi ti aspoň říct trochu o tom, co o téhle záležitosti vím já. Tenhle druh sexu tě opravdu otevře. Ovšem otevře tě pravdě, kterou skrýváš v sobě samotné. Rozhodně si kvůli tomu nezačneš vymýšlet věci, které v tobě doposud nebyly.”

„I kdyby to byla pravda, tak já to tak nechci, Lucie.” Zase měla slzy na krajíčku. Kousla se do rtu a potlačila je. „Nechci nic cítit k žádnému dalšímu muži, který mě nakonec odkopne.”

„Kočko, proč by tě měl odkopnout?”

„Protože o vážný vztah nestojí ani za mák víc než já.”

„Jenže jistá část tvého já ho chce,” namítla tiše Lucie.

„Jo. Sakra!” Kara si odhrnula pramen vlasů, který jí spadl do obličeje, a dlouze vydechla. „Když to řeknu takhle nahlas, je to ještě horší.”

„Myslím, že v určité chvíli se budeš muset rozhodnout, co vlastně chceš, Karo. Jestli ty stojíš o vztah a Dante ne, pak to musíš ukončit. Nechci tě znovu vidět zlomenou žalem.”

„Ani já ne.”

„Ovšem,” pokračovala Lucie, „řekla bych, že je na tohle ještě docela brzy. Existuje nějaká šance, že by na tom mohl být se svými city stejně jako ty?”

„Nevím. Neřekla bych. Vypadá docela rozhodnuté. A já jsem pro něj v současné době jen holka, s kterou může pro-

vádět všechny ty věci. Netuším, jestli mě někdy vnímá nějak jinak. My spolu dokonce ani nechodíme. Nebere mě třeba do kina nebo tak. Tedy až na ten oběd hned první den, kdy jsem zjistila, že pracujeme ve stejné firmě. Ale stejně si se mnou chtěl povídat jen o tom jednom. A… včera večer mě vzal do restaurace na jídlo, jenže celá večeře byla… prostě to bylo stejně celé jen o sexu. Vůbec nešlo o nějaké rande. Nebylo to ani trochu romantické.” Odmlčela se a vzpomněla si na to, co jí Dante říkal. Jak se na ni díval. Povzdychla si. „Tedy na konci to bylo romantické. Pro mě. Na chviličku. Bože, já fakt nevím. Ztrácím se v tom.”

Lucie se k ní naklonila přes stůl a vzala ji za ruku. „Jestli k němu chováš opravdové city, Karo, a jestli existuje aspoň minimální šance, že by to mohlo fungovat, pak bys tomu nejspíš tu šanci dát měla. Každopádně ještě nějaký čas počkej. V samotném rozhodování ti pomoct nemůžu, ale zdá se mi, že by mezi vámi mohlo být něco, co by stálo za zkoušku. Nejsem přesvědčená o tom,

že se nedokáže oprostit od samotného sexu. To by musel být úplný blázen.”

„Lucie, děkuju.” Kara vzala Luciinu ruku a krátce ji sevřela, pak ji pustila. „Díky za to, že jsi mě vyslechla. Teď se prostě už jen musím nějak rozhodnout.”

A to co možná nejdříve. Za pár dní by spolu měli jít do Chrámu rozkoše. A Kara měla pocit, že tam půjde o daleko závažnější věci, že už to nebude jen hra. Což znamenalo, že by se taky mohly patřičně změnit i její city.

Chtěla jít do toho klubu. Chtěla to všechno zažít s Dantem. O tom neměla nikdy ani nejmenší pochybnosti. Otázkou zůstávalo, zda dokáže udržet svoje emoce na uzdě.

To pro ni nikdy v minulosti nebyl problém. Celá ta věc s Jakém se seběhla jen proto, že se sama rozhodla otevřít mu své srdce, i když se mu nikdy neotevřela úplně. Byla to chyba, to ano, ale vyplynula z jejího vlastního rozhodnutí.

Stojí scházení se s Dantem i všechny ty riskantní hrátky s jejím srdcem za to? Kara nevěděla. Ale vězela v tom všem dost hluboko na to, aby sama sobě dokázala přiznat, že se ho teď nevzdá. A nezáleželo na tom, jak moc se bojí.

Bude se s ním scházet dál. Půjde s ním do Chrámu rozkoše. I když si uvědomovala, že s ním riskuje úplně všechno.

Dante pochodoval před dlouhou řadou oken ve svém obývacím pokoji sem a tam a zíral do tmy venku. Kupodivu nepršelo a na nebi zářily hvězdy jako malé špendlíky světýlek na polštáři z tmavého sametu.

Cekal, až k němu do bytu dorazí Kara, aby spolu mohli odjet do Chrámu rozkoše. Řekl jí, ať si na cestu k němu vezme taxíka. Měla dorazit každou chvíli. Ale on to skoro nemohl vydržet.

V žilách mu kolovalo víc než jen obyčejné vzrušení, které vyvěralo z představy nadcházející noci strávené v klubu. Svíral se mu žaludek. Hořel touhou se jí dotknout. Býts ní.

Nech toho. Klídek, kámol

Takhle se mu na ni nechtělo myslet. Takhle se mu nechtělo myslet na žádnou ženu. Nechat se strhnout tak primitivní potřebou.

Vždycky se mu dařilo udržovat si přiměřený odstup od žen, s kterými chodil. Dělal to tak vědomě, schválně. Měl k tomu své důvody a dobře je znal. Ale s Károu se mu tahle vědomá volba

kousek po kousku vzdalovala. Pomalu nad sebou ztrácel kontrolu. Pořád tomu bylo těžké uvěřit a ještě hůře se to přijímalo.

Mohl by ji dál vídat a udržovat jakési zdání moci i mimo role, které oba přijímali ve svých společných sexuálních aktivitách? Tam aspoň věděl, že má všechno pod kontrolou.

Většinou.

Sakra!

Donutil se zastavit a podívat se na zátoku Elliott Bay, která se rozprostírala přímo pod ním. Vodu v té tmě neviděl, ale blikotala tam světla zakotvených lodí. Byl to úžasný pohled. Za milion dolarů. Hlavně v těch vzácných dnech, kdy bylo jasno, horizont se táhnul do nekonečna a voda se blyštila jako briliant. A pohled v noci byl zas jako šňůra drahokamů - na jedné straně lodě na vodě, na dru-hé panoráma Seattlu. Ale teď mu to bylo srdečně jedno. Otočil se a přejel si dlaní po linii dolní čelisti.

Sakra, nemysli tolik!

Nesměl ztrácet rozvahu. Zvlášť dnes večer. První návštěva BDSM klubu by mohla být na Karu možná až příliš intenzivní. Musel mít všechno pod naprostou kontrolou.

Prostě se jen soustřeď na klub. Na svou dominantní roli.

V té se cítil dobře. Vždycky mu v ní bylo dobře. Cítil se soustředěný. Silný. A takový bude muset být i dnes večer. Protože vzít Karu do Chrámu rozkoše, to bylo něco úplně jiného. Svléknout ji a hrát si tam s ní před zraky všech. Nesmírně vzrušující myšlenka. Musí přestat myslet na to, co se ještě skrývá pod povrchem sexuálního vzrušení, pod povrchem vzrušení z celé téhle hry o moc. Zhluboka se nadechl a donutil se znovu se soustředit. Zklidnit mysl i tělo.

Najednou zazvonil domovní zvonek a on překvapením úplně nadskočil.

Byla tady.

Kara.

Otevřel dveře.

Byla tak zatraceně krásná! Dlouhé hnědé vlasy, ve kterých převládaly čokoládové a karamelové tóny, měla volně rozpuštěné, takže jí padaly na ramena, která zůstávala odhalená, neboť Kara na sobě měla šatičky z bílé kůže bez ramínek.

Pusu měla namalovanou rudou rtěnkou a Dante okamžitě dostal z pohledu na ni erekci - ta ústa vampa v jejím nádherném obličeji, který si stále udržoval závan nevinnosti.

Kristepane!

„Dante?”

„Cože? Promiň.” Neuvědomil si, že ji celou tu dobu, co na ni zíral, nechal jen tak stát v předsíni. „Pojď dál.”

Vzal ji za ruku a zavedl ji do bytu. Tam se zastavil, znovu se na ni podíval, aby se mohl pokochat.

Měla na sobě velmi krátké šaty, jež mezi lemem a okrajem bílých kozaček na podpatku odhalovaly značnou část pevných stehen.

Když si vzala podpatky, neměly její nohy konce. Sakra, vždyť ony byly nekonečné, i když byla naboso! Ale ty boty jí fantasticky slušely. Naprosto dokonalé.

Kara před ním tiše stála, ruce volně podél těla. Ale on na ní už viděl, že se noří do světa podvědomí, toho mlžného oparu v mysli, v němž dno není nepropustné. A než tahle noc skončí, zavede ji hlouběji, než si dokáže představit.

V ptákovi mu při té myšlence pěkně zacukalo. Měli by se co nejdřív přesunout do klubu. Jestli zůstanou v jeho bytě, tak z ní ty její šatičky serve a opíchá ji přímo v předsíni na podlaze. A ona na sobě bude mít ty svoje vzrušující bílé boty…

Zamrkal a uvědomil si, že Kara pořád čeká, až něco udělá. Přes ruku měla složený kabát. Vzal jí ho a přehodil jí ho přes ramena; sám si oblékl koženou bundu.

„Jsi připravená, Karo?”

„Ano. Připravená. Těším se. A taky jsem trochu nervózní. Tušila jsem, že budu, ale tohle je… je toho na mě trochu moc. Ani nevím, co od toho všeho mám čekat.”

„To je úplně normální.” Dnes večer by o sobě mohl směle prohlásit to samé. „Bude to v pohodě, slibuju. A jestli ti

něco z toho bude opravdu nepříjemné, pokud začneš pa nikařit, prostě mi řekneš a půjdeme pryč. Co se děje v klu bu, bych nikomu nevnucoval násilím. Ale nebral bych tě tam, pokud bych nebyl přesvědčený o tom, že to zvládneš. Řekl bych, že se ti to bude fakt líbit.”

Přikývla a vykouzlila na svých úžasných rtech drobný úsměv. „Taky doufám. Opravdu jsem připravená.”

„Hodná holčička. Tak pojďme.”

Venku mávnul na taxíka. Nebyl si jist, jak náročná bude tahle noc pro něj samotného. Adrenalin. Endorfíny. Dnes večer by jistě nebylo moudré, kdyby jeli autem.

Během krátké cesty taxíkem do klubu nepromluvila Kara ani slovo. Ale opírala se o něj a on i přes její kožené šaty a kabát cítil horkost vycházející jí z těla. Když jí položil ruku na stehno, cítil, že celá hoří.

Ta horká, hedvábně jemná kůže vypadala moc dobře. Ale to, co přijde později, to bude ještě mnohem lepší.

Vystoupili před vchodem do klubu, který sídlil ve starém skladu z šedých cihel. Vchod tvořila těžká, červeně natřená vrata. Dante kývl na pozdrav muži z ochranky u vchodu, který ho okamžitě poznal, protože si ho pamatoval z předchozích návštěv, a pustil je dovnitř. Interiér hlavního patra klubu tlumeně osvětlovalo červenožluté světlo. Stěny byly vymalované tmavou barvou. Celému prostoru dominovalo vybavení: vysoké svatoondřejské kříže, skřipce a poutači stoly, obrovské dřevěné rámy, na nichž lidé tvořili složité obrazce z lana, jímž poutali své otroky. Provazy byly jistě skvělá věc, ale Dantovi nebyly moc vlastní. Měl radši hry s pocity.

Držel Karu kolem pasu a společně zamířili k lavicím na výprask. Ano, přesně tohle se mu líbilo. A věděl, že jí se to bude líbit taky. Když na zadku ucítí vzrušující teplo jeho dlaně. Líbilo se mu, když výprask proložil občasnými hrát

kami: pleskáním, bičováním, svorkami. Jenže s ní se prostě nedokázal nabažit pocitu její kůže pod rukama.

Káře se točila hlava. Začala se nořit hluboko do sebe, hned jak se pustila do oblékacího rituálu, aby byla připravená pro Danta. Už si na to trochu zvykla, bylo to cosi, co k ní přicházelo pokaždé, když se chystala na schůzku s ním, dokonce i tehdy, když na konci pracovního dne zašla k němu do kanceláře. Ale když teď byla v klubu, bylo to něco úplně jiného. Když byli v Chrámu rozkoše, hrozilo, že ji ten pocit hebkého sklouznutí do nevědomí pohltí úplně. Bylo to krásné a současně děsivé a Kara byla ráda, že je Dante vedle ní. Ze si ji drží těsně u svého vypracovaného těla. V tom stisku byla jasně rozpoznatelná síla. Cítila se díky ní bezpečnější. A taky tu díky ní chtěla o to více být.

Celý klub, bývalý ohromný sklad s klenutými stropy, byl mnohem větší, než si představovala. Zaplňovaly jej už teď desítky lidí, kteří využívali dostupné vybavení, nebo seděli ve skupinkách na pohovkách a židlích rozestavených po obvodu celého prostoru. Vše bylo vyvedeno v černé: stěny, nábytek i osvětlení. Ale k takovému místu to sedělo. V pozadí duněla hudba, stálý rytmus plný emocí, jenž pomáhal dotvářet atmosféru napětí a očekávání.

Kara však všechno vnímala jen okrajově. Její hlavu i tělo ovládaly myšlenky na Danta a jeho doteky. Na to, jak jí dává výprask. Jak jí rozkazuje.

Dante ji odvedl ke zdi, kde mezi řadou kůží potažených lavic vynikaly široké židle s polstrováním z tmavě rudého sametu. Kara chápala jejich účel; vyhledala si to už před pěkně dlouhou dobou a pak ještě jednou docela nedávno. Jak jen mohl Dante tak přesně vycítit, po čem touží nejvíc?

Když ji však zavedl k jedné židli a položil na ni kožený vak, který si s sebou přinesl, přemohly ji nervy a ona se roz třásla. Opravdu se to chystá udělat?

„Dante…”

„Sšš, to bude v pohodě,” uklidňoval ji a odhrnul jí vlasy z obličeje. Pomohl jí z kabátu, pak svlékl svůj a oba položil přes opěradlo židle. Každý jeho pohyb byl kontrolovaný a přesný.

Zhluboka se nadechla a snažila se uklidnit myšlenkou na jeho totální kontrolu. Připomínala si, že s ním je v dobrých rukou. Doslova.

Položil jí ruce na ramena a pohlédl na ni. Měl tak ostré, tak absolutně mužské rysy! Nádhera.

„Karo,” začal tiše. Cítila teplo vycházející z jeho těla a zoufale si přála, aby ji políbil. „Teď ti sundám šaty.”

„Aha…”

Jeho věta ji šokovala. Nebyla si jistá proč. V klubu bylo přece víc nahých lidí. A ona to mohla čekat. Přesto jí však tahle představa otřásla celým tělem, částečně kvůli nervům, ale zčásti díky silné touze.

Potřebuju ho. Potřebuju to!

Naklonil se k ní blíž a jeho ústa se zastavila těsně nad jejími rty.

„Karo, zhluboka se nadechni. Jediné, co musíš dělat, je poslouchat mě. Prostě dělej, co ti říkám. A já se postarám o zbytek.”

Přikývla. Věděla, že se o ni v klubu postará. Mysl se jí vyprázdnila a posléze opět zaplnila měkkým bílým šumem. Když ji Dante začal svlékat, začala se do něj pomalu nořit.

Natáhl se a rozepnul jí šaty. Když jí je přetahoval přes hlavu, cítila chladný dotek kůže. Teď měla na sobě jen bílá krajková tanga.

„Krása,” zamumlal a pak jí je svlékl přes vysoké kozačky. Nakonec jí sundal i boty a pomohl jí z nich ven.

Na nahé kůži cítila teplý vzduch. Za celý svůj život se nikdy necítila tak nahá jako dnes, v tomhle prostoru plném cizích lidí. Tělem jí projel záchvěv touhy. Závan podivné pýchy. Bradavky jí trčely vzhůru.

Dante jí znovu přejel rukama po ramenou, tentokrát je tam však nechal a jemně zatlačil. Tlak byl ovšem dost silný na to, aby Kara pochopila, kdo je tady a teď pánem. Mysl se jí ještě víc vyprázdnila, pohlaví však zvlhlo.

„Karo, chci, aby sis klekla,” přikázal jí pořád ještě tichým, hřejivým tónem. „Vím, že jsme tohle ještě nikdy nedělali. Ale je to nádherný symbol tvé submisivity. Vím, že nejsi můj otrok. To mě vůbec nezajímá. Teď jde jen o tvoji sub-misivitu. Rozumíš tomu?”

„Ano, Dante… ale… nevím, jestli to zvládnu.” Na prsou ji tlačilo těžké, nepochopitelné závaží.

„Ale ano. Budeš překvapená, jak osvobozující to může být. Prostě nech všechno na mně. Věříš mi, Karo?”

„Ano. Věřím.”

„Tak pěkně na kolena, krásko.”

Bože, fakt se to chystá udělat? Myslí jí vířily myšlenky nadsvětelnou rychlostí. Jenže i když byly takhle rychlé, stejně v hlavě neměla skoro nic.

Dante ji držel za ruku a ona si po chvilce váhání klekla na podlahu. Tváře jí hořely, ale ne rozpaky. Tohle byl žár, jenž vycházel hluboko z jejího těla. Touha. Intenzita. Nerozuměla tomu. Věděla jedině, že se brzy úplně uvolní, závaží na hrudi zmizí a její tělo se naprosto podvolí. Jemu.

Dante.

Už zase měl ruce na jejích ramenou. Stál za ní a jemně tlačil. Nehýbala se. Byla v bezpečí.

Naklonil se k ní a zašeptal: „Hodná holka. Nadechni se. Vydechni. A nechej tomu volný průběh. Odhoď sebeovlá-

dání. Odhoď strach. Jsem u tebe. Teď se znova nadechni. Výborně.” Stál u ní a prováděl s ní dechové cvičení, aby se uklidnila a uvolnila. Aby mu věřila. Hlavou jí vířily myšlenky.

„Teď tě tu na chvilku nechám samotnou, abych mohl připravit všechny věci. Chci, abys zůstala přesně tak, jak jsi teď. Budeš v pohodě?”

„Ano. Budu v pořádku.”

„To je dobře.”

Cítila, jak odchází pryč, a nejasně si uvědomovala zvuk zipu na koženém vaku, který s sebou přinesl, i jemné, tlumené zvuky, když z něj začal něco vytahovat. Ty úvahy, co to může být, co jí s tím chce udělat, jaké nástroje na ni chce použít, ji vzrušovaly. Stejně jako kombinace rozkoše hraničící se strachem. Zhluboka se nadechla a soustředila se na pulzující rytmus hudby, který cítila až hluboko v břiše. Jejímu pohlaví i prsům vládlo radostné očekávání. Dante byl za pár minut zpátky a pomohl jí zpět na nohy.

„Pojď, Karo. Půjdeme k lavici na výprask.”

Kara na chviličku ztuhla a musela zatnout zuby, aby neucukla. Proč měla takovou chuť toho nechat, když tohle bylo přesně to, co chtěla, o čem celou dobu snila?

Možná právě proto. Jenže teď neměla náladu ani sílu o tom všem přemýšlet. Třásla se po celém těle.

„Dante… ne.” Pomalu zakroutila hlavou. Nedokázala si pomoct. Dante byl chvilku zticha a rukou jí přejížděl po šíji a pomalu ji masíroval.

„Opravdu říkáš ne, Karo? Protože pokud to myslíš vážně, můžeme toho nechat. Řekni mi, co chceš.”

„Já… já nevím. Pořád se celá třesu.”

Přitáhl si ji blíž a rukou ji pevně držel kolem pasu. Pak jí tiše řekl:

„Je to jenom na tobě, Karo. Ty tady rozhoduješ.

Právě v tom tkví veškerá tvoje moc. Ted mi pověz. Ano? Nebo ne?” Cítila se, jako by stála nad propastí. Zaváhala. Cekala, až započne její pád do temnoty. Do neznáma. Chtěla to. Moc to chtěla. Ale byla zároveň k smrti vyděšená.

Ano. Ne.

Mysl jí pracovala naplno, až z toho nemohla popadnout dech. Vůbec netušila, co nakonec odpoví.

Deset

Dantův stisk na její šíji zesílil. Kara znovu ucítila, jak se jí po těle rozlévá pocit jistoty. A taky silné úlevy.

„Jsi v mých rukou, Karo,” řekl jí svým nádherným tichým hlasem, který na ni zapůsobil jako balzám. „Bude to v pohodě. Budeš skvělá.”

Druhou rukou jí začal jemně masírovat bříško a ona v pohlaví ucítila závan touhy. Všechno dole se jí začalo stahovat. Podívala se na lavici, která působila hrozivě a nesmírně lákavě zároveň.

Chtěla, aby na ni mohl být Dante hrdý. Chtěla, aby mohla být hrdá sama na sebe.

„Dante… Já… nechci, aby mě začal ovládat strach. Chci to. Naprosto. Jenom potřebuju… potřebuju si na chviličku odpočinout.”

„Dobře. Ještě jednou se zhluboka nadechni. Tak je to správně.” Naklonil se a políbil ji na tvář. Když se k němu natočila, poškádlil ji na bradě a políbil ji na rty.

Její tělo stravovalo horko. Chuť jeho polibku, jemná textura jeho rtů. Když jí zajel jazykem do pusy, začalo se teplo i touha šířit celým tělem.

Ano! Tohle chci…

Jemně se odtáhl a zašeptal: „Jsi tak krásná. Tohle bude skvělé. Užiješ si to, Karo.”

Přikývla. Většinu jejích obav už dávno odplavila touha. „Jsi připravená?” zeptal se. „Ano. Ano.”

„Budeš v pohodě. Prostě dělej, co ti řeknu, Karo. Odevzdej se mi.” Znovu přikývla. Ramena jí povolila a ona ho následovala k lavici. Lavice na výprask vypadala jako dřevěná koza na řezání dříví. Měla však dvě úrovně a pokrývala ji červená kůže. Horní úroveň tvořila jedna dlouhá, úzká vypolstrovaná lavice po straně s opěrátky na lokty. Dolní úroveň sestávala ze dvou úzkých prken, kam, jak věděla, měla dát kolena a lokty. Všude možně pak trčela oka, jimiž se pro vlekala pouta či provazy. Nebo řetězy.

Otřásla se.

„Vylez si na to, krásko. Pomůžu ti.”

Dante ji přidržel za ruku, druhou rukou ji chytil kolem pasu. A i když tomu část jejího já pořád nechtěla věřit, Kara si vylezla nahoru, položila se na horní lavici, lokty se zapřela do opěrátek a koleny do dolní lavice.

Okamžitě si uvědomila, že v téhle pozici jí ční nahý zadek přímo vzhůru. Na pahrbku pohlaví cítila měkkou kůži potahu lavice. A hned měla chuť se o něj otírat drsněji, aby trochu ulevila své touze. Ale tušila, že by neměla dělat vůbec nic, dokud jí Dante neporučí. Chtěla dělat jen to, co jí přikáže.

Dante se naklonil přes její nahé tělo. „Vzhledem k tomu,

že tohle je tvoje poprvé, nespoutám tě. Ale nesmíš se po hnout, dokud ti neřeknu. Rozumíš?” „Ano. Rozumím, Dante.”

Najednou měla jeho ruce všude, přejížděly jí po nahé kůži: po ramenech, dolů po páteři až k tomu citlivému bodu v kříži. Zavřela oči. Ostře vnímala každý jeho dotyk, rytmus, který nastolil svými dlaněmi a jenž se přizpůsobil rytmu tepající hudby. Trvalo to snad věčnost a ona pořád cítila jen jeho ruce. A celou tu dobu se její pohlaví víc a víc rozpalovalo, až byla dole úplně mokrá.

Chtěla, aby jí uštědřil výprask. Hodlala si o něj přímo říct. Ale zůstala zticha. Chvěla se v žáru spalující touhy, jež pulzovala v jejím těle a aktivovala v něm každičké nervové zakončení.

Dante přesunul jednu ruku níž, přejel jí přes zadek a po zadní straně stehen. Druhá však zůstala na kříži a tlačila ji jemně do lavice.

Takový tlak, vyjádření jeho kontroly nad ní, přímo zbožňovala. Tělem jí projel zvláštní pocit, jako by se jí Dante dotýkal na mnoha místech najednou. Tedy kromě toho jediného místa, kde to přitom tolik potřebovala.

Cítila, že je pro ni čím dál obtížnější zůstat nehybně ležet. Pohlaví jí pulzovalo touhou. Potřebou. Ztopořené bradavky se opíraly do hladkého povrchu koženého potahu lavice. A zrovna ve chvíli, kdy už měla pocit, že to déle nevydrží, ucítila, jak jeho prsty jemňounce zajely mezi záhyby jejího pohlaví.

„Ach…,” zavzdychala a vypnula tělo proti jeho prstům.

„Ne, Karo. Zůstaň pěkně nehybně ležet.”

Kousla se do rtu a donutila se zůstat bez hnutí. Zadržovala dech, i když jí jeho prsty zajely do mokré dírky a pak začaly rytmicky přejíždět po celé délce její štěrbiny.

Slast ji začala zalévat jako řeka, v dlouhých točitých pramenech se jí vinula končetinami, svaly, kůží. Když do ní

vrazil prsty, zalapala po dechu. A když se začal dobývat hlouběji, začala sténat a otevřela oči.

Kousek od ní stál muž. Mladík s krásnou tváří. S úžasným tělem. Neměl na sobě nic než tmavé džíny a kožený obojek. Když jí došlo, o co jde, že tenhle krásný kluk se dívá na to, co jí Dante dělá, měla mezi nohama najednou úplnou potopu. Horkost, vlhkost a intenzitu prožitku, jakou nikdy předtím nezažila.

Upřela na něj pohled. V obličeji se mu pomalu začal rýsovat úsměv, ovšem v tu chvíli ji Dante prudce plácnul přes zadek.

„Au!”

Dante ji hladil dlaní po pálící pokožce a utěšoval ji. Pak ji pleskl znovu, pak ještě jednou; na kůži cítila ten sladký dotek jeho dlaně. Díky mladíkovi cítila každou další ránu ještě intenzivněji. Prsty pevně svírala vypolstrované podničky. Pohled mladíka, jenž se jí díval přímo do očí, ji málem přemohl.

Dante do ní vrazil prsty ještě hlouběji.

„Bože, ty úplně tečeš, krásko,” pochválil ji. „A líbí se ti, že tě pozoruje, viď? Líbí se ti, když dostáváš na zadek. Když jsi takhle zranitelná. Mně se to taky líbí. Když tě takhle vidím. Když máme publikum. Když se s ostatními podělíme o to, jak ti to sluší v submisivní pozici. Když jsi takhle roztoužená.”

Při jeho slovech, když v tónu jeho hlasu zaslechla stín slasti, se Kara zachvěla.

Znovu ji udeřil, pak v krátkých, ostrých intervalech ještě jednou a znovu. Prsty v ní divoce kmitaly. A ji začala přemáhat touha a bolest. Oba pocity se mísily dohromady, až vytvořily společný amalgam: potřebu. Cistou. Primitivní.

Pomalu v ní narůstala rozkoš a začala převládat nad bolestí. Hlava jí třeštila, tělo bolelo. Rozpalující údery Dan

tovy dlaně se mísily s pocitem, jak do ní zajížděly jeho prs ty. Pohlaví jí začalo natékat a Kara se ještě víc opřela do kožené lavice. Nedokázala odolat pokušení. Tlačila dál, až vytvořila dostatečný tlak na svůj klitoris. Pak s výkřikem dosáhla bouřlivého orgasmu.

Dante nepolevoval, pořád ji bil a prsty vrážel pěkně hluboko. Její kundička se zača la svírat, chtěla víc a víc. A ten krásný mladík se

na ni po řád díval a jakýmsi záhadným způsobem prodlužoval její orgasmus.

„Bože, Dante!”

Orgasmus trval dál. Kara sebou třásla, jako kdyby vyvrcholení nemělo nikdy pominout.

Konečně se její tělo začalo zklidňovat. Krásný nezná mý se na ni naposledy usmál a pak odešel. Cítila, jak ji Dante laská ve vlasech, hladí ji po tváři, přejíždí prsty po rtech. Klekl si před ni a zvedl ji za bradu, aby se mu mohla podívat do očí. V tlumeném světle celého prostoru zářily zlatem.

„To bylo skvělé,” pověděl jí hlasem ztěžklým touhou. „To bylo dokonalé, Karo. Hodná holčička.”

Pak ji políbil. A když ucítila jeho měkké rty, jeho chuť a když si uvědomila, že je to skutečně Dante, touha po něm ji znovu ovládla.

„Moje holčička,” zamumlal při polibku.

Jeho. Ano.

Znovu ji políbil, tentokrát drsněji. Jeho rty se tiskly na její ústa, jeho jazyk jí vnikl do pusy stejně nesmlouvavě jako před chvílí jeho prsty do jejího pohlaví. Byla úplně uvolněná, na místech, kam dopadla jeho ruka, ji jako krásná připomínka toho, co jí udělal, pálila kůže. Jak z ní udělal svou holčičku.

Odtáhl se.

„Pojď, slez dolů z té lavice.”

Znovu se nad ni naklonil a ona čekala. Popadl ji kolem pasu a zvedl ji nahoru, takže teď na lavici klečela. Provlékl ruce tak, aby jí mohl vzít ňadra do dlaní, a ona zavzdychala a vypnula hruď. Na zádech cítila teplo vycházející z jeho těla, jeho ruce začaly zpracovávat její nahá prsa. Bradavky měla tak nalité, až to bolelo. Zatahal za ně a začal jimi kroutit. Ne nijak surově, ale stačilo to, aby se její tělo začalo svíjet v další vlně záchvěvů. Což jí připomnělo, jak je mezi nohama mokrá, jak jí mezi roztaženýma nohama proudí chladivý vzduch.

„Tobě se líbí, když máme společnost, že ano, Karo? Teď se na tebe nikdo nedívá, ale cítíš tu energii ve vzduchu? Přítomnost ostatních?”

„Ano,” vydechla. Byla to pravda. Už jen pomyšlení na to, že tu nejsou sami, ji vzrušovalo. Ovšem ne tolik, jako když se ten cizí

mladík díval, jak se udělala. To tedy ne. To totiž byl nejintenzivnější zážitek jejího života.

Chtěla to zažít znovu. Ale zároveň chtěla být s Dantem o samotě. Potřebovala od něj utěšit, ujistit. Tomuhle pocitu nerozuměla.

Najednou se celá rozklepala.

„Dante…?”

„Ano, cítím, jak se klepeš. Držím tě, krásko.”

Zvedl ji z lavice, vzal ji do náručí a usadil se s ní na klíně do jednoho z velkých sametem potažených křesel. Přes ramena jí přetáhl přikrývku a dal jí napít vody z láhve, kterou jí přidržel u úst.

„Dante, udělala jsem…”

Masíroval jí ramena přes přikrývku. „Sšš, ano. Potěšila jsi mě. Byla jsi skvělá. Perfektní.”

Jak jen mohl vědět, že přesně tohle zrovna teď potřebuje tak zoufale slyšet?

„Dante, já se necítím… jako já.”

„Samozřejmě že ne. To je normální. Teď jdeš trochu dolů. Ale bude to v pořádku. Postarám se o tebe.”

Kdy jí někdo naposledy řekl něco takového? Kdy jí někdo řekl něco takového a myslel to přitom vážně? Do očí jí vhrkly slzy.

Miluju ho…

Ne. Teď z ní mluví jen zážitky. Lehkost v hlavě. To, že se cítí dost dole.

Tak proč se jí celé tělo napjalo, protože to byla pravda? Proč se tedy musí kousat do rtu, aby mu to rovnou neřekla?

Panebože, to mu přece nemůže říct. Jemu rozhodně ne.

Ona ne.

Polkla slzičky a potichu si slíbila, že se s tím vším vypořádá - že se na to podívá - později, až bude mít zase hlavu na svém místě.

„Karo, jsi moc napjatá. Pojď, pořádně se rozdýchej a zkus se trochu uvolnit.”

„Nemůžu.”

Chytil ji pevněji, až ucítila, jak mu v hrudním koši pomalu, ale silně bije srdce. „Ale můžeš. Nech to na mně. Pěkně zhluboka se nadechni.”

S trochou úsilí se jí povedlo udělat, co po ní chtěl. Nakonec se její pádící pulz zpomalil a mysl se jí uklidnila. Dechové cvičení zabralo. Ale ještě víc jí pomohlo, že ji takhle pevně držel v náručí. Ze ji

objímal svými silnými pažemi. Obklopovala ji jeho těžká, čistě

mužská vůně.

Přejel jí dlaní po páteři dolů a hladil ji konečky prstů. Když doputoval až k jejímu kříži, začal jí tam pomalu kreslit kroužky. A stejně jako předtím, i teď v ní jeho dotyky začaly vzbuzovat touhu. Jak jen mohla znovu cítit touhu, poté co ji dovedl až na pokraj malého atomového výbuchu? Mátlo ji to. Ale bylo daleko jednodušší se tomu prostě poddat. Poddat se jeho dotykům. Poddat se touze, která jí zase začala zalévat celé tělo. Poddat se Dantovi. Zašeptal jí do ucha: „Musíme se dostat domů. Chci tě opíchat ve své posteli. Pojď, krásko.”

Znovu jí prolétl krátký závan horkosti.

Ano, v jeho posteli. V jeho náručí.

Toužila po všem, co po ní on může chtít. Dokonce daleko intenzivněji než předtím, když si ji podal na té lavici. Chtěla - potřebovala! - být u něj tak blízko, jak to jenom šlo.

Postavil ji na nohy a oblékl. Opatrně. Jemně. A ona znovu nabyla pocitu, že ji hýčká.

Vzadu v hlavě tušila, že jde jen o dynamiku hry o moc. O to, jak je ve své roli dominantní. Ale chtěla si z toho všeho odnést, co se jen v tuhle chvíli dalo. Přemýšlet o tom může později, až s ní bude hotový, k čemuž nepochybně dojde. V hloubi srdce dobře věděla, že něco tak skvělého nemůže trvat věčně.

Dantovi se točila hlava, když spolu jeli v taxíku mokrými ulicemi zpátky k němu domů.

To s Károu v klubu bylo skoro víc, než snesl. Měl jakýsi neurčitý pocit viny. Dostal se s ní až příliš blízko tomu, aby ztratil vládu nad věcmi. Aby ji na té lavici otočil na záda a přímo tam ji opíchal.

Ten submisivní mladík, který je sledoval, ji strašně vzrušoval. A jeho taky, sakra. Ne že by byl na kluky. Ale exhibicionismus, ten se mu líbil. A taky byl patřičně pyšný na Karinu krásu a její reakce.

Měl tak velkou erekci, že se to skoro nedalo vydržet. Dalo mu příšerně práce, aby se nepřitiskl k jejímu neodolatelně

zrůžovělému zadku, nesvlékl si kalhoty a rovnou jí ho tam nevrazil. Jenže sám sobě slíbil, že to nedopustí. Ne při její první návštěvě v klubu. A taky se něco změnilo v okamži ku, kdy šla dolů. Vlastně už tehdy, když pořád ležela ro/ tažená na lavici a on měl takovou erekci

jako nikdy v živo tě a ta ji tlačila na kříži. Začalo mu na ní nesnesitelní, záležet. A ruku v ruce s tím šla i jeho potřeba mít ji jen pro sebe. Byl to vlastnický pocit a touha, kterou ovládal jen stě ží, jeden prvek podporoval druhý a společně stoupaly ve spirále do nebeské výše. Moje.

Zasténal. Pořád byl pěkně tvrdý, až ho z té erekce bolel celý pták. A její nádherné tělo spočívalo na sedadle jen kou síček od něj, pořád ještě uvolněné prožitým orgasmem, ona pořád hluboko ponořená sama v sobě. To bylo skvělé. Cesta k němu domů jako by trvala celou věčnost.

Podíval se na ni. Měla přimhouřené oči a mezi dlouhý mi řasami prosvítal jen náznak zlata a horkosti. Měla rudá, možná trochu nateklá ústa. Kristepane, vypadala úžasně!

Natáhl se k ní a na ta plná ústa přitiskl prst. Celým tělem mu projel blesk rozkoše, když vzala koneček prstu do úst a začala ho sát.

Uvnitř panovalo horko a jemný sametový pocit. Znovu zasténal. Připomínalo mu to její kundičku. Tohle bylo těsnější. Ovšem stejně vlhké.

Rukou jí vklouzl mezi stehna a usmál se, protože se jí oči rozšířily na maximum, když projel po celé délce její vlhké štěrbiny.

Ano, tekla jako vodopád. Přesně tak si myslel, že bude. Bude připravená.

„Nehýbej se,” přikázal jí měkkým tónem. Nedokázal tomu odolat.

Řidič si jich vůbec nevšímal a poslouchal monotónní

hudbu linoucí se z rádia. Dante znovu pohlédl na Karu , spatřil, jak se horními zuby pomalu zakusuje do dolního nu. Jeho prsty totiž vnikly hluboko do ní a Dante začal pomalu pohybovat rukou.

Vzepjala se v bocích, ale on zavrtěl hlavou. Okamžitě se znovu usadila do sedadla.

Jo, tahle holka byla opravdu perfektní. Nebylo to poprvé, co si to o ní pomyslel.

Pohyboval rukou a naslouchal, jak jí hrubne dech. S každým úderem srdce měl větší a větší erekci. Připraven k explozi.

„Budu tě muset brzy opíchat, miláčku,” zašeptal jí jemně do ucha. Zamrkala na něj. Asi byla už příliš hluboko, aby mu dokázala nějak odpovědět. To mu však nevadilo. Vlastně se mu to dost líbilo.

Taxík zabrzdil u obrubníku před jeho domem a on z ní vytáhl prsty. Vydala při tom jemný, rezignovaný vzdech. Zaplatil taxikáři a dal

mu až příliš vysoké dýško. Nevadí. Teď už jen musí Karu dostat do svého bytu.

Jak za nimi zapadly dveře, začal ji okamžitě svlékat. Uprostřed musel udělat krátkou přestávku, aby se na ni mohl podívat a pořádně si to užít, celý výjev: její zrudlé tváře, prsa, která vypadala nalitě, ztopořené, nádherně temně rudé bradavky. Paráda. Nemohl se dočkat, až ji uvidí úplně mokrou. Začal se svlékat. Rozepnul si košili - a zastavil se.

Ještě lepší bude, když si na sebe vezme jeho košili a bílou látku pak zmáčí voda. Zasténal.

Odkopl boty a svlékl si všechno kromě košile. I to, jak se dolní lem košile z jemné bavlny dotýkal jeho ptáka, bylo k zbláznění vzrušující a vysílalo do jeho těla signály rozkoše. A ještě lepší bylo, když si svlékl košili a pomohl jí si ji navléct.

Ještě ani nebyla pod sprchou a jeho pták pulzoval očekáváním. Teď se může udělat každou chvíli.

Společně vstoupili do sprchového koutu. Sexu s ní se v tomhle prostředí nemohl poslední dobou nabažit. A proi ji ještě nikdy nenavlékl do žádné ze svých košil? Aby se po kochal pohledem na to, jak je díky působení vody látka na jednou průhledná, stejně jako teď?

Zasténal.

„Ježíši, Karo. Jsi opravdu nádherná, takhle ti to strašní sluší. Líbí se mi, jak tvoje kůže prosvítá pod mokrou lát kou té košile. Jak je vidět celá silueta tvého těla. Celé je to pro mě trochu neuvěřitelné.

Nedokážu ani říct, co všech no bych ti chtěl udělat.”

Stála tiše a poslušně, zatímco jí rukama přejížděl po ra měnou a ňadrech, která se nádherně rýsovala pod mokrou bílou bavlněnou látkou. Byla úplně promočená a skoro prů svitná, přesně tak, jak to měl rád.

Zajel jí rukama pod košili a položil jí je na břicho. Tělem mu projelo zachvění, když ucítil, že se zachvěla ona. Pak se k ní naklonil a přes látku vzal do úst tvrdou bradavku. Cítil, že mu pták každou chvíli vybuchne jako sopka. Mu sel se od ní odtáhnout, párkrát se zhluboka nadechnou i a přikázat si, aby se uklidnil.

„Bože, Dante… Tohle je… nikdy jsem nic podobného nezažila.”

„Jsem rád, že se ti to líbí, krásko,” zamumlal, vzal její ňadra do dlaní a začal si palci hrát s bradavkami. Naslouchal jejímu přerývanému dechu. A tomu svému.

Znovu se k ní přitiskl a dotek mokré bavlny a křivka jejího břicha ho skoro dostaly na kolena. Musel přestat, znovu se nadechnout a zatnout zuby, aby si udržel alespoň zbytky sebeovládání.

Uklidni se. Musíš se uklidnit.

Poodstoupil od ní. Kristepane, takhle byla naprosto úžasná. Ale musí zpomalit, nebo bude proklatě rychle po všem.

Popadl velkou houbu a své oblíbené mýdlo s citrusovo-pižmovou vůní a namydlil ji - jen stehna a kus břicha, který jí vykukoval pod lemem košile. Líbilo se mu, že po tomhle bude vonět stejně jako on. Nevěděl proč. A bylo mu to jedno. Záleželo mu jen na tom, jak se jí mění barva bradavek - pod mokrou látkou košile postupně tmavly a tvrdly. |ak neznatelně vzdychá. Jak se na něj dívá pohledem plným čisté touhy, když se sám myje a přejíždí si houbou po tvrdém ptákovi.

Když splachoval pěnu vodou, promluvila: „Dante, prosím tě. Dovol mi to. Dovol mi se tě dotknout.”

Usmál se na ni, přikývl a ona vzala sprchovou hadici, klekla si, namířila proud vody na jeho břicho a pak sjela níž.

Horká voda ve slabinách byla jako tisíc jemných jehliček. Roztáhl nohy dál od sebe. Posunula hlavici tak, že mu proud vody dopadal přímo na varlata.

„Kristepane, tohle je moc dobrý,” zamumlal a rozkoš mu vypnula tělo do oblouku, kterým vyrážel proti proudu vody vycházejícímu ze sprchové hlavice. Musel zatnout zuby, aby ten nápor vydržel.

Vzala jeho varlata do dlaní a začala je jemně mnout. Měl pocit, že ho ta rozkoš zabije. Ze ho zabije to, co mu dělá, jak vypadá v jeho košili, jak se jí mokrá bavlna lepí na kůži. Položil jí ruce na ramena, přes něž jí až na lopatky dopadaly prameny mokrých vlasů. Začal pomalu pohybovat boky; nedokázal si pomoct. Vzhlédla k němu.

Tváře měla zarudlé a pohled jí plál. Dívala se mu přímo do očí, přitom vzala jeho ptáka do ruky a přejela přes špičku svými rty.

„Ach, bože, Karo…”

Po celém těle se mu rozlila rozkoš. Když vsála žalud svý mi plnými sexy rty, cítil, že se mu každou chvíli snad pod lomí kolena.

Raději se opřel o žulový obklad sprchového koutu a sna žil se pořádně dýchat. To však bylo složitější a složitější, neboť Kara začala jazykem přejíždět po špičce penisu a sna žila se ho strčit do té malé dírky na samém vrcholu; pak si ho strčila do pusy a vsunovala hlouběji a hlouběji.

„Karo, jestli budeš takhle pokračovat, tak se brzy udě lám. Miláčku, už fakt budu____”

Ztratil kontrolu nad celou situací. Kara sála ještě inten zivněji, cpala si ho až do krku, pak ho nechala skoro úpím vyklouznout ven a znovu ho pohltila. Rukou si penis při držovala u kořene a ani na chviličku ho nepouštěla. A hla vicí pořád mířila přímo na jeho varlata.

Tohle ho dovádělo k šílenství. Začal ji šukat do pusy. Možná až moc hrubě, ale to snese.

Perfektní…

Rozkoš v něm narůstala, ostrá a skoro nesnesitelná. Kara ho dál nemilosrdně zpracovávala, stejně jako předtím on ji. A za malou chviličku se ocitl na samém okraji propasti a jeho vláda se začala rozplývat. Nade vším. Nad vlastním orgasmem. Nad ní.

Při orgasmu znovu a znovu vykřikoval její jméno. Bokv útočil na její ústa. Sála ho tak intenzivně, až to bolelo. Byl to skvělý pocit. Takhle intenzivně se ještě nikdy v životě neudělal.

Když bylo po všem, začal se po celém těle třást jako osika. Kara si stoupla a pomohla mu sednout si na lavici, která byla zabudovaná ve sprchovém koutu. Zoufale se snažil popadnout dech.

A nakonec utěšovala Kara jeho a ne obráceně; posadila se vedle něj na lavici a na oba padala teplá voda. Teplá voda,

která v jemných proužcích stékala po jeho košili, která se jí jakoby vpila do kůže, která stékala po jeho nahém těle.

Lehce ho hladila po těle, jen po ramenou a po tváři. Její dotek byl tak… něžný.

Chviličku mu trvalo, než si to uvědomil. Bylo to tak nezvyklé, že se ho žena dotýká takovým způsobem. Obyčejně to žádné nedovolil. Bylo to příliš intimní a mimo hranice rolí dominanta a jeho submisivní partnerky. Mimo hranice liry o moc. Hry o moc, v níž byl on tím, kdo měl navrch. Tedy ne že by se Kara chovala jakkoliv dominantně. Ale nějak mu povolil ochranný štít. Kvůli Káře. To ona

za to mohla. A bylo v tom něco víc než jen pouhá rozkoš pramenící z jejích doteků, stačilo mu se na ni dívat. Bylo to… v ní.

Nikdy předtím se mu nic podobného nestalo. Ze by z něj nějaká žena udělala… tohle. Muže, který nemá nad svou touhou pražádnou moc. Ani nad svou rozkoší.

Nad svými emocemi.

Začal trochu panikařit. Avšak i tahle panika byla jen jakýmsi vágním stínem, jenž se pohyboval na hranici jeho vědomí, za oponou čisté slasti, která mu stále tepala cévami.

Nemohl tomu uvěřit. Na to, aby o tom ted dokázal přemýšlet, však byl příliš utahaný. A ten pocit byl tak zatraceně dobrý, že to po těch prvních několika úzkostných okamžicích prostě přestal řešit.

Nikdy nezažil ve svém životě nikoho, kdo by byl tak fajn jako Kara. Ani žádnou věc. Dokázal myslet jen na ni. Toužil jen po ní. A ani se mu nechtělo moc myslet na to, že podobnými myšlenkami se ve svém životě doposud ani jednou nezaobíral.

Kara.

Poprvé ve svém životě nestál o nic - ani o nikoho - jiného.

Jedenáct

Když se Kara vzbudila, byla ještě tma. Bušilo jí srdce a chvilku trvalo, než se trochu sebrala. Než si vzpomněla, kde vlastně je. A hned jak jí to došlo, uvědomila si i důvod toho zběsilého tlukotu srdce. Zaplavila ji panika. Miluje ho!

Nemožné. Ale je to pravda. Do háje!

Posadila se a zajela si rukama do vlasů. Tohle se nesmí stát. Rozhodně ne jí. A rozhodně ne s ním!

Dante byl Pan Nedosažitelný. To by měla sakra dobře vědět. To taky sakra dobře věděla. Jen se včera večer nechala trochu moc unést a pak už s tím nešlo nic dělat.

Tohle všechno pro něj neznamená nic víc než jen zábavu a hru. Pravda, možná trochu vážnou hru, ale pořád jen hru. Říká jí to naprosto zřetelně od samého začátku. A ona sama měla vždycky pocit, že to v sobě má taky docela srovnané. Žádné závazky a vztahy. Žádné otevírání

srdcí. Žádné riskování s emocemi. Ovšem ted to byly právě emoce, co v ní explodovalo, co jí do srdce vypálilo hlubokou díru.

Jak si jen mohla myslet, že se to všechno dá zvládnout -jít takhle do extrému, co se sexu týče -, a přitom nechat stranou svoje srdce?

Je úplný blázen. Miluje ho.

On ale pozná, že se s ní něco děje. Na to je až moc vnímavý. Právě tahle vlastnost stála za tím, že je z něj skvělý dominant. Což ji ovšem v současné situaci nijak neutě-šovalo.

Složila obě ruce do klína a pohlédla na noční oblohu, která se klenula venku za vysokými okny Dantova bytu. Z ulic stoupalo vzhůru světlo lamp jako jakási mlžná, jantarově žlutá a stříbřitá opona, jež propůjčovala mrakům, které zakrývaly měsíc, zvláštní nádech. Na Karu působil osaměle, zvláště když pomyslela na noční procházku tmavými a mokrými ulicemi Seattlu. I tak však cítila nesnesitelnou touhu utéct pryč. Prostě se zvednout z postele, obléct se a vyklouznout ven. Dříve než se Dante vzbudí a zjistí, že je s ní něco strašně špatně.

Přesně tak se cítila. Jako kdyby jí bylo… na zvracení. Tichounce si vzdychla a obtočila paže kolem vlastních ramen.

„Karo?” Sakra!

Hlas měl ztěžklý spánkem. Nechtěla se na něj podívat. Věděla, že tím by to všechno mezi nimi skončilo. Cítila by to všechno příliš intenzivně. Buď by mu to musela říct, což by byla naprostá katastrofa, anebo by musela odejít. Musela by. Odejít a možná se už nikdy nevrátit.

Při té myšlence jí v hrudi ostře bodlo.

„Karo,” ozval se znovu. „Co se děje? Nemůžeš spát?”

„Ne,” odvětila jedním slovem. Nevěděla, co víc by mu měla říct. A svému hlasu nevěřila, určitě by v něm bylo po znat pohnutí.

„Pojď sem,” vyzval ji, posadil se a natáhl k ní ruku. Odtáhla se.

„Karo?” Jeho hlas zněl nechápavě. „Co se děje?”

Zavrtěla hlavou. Celé to jde kvůli ní do háje. Ono to vlastně už do háje šlo, když se do Danta zamilovala.

Byla na sebe naštvaná. Na něj taky, ovšem důvodům ne rozuměla. Všechno se v ní smísilo do jednoho velkého tem ného zmatku.

„Pojď sem. Řekni mi to,” trval na svém.

„Abys mohl pokračovat v tom, co jsi začal?” zeptala se a v jejím tónu byla jasně cítit hořkost. Nedokázala si po moct. Nechtěla se otočit a pohlédnout mu do očí.

„Cože? Ne. Já… Pověz mi, co se děje.”

„Nevím. Právě v tom je ten problém. Krucinál. Nebo možná vím. Možná si až moc uvědomuju, že všechno tohle je jen hra na to, že ty jsi velký dominantní muž a já malá poslušná submisivní holčička.”

„Takhle jsem tě nikdy nevnímal. To dobře víš. Aspoň jsem si to doteď myslel.”

„Dobře. Možná ne. Ale ty se takhle rozhodně vidíš. A ted potřebuju vědět… potřebuju vědět, jestli je za tím ještě něco víc, Dante.” Ztěžka polkla. Opravdu mu tohle všechno dokázala říct?

Zůstal zticha tak dlouho, až se opravdu začala bát. Možná že na něj šla moc zhurta. Ale co teď udělá on? Požádá ji, aby odešla? Část jejího já by to přivítala. Ovšem ten zbytek toužil po tom, aby ji vzal do náručí a poprosil, aby tu s ním zůstala.

Navždy.

Nechovej se jako idiot. Bolelo ji břicho. Bolelo ji u srdce.

„Kristepane, Karo.”

Takže jdeme na to. Odhodila přikrývky a chystala se vstát z postele. Ale on ji chytil za ruku a donutil ji, aby se k němu otočila čelem.

„Kam jdeš? O co tady ve skutečnosti jde?”

Zaplavil ji vztek, horký a mocný. Vztek a strach a pocit ztráty. Tohle nezvládne.

„Odcházím, Dante.”

Dokonce i ve tmě, která v pokoji panovala, uviděla, jak mu poklesla dolní čelist. Pustil ji a zavrtěl hlavou.

„Nebudu tě tady držet proti tvé vůli,” pronesl opatrným, vyrovnaným tónem.

„Samozřejmě že ne. Protože nechvalně proslulý Dante De Matteo by nikdy neudělal nic, co by porušovalo jeho bezpečné, zdravé a konsenzuální krédo. Jenže bys taky nikdy nedopustil, aby se ti někdo podíval pod ten tvůj krunýř, že ne?”

Zíral na ni a ve tváři se mu zračil šok. I ona sama byla šokovaná. Pak však stáhl tmavé obočí a pronesl tak tiše, že ho skoro neslyšela:

„Ne.”

Zavrtěla hlavou. „A to znamená co?”

„To znamená, že máš pravdu.” Odmlčel se a projel si rukou rozcuchané vlasy. „A je to… Nikdy předtím jsem si neuvědomil, že je to… že je to chyba. Vždycky jsem měl pocit, že je to nezbytné. A pořád ten pocit mám. Většinou. Možná. Bože, já už fakt nevím, Karo.”

Nemohla si pomoct a pod tíhou jeho sebemrskačského přiznání trochu roztála. Zřejmě v něm panuje opravdový zmatek.

„Nevím, co se to se mnou děje,” přiznal. „Ale má to co

do činění s tebou. A mně se to nelíbí - víc ti asi teď neřeknu. Nechápu to. Když jsme sem dnes večer dorazili… něco se stalo.” Ztichl a zavrtěl hlavou. „Bylo to jiné. Nové. Nevím, jestli se mi o tom vůbec chce moc přemýšlet. Vlastně než jsem šel spát, tak jsem dospěl k rozhodnutí, že moc ne. Ale pokud má být tou druhou možností to, že odsud hned teď odejdeš, tak o tom přemýšlet začnu. Budu se snažit, co nejvíc to půjde, abych tomu přišel na kloub.”

„Dante… omlouvám se.”

„Za co?”

„Za to, že jsem se chovala jako kráva, když přitom cítím to samé. Něco se děje a mě to děsí. Proto jsem chtěla odejít.”

„A pořád chceš?”

„Ne. Ne teď, když vím, že chceš, abych zůstala. I přes všechno… všechno tohleto.” „Dobře. Dobře.”

Znovu k ní vztáhl ruku a tentokrát mu vyšla vstříc. Srdce jí v hrudi bilo jako malé, unavené kladívko. Ale ona to pro jednou prostě nechá být. Bylo to o něco jednodušší, protože i Dante byl tím, co se mezi nimi dělo, stejně zmatený jako ona.

Dlouho spolu tak seděli v naprostém tichu, až začala mít pocit, že znovu usnul. Ale pak se pohnul, pomalu přesunul tělo do horizontální polohy, takže ležel na zádech, a stáhl ji s sebou, až ležela přímo na něm. Ňadry se opírala o jeho mužnou klenutou hruď, jejich břicha se dotýkala. Cítila jeho vypracované břišní svaly. Na stehnech ji tlačil oblouk jeho počínající erekce. Náhle ucítila nával touhy, který ji zaplavil jako velká a mocná přílivová vlna.

Musela se zhluboka nadechnout.

„Dante…”

„Sšš. Prostě mi dej pusu,” tiše ji vyzval.

Pronesl to tónem, jenž jí do těla vyslal další vlnu, tentokrát horkosti, která jí zaplavila pokožku a pronikla jí přímo do srdce. Položil jí ruce na tváře a přitáhl si její hlavu ke své. Když ji políbil, bylo to překvapivě něžné. Jeho rty se jemně otíraly o její ústa a sotva se jí dotýkaly. Otřásla jí touha, jako by po první velké přílivové vlně následovaly dozvuky. Ale tahle vlna byla přece jen jiná. Stejně intenzivní, ovšem úplně jiné povahy.

Mezi nimi to teď bylo úplně jiné. Oba si něco připustili. Oba se tomu druhému pootevřeli. Jenže když měla v puse jeho jazyk, který ji prozkoumával, který na ni novým, něžným způsobem dorážel, nedokázala uvažovat o tom, jak ji to všechno děsí. Dokázala se tomu jen poddat. Jeho polibkům. Jemu. Tomu pořád ještě křehkému spojení mezi nimi.

Jemně vzdychla a polibek ten zvuk skoro úplně ztlumil. Ucítila, jak proti ní vyrazily jeho boky a do vlhnoucího pahorku ji začala tlačit jeho erekce.

Roztáhla stehna od sebe, takže špička jeho ptáka se teď dotýkala stydkých pysků.

Ten pocit, když po ní klouzal, byl ztělesněním rozkoše. Ten sametově hebký dotek jeho ptáka na jejím naběhlém poštěváčku. Zvláště když věděla, že je to on.

Dante.

Začal se pohybovat, vzpínal se a pak ustupoval, takže ptákem klouzal po vlhkých záhybech jejího pohlaví, přejížděl přes hrbol klitorisu a pak se vracel stejnou cestou zpět. Pořád jí držel hlavu v dlaních a přitom ji líbal. Jednou rukou sáhl dolů a dlaní jí přejel po ňadru. Ten dotek jí přinesl další vlnu pocitů. Trochu se posunula, aby mohl vzít její ňadro do dlaně, a on toho využil a přejel jí konečky prstů po hrotu bradavky. A i když všechny jeho pohyby - boky, pták i ústa - byly mučivě něžné, prsty sevřel její bradavku jako do kleští.

Zalapala po dechu. Vdechla do plic jeho vůni. Ponořili se do bolesti, která ani bolestí nebyla, jen jiným, hlubším vyjádřením rozkoše.

Rozkoše, která mísila s něžností všech no, co se mezi nimi dělo. Jeho rty na její puse. Jemný tlak boků, které jí do břicha tiskly jeho ptáka. Úžasný kontrasi

Vyšla jeho ztopořenému penisu vstříc. Pořád ji líbal, jeho jazyk tančil v páru s jejím. A to krásné mučení její bradav ky jí vysílalo do

těla impulzy rozkoše. Ta postupně narůs tala, svírala jí pohlaví, břicho i ňadra. Nepřestávala se hýbat a její boky začaly drtit jeho. Odtáhl své rty od jejích úst jen na nezbytně krátkou dobu, aby mohl zamumlat: „Udělej se, pro mě, krásko.”

Uposlechla. Prostě se najednou rozpadla, celým tělem jí zmítal orgasmus způsobený tlakem jeho tvrdé klády na poštěváčku. Vpíjela se do něj, třela se o to nádherné, jako kámen tvrdé tělo, vzdychala mu do úst.

Pak najednou měla jeho ruce všude, hladily ji na zádech, zadku, zadní straně stehen. A každý ten dotek jí do těla vyslal další a další vlnu. Pořád jí lomcovaly následné otřesy mocného orgasmu, ale Dante se už natáhl pro kondom, nějak se mu povedlo ho nasadit. Pak přesunul její tělo nad sebe.

„Pojď, Karo,” vyzval ji hlasem ztěžklým touhou.

Vypínala se nad ním a on ji rukama pevně svíral kolem pasu. Pohlédla mu do očí. V potemnělé místnosti zářily jako dva diamanty. Cekala, až jí dá znamení. Rozkaz. Když jí drobně pokynul bradou, trochu se uvolnila a naklonila se nad něj.

„Ach…”

Nemohla si pomoct a vyrazila ze sebe zasténání, když do ní vstoupil. Cítila, jak do ní vniká jeho horký a tvrdý penis hlouběji a hlouběji. Přidržoval si ji silnýma rukama a znovu a znovu ji narážel na svého ptáka.

Líbilo se jí, že i když je nahoře ona, má Dante situaci pevně v rukou. On udával tempo. Poskytoval jí rozkoš a působil ji i sobě.

Pohyboval boky, stále naléhavěji, a atmosféra se začala měnit, pudy převládly.

„Kristepane, Karo,” zasténal, „líbí se mi být v tobě takhle hluboko.”

„Ano, Dante…”

„Musím tě ještě jednou udělat. Udělej si to sama, pro

v u

tne.

Sjela rukou dolů a stiskla mezi prsty svůj naběhlý klitoris. Zaplavila ji vlna nádherných pocitů.

„Ach, bože,” zamumlala a ta vlna zážitků ji málem přemohla: jeho pták, její prsty, jeho příkazy.

„Do toho, krásko,” lapal po dechu a boky jí vyrážel v ústrety, jeho tvrdý pták v ní pulzoval a jezdil dovnitř a ven. „Udělej se. Do toho.”

Začala kroužit prsty kolem poštěváčku a nastavila se tak, aby jí jeho tvrdý penis narážel přímo do G—bodu. A pak se s výkřikem znovu udělala.

„Dante! Ach!”

Třásla se po celém těle, drtila jeho penis, zatínala ruce v pěsti. Její pohlaví pevně obepínalo jeho tvrdého ptáka.

„Ach, Karo…” Začal vyrážet boky proti ní ještě naléhavěji a stisk jeho rukou na jejích bocích ještě zesílil. „Kristepane…”

Hrubě ji strhl k sobě. Pevně ji držel.

„Je to skvělý… je to fakt skvělý,” zamumlal jí do vlasů.

A najednou se všechna ta něha ze začátku zase vrátila, a když ji držel v náručí, byla intenzivnější než předtím.

Oba těžce oddychovali, těla zbrocená potem. Cítila, jak jí uvnitř jeho penis měkne. Nechtěla, aby z ní vyklouzl ven. Nechtěla dopustit, aby se jejich těla od sebe znovu oddělila. Políbil ji na tvář a pak na krk; jeho rty ji jemně hladily

po kůži a Kara každý jeho dotek prožívala jako jakési po tvrzení toho všeho, co se mezi nimi stalo. Nechtěla ten stav zatím nijak vyjádřit slovy. Ale určitě to bylo něco.

Dlouho spolu leželi v posteli, ona mu na chvilku usnu la na hrudi. Jejich těla se k sobě pevně tiskla. Bylo nádher né si takhle na chvilku odplout někam pryč a pak se vzbu dit a mít ho hned vedle sebe.

Slunce zrovna vycházelo a měnilo barvu mraků na ob loze v oranžovou, pak růžovou a zlatavou, jako kdyby je dítě obarvilo vodovkami. Kara šťastně vydechla, otočila se k němu, vtlačila mu nos do jamky klíční kosti a vdechla jeho vůni.

Vzbudil se, stisk jeho rukou zesílil a ona si teprve teď uvědomila, že i když celou tu dobu spali, vůbec ji nepustil z náručí.

V její hrudi se zase ozvalo srdce, ale tentokrát se chvělo čímsi, co přesahovalo pouhou vášeň.

„Miláčku,” zavrněl Dante. „Lásko moje…”

Stačilo jen těch pár slov a Kara zase pocítila, jak ji zaplavuje touha. Jeho pták začal opět tvrdnout a ona roztáhla nohy, aby ho pustila dovnitř.

Odvrátil se jen na nezbytně krátkou dobu, aby si mohl nasadit kondom, který vytáhl z lakované krabičky položené vedle postele. A pak do ní vstoupil. Tentokrát to bylo krásné, ospalé milování.

Jemný, houpavý pohyb pánví, které do sebe něžně narážely. Jeho vzdechy a její sténání. Pocity spalující slasti v nich pomalu narůstaly, až nakonec ve výkřicích dosáhli společného vyvrcholení a znovu se překulili na bok.

Líbal ji: na tvář, do vlasů, na dolní čelist. Jemné, nádherné polibky. Nadechla se a ucítila vůni jeho kůže. Vůni milování. Vůni obou dvou ve vzájemném objetí.

Obtočila mu ruce kolem krku a na kůži cítila, jak celé

jeho tělo žhne právě prožitým sexem. Cítila neměnný rytmus tepu jeho srdce. Pocit spojení.

Část jejího já pořád toužila po pocitu strachu. Ale tohle bylo moc dobré. Tohle bylo moc dobré a ona to nemohla popřít.

Prostě to teď neřeš.

Stejně nemohla dělat nic jiného. Její tělo i srdce ji zrazovaly. Zvon, jenž vyzváněl na poplach, utichl pod návalem jejích pocitů. Alespoň na chvilku. A Kara sama sobě dovolila se na chvilku všemu poddat. Poddat se Dantovu velení. Rozkoši, jež pramenila ze skutečnosti, že tu s ním teď leží v posteli. Dokonce i tomu svíravému pocitu strachu z toho, že se do něj zamilovala.

Ne že by s tím musela něco dělat. Vždyť mu ani nemusí říkat, co k němu cítí. A nezáleží na tom, jak jsou její city vůči němu silné. Bylo to její sladké tajemství a ona si ho hodlala nechat jen pro sebe.

Uběhly dva týdny od chvíle, kdy si Kara uvědomila, že se do Danta zamilovala. To tajemství bylo stále těžší zachovávat. Lucii nic neřekla, dokonce ta slova ani nikdy nevyslovila nahlas, ani o samotě. Měla strach, že kdyby to udělala, byly by její city ještě skutečnější. Dokonce jen to, že dovolila té myšlence, aby jí putovala myslí, bylo natolik intenzivní, že to sotva zvládala. Její city i prostý fakt, že je s ním.

Pořád se ho snažila nakreslit. Kreslila i město. Mraky, které visely nad Elliott Bay, jak je pozorovala z oken jeho bytu. Hory v dálce. Misku s ovocem na jejím malém kuchyňském stole.

Našla nějaké uhlové tužky a starou podložku na kreslení. Ale barvy se vytáhnout zatím neodvážila. Bylo příliš brzy.

Nebyla si tím vůbec jistá. Že by měla téhle touze podleli nout. Té potřebě. Bylo to příliš… odvážné.

Ale uvědomovala si, že je to všechno díky Dantovi. Jak se díky němu cítí. Co si o něm myslí. Co si myslí o sobě. Kvůli němu začala zpochybňovat své staré představy - dáv no překonané, uvědomila si

- o svém životě a co by s ním měla dělat. Zpochybňovat některá rozhodnutí, která v m i nulosti udělala. Když se držela zpátky, protože měla strach, co by si o ní mohli myslet ostatní.

Především její rodiče. Což bylo směšné. Byla už přece dospělá. Jenže v tom jí nepomohl ani vztah s Jakém. A mo hla za to ona, protože dovolila, aby tomu tak bylo. Dovo lila Jakeovi a jeho způsobu uvažování, aby ji ovlivnil.

Možná nebyla tak silná žena, za jakou se doposud považovala. Nebo možná prostě jen o ničem takovém nikdy pořádně nepřemýšlela. Možná že by měla ty uhlové tužky raděj i odložit. A zapomenout na nějaké malování…

Stála před oknem své kanceláře a dívala se na deštěm zmáčené město. Ten pohled byl uklidňující a na všechny tyhle komplikované myšlenky působil blahodárně. Dole v ulicích projížděla auta loužemi, po chodníku kráčeli lidé s deštníky. Část jejího já toužila sejít dolů a připojit se k nim, ucítit v plicích vlhký seattleský vzduch, v němž bylo možné vždycky ucítit špetku soli z oceánu.

Takhle po dešti město vždycky vonělo tak, že to Káře připomínalo domov. Útulný domov, dokonce i když venku zuřila bouře. Líbil se jí pocit, když kráčela po ulici s kabátem těsně přitaženým k tělu a i skrze kůži kozaček cítila, jak jí nohy chladnou pod náporem vlhkého oceánského vzduchu.

Ta myšlenka jí otřásla. Netoužila totiž jen vyjít si ven v tomhle důvěrně známém únorovém počasí. Toužila taky po Dantovi.

Dante tu byl pořád s ní.

Poodešla od okna a znovu se usadila ve svém pracovním křesle. Zvedla ze stolu mobilní telefon. Třeba jí Dante poslal zprávu? Často jí přes den posílal krátké sexy vzkazy, když zrovna nebyl u soudu. Někdy dokonce i když tam byl, což jí připadalo obzvláště zvrhlé.

Těch pár slov od něj ji dokázalo v okamžiku rozpálit do ruda. Dokázalo ji to zahřát u srdce, které se chvělo touhou.

Bože, tolik se jí příčilo být takhle závislá! Taková nikdy nebyla, odjakživa. Jenže s Dantem si nedokázala pomoct.

Těch posledních pár týdnů bylo skvělých a obtížných zároveň - byly až po okraj plné mučení, které nikdy předtím nezažila. Trávili spolu

takřka každý večer a všechny víkendy. Když se spolu neviděli, snažila se, aby měla vždycky hodně práce. Párkrát si vzala nějakou práci domů, šla s Lucií na večeři, prošmejdila všechny regály s knihami ve svém oblíbeném knihkupectví. Ale i tak měla pocit, že každou minutu, kterou není s Dantem, prožívá jakoby zpovzdálí. Měla pocit, že všechno je jí nesmírně vzdálené, kromě něj.

Když šla s Lucií na večeři, její kamarádka samozřejmě poznala, že se něco děje, ale netlačila na ni. A Kara jí zas tak často nevolala. Věděla, že Lucie nebude čekat celou věčnost, až se Kara uráčí jí něco říct, takže bude lepší, když se jí teď nějakou dobu bude vyhýbat.

Netušila, jak dlouho to v sobě ještě dokáže udržet. Měla pocit, že to z ní vylétne pokaždé, když trávila noc s Dantem. Cítila mírné zklamání a zároveň úlevu, že ji ještě znovu nevzal do Chrámu rozkoše. Tam to bylo příliš intenzivní. Věděla, že kdyby se tam spolu zase vydali, pohroužila by se tak hluboko do sebe, že by se už nedokázala ovládat, takže by z ní všechna ta slova mohla vylétnout a její tajemství by bylo prozrazeno.

A to nemohla dopustit. Kdyby se mu svěřila, museli

by se s tím oba nějak popasovat a všechno by šlo do háje. A v hlavě jí pořád vyskakovala její poslední zkušenosi, kdy se nějakému muži s něčím svěřila, totiž když Jakeo vi řekla o svých trochu temnějších touhách. Což známe nalo naprostý konec jejich vztahu. To bylo v pořádku. Stejně se k ní vůbec nehodil. Ale i tak, byla to přesně ta ková chvíle, kdy se rozhodla někomu svěřit svoje tajem ství, takové, o kterém věděla, že by si ho měla nechat pro sebe.

Povzdechla si, odložila telefon zpět na stůl a začala se věnovat dokumentu, na němž pracovala a který svítil na ob razovce jejího počítače. Dnes byl pátek a ona měla to hlá šení odevzdat v pondělí odpoledne. Pokud teď nedá všech pět dohromady a nepohne s tím, nastane v pondělí peklo. Donutila se pořádně soustředit. Konečně její mozek zabral a ona se ponořila do práce.

Bylo skoro pět hodin odpoledne, když její telefon konečně zapípal s oznámením, že jí přišla zpráva. S tlukoucím srdcem si jednou rukou uhladila vlasy. Musí se uklidnit! Vždyť to vůbec nemusí být zpráva od něj.

Jenže tohle byla zpráva od něj.

Dnes veěer u mě doma. V sedm hodin.

Usmála se sama pro sebe. Nemluvili o tom, že by se měli dnes večer sejít; měla pocit, že říkal cosi v tom smyslu, že cosi plánují s Alekem. Avšak dříve než mohla odpovědět, objevila se na displeji další zpráva.

Změna. Nemůžu cekat. Přijď v šest ke mně do kanceláře. Úsměv zesílil a tělo jí zaplavilo teplo. Její bradavky uvězněné v krajkové podprsence se postavily.

Jedna hodina. Celých šedesát minut, než ho znovu uvidí. A pak, kdo ví, co se může stát?

Tohle se jí líbilo - že ji držel v neustálém napětí. Nepřestávalo ji udivovat, že mu to nemá za zlé. Protože stará Kara by mu to za zlé určitě měla. Jenže Dante jí ukazoval, že když se vědomě vzdá moci nad sebou, neodhaluje to automaticky její slabost. Což byl pro ni zásadní objev. Osvobozující objev. Ostatně to samé jí tvrdil hned při prvním setkání. Tehdy mu to nevěřila. Jenže těch posledních pár týdnů všechno změnilo.

Nečekala, že by jí celá tahle záležitost s Dantem mohla přinést nějaké nové poznatky o její osobě. Když o tom tak uvažovala, vlastně nevěděla, co si od toho všeho původně slibovala. Možná krátký flirt se starou láskou. Náhled do zákoutí jejích temnějších představ. Nikdy předtím by neřekla, že klesne takhle hluboko. Že každou vteřinu, co je vzhůru, stráví myšlenkami na něj.

Sex s Dantem. Dantova velká postel. Dantovo nádherné tělo. Sametově hladká kůže. Jeho rozkazovačný hlas i ruce.

Dante.

Už jen hodinu…

Dvanáct

Dante už podesáté za posledních šedesát minut zkontroloval, kolik je hodin. Za pět šest. Ještě pár minut a bude míl Karu u sebe.

Už se dávno přestal zajímat o to, proč ho Kara neustále vzrušuje. Uzavřel sám se sebou takovou dohodu, že si to může užít, aniž by tomu rozuměl. Na jakési hlubší úrovni si však velmi dobře uvědomoval, že se něčemu vyhýbá. Prostě se rozhodl, že se tomu nebude nijak blíže věnovat.

A Kara byla úžasná ženská, proč by si ji neměl užívat? Byla sexy jako blázen. A chytrá, pravděpodobně chytřejší než on, což se tedy

moc často nestávalo. A sex s ní… Byl vždycky trochu perverzní. Dokonce i když se spolu milovali bez všech těch praktik, které šly za hranu běžného sexu, byla v něm dynamika moci a kontroly jasně zřetelná.

Tak to samozřejmě bude asi vždycky a za každých okolností, protože Dante je, jaký je. Byl takový většinu svého dospělého života. Ale něco z toho se dalo připsat na účet Kary. Způsob, jakým reagovala. Potřeba nechat se ovládat v ní byla hluboce zakořeněná. A to se mu na ní moc líbilo. Ale ani to pro něj nebylo tak důležité jako obvykle.

Kara měla pravdu, když ho obvinila z toho, že netradičními sexuálními praktikami si vlastně drží lidi dál od těla. Dokázal si to připustit. Uměl si připustit i to, že přesně tak je tomu i v případě Kary. Jenže jí se podařilo proniknout prasklinami v jeho pomyslném brnění a najít si cestu, jak se mu zarýt pod kůži. Bylo mezi nimi daleko víc skvělých věcí. Sex, ale i když si spolu povídali. Uměl si s ní povídat celé hodiny. A často to tak dopadlo; po milování zůstali vzhůru dlouho do noci. Nebo za líných nedělních rán. Někdy spolu sedávali v tichém družném mlčení, což bylo snad ještě podivnější. Strašidelné, když na to pomyslel, takže o tom radši nepřemýšlel.

Aspoň ne moc často. Ovšem právě teď, když čekal, až se konečně objeví ve dveřích jeho kanceláře, si nemohl pomoct.

Bude tu každou chvíli. Tělem mu projela vlna očekávání. Očekávání, které pro něj znamenalo víc než jen to, že mu ztvrdnul pták. To, že ji znovu přehne přes desku svého pracovního stolu. Soustřeď se jen na sex. Na tu hru.

Přejel si dlaní po linii dolní čelisti a podrbal se ve strništi, které mu tam od rána vyrašilo. Potřeboval nějaký ostrý vjem, který by ho vrátil zpátky na zem.

Začíná se mi to vymykat z ruky.

Ženská se mu začíná vymykat z ruky. Přesněji řečeno Kara. Někdy musel vynaložit veškerou sílu jen na to, aby to nějak zvládl.

Jemné zaklepání a pak hned proklouzla mezi dveřmi. V úzké sukni, které tak ráda a často nosívala a která jí padla jako ulitá, vypadala fantasticky. Dnes měla na sobě sukni z jemné rudé vlny. Líbilo se mu, že to nebyla obyčejná

černá, nebo nějaká neutrální barva, jaké ve firmě nosili všichni. Jakou obyčejně měla na sobě i ona. Jako kdyby už dopředu věděla, co po ní dnes bude chtít. Jako kdyby si tuhle zatraceně sexy věc vzala na sebe jen kvůli němu. Možná to tak bylo.

Usmála se na něj a on se opřel ve svém pracovním křesle a posunkem hlavy jí pokynul, aby k němu přistoupik blíž.

Měl už docela slušnou erekci. Drž to pod kontrolou, chlapče. Jenže jak se k němu blížila přes celou kancelář, začal ho fascinovat houpavý pohyb jejích boků. A taky kontrast její sexy přiléhavé

sukně a sněhobílé halenky, kterou k ní zvolila. Jak dlouhé vypadaly její nohy v těch černých punčochách a vysokých černých lodičkách.

„Dante…”

„Karo.” Na chvilku se odmlčel, aby si ji mohl opravdu důkladně prohlédnout. Líbilo se mu, jak se pod jeho pohledem kroutí. Líbilo se mu na ní vlastně všechno.

„Krása,” zamumlal, natáhl se k ní a vzal ji za ruku.

Mysli jen na sex. Jaká asi bude…

Stáhnul ji k sobě na klín. Na stehnech cítil dotek jejího měkkého zadečku. Překážela tam spousta látky, ale přece jen byli pořád v práci a on nastavil pravidlo, že ji tady nikdy nebude svlékat do naha. Připadalo mu to tak míň riskantní, dokonce i když vždycky zamykal dveře. Kdyby někdo zaklepal, mohli by se oba za moment upravit. V kanceláři ji prostě nikdy nesvlékal. I když ji tu chtěl mít nahou, roztáhnout jí stehna daleko od sebe, aby se na ni mohl vrhnout a lízat ji tak dlouho, dokud nedosáhne orgasmu.

Při tom pomyšlení mu penisem zacloumal nával touhy.

Ano, soustřeď se jen na takovéhle věci.

Líbilo se mu takhle se na ni vrhnout. Nedokázal se na

bažit té sladké chuti jejího pohlaví. Když jí to dělal pusou. To měl hodně rád. A ona evidentně taky, což dělalo celou záležitost ještě přitažlivější.

„Jak ses dnes měla?” zeptal se jí a rukou ji objal kolem pasu tak pevně, aby ucítila, že ji má ve své moci. Zase tady velel on, ona mu seděla na klíně a jemu každou další vteřinou rostla erekce.

„Docela… docela to šlo.” „Šlo?”

„Než jsi mi poslal tu zprávu.”

„Aha. Tobě se nelíbila?” Druhou rukou jí zajel mezi nohy a maličko ji štípnul do vnitřní strany stehna.

„Au! Nemohla… jsem se dočkat, až tu budu s tebou. Nedokázala jsem se soustředit na nic jiného.”

Usmál se na ni. „Správná odpověd. A co jsi to po mně vlastně chtěla, Karo?”

Pomalu, trhavě se nadechla. „Všechno.”

Další bodnutí rozkoše někde hluboko v jeho břiše, v jeho slabinách.

„Jsi perfektní.”

Byla to pravda. Skutečně byla perfektní.

Opřela se o něj a do hrudi se mu vtiskla linie jejích hedvábím zkrocených prsů. Přísahal by, že cítí, jak se jí rozpaluje pohlaví, cítil to i přes všechny ty vrstvy oblečení, přes punčochy, sukni i svoje kalhoty. Tohle je fakt mučení! Nevydrží to už ani o vteřinu déle.

„Postav se, Karo.”

Bez jakýchkoliv námitek vstala. Kdyby tak věděla, jak submisivní najednou je pokaždé, když Dante jen naznačí, že spolu hrají jejich hru. Už to dělala automaticky. Líbilo se mu to.

„Otoč se,” přikázal jí a ona poslechla. „Odkopni pryč boty. Hodná holka.”

Sáhl jí pod sukni a stáhl jí punčochy. Pak jí vyhrnul suk ni až do pasu a zjistil, že je pod ní úplně nahá.

„Aha, to je pěkné. Teď se ohni a natáhni se tady přes stůl. A roztáhni ta svoje pěkná stehna hezky od sebe.”

Udělala, jak jí nařídil, a položila se na desku jeho stolu tak, že si mohl prohlédnout růžové lupínky jejích styď kých pysků, které se leskly vlhkostí. Ústa se mu zaplavil;! slinami.

Hladil ji po nahém zadku. Cítil, jak se chvěje. Pak ně kolika prsty vklouzl mezi měkké záhyby jejího pohlaví a zjistil, že je úplně mokrá. V penisu mu divoce tepala krev.

„Ohni se ještě víc - ano, to je ono.”

Zadek jí čněl vysoko do vzduchu, pohlaví doširoka otevřené. Dante se naklonil kupředu a rukou jí roztáhnul pysky od sebe, aby ji mohl ochutnat.

Chutnala sladce a slaně, jako moře a čistý nektar rozkoše dohromady. Lízal ji dál dlouhými pomalými tahy po celé délce její štěrbiny a ona bez ustání sténala.

Odtáhl se.

„Bud zticha, Karo.”

Znovu se k ní naklonil a znovu ji začal lízat. Napjaly se jí svaly na stehnech - úplně cítil to napětí -, což ovšem zároveň znamenalo, že je už blízko vrcholu.

Znovu se pustil do práce a dál ji lízal. Prsty jí zajížděl dovnitř a zase ven, pak se přesunul nahoru a masíroval tvrdý výčnělek jejího klitorisu. Tiše vzdychala a vycházela vstříc jeho obličeji.

„Dante.

Lízal ji dál a vrážel jazyk hluboko do jejího pohlaví. „Už budu,” zašeptala.

Odtáhl se a přesunul jednu ruku na její zadek. Vyrazila proti němu, protože věděla, co ji v příštích chvílích čeká, a roztáhla nohy ještě dál od sebe. Pak jí zastrčil jeden prst,

celý mokrý od jejích tělesných šťáv, přímo do jejího těsného zadečku.

„Ach…” Když do ní vnikl, podařilo se jí nezvýšit hlas. „Tohle je skvělý…”

Znovu se k ní přiblížil, zabořil obličej do jejího pohlaví a střídavě lízal a laskal její stydké pysky; prst jí ovšem v zadečku nechal. Když jí druhou rukou zmáčkl klitoris, okamžitě se udělala a kundička jí začala úplně téct. Svěrač zadečku kolem jeho prstu se pevně sevřel. Třásly se jí nohy.

Měl tak pekelně velkou erekci, že by se dokázal udělat okamžitě, jen z toho, jak cítil její orgasmus. Z toho, jak sametově hebkou měla kundičku a zadek.

Kristepane, uklidni se.

Ale srdce mu bilo jako o závod. Začal ztrácet kontrolu nad situací a to byl vždycky hrdý na to, jak mu to jde.

Pokud se jí hned nepřestane dotýkat, tak se udělá hned teď, jako nějaký puberťák se svou první holkou.

Odtáhl se od ní a odvážil se jen položit jí jednu ruku na kříž. Dýchal stejně trhaně jako ona.

„Oblékni se,” pronesl drsným tónem, postavil se a sebral její punčochy, které ležely na podlaze.

Otočila se, podívala se na něj a v pohledu jejích oříškově hnědých očí se zračil zmatek i opar právě prožitého orgasmu. Jenže on jí to nedokázal vysvětlit.

Za několik okamžiků měla na sobě punčochy i boty a sukni pěkně staženou kolem boků a stehen. Vzrušení jí zbarvilo tváře dorůžova.

„Dante, je to… Je všechno v pořádku?”

„Jo. Ne. Musím tě odsud dostat pryč. Už to sakra nedokážu vydržet, Karo. Musím tě mít. Nemůžu se dočkat, až se dostaneme ke mně domů.” Stáhl ji k sobě, vzal ji za ruku a na chvilku ji přidržel na svém naběhlém penisu. Do hor

kem planoucí tváře jí zamumlal: „Ošukám tě rovnou v autě. Vezmi si kabát.”

Slyšel, jak těžce polkla. Neodpověděla mu. Ale když M jí zadíval do očí, viděl v nich touhu skoro stejně silnou jak > ta jeho. Beze slova přikývla.

Zdálo se jim, že uplynula celá věčnost, než posbírali ka báty a aktovky. Pak po schodech dolů, ven z budovy do pa i kovacího domu přes ulici a nakonec výtahem nahoru k jeh( > autu.

Zaparkoval na čtvrtém podlaží. Nebylo úplně prázd ně; i když už většina lidí na konci pracovního dne odjc la, pořád tu bylo zaparkováno několik aut. Každou mi nutou se víc stmívalo. To mu bylo docela jedno. Prostě ji musel mít.

Otevřel dveře spolujezdce svého stříbrného BMW a ona vklouzla dovnitř.

„Odsuň sedadlo co nejvíc dozadu,” přikázal jí, naklonil se přes ni a z přihrádky v palubní desce vytáhl balíček kondomů. „A sundej si punčochy.”

Udělala vše, co po ní chtěl. Její poslušnost, submisivita, důvěra dodávaly celé věci tu pravou šťávu.

Stál vedle auta. Svlékl si kabát, hodil ho na zadní sedadlo a naposledy se rozhlédl po celé garáži. Nikdo tu nebyl. Aspoň ne teď. Měl příliš velkou erekci, takže mu to bylo vlastně jedno. A samozřejmě prvek exhibicionismu, i když tu teď zrovna nikdo nebyl, ho taky vzrušoval, podobně jako pokaždé, když si s někým hrál v Chrámu rozkoše.

Přešel ke dveřím řidiče a nasedl do auta. Nahmatal páku a odsunul svoje sedadlo co možná nejvíc dozadu, pak sklopil opěradlo, až vznikla skoro rovná plocha. Rozepnul si kalhoty, vytáhnul ven svého ptáka a rychle si nasadil kondom. Dokonce i ten kradmý dotek jeho vlastní ruky byl na něj skoro příliš.

„Pojď sem, krásko.”

Natáhl se ke Káře. Vylezla si na něj a on se zadíval do jejích zamlžených, kovově lesklých očí. Byla už hluboko pohroužená do sebe. Když jí nedovolil moc mluvit, vždycky tak skončila. Dokonce i když ji jen ohnul přes desku svého pracovního stolu. Vzal si ji přímo tam. Každou chvíli se nořila hlouběji a hlouběji. Bylo to nádherné.

Teď na to ale dokázal myslet jen stěží. Vlastně nedokázal myslet prakticky na nic, když si ho osedlala se sukní vyhrnutou až do pasu.

„Zůstaň tak, Karo. Chci tě prostě… jen ošukat.” Vzepjal se v bocích a vniknul do ní. Tělem mu projela slast. „Kristepane, Karo, tohle je fakt skvělý. Nehýbej se, nebo se hned udělám.”

Zadržel dech a jeho penis v ní divoce pulzoval. Po chvíli a několika dlouhých, uklidňujících nádeších se zeptala: „Dante?” „Copak, miláčku?”

„Chci tě… Dovolíš, abych ošukala já tebe?”

Bylo skvělé, že o tohle požádala, přestože byla pohroužená tak hluboko do sebe. Pořád tam ovšem byla, i když se ho takhle ptala.

„Ty mě zabiješ, krásko. Ale jo, ošukej mě.”

Usmála se na něj, a když dosedla na jeho ptáka, kousla se do rtu.

„Ach…”

Rozkoš byla jako zásah elektrickým proudem. Šokující. Ostrá. Pronikala hluboko do jeho útrob. Sám se musel kousnout do rtu, aby se hned neudělal.

„Počkej,” přikázal jí, přidržel ji kolem útlého pasu a znovu se zhluboka nadechl. Pak ještě jednou. Snažil se uklidnit. „V pořádku,” konečně pronesl.

Začala hýbat boky. Její kundička se těsně svírala kolem

jeho penisu. Klouzal dovnitř a zase ven, až se mu začala to čit hlava a skoro ztratil dech.

Rozkoš v něm narůstala takovým způsobem, že to až bo lelo: bolel ho pták i varlata, píchalo ho na prsou.

„Karo.

Začala se pohybovat rychleji a tvrdě na něj dosedala. Byl. i tak nádherná, že se to skoro nedalo vydržet. Tvář měla čilou zčervenalou, rty nádherně rudé. Všude kolem se vzná šela vůně jejího předchozího orgasmu.

Zadržel dech a snažil se zastavit nadcházející orgasmus; pak natáhl ruku a štípl ji do poštěváčku.

„Au, Dante!”

A pak se znovu udělala. A on ji následoval, její svírající se pohlaví ho k tomu donutilo. „Karo… Ježíšikriste!”

Orgasmus byl tak silný, že se celý chvěl. Tělo mu zapla vila čistá, bodavá rozkoš. A v hrudi cítil… co vlastně?

Nedokázal o tom přemýšlet. Všechny ty pocity ho do-čistá přemohly. Točila se mu hlava z toho, jak se mu Kara zhroutila do náručí.

Něco se s ním stalo. Jenže ani zaboha nedokázal přijít na to, co to asi tak mohlo být. Vždycky se mu přihodilo něco nového, když šlo o Karu. Všechny jejich společné zážitky. A jeho… city vůči ní.

Objal ji a pevně ji držel v náručí. Cítil, jak z ní sálá teplo a ztěžklý dech, který vydouval její měkká ňadra proti jeho hrudníku. Byla tak skvělá! Dokonce i potom, co se udělal. Byla lepší než cokoliv, co ho doposud v životě potkalo.

A něco v jejich milování znamenalo… Ne, milování to nebylo. Sex byl skvělý a vždycky je svedl dohromady, ale částečně byl skvělý taky díky tomu, co se mezi nimi dělo mezitím, co spolu měli sex.

Točila se mu hlava. Snažil se přijít na kloub tomu, co se to s ním sakra děje. Něco nového a podivného a Dante měl velký problém tomu všemu porozumět. Věděl jen to, že být s ní je správné.

Pro dnešek, kamaráde.

Ano, pro dnešek. A možná ještě chvíli v budoucnu.

Přemýšlel vůbec někdy takovým způsobem o nějaké jiné ženě? Chodil někdy s někým, s kým měl plány a myšlenky, které přesahovaly horizont jednoho týdne? Nebo možná měsíce?

Párkrát se o nějaký vztah pokoušel. Ale nikdy to nefungovalo. Protože nikdy nebyl ochoten přemýšlet o nějaké budoucnosti. Tedy kromě plánů na společný víkend pár týdnů dopředu. Nebo na večer strávený v Chrámu rozkoše.

Bylo mu třicet jedna let. Možná už bylo na čase. Dokonce i pro něj.

„Dante?”

„Hmm. Promiň. Trochu jsem se zamyslel. Je ti to nepohodlné, miláčku? Chceš se nějak přesunout?”

„Malinko nepohodlné to je. Ale nechci se hýbat.”

Objala ho rukama kolem krku a v jeho hrudi se cosi ozvalo.

„Hele, co kdybychom šli někam na večeři?” zeptal se jí, protože se mu nechtělo ji brát rovnou k sobě domů. „Ano. Vlastně docela

umírám hlady.” „Dobře. Fajn. Pojďme se dát zase trochu dohromady.” „Dante?” „Copak?”

„Bylo to… nádherné.”

Trochu se odtáhl, aby si ji mohl pořádně prohlédnout. Na tváři jí hrál neznatelný, nejistý úsměv. Oči jí však plály. „To ano,” odpověděl.

Natáhl ruku a odhrnul pramen vlasů, který jí padal do obličeje. Ten podivný pocit v hrudníku ještě zesílil.

Kara se celá třásla. Byl k ní tak něžný. Pořád ji hladil ko necky prstů po tvářích. A jí se z toho točila hlava. Z jelio doteků. Z něj. Dokonce i v rámci všech těch netradičních sexuálních praktik bylo tohle něco úplně nového a jiného. On byl jiný Společně dosáhli jakési nové úrovně. Pořád si to nedoká zala dát všechno správně dohromady. Hlava i tělo jí stále vrněly prožitým vyvrcholením.

Uvědomovala si, že je po řád ještě pohroužená do sebe. Bylo obtížné o něčem pře mýšlet, na cokoliv se soustředit.

Ale on ji teď zval na večeři a začalo to vypadat jako oprav dové rande. Tedy aspoň na ně dva. Většina lidí nezačíná ran de orálním sexem na pracovišti, po němž následovala po řádná šukačka na předním sedadle auta. Jenže Dante byl neobyčejný muž. A ona si začala uvědomovat, že je asi neobyčejná žena. Ta myšlenka se jí zalíbila.

Slezla z jeho klína a uvelebila se na měkkém koženém potahu sedadla spolujezdce. Oba se upravili.

„Nebude ti vadit thajská restaurace?” zeptal se.

„Ne, samozřejmě že ne. Ale Dante, neměl jsi mít dneska sraz s Alekem?”

„Do prdele. No jo. Počkej chvilku, pošlu mu zprávu. Měli jsme jít do kina. Nebude mu vadit, když to zruším.”

Tohle byla ta změna - Dante kvůli ní rušil svoje plány. A to jí ještě víc připomínalo, že se něco změnilo.

Není možné, aby k té změně došlo, když se spolu milovali. Byl to jen sex. Co se to s ním dělo?

Dante dopsal zprávu na mobilu, nastartoval auto a vyjel z parkovacího domu ven. Restaurace Divoký zázvor neby

la daleko, takže tam byli za minutku. Zavedli je do útulného boxu vzadu v lokálu. Karu překvapilo, že se Dante usadil na místo vedle ní a nesedl si naproti.

Možná že jí to bude chtít udělat pod stolem, jako v té italské restauraci?

Srdce jí bilo jako o závod. To by se jí docela zamlouvalo. Ale najednou to bylo… nedůležité.

Jenže místo aby jí Dante položil ruku na stehno, obtočil jí paži kolem ramen a přitáhl si ji blíž k sobě.

„Jsi v pohodě?” ujistil se.

„Ano, je mi dobře. Proč?”

„Jen se ptám. To bych přece měl udělat vždycky, když se kvůli mně pohroužíš do sebe.”

Pokrčila rameny. „To jsem rozhodně byla. Dokonce ještě dřív, než jsem přišla k tobě do kanceláře.”

„Tohle se mi na tobě líbí.”

Usmíval se na ni a ve tvářích se mu objevily dolíčky.

„Jenže… dnes večer tam bylo ještě něco navíc.”

Jeho úsměv pohasl a ramena pod naškrobenou bavlnou světle modré košile se mu trochu napjala. Ale přikývl na souhlas. „Jo. To bylo.

Rozhodně je s námi něco trochu jinak.”

„Dante… líbí se mi, co se s námi děje. Mění se to. A možná je to dobře, jen… jen když na to myslím moc dlouho, jsem… plete mi to hlavu. Bože, vůbec jsem to sem neměla tahat. Zase se chovám jako nána.”

„Ne, to je v pořádku. Sám jsem na to taky myslel.”

Kousla se do rtu a přemýšlela dál. „Víš co, já nehledám žádný vztah. Po tom posledním, který jsem zažila, už ne.”

„Ano…”

,A sama dobře vím, že ty taky ne. Jen bych chtěla, abys to věděl.”

„Dobře.” Ale v jeho hlase stále zněla otázka, jako kdy

by si pořád nebyl jistý, kam tím vším míří. A ona možní taky ne.

„Řekla bych, že se chci zeptat na to, jestli ti nevadí, kdy/ spolu takhle… jsme? Protože já si myslím, že je to skvělé Opravdu moc dobré přesně tak, jak je to ted.”

„To je. A ano, vyhovuje mi to přesně tak, jak to teď je. Je dobré vědět, že jsme v tomhle zajedno. V každé rovině.

„Dobře. Fajn.”

Usmála se na něj, ale v těle jí zběsile bušilo srdce. Pro tože měla pocit, že celý tenhle rozhovor byla jedna velk.í lež. Pověděla Dantovi, co chtěl slyšet, a ne pravdu. Ale m. i strach, že se s tím nedokáže srovnat on, nebo že by to ne zvládla ona sama?

Když jim Dante objednal pití, uvědomila si, že potřebuji změnit téma na něco méně vážného. V téhle chvíli to stej ně nedokáže vyřešit.

„A na co jste měli jít s Alekem do kina?”

„Nějaký akční film. Nějaká totálně chlapská záležitost.” Zakřenil se na ni a ve tvářích se mu zase objevily dolíčky „Jeru > přítelkyně Dylan takovým akcím říká rande pro chlapy.”

Kara se zasmála. „To je vtipné.”

„Už spolu nechodíme tolik ven jako kdysi. Musel jsem si zvyknout na to, že Alec má vůbec nějakou přítelkyni. Ale jde jim to spolu. Ona mu hodně svědčí. A Alec je jeden z těch chlapů, o kterých jsem měl pocit, že bych takovou věc nikdy nemohl říct. Nebo spíš byl.” Odmlčel se a přejel prsty po plátěném ubrousku, který ležel před ním na stole. Chvíli na něj zíral a pak pokračoval: „Byl… stejný jako já.”

Znovu se na ni podíval a oči mu ztmavly. Zamračil se. Srdce jí v hrudi divoce pumpovalo.

Tohle nic neznamená. Nechce tím naznačit, ze se dokáže změnit.

„Aha, už tu máme pití. Na zdraví!” Pozvedl sklenku se skotskou s ledem a usrkl. „Takže ty nejsi žádná velká fa-nynka akčních filmů?” Měla pravdu - nic to neznamenalo. V duchu si povzdechla. Opravdu chtěla, aby to tak bylo?

„Dante, ty parchantě!”

Oba současně vzhlédli k muži s bradkou, který se nad nimi tyčil. Byl skoro stejně přitažlivý jako Dante, ovšem jednou rukou držel kolem pasu štíhlou ženu s nádhernými rudými kudrnami.

„Aleku! Co tady děláte?”

„Když jsi mi poslal zprávu, že to do toho kina nestihneš, rozhodli jsme se jít na večeři.”

„Aha. Něco mě… zdrželo.” Dante se s úsměvem otočil ke Káře.

„Představíš nás?” optal se Alec a už podával Káře ruku. Cítila se vedle něj jako trpaslík. Trochu ji děsil.

„Ano, samozřejmě. Karo, tohle je Alec a jeho přítelkyně Dylan. Tohle je Kara Crawfordová.”

Takže tohle byl Alec. Dantův nejlepší kamarád. A Dante se před ním o ní evidentně nikdy nezmínil. Trochu ji píchlo u srdce. Ale snažila se nedat nic najevo a potřásla si rukou s Alekem a posléze i s Dylan.

„Rád vás poznávám.” Dylan se usmívala. Byla to krásná žena s jemnými rysy a světlou, skoro průsvitnou kůží.

„Pojďte si sednout k nám.” Dante mávl k protějšímu sedadlu. Alec přikývl. „To zní dobře.”

Pomohl Dylan z kabátu a usadil ji ke stolu. Okamžitě se objevila servírka, vzala jim kabáty a oni si objednali pití. Kara si nemohla nevšimnout, že Alec objednával i za Dylan, stejně jako Dante objednával vždycky za ni. Dylaniny klidné šedé oči ani nemrkly.

„Copak děláte, Karo?” zeptala se Dylan.

„Jsem advokátka. Pracujeme s Dantem u firmy Kellehci, Landers a Tate.”

„Nikdy nechoď s holkou, která je stejně chytrá jako ty,” mrknul Alec na Danta. „Dostane tě to do pěkných pro blémů.”

Dylan se k němu otočila a usmála se na něj. „Teď más ovšem problém ty,” oznámila mu škádlivě. „Ha!”

Zvedla obočí a on se naklonil a políbil ji na tvář. Rozesmála se. Servírka jim přinesla pití a přijala další objednávky od obou mužů. Bylo na tom cosi podivně přirozeného a Dy lan na to opět nijak nereagovala. Koneckonců, Dante pře ce říkal, že se s Alekem potkali v Chrámu rozkoše. Což prav děpodobně znamená, že i Dylan má co do činění s BDSM. Káře trochu zahořely tváře. Znamená to snad, že Alec a Dylan to o ní taky vědí? Ale Dante se jim o ní vůbec nezmínil. Mohla být prostě jen další z žen, s nimiž se stýkal.

Nevadí. Prosté se chovej jako normálně.

„A co vy, Dylan?” zeptala se Kara. „A Alec?”

„Jsme oba spisovatelé,” oznámila Dylan. „Já píšu erotické romány a Alec zase thrillery.”

„Aha. Vy jste Dylan Ivoryová. Něco jsem od vás četla. Líbilo se mi

Umění touhy.”

Dylan se začervenala. „Děkuj u. Je to od vás moc milé, že to říkáte.”

„Je to pravda.”

Dylan se hřejivě usmála. Kara měla pocit, že by si tuhle ženu dokázala oblíbit, pokud dostane šanci se s ní blíž seznámit.

Akorát že tohle byli Dantovi přátelé. Bylo tedy vysoce nepravděpodobné, že k tomu dostane příležitost. To by totiž až moc připomínalo vztah.

Cožpak mu před malou chvílí zrovna neřekla, že o žádný vztah nestojí, že se jí bude zamlouvat nejvíc, když zachovají současný stav věcí?

Začal se jí svírat žaludek. Zrychlil se jí tep. Usrkla ze své skleničky

- Dante jí objednal studené saké -, ale nijak jí to nepomohlo se uklidnit. Proč tak panikaří?

„Omluvíte mě všichni? Budu hned zpátky.” Dante ji pustil ven z boxu a ona vstala a připadala si trochu hloupě.

„Půjdu s vámi,” nabídla se Dylan a taky vstala. Kara neměla jinou možnost než na ni počkat.

Obě společně zamířily na dámské záchody, které se nacházely v zadní části restaurace. Když byly uvnitř, Dylan se dotkla rukou Kariny paže.

„Jste v pořádku, Karo?”

„Cože? Ano, samozřejmě.”

„Sotva se známe, ale doufám, že se nebudete zlobit, když vám povím, že jste trochu bledá. A neklidná.”

„No, jsem jen…” Zavrtěla hlavou. „Nedokážu si ani vymyslet nějakou dobrou výmluvu,” přiznala s pousmáním. „A teď je mi opravdu trapně.”

„Jde o Danta?”

Kara lítostivě zavrtěla hlavou. Pak ovšem musela přikývnout. Šlo o Danta. Jenže tuhle ženskou vůbec nezná! Tahle ženská je přítelkyní Dantova nejlepšího kamaráda.

„Karo, asi bych se do toho neměla plést, ale musím vám říct, že jsem nikdy neviděla, že by se Dante někdy na někoho díval způsobem, jakým se dívá na vás.”

„Co tím myslíte?”

Dylan se kousla do spodního rtu. „Tedy ne že bych ho viděla s mnoha ženami, ale párkrát jsme se s ním už potkali. A obvykle je docela rezervovaný. Ale vy… Dívá se na vás takovýma psíma očima.”

„To není pravda.”

„Ale ano.” Dylaniny šedé oči se zablýskly a na její tváři se objevil lehký úsměv. „Ten chlap je z vás úplně vedle.”

„Cože? Ale ne, jsem si jistá, že ze mě není… úplně ved le.” Kara si projela rukou vlasy. „Jen spolu… chodíme. Nebo tak nějak.”

„To je jeho obvyklý styl. Ale jsem si jistá, že to už o něm víte. Tedy… víte o tom?”

„Ano, samozřejmě. Dante je vůči mně naprosto otevře ný, co se týče jeho názorů na chození a vztahy obecně.”

„Bože, to je mi líto. Asi jsem toho řekla příliš mnoho. Nic mi do toho není.”

„Ne, to je v pořádku,” ujistila ji Kara. Skutečně to tak bylo. Dylan se k ní chovala opravdu hezky.

Dylan se usmála a naklonila se k umyvadlu, aby si umyla ruce.

„Občas do něčeho strkám nos. Opravdu se omlou vám, Karo.”

„To je v pohodě. A bylo od vás hezké, že jste šla se mnou. Ujistit se, že jsem v pořádku.”

Dylan si osušila ruce. „Vrátím se zpátky ke stolu a dám vám chvilku o samotě.”

Kara se na ni usmála a s úlevou si uvědomila, že Dylan asi instinktivně ví, že se potřebuje dát trochu dohromady.

„Díky”

Dylan přikývla a odešla.

Kara se podívala na svůj odraz v zrcadle. Měla obrovské oči a pořád trochu pobledlé tváře. Co se to s ní dělo? Jsi zamilovaná do muže, který tě milovat nikdy nebude. Srdce jí bušilo, prudce, až ji bolelo na prsou. Ale Dylan tvrdí, že je z ní vedle… Nedělej si falešně naděje. Ne, čím výš míří její naděje, tím horší to bude na konci. Tohle rozhodně riskovat nehodlá. Skoda že už bylo příliš pozdě.

%

Třináct

Dante podřadil a pomalu zastavil před domem, kde Kara bydlela. Dost dobře nevěděl, proč se nakonec rozhodl nevzít ji k sobě domů. Skutečnost, že se už spolu pomilovali, v tom nehrála žádnou roli.

Nemohl se jí nabažit. Být s ní… Možná tohle byl ten důvod. Fascinovala ho. Byl jí úplně posedlý. A naplno mu to došlo, když se díval na Aleka s Dylan, jak po sobě lezou, jak se jeden na druhého dívají, jak cítil, že se dívají na ně dva s Károu. Když viděl jejich štěstí.

Když si poprvé uvědomil, že malá část jeho já chce přesně tohle. Nejvyšší čas se toho pocitu zbavit.

„Díky za večeři,” pronesla Kara, vzala si kabát a aktovku.

„Samozřejmě, za málo.”

„S Alekem a Dylan to bylo fajn. Vypadají jako milí lidé.” Přikývl.

„To ano.”

Kara ještě chvilku seděla a pozorovala ho. Pak se kousla do rtu.

„Dante? Je… je všechno v pořádku?”

„Ano, samozřejmě. Proč se ptáš?” Nechtěl, aby to znělo tak nenucené. Tak chladně. Jenže cítil, jak se v něm znovu staví známé zdi z toho nejpevnějšího betonu.

„Vím, že jsme se dnes vůbec neměli vidět, ale…” Odml čela se, pak pokrčila rameny. „No, jen že obyčejně spolu trávíme celý víkend a… Vlastně nic. Není to důležité.” Potřásla hlavou, odvrátila se od něj a natáhla se po klice od dveří.

Chytil ji za ruku. „Karo.”

Otočila k němu hlavu. Oči jí v matném světle pouliční lampy plály tlumeným stříbrným a zlatavým žárem. Její dlouhé řasy rámovaly doširoka otevřené oči. V pohledu sejí zračil zmatek. Nezlobil se za to na ni. Vůbec jí neřekl, proč ji v pátek večer chce vysadit před jejím domem. Sám si tím ostatně nebyl moc jistý.

„Nechoď nikam,” tiše pronesl.

„Co tím myslíš? Vzal jsi… vzal jsi mě domů, tak jsem si říkala -”

„Já vím,” skočil jí do řeči. „Byl jsem… Nevím, na co jsem myslel. Pojeď se mnou ke mně.”

Její zuby se znovu zakously do plného růžového spodního rtu.

„Myslím… možná bych měla dnes večer zůstat doma. Možná to byl opravdu dobrý nápad. Ano. Řekla bych, že ano. Mohla bych toho využít a dohnat nějaké resty v práci. V pondělí mám něco odevzdat a dneska jsem na to jaksi neměla čas.”

„Aha. Dobře. Neuvědomil jsem si, že máš ještě nějakou prací. Proč se teď cítil jako úplný blbec? „Tak tedy dobře.”

Ještě chvilku seděla a beze slova ho pozorovala. Přitáhl si její ruku k ústům, políbil ji na hřbet a ona se usmála. Ale jen trošičku.

„Zavolám ti, Karo.”

Jasně. Ted se fakt chová jako blbec!

V její tváři četl, jak moc ji to ranilo. A trochu se sám před sebou zastyděl. Přikývla a mlčky vystoupila z auta.

Díval se, dokud se za ní nezavřely vchodové dveře, a pak ještě chvilku bez hnutí seděl v autě.

Nikdy předtím neměl problém s tím, když chtěl mít pokoj od ženské, s kterou se stýkal. Nikdy to nebylo na pořadu dne. Alespoň pro něj ne. Tak proč teď? Proč zrovna Kara?

Znovu pomyslel na to, co si s Alekem řekli dnes během večeře, když se obě ženy na chvilku vzdálily. Alec ho označil za beznadějný případ. Dante proti tomu samozřejmě protestoval. A protože je Alec, jaký je, nechal to prostě být a celou poznámku nechal s pozdviženým obočím zapadnout.

Alec měl pravdu. Sakra práce!

Nastartoval a odlepil se od chodníku. Kolem prvního rohu zatočil možná až trochu moc rychle.

Tohle se přece nemůže stát. Jemu tedy ne. On není typ chlapa, který by si potrpěl na vztahy. Na to není dostatečně zodpovědný.

Samozřejmě že ne. Stačí se podívat na to, co se stalo, když naposledy někoho zklamal. Proboha, vždyť Erin umřeld Těmhle záležitostem vůbec nerozuměl. Zklamal dokonce i svou

vlastní matku. Vždyť ji zklamával celý svůj život. Nejdřív protože nevěděl, co má dělat, pak protože se vzdal jakékoliv naděje na to, že by se s tím vůbec něco dělat dalo.

Byl zbabělec.

Šlápl prudce na plyn a BMW ostře vyrazilo seattleský-mi ulicemi. Nemůže s sebou stáhnout dolů i Karu.

Vyjel na dálnici číslo a zamířil na sever, pryč z města. Potřeboval kolem sebe cítit volný prostor otevřené krajiny Potřeboval přemýšlet. U Warm Beach stál takový malý útul ný hotýlek. Za jak dlouho se tam dokáže dostat? Mohl by si tam pronajmout pokoj a strávit tam celý víkend.

A co by tam asi dělal? Kochal se? Dlouze vydechl.

Choval se jako blázen. Přesněji řečeno, zase se začal cho vat jako naprostý zbabělec.

Dřív nebo později se bude muset podívat Káře do tváře. Ba co víc, bude muset čelit skutečnosti, že k ní cítí něco víc. Neměl zatím

odvahu přesně pojmenovat, co to je. Možná to ani nebude potřeba. Ale nemůže před tím utíkat. Protože ať tu s ním Kara je, nebo ne, jeho pocity ohledně ní tu s ním pořád budou, jako jakýsi věčný plamínek, který mu hoří v hrudi.

Sakra práce.

Na příštím výjezdu sjel z dálnice a zamířil zpátky do města. Jel příliš rychle. Ale dnes mu to bylo jedno. Jediné, na čem mu záleželo, bylo, aby se co nejrychleji dostal zpátky k ní.

Nemohl uvěřit tomu, že to všechno skutečně dělá. Tohle se mu vůbec nepodobalo. Takhle to nechtěl. Ale nedokázal si pomoct. Záleželo mu na ní. Chtěl být s ní, sakra! A proč by s ní být neměl? Prostě… prostě s ní jen tak být.

Ve chvíli, kdy znovu zajížděl do ulice, v níž bydlela, byl už pěkně nažhavený. Zaparkoval hned naproti vchodu do budovy, v níž měla byt, a podíval se vzhůru.

V oknech jejího bytu se svítilo; to znamená, že je pořád ještě vzhůru. Snažil se představit si ji, jak sedí v teple a bezpečí svého bytu, ale pak si uvědomil, že nahoře nikdy nebyl. Vůbec netušil, jak to u ní doma vypadá.

Vždycky si radši někoho pozval k sobě domů. Vždycky. Tam měl nad vším za všech okolností plnou kontrolu, včetně prostředí.

Možná je načase se aspoň něčeho vzdát. Aspoň něčeho malého. Musel ji vidět. Musel!

Když vystoupil z auta, nebesa se otevřela dokořán. Přeběhl přes ulici a déšť ho bičoval do tváře. Vstupní dveře se nacházely hned vedle vchodu do lahůdek, které sídlily ve staré cihlové budově. Stiskl tlačítko zvonku. Ticho. Znovu zazvonil. Kde sakra je?

Dřevěné dveře se s rachotem otevřely.

„Dante? Co tu děláš?”

Vypadala překvapeně. Nebo spíš šokované. A byla tak pěkná. Nevinná. Možná to bylo tím, že měla vlasy po sprše, kterou si evidentně před chvilkou dopřála, stažené do culíku. Žádný make-up. Měla na sobě bavlněné pyžamové kalhoty s nízkým pasem a tenké tílko, oboje ve světle zelené barvě, díky níž i v tlumeném světle ulice plály její oči barvou sytější než kdykoliv předtím. Vypadala skvěle, byla sexy jako nikdy.

Podržel rukou dveře.

„Můžu dovnitř, Karo?”

„Já… tak dobře.”

Ustoupila a on se kolem ní protáhl. Pak počkal a ona ho vedla vzhůru po úzkém strmém schodišti. Po cestě pozoroval ladné pohyby jejího zadku. Nedokázal si pomoct. Ale kvůli tomu nepřišel. Tedy ne jen kvůli tomu.

Proč sem tedy vůbec chodil? Uvědomoval si, že Kara po něm bude chtít odpověď. A že si odpověď na tuhle otázku rozhodně zaslouží. Na vrcholu schodiště prošli dalšími dveřmi do jejího bytu.

Ten byt byl z jakéhosi neznámého důvodu celá ona. Pros

tě k ní pasoval, kombinoval v sobě staré a nové, tradiční i moderní. Stejně jako jeho byt, ovšem u ní byl výsledek daleko ženštější.

Bohatě vyřezávaný starožitný nábytek na staré podlaze z prken a mezi tím úhledná moderní pohov ka s bílým potahem, na níž byly vyskládány nadýchané bro katové polštářky. Konferenční stolek byl vyroben ze staré lodní truhly, na níž bylo připevněno sklo. Na stěnách vise la sbírka černobílých fotografií, které povětšinou zobrazo valy ukázky staré architektury. Zřejmě evropské. Ale teď sám sebe odvádí od tématu. Od toho, co mu běží hlavou. A tělem. A pak si všiml dvou maleb, které visely po stranách starožitného příborníku. Přešel k nim blíž. Oba obrazy byla zátiší, olejomalby. Dante si pamatoval, že Kara touhle technikou tvořila už na střední, ovšem tady bylo vidět, že jejich autorka má daleko vytříbenější techniku. V pravém dolním rohu spatřil iniciály „KC”, vyvedené ladným písmem.

Natáhl ruku a jednoho obrazu se skoro dotkl. „Kristepane. Tyhle jsou od tebe. Jsou pěkné. Skvělé. Karo, měla by ses věnovat malování.”

Povzdechla si, ale neřekla nic.

Otočil se a podíval se na ni; v malé útulné místnosti si připadal trochu moc velký. Jako kdyby byl nějaký obr, který každým rychlejším pohybem všechno kolem sebe shodí na zem a rozbije.

„Karo…”

Pořád tu jen tak stála a pozorovala ho s rukama založenýma na prsou. Pod tenkou látkou bylo poznat, jak pevná a plná jsou, rýsovaly se dokonce i bradavky, které vlivem chladného nočního vzduchu ztvrdly. Takových věcí by si ale teď neměl všímat. Jenže se tomu nedalo odolat. Kara pro něj znamenala čistý sex. Když tedy zrovna nebyla… všechno ostatní.

Ztěžka polkl. Snažil se uspořádat si myšlenky. Řekni něco, člověče. Nechovej se jako blbecl Odkašlal si. Hlava mu třeštila. Kde by tak měl začít?

Kara promluvila první. „Proto jsi sem přišel? Abys mi pověděl, čemu bych se měla věnovat, Dante? V tom jsi fakt dobrý, to ti klidně přiznám. Ale je právě tohle ten důvod, proč ses vrátil?” Vyrazila ze sebe krátký smích, který zněl jako štěknutí.

„Uvědomuješ si, že jsi tu nikdy nebyl, že jsi u mě v bytě vůbec poprvé?”

V jejím hlase zněl vztek. Nezlobil se za to na ni.

Pak pokrčila bezmocně rameny; to gesto mu trhalo srdce. „Jen tak mě… prostě mě vždycky klidně vyhodíš přede dveřmi jako nějakou holku na jednu noc. Pročpak asi, Dante? Cítíš, že je to moc intimní, když jsi u mě doma? Nechceš mě takhle dopodrobna poznat? To je… to mě uráží. Nebo možná je snazší připravit si únikovou cestu, když se něco pokazí, když jsi u sebe doma. Je jen na tobě, kdy řekneš, že bych už měla jít. Když už mě máš dost.”

„To je přesně ten problém, Karo.” Vykročil směrem k ní, ale když viděl, jak jí ztuhla ramena a ztvrdly rysy v obličeji, zastavil se. Pak tiše pronesl: „Nemůžu se tě nikdy nabažit. A to mě sakra děsí.”

V plicích mu hvízdal vzduch. Bylo pěkně bolestivé to vyslovit nahlas. Někomu to veřejně přiznat, dokonce i sám sobě.

Oči se jí leskly emocemi. Hryzala si spodní ret a rukama se objímala ještě pevněji. Ale z ramenou se alespoň trochu vytratilo ono pnutí, které tam bylo na začátku. Pořád ovšem zůstávala, kde je. A Dante ji nechtěl vyděsit.

„Já se taky bojím,” konečně pronesla. „Bojím se, jako jsem se v životě ještě nebála. A to mi není podobné, tahle ženská, která… kterou tyhle pocity strašně oslabují, to nejsem já.”

„To samé se děje i mně,” přiznal jí a sám sebe za to při znání nenáviděl. Ale on to musel udělat! „A vůbec saki . netuším, co bych s tím měl dělat. Nemůžu… prostě se ne můžu o někoho zajímat takovým způsobem. Já ne.”

„Proč ne?” opáčila a v hlase jí opět zazněl vztek. Venku zase zahřmělo, tlumený, avšak děsivý zvuk.

Poškrábal se na tváři. „Protože to vždycky všechno po dělám. Stejně jako s Erin. To mě zničilo. A tu jsem ani ne miloval. O kolik by to

bylo horší, kdybych ji miloval? Ne můžu za někoho vzít tak velkou zodpovědnost.”

„Bereš za lidi zodpovědnost každý den v práci. Nebo jako sexuální dominant.”

„V takových chvílích se od toho umím oprostit. Ale nemůžu…” Odmlčel se, pak potřásl hlavou. „Ale když jde o tebe, tak to nedokážu, Karo. To jsem to dopracoval, co?”

Skoro se na něj usmála. „To jo. Já taky.”

Atmosféra se trochu uvolnila, když teď věděl, že Kara je na tom podobně jako on. Že je to pro ni taky těžké. Uvolnil se a taky se začal usmívat.

„Tak co teda budeme dělat?” zeptal se zmateně. Možná poprvé v životě od té doby, co umřela Erin.

To nevím. Myslím… tohle bych se potřebovala dozvědět od tebe. A teď nejde o to, že bys měl být dominantní. Jenom že… no, upřímně, Dante, mám pocit, že když dojde na tyhlety věci, jsi na tom ještě hůř než já. Ještě uzavřenější. Což nemyslím jako urážku.”

„Ne. Máš pravdu. To ti klidně přiznám. Jen vůbec netuším, jak se lidé jako my dva - a ano, hlavně tedy já - dokážou na něčem takovém shodnout. Už jsme o tom jednou mluvili…”

„Ovšem jen docela stručně,” doplnila ho. Znovu se podrbal na tváři a zjistil, že to dělá vždycky, když je ve stresu nebo si potřebuje něco pořádně rozmys

let, a pak nechal ruku vědomě klesnout zpět. „Vůbec nevím, jak takovou věc pořádně prodiskutovat. Probrat, kde vlastně jsme. Něco jsme si spolu začali, nechali to jen tak plynout, ale to ničemu neprospělo.”

„Takže co po mně vlastně chceš, Dante?”

„Chci… Bože, Karo, tyhle věci nedokážu probírat na vzdálenost dvou metrů!” Přistoupil k ní a sledoval, jestli neustoupí. Ale Kara pořád stála na svém místě.

Okamžitě ji chytil do náručí. Voněla po květinách, svou typickou vůní. Pod rukama cítil teplo vycházející z její pokožky. Přitáhl si ji k sobě a pevně ji objal. Nadechl se.

„Řekni mi, co chceš, Dante,” zopakovala tichým, avšak důrazným tónem.

„Chci, abys byla moje holčička,” odpověděl jí.

Jeho.

Karino srdce uhánělo nadsvětelnou rychlostí. „Tvoje… jak?” Odtáhla se natolik, aby se mu mohla podívat do tváře. Jeho hnědé oči temně hořely něčím, o čem si nebyla jistá, co to může být.

„Nechci, abychom se ty ani já stýkali s jinými lidmi,” pevně pronesl.

„Abychom s nimi chodili. Abychom s nimi spali. Abychom si s nimi hráli v klubu.”

Srdce jí bilo jako o závod a sotva popadala dech. „Dobře. Ještě něco?”

„Nevím. Nevím, co to pro nás bude znamenat. Tohle jsem ještě nikdy po žádné ženě nechtěl. Můžeme se do toho spolu pustit? Myslíš, že ti to bude vyhovovat?”

Mohlo by? Ta myšlenka byla skoro úlevná. Pokud tomu všemu dobře rozuměla, určitě chtěla víc - chtěla všechno -, ovšem nebyla si vůbec jistá, jestli by se s tím vším dokázala

vypořádat lip než Dante. Slepec vedl slepce a ona toho roz hodně neviděla víc než on. Když to tedy budou brát krok po kroku, bude to určitě nejlepší.

Přikývla a dlouze vydechla. Přitom si uvědomila, že od chvíle, když se Dante objevil za jejími dveřmi, se snad ani jednou nenadechla.

„Zvládnu to.”

Přitáhl si ji blíž k sobě a držel ji pevně v náručí způsobem, který byl zároveň uklidňující i neskutečně sexy. Jeho panovačné chování k ní vlastně vykazovalo oba tyhle rysy. A i když byl v první chvíli, když ho spatřila u svých dveří, dost nejistý, pocit jistoty byl náhle zpět v plné síle. Absolutní důvěra.

„Karo,” řekl tichým hlasem. „Musím tě dostat do postele.”

Z jeho slov jí tělo okamžitě vzplálo žárem vášně a její pohlaví se zalilo milostnými šťávami. O tomhle spolu nikdy nemuseli pochybovat.

Přitiskla se k němu a beze slov mu dala najevo, že potřebuje to samé: být spolu nazí v posteli. Cítit ho uvnitř, cítit jeho ruce na svém těle.

Sklonil se, aby ji políbil, a ze rtů mu unikl krátký sten. Jejich ústa se do sebe zaklesla. Jeho jazyk jí vklouzl do pusy a ona ucítila lehký závan chuti skotské, kterou měl k večeři. Ta chuť byla štiplavá, nasládlá, typicky mužská. Nebo to byl zkrátka a prostě jenom on.

Cítila jeho ruce po celém těle. Stáhl jí pyžamo, takže ve chvilce před ním stála úplně nahá. Přitiskla se k jeho tělu a její bradavky se otřely

o bavlněnou látku jeho košile. Cítila z ní déšť, jehož vůně se mísila s citrusovo-pižmovou vůní Dantova mýdla.

Potkala někdy v životě chlapa, který voněl takhle skvěle? Venku prásknul hrom a okenní tabule se otřásly. Pak se znovu zablesklo. Do bytu pronikl závan bouřkového ozó

nu a smísil se s Dantovou vůní. Byla to vůně moci. A skvěle se k němu hodila.

Odtáhl se od ní a zamumlal: „Pojď, krásko. Kde tu máš postel?” Jeho ruce se jí ovinuly kolem těla a zajely až na zadek. Chytil ji do náručí. Obtočila mu nohy kolem pasu a on ji políbil na ústa, pak na krk. Společně prošli celou halou až do ložnice, kterou tlumeně osvětlovala malá lampička na nočním stolku.

Položil ji na postel. Zrovna se chystala ke spánku, když zazvonil, takže postel už byla rozestlaná a peřina s povlečením s motivy levandulových kvítků odhrnutá stranou. Prostěradlo ji chladilo do zad. Natáhl se přes ni a rozsvítil lampičku i na druhém nočním stolku.

„Musím se na tebe podívat,” řekl jí hlasem zhrublým touhou.

I ona ho chtěla vidět. Pozorovala ho, jak si svléká košili a sundává boty a kalhoty. Měl nádherně pružné, svalnaté tělo. Prsní svaly a široká ramena antického boha. Pod látkou jeho tmavých boxerek se rýsovala působivá erekce. Její pohlaví se bolestivě sevřelo. Byla pěkně mokrá už jen z pohledu na něj, na tu drsně mužnou nádheru. Kara tekla stejně jako voda v ulicích města, které smáčel přívalový déšť, jenž bušil do oken jejího bytu.

Pozoroval ji a v jeho tváři se nepohnul ani sval. Penis měl však tvrdý jako kámen - stejně tak bradavky, které se na jeho zlatavé nahé kůži rýsovaly jako dva tvrdé tmavé pahrbky. Kara si olízla rty a uviděla, jak se jeho pták napnul. Její pohlaví odpovědělo dalším stahem.

Potřebuju ho mít v sobě…

Roztáhla stehna od sebe, sáhla mu mezi nohy a on se usmál. Chvilku, jeden dva nádechy vyčkával. Pak se na ni vrhnul, nalehl na ni celým tělem a jeho ruce jí zajely do vla

sů. Začal ji zuřivě líbat, jeho jazyk jí vjížděl do úst, v divokém rytmu v nich tančil s jejím jazykem. Ochutnával ji, dobýval. Obtočila mu nohy kolem pasu a pevně se držela.

Začal hýbat boky. Jeho pták zůstával v pevném sevření jejích stehen a tlačil na vchod do její svatyňky. Klouzal jí po kůži mezi nohama, kterou zvlhčovaly její milostné šťávy. Jeden druhému zuřivě sdělovali jazykem svou touhu.

Bože, dokázala by se udělat jen z tohohle - z toho nádherného pocitu nahé kůže proti kůži. Natočila boky tak, že jeho pták začal přejíždět po celé délce její štěrbiny až ke klitorisu. Nahoru a pak zase zpátky dolů. Narůstala v nich touha. V žilách jí divoce tepala krev. Pár dalších trhavých pohybů jeho boků proti ní a Kara se s výkřikem udělala. Třásla se po celém těle.

Když bylo po všem, odtáhl se od ní a zamumlal: „Kondom.” Mávla rukou směrem k nočnímu stolku a on se přesunul, sáhl do horní zásuvky, nahmatal balíček kondomů a jeden vytáhl. Balení roztrhl pomocí zubů a oba nasadili společnými silami kondom na jeho vztyčený úd.

Vzpínal se na rukou a zíral na ni. Pak do ní zajel a ona viděla, jak se mu obličej stahuje onou úžasnou agónií, nádhernou slastí. Celou ji vyplnil a ona ho v sobě pevně svírala.

„Miláčku, tohle je fakt skvělý. Opravdu úžasný. Nikdy jsem se s nikým tak skvěle necítil.”

Začal se v ní pohybovat a zajížděl hlouběji a hlouběji. Pořád nad ní balancoval na rukou. Dívala se mu přímo do tmavých očí, v nichž probleskovaly zlatavé tóny. A taky výraz, kterému tak úplně nerozuměla. Slast a ještě něco…

Na tom nezáleží…

Ne, záleželo jen na tom, že tu je s ní, touha v nich zase narůstá a ona stoupá výš a výš. Jeho zuřivě dorážející pták

ji celou vyplňoval a zarážel jí touhu hluboko do těla. A pak už viděla jeho nádhernou tvář zkřivenou orgasmem, křičel její jméno.

„Karo!”

Následoval její orgasmus, při němž jí rozkoš projela tělem jako blesk. Zářivý. Oslnivý.

Pak se od ní odtáhl a posadil ji. Nohy měla volně přehozené přes jeho stehna. On klečel. Držel ji pevně v náručí a jeho hrudník jí tlačil do prsou jako nějaká neústupná zeď. V uších jí rachotil jeho přerývaný dech.

„Kristepane, Karo,” zamumlal.

Tělem jí pořád otřásal doznívající orgasmus i prožité emoce. Svými pevnými pažemi si ji otočil tak, že mu ležela v klíně.

A pak ji začal vyplácet, rychlými a ráznými údery. Mysl se jí vyprázdnila tak rychle, že o tom ani neměla čas nijak přemýšlet. Cítila jen bolest, která následovala tak rychle po rozkoši, že se oba pocity slévaly v jeden. Všechno se v ní mísilo dohromady: žár, žádostivost i láska.

Miluju ho…

Kousla se do rtu. Tohle nikdy neřekne nahlas! Nedovolí si víc než beze slov sténat.

Objal ji rukama, pak zajel níž, jednu ruku jí vrazil mezi nohy a stiskl jí poštěváček. Nepochopitelně se znovu udělala. Kroutila se mu v klíně a rozkoš jí otřásala jako bouře, stejná, jaká řádila venku.

Držel ji jednou rukou v kříži a nechal ji, ať se naposledy vzepne v milostné křeči. Konečně stahy ustaly a ona se utišila. Slyšela, jak venku buší déšť do okenních tabulí; pak taky rachocení vlastního dechu.

Dante ji beze slova zvednul a chytil do náručí. Položila mu hlavu na rameno. Znovu se nadechla jeho vůně.

Byla jen jeho. Právě jí dokázal, že je to tak, způsobem,

který možná nikdo nepochopí. Ale oni dva to věděli. A na ničem jiném nezáleželo.

Zhluboka se nadechla a pak dlouze vydechla. Alespoň tohle si dokáže sama sobě připustit.

Dante cítil, jak mu Karino tělo v náručí zhadrovatělo. Byla tak nádherná, že se samotný pohled na ni skoro nedal vy držet: měla zrudlé tváře, vlasy všude, karmínové rty poo tevřené. Dlouhé řasy, ne nepodobné tmavému hedvábí, jí spočívaly na tvářích.

Panebože. Kdy naposledy myslel na nějakou ženu a hlavou se mu honila tak poetická slova? Ale takhle na něj zkrátka působila.

A taky mohla za ten naprosto šílený bordel, který mu panoval v hlavě.

Ale v tom dobrém smyslu. Tak jak to chtěl. Jak se mu to líbilo. Jemně zasténala a zavrtěla se. Zabořila mu hlavu do prsou, takže cítil, jak jemnou a teplou má tvář.

Chtěl ji. Celou dobu. Mít ji u sebe v náručí. Chtěl vniknout do jejího těla. Rozkazovat jí a pozorovat její reakce. Bylo to úžasné. Ten nejskvělejší zážitek, který kdy prožil, včetně všech těch výletů na

motorkách a skákání z útesů. Nebo sexuálních zážitků s přehršlí jiných žen. Nedokázal si vybavit ani jeden obličej. Možná to tak bylo vždycky. Ale Karu, tu opravdu viděl. Což z celé hry o moc dělalo úplně nový zážitek.

„Karo.”

„Hmm?” Zvedla hlavu, zpoza pootevřených víček na něj ospale zamžourala. Zelená, zlatavá a stříbrná. Jedním slovem fantastická.

„Jsi nádherná.”

Líně se na něj usmála. „Tohle mi chceš právě teď říct?”

„Jo.” Taky se na ni usmál. „A chytrá. Kreativní.”

Nemohla si pomoct a ostýchavě se usmála. „Už s tebou dávno spím, Dante. Nemusíš se snažit přesvědčovat mě.”

Zasmál se a stáhnul ji s sebou na postel. Leželi teď jeden vedle druhého, tváří k sobě. „Kdybych musel, našel bych si jiný způsob. A ať jsem použil na začátku cokoliv, evidentně to zafungovalo. Ale já to myslím vážně, Karo.”

„Děkuju.” Chvilku mlčela. „Obávám se, že už příliš kreativní nebudu.”

Odhrnul jí vlasy z tváře a přitom si užíval jejich texturu; byly jemné a hebké. Stejně jako ona. „Proč to říkáš? A co tvoje obrazy?” zeptal se jí a její odpověď ho upřímně zajímala.

„Cože? Já už dávno nemaluju. Ne navážno.” „Proč ne?”

Pokrčila rameny, ale Dante si všimnul, že jí zrudly tváře. „Nechala jsem toho kvůli… dospělejším věcem. Třeba kvůli právům.”

„Chápu, že si musíš nějak vydělat na živobytí. A uměním to jde dost těžko. Ale Karo, ty opravdu umíš malovat. Máš opravdový talent.

Nemáš to všechno vyčtené z knih a neříkáš si umělkyně.”

„Vůbec bych si netroufla říkat si umělkyně,” přiznala tiše.

„Proč ne?” Nebyl si jistý, jestli ji nevyslýchá příliš přísně. Možná to bylo proto, že opravdu věřil v sílu jejího talentu. Možná proto, že chtěl, aby byla šťastná.

„Nikdy jsem neviděla důvod, proč bych měla,” odvětila. „A už na tom dávno nezáleží, Dante. Vlastně jsem toho dávno nechala.”

„Dávno. Ale ne napořád.”

„Pravda, ne napořád.”

„To pro tebe malování fakt nic neznamená?”

„Ale jo. Pro mě to znamená, že jednou za čas můžu provozovat nějakého koníčka. Což ze mě ovšem nedělá žádného umělce.”

„Ne když to nezkusíš. Zkusila jsi to někdy doopravdy, Karo?” Povzdechla si. „Vlastně ne. Dodělat práva nebyla žádná legrace. Ani vybudovat si nějakou kariéru.”

Pokrčil rameny. „Já si třeba vždycky najdu čas projet se na motorce. Jet někam na výlet.”

Odvrátila zrak. „Mohli bychom prosím změnit téma?”

„Tak jo. Pro dnešek ano,” souhlasil. „Já jen že fakt nesnáším, když takový talent jde jen tak do kopru. To, že umíš takhle malovat, to ti závidím. Ze máš pro něco takovou vášeň.”

„Ty máš zase vášeň pro svou motorku. Každopádně to tak zní.”

„To není to samé.”

„Fakt ne?” zeptala se. ,A vůbec, já žádnou vášeň pro něco už dávno nemám. Takový ten zápal. A k umění je zápal potřeba, Dante.

Musela jsem toho nechat, když jsem šla na práva. Když jsem se rozhodla, že svůj život začnu brát trochu vážně.”

„Umění je ale vážná věc. Kdo ti řekl, že není?”

Zírala na něj. Pak zamrkala a ve výrazu tváře bylo poznat, že se jí hlavou honí různé pocity. „Dante, myslela jsem, že jsme tohle téma už opustili.”

„Tak jo. Dobře.” Zvedl její ruku a políbil ji na klouby prstů. „A co tohle… tenhle týden mě něco napadlo. Chci tě znovu vzít do Chrámu rozkoše.”

„To by se mi líbilo.”

„Fakt?” Proč se teď cítí jako nejisté štěně, které se jí prosí o dovolení? Které potřebuje, aby řekla ano?

„Přemýšlela jsem o tom,” odpověděla, „a říkala si, že bych

se chtěla vrátit zpátky. Líbilo se mi tam. Co se tam děje. Všechna ta energie.”

„Ta energie je dost neuvěřitelná, co? Všichni ti lidé na jednom místě. A všichni myslí na stejnou věc.”

„Je v tom jistý sdílený pocit. A nezáleží na tom, jak… explicitní to všechno je.”

Přikývl. Chápala to správně. „Přesně tak.” „Chci se tam vrátit,” řekla prostě. „S tebou. Jenom s tebou, Dante.”

Stáhnul se mu žaludek, ale byl to příjemný pocit. Jen jistý druh tenze. Očekávání, uvědomil si.

„Dobrá. Půjdeme tam zítra večer.”

Chtělo se mu do klubu, ne proto, aby se od ní vzdálil, naopak. Aby k ní byl blíž, uvědomil si. tohle zjištění pro

něj bylo nové.

S Károu bylo nových věcí daleko víc. Až se mu z toho točila hlava. Byl to stejný pocit, jako když v Mexiku poprvé skočil z vysokého útesu a plul vzduchem vstříc vodní hladině. A říkal si, jestli to přežije. Jestli se náhodou neutopí.

A teď se topil. A letěl vzduchem. Každopádně jednou do něčeho narazí. Ale jestli to bude s tlumeným plácnutím do vody, nebo jestli to bude drtivý dopad na tvrdou zem, to teď opravdu netušil. Ale poprvé v životě chtěl tuhle volbu risknout.

Čtrnáct

V Chrámu rozkoše bylo víc lidí, než když ji tam Dante vzal poprvé, což Karu vzrušovalo a zároveň děsilo. Bylo tu stejné rudé a fialové osvětlení i stinné kouty. Vzduchem se nesly tiché vzdechy, svistot biče a kovové cinkání řetězů, to vše s dunící hudbou v pozadí. Kara si tu atmosféru hned zamilovala, stejně jako poprvé. Jenže na rozdíl od první návštěvy už věděla, co ji čeká. Znala své obavy i vzrušení. A měla lepší představu o tom, co ji tu čeká, což celou věc dělalo lepší, ovšem zároveň i obtížnější. Procházeli hlavním sálem a dostali se až ke schodišti a Káře začalo vzrušením bít v prsou srdce jako nějaké malé kladivo.

Pokradmu pohlédla na Danta, který jako by vytušil, co se Káře honí hlavou. Objal ji pevněji kolem pasu.

„To je v pohodě,” ujistil ji tichým, klidným hlasem. Nepatrně k ní naklonil hlavu. „Už teď se jim moc líbíš, Karo. A to jsme ani nezačali. Všichni pozorují, jak se tu se mnou procházíš. Cekají na tebe. Vidíš všechny ty hlavy, které se za tebou otáčejí? Trochu k tomu přispívají ty černé šatičky,

které máš na sobě, ale je to hlavně kvůli tobě samotné. Nemůžou z tebe spustit oči o nic míň než já.”

Když procházeli dalšími prostorami klubu, rozhlédla se kolem sebe. Všude kolem byli muži a ženy v různých stupních nahoty, popřípadě odění v kůži. Občas se někomu podívala přímo do očí a ten pohled jí

v žilách rozproudil krev, horkou a ostře tepající. Musela odvrátit zrak.

Radši se bude dívat na Danta, kterému to vedle ní v těch kožených kalhotách a černé košili, která se mu pnula přes rozložitá ramena, strašně slušelo. Ten pohled, už samotná jeho přítomnost, byly uklidňující.

Obrátila se k němu. „Nemůžu se dívat, Dante. Já… moc se mi to líbí, že to vím. Ale zrovna teď je toho na mě docela hodně najednou.

Možná až moc.”

„Pak se tím vědomím těš, má krásko.”

Ruka kolem jejího pasu ji sevřela pevněji a ona se o něj opřela. Tělo jí zhadrovatělo a ona se v jeho rukách cítila jako panenka; takový pocit jí přinášelo jen naprosté odevzdání se Dantovi.

Její hradby padaly; cítila se tak hned od prvních minut, kdy do Chrámu rozkoše vstoupili. Vlastně už předtím, když se doma oblékala. Když se připravovala na večer, který ji čekal. Co na tom malém rituálu — sprcha, tělové mléko, parfém, oblékání - ji poslalo do první fáze pohroužení se do sebe?

Teď o tom nedokázala příliš jasně uvažovat. Stoupali po schodech, přešli přes první místnost, kde se nacházel taneční parket a tyče na striptýz. Žádostivě je pozorovala. Líbilo by se jí, kdyby mu mohla zatancovat. Kdyby mohla tělem pohybovat do těžkého rytmu hudby, která naplňovala celý prostor klubu.

U jedné z tyčí byla jakási žena a Dante, zase trochu instinktivně, vytušil, že Kara se chce na chvilku zastavit a pozorovat ji.

Žena měla nádhernou ebenově černou pokožku a dlou hé vlnité černé vlasy. Na sobě neměla nic než pár útržku hladké fialové bondážní pásky, z níž jí kdosi vytvořil top bez ramínek a kratičkou sukénku, která těsně lnula k bo-kům. Na nohou měla lodičky stejné fialové barvy se závratně vysokým podpatkem. Oběma rukama svírala striptýzovou tyč. Vlnila se v bocích, hlavu zvrácenou, vlasy j’ splývaly dolů jako vodopád. Pohybovala se do rytmu hudby a její boky vykreslovaly ve vzduchu pomyslnou osmičku. Otočila se k nim, zády se opřela o tyč a sjela po ní dolů, ruce nádherně vypjaté nad hlavou. Vzhlédla k nim, její oči našly Karin pohled, její rty se pomalu roztáhly ve smyslném úsměvu.

Karu ženy nikdy sexuálně nepřitahovaly. Dokonce ani teď nemohla

říct, že by v ní žena vzbudila nějaký zájem. Jenže tohle elegantní

stvoření bylo přímo ztělesněním sexuality. Nedokázala si pomoct a musela na ni nějak reagovat. Krev jí divoce pulzovala v žilách, dech se krátil. Nemohla od té ženy a jejího smyslného tance odtrhnout oči.

„Dante.

„Copak, miláčku?”

„Zrovna jsem si uvědomila… že to, co se tu děje… prostě to stimuluje všechny moje smysly. Možná to spíš stimuluje moje sexuální pudy, ale nemyslím to nijak špatně.” Skoro nedokázala uvěřit tomu, že se jí povedlo dát ty dvě věty dohromady, když už byla napůl ponořená do svého vlastního světa. Když ji tohle všechno, co se kolem dělo, táhlo ještě hlouběji. „Copak tu nejde přesně o to? Pozoru-ju tu holku a vidím, co by asi tak mohli vidět ostatní, kdyby se dívali na mě. A… vzrušuje mě to. Když znám i po-hled z druhé strany. Dává ti to všechno, co jsem řekla, nějaký smysl?”

„Naprosto.”

Usmál se na ni a ona se soustředila na něj. Na jeho tmavé oči barvy vyzrálé whisky, na ostře řezané kontury jeho lícních kostí. Na smyslnou křivku jeho úst, která byla velkorysá a zkažená zároveň. Opětovala jeho úsměv a on ji nepřestával sledovat. Jeho pohled byl fascinující. Rozkazovačný. A dokonce i když nedělal nic jiného, než že ji bez ustání sledoval, jeho úsměv postupně uvadal a jeho rysy vyzařovaly stejnou touhu, která naplňovala i její tělo, cítila Kara až do morku kostí jeho bezpodmínečnou autoritu.

Zachvěla se.

„Chceš si to vyzkoušet u té tyče, Karo?” zeptal se jí tichým hlasem. Intimním. „Chceš mi zatancovat? Mně i ostatním?”

Chvilku jí trvalo, než ze sebe vypravila odpověď. „Líbí se mi ta myšlenka, že mě někdo bude pozorovat. Sledovat. Ale není to úplně to, co bych si přála tady dělat.”

„Aha.” Odmlčel se a pořád ji pozoroval. „Myslím, že vím, co máš na mysli.”

Zavedl ji k jednomu z velkých vypolstrovaných křesel, která stála u stěn místnosti, a odložil vedle něj na zem svou tašku. Pak se posadil na velký otoman, který stál asi půl metru od křesla. Natáhl se, chytil ji za ruku a postavil ji tak, že stála mezi ním a křeslem. Na zadní straně kolen cítila hladkou kůži polstrování.

Dante ji držel za obě ruce. „Chci, abys pro mě něco udělala, Karo. Jen pro mě. Uvidí tě i ostatní, budou tě pozorovat. Ale ty to budeš dělat pro mě. Rozumíš?”

„Vždycky jen pro tebe, Dante. Vždycky.”

Proč cítila, že když to vysloví nahlas, zní jí to ještě pravdivěji?

„Hodná holčička. Stůj, kde jsi.”

Natáhl se, posunul nahoru zip na předku jejích šatů z čer

né kůže a odhalil její nahá stehna. Tělem jí projelo mravenčení rozkoše, až se jí trochu zatočila hlava. Líbilo se jí, když úplně nevěděla, co po ní Dante bude chtít. Co s ní bude chtít provést. To tajemství. Ten pocit, že on má všechno ve své moci.

Rukou jí zajel pod lem šatů, posunul zip ještě o něco výš, takže teď bylo vidět její nahé tělo ještě víc. Kara byla odhalená až do pasu. Intenzivně cítila svoje nahá stehna a břicho. Pak ji začal hladit, přejíždět rukou po její kůži.

„Roztáhni trochu nohy, krásko,” přikázal jí.

Udělala, jak jí poručil. Jeho dlaň pohladila vnitřní stranu jejích stehen a její pohlaví okamžitě zvlhlo. Prsty nahmataly okraj jejích černých krajkových kalhotek a Kara sebou otřásla. Pak jeho ruka vklouzla pod kalhotky, nahmatala její mokrou štěrbinu a ona začala jemně sténat.

„Tohle se ti líbí, viď, Karo. Řekni mi to.”

„Ano. Líbí se mi to. Líbí se mi, když se mě dotýkáš.”

Usmál se a jeho pohled sklouzl do míst, kde se její stehna slévala v pohlaví. Naklonil se a přitiskl rty na rychle mokvající krajku. Kara zasténala hlasitěji.

„Tohle se ti moc líbí, že? Ale víš, co bych chtěl? Chtěl bych se na tebe dívat, jak se sama sebe dotýkáš. Jak se hladíš. Udělej si to sama.”

„Tady?”

Tlumeně se usmál. „Ano, tady. Pro mě, Karo. Pro mě.” Podíval se na ni a jeho temný pohled ji přímo provrtal. Její tělo zahořelo touhou uspokojit jeho přání.

„Bože…” Znělo to jako malé, tiché povzdechnutí.

Znovu se usmál. „Vím, že jsi nervózní. Ale uděláš to, viď?”

„Ano,” odpověděla a to slovo jí uvízlo v hrdle, neboť ho měla stažené působením nervů i čisté, pulzující touhy.

„Jenom se zbavíme tohohle.” Jedním ladným pohybem jí strhnul krajková tanga, která měla na sobě, a nechal její

nahé tělo vystavené svému hladovému pohledu, protože kožené šaty už měla rozepnuté až do pasu. „Sedni si, Karo,” přikázal jí a jemně, avšak důrazně ji popostrčil do křesla za ní.

Pozorně ji sledoval, když se usadila v křesle. Pokývl bradou a ona věděla přesně, co má dělat. Dala stehna od sebe.

Usmál se. „Výborně, krásko. Paráda. Konečně vidím, jak jsi mezi nohama mokrá.” Natáhl ruku a pohladil její naběhlou štěrbinu. Pak mokré prsty přiblížil ke svým rtům a vystrčil jazyk, aby ochutnal její šťávy. „Chutnáš skvěle. Tu chuť miluju. Ale teď se na tebe chci dívat. Do toho, Karo. Ukaž mi, jak to máš ráda. Ukaž mi, jak se umíš uspokojit.”

Opřel se a bez ustání ji pozoroval. Jako by ji jeho pohled ovládal, jako by ji nutil přesunout ruce dolů a laskat si vnitřní stranu stehen, která se ještě víc rozevřela. Pozorovala jeho výraz, jak mu rozkoš změkčuje rysy. Jedním prstem se dotkla naběhlého poštěváčku.

„Ano, to je ono,” pronesl tichým tónem.

Sjela prstem ještě níž, pokračovala přes záhyby stydkých pysků a on jemně zasténal. Ten zvuk jí projel jako blesk čisté rozkoše.

Ještě.

Oběma rukama roztáhla naběhlé pysky daleko od sebe a pak, zatímco se prsty jedné ruky udržovala pěkně rozevřená, do sebe vrazila dva prsty druhé ruky.

Okamžitě ji zaplavila horká, ostrá touha. Úžasné. Ještě úžasnější však byl Dantův pohled, kterým ji sledoval: čistá koncentrace. Sjela pohledem dolů a viděla, jak se mu černá kůže kalhot v rozkroku nadouvá mocnou erekcí.

Ano…

Na chvilku se zastavila a zůstala naprosto bez hnutí, aby její tělo mohlo vstřebat šok, který jí způsobila touha po jeho těle. Pak vyklouzla prsty ven a začala se hladit. Přejížděla

jimi po celé délce svojí dírky a užívala si šťávy, kterou její pohlaví vylučovalo. Záměrně se vyhýbala klitorisu a nestrkala si prsty dovnitř, i když ji to dráždilo až k nesnesení. Dráždilo to i jeho.

Bezmyšlenkovitě začala pohybovat boky do rytmu a vyrážela naproti útoku svých prstů.

„Podívej se na ně, Karo,” řekl jí hlubokým, takřka hrdelním tónem.

„Podívej se na ty lidi, kteří tě pozorují. Jak je to, co děláš, vzrušuje. A mě taky. Cítím to.”

Vzhlédla a zjistila, že ji obklopuje několik mužů a žen, kteří ji pozorují z různých míst. Tucet párů lesknoucích se očí. Kara cítila jejich slast, skoro stejně silnou jako ta, jež lomcovala jejím tělem.

„Pro mě, Karo.”

Dantova ruka vystřelila kupředu a chytila ji za zápěstí. Nutila ji pohybovat se rychleji a kontrolovala veškeré pohyby.

„Ach, bože, Dante…”

„Uděláš se?”

„Ano.”

„Ještě ne,” přikázal jí, odtáhl ruku pryč a vzal jí obličej do dlaní.

„Nepřestávej, Karo. Ale dívej se na mě. Jenom na mě.”

„Ano,” zašeptala a touha uspokojit ho byla silnější než pocity, které ovládaly její tělo a jež přiživovala laskáním.

Jeho pohled jí provrtával vnitřnosti. „Jsme tu jen my, Karo. Jen ty a já. Na ničem jiném nezáleží.”

„Ano, Dante.”

Pustil ji, znovu jí sáhl mezi nohy a strčil jí prsty dovnitř. „Ach!” Znovu je vytáhl a pak je do ní opět prudce vrazil. „Tohle chci, aby sis dělala, miláčku!” Vyndal z ní prsty a usadil se na židli. Znovu do sebe strčila dva prsty a tělem jí projela touha jako nůž. Kousla se do spodního rtu.

„Hlouběji,” přikázal jí.

Zatlačila víc, pak vyklouzla prsty ven a opět je do sebe vrazila. Její dech se změnil v sípání. Rozkoš jí jako tekutina kolovala žilami.

Dantův pohled ji spaloval ještě víc než předtím, pod jeho tíhou se celá roztěkala.

„Do toho, Karo. Udělej si to, pro mě, miláčku. Do toho.”

Vrazila si prsty hluboko do rozbolavělého pohlaví a druhou rukou si stiskla poštěváček a pak kolem něj začala kroužit. Vyvrcholení přišlo brzy a náhle. Vykřikla a začala divoce házet boky.

„Tohle bylo nádherný, miláčku,” zamručel Dante, zatímco jejím tělem stále zmítaly vlny prožitého orgasmu.

Neuběhlo ani pár vteřin a Dante si ji přitáhl do náručí. Začal ji líbat a vjíždět svým hladovým jazykem do jejích úst. Prsty strčil do jejího svírajícího se pohlaví a natočil je tak, aby se dotýkal jejího G-bodu.

Brzy následoval další zničující orgasmus, převalil se přes ni jako mocná vlna čisté, k nesnesení silné slasti.

„Ach bože!”

Dante ji pevně držel v náručí a ona se stále třásla. „Miláčku… tohle… tohle je moc dobrý,” šeptal jí do pootevřených rtů. „Dante…”

„Copak je, krásko?”

„Jsme tu jen ty a já…” Zalapala po dechu. „Ano. Jen ty a já.” Ani si nebyla jistá, co po něm vlastně chce. Ale on jí to stejně poskytoval. Říkal přesně to, co chtěla slyšet.

Ruce kolem jejího těla ji sevřely v ještě pevnějším objetí.

„To bylo skvělý, Karo. Dokonalý,” pochválil ji hlasem ztěžklým touhou a kouřem. „Ale ted po tobě budu chtít ještě víc.”

„Dobře. Cokoliv.”

Posadil si ji na klín tak, že její dlouhé štíhlé.nohy ho objímaly okolo stehen navlečených v černé kůži kalhot. Rukama ho objímala kolem krku.

„Opři se o mě. Hodná holka. Teď ti dám na zadek.”

Dokázala ze sebe vyrazit jen tiché zasténání. On jí mezitím přetáhl šaty přes hlavu. Následovala rychlá ostrá rána přímo na zadek a ona se začala svíjet. Do nahého pahorku ji tlačila jeho mocná erekce a ona ho začala drtit svou pánví.

Pak ji udeřil znovu a ještě jednou. Na její nahý zadek dopadala jedna ostrá rána za druhou. Bylo to skvělé. Slast i bolest v ní začaly narůstat tak rychle, že během několika vteřin vzrušením nemohla popadnout dech.

Celá se svíjela žádostí, potřebovala se znovu udělat. Potřebovala v sobě cítit jeho tlustého ptáka. A na kůži jeho ruce. Ústa. Všechno najednou.

Hořela touhou a odpíranou rozkoší. Na zadek jí dopadaly nádherně mučivé rány.

„Udělej se ještě jednou, miláčku. Kvůli mně. Dokážeš to.”

Jednou rukou jí uštědřoval jednu ránu za druhou. Druhou však zajel mezi ně, vklouzl pod šaty a ostře ji štípl do bradavky.

„Au!”

Tlačila svůj pahorek do jeho obrovské erekce, rajtovala na něm, potřebovala víc. Když vzal její bradavku mezi prsty, rozlila se jí po těle palčivá bolest, jako by jí právě vypálil do kůže znamení. A v šíleném tempu se znovu udělala.

„Dante!”

A on ji ještě předtím, než orgasmus odezněl, postavil na nohy a zachytil v náručí.

Celá se chvěla. V jeho náručí se cítila zesláble.

„Teď tě musím opíchat, miláčku. Musím ho do tebe strčit.”

Během chvilky se ocitli za záclonou jednoho z mnoha výklenků, které byly k takovému účelu zřízeny po celém klubu. Dante ji položil na vysoký polstrovaný stůl. Poslepu sáhl do nádoby plné kondomů, která stála na vysoké polici u stěny, a rozepnul si kožené kalhoty. Pták mu stál jako nádherná, zlatavá věž.

Žalud měl naběhlý, fialový. Nemohla se dočkat, až ho ucítí v sobě. Drsně jí smýkl k hraně stolu a roztáhl jí nohy od sebe. Pak se jedním mocným přírazem natlačil hluboko do jejího touhou mokvajícího pohlaví.

„Ježíši, Karo! Miláčku…”

Jednou rukou jí držel ruce v zápěstí nad hlavou. Díval se jí přímo do očí a hruď se mu zdvihala s každým trhavým nádechem. Pak se v ní začal pohybovat a jeho boky se jí začaly tlačit do klína. Hodně to bolelo, ale jí se to líbilo, potřebovala to.

„Dante, prosím…”

Oči se jí zalily slzami. Nechápala to. Uvědomovala si jen tu úžasnou slast, která ovládala její tělo. A touhu zažít ještě víc.

„Dante,” znovu vzlykla.

Vytáhl jí ruce nahoru tak, aby seděla vzpřímeně, a neustále do ní bušil. Pak se konečně vypjal, zakřičel její jméno a jejím tělem otřáslo další ostré, zničující vyvrcholení. Vykřikla a rozplakala se s hlavou na jeho rameni.

„Dante, bože! Prosím, prosím… Dante….”

Její tělo na něm viselo. A on se jí držel stejnou silou. Svět se s ní točil a ona ho nemohla zastavit. Uvědomovala si jen svoje a jeho tělo. Dohromady. Jen oni dva. Zbytek světa zmizel kamsi do neznáma.

*

Cestu zpátky k němu domů si moc nepamatovala - slévala se v jakousi směs vjemů z pouličních lamp, lehkého mr-holení a rozmazaných obrazů na předním skle jeho auta. Z vůně kožených sedaček. Z nádherné temné vůně, kterou vydával on a která se mísila

s ostrou vůní prožité rozkoše. Ale když ji Dante vynesl z auta ven a pak podpíral na cestě k výtahu, mysl jí zachvátil ostrý nával paniky. Současné dění jí nedávalo žádný smysl. Ale pořád byla plná touhy. A taky obav.

„Dante… prosím, nechoď pryč.”

„Cože? Vždyť já nikam nejdu, miláčku. Jenom tě beru dovnitř. Počkej, jen chvilku, než otevřu vchodové dveře.”

Opírala se o něj a on za nimi zavřel dveře bytu. Pak její svaly povolily. Snad úlevou, kdoví.

Pevně ji držel a jeho ruce ji objímaly kolem pasu.

„Všechno je v pořádku,” těšil ji klidným hlasem. „Jen tebou teď lomcuje další dávka chemických procesů, které se spustily těmi dnešními hrátkami. Endorfiny. Možná až moc endorfinů najednou. Ale budeš dobrá. Teď tě svléknu a půjdeme oba do postele. Dobře?” Němě přikývla. Nedokázala přemýšlet s čistou hlavou. Myslela jen na jedno, věděla jen jedno, totiž že ho miluje. Ze po společném večeru v klubu cítí ještě větší blízkost než kdy předtím. A že neví, jak dlouho to ještě dokáže udržet v sobě.

Točila se jí z toho hlava. Láskou. Touhou po něm - čistou, absolutní touhou, kterou nikdy předtím nezažila.

Jakoby během chvilky byly šaty dole a ona ležela v jeho posteli. Na nahé kůži ji chladily měkké přikrývky.

„Dante?”

„Pššt, miláčku, jsem u tebe.”

A byla to pravda, vklouzl pod přikrývku hned vedle ní a obtočil jí ruku kolem krku. Přetočila se na bok a opřela

se o jeho vypracované tělo. Ted už nešlo o sex. Proste jen potřebovala cítit jeho přítomnost.

Odhrnul jí vlasy z čela a krátce ji políbil na tvář, pak na ústa. A ona se mu zcela poddala. Tomu nádhernému pocitu, že se o ni Dante stará.

Byla to ta nejkrásnější věc, jakou kdy zažila. Chtěla o tom přemýšlet, co by to tak mohlo znamenat. Chtěla si ten pocit užít. Jenže víčka jí najednou příšerně ztěžkla.

„Dante,” zašeptala. „Musím ti něco říct.”

Nedělej to!

„Copak?”

Musím to říct…

„Je to důležitý…”

Byl úplně zticha. Čekal, až promluví, uvědomila si najednou. Ale nedokázala udržet oči otevřené. Nedokázala donutit své rty k pohybu. Jako kdyby její tělo vážilo snad sto tun.

„Mmm…”

„Karo?”

Snažila se vydržet vzhůru, aby mohla vyslovit to, co mu tak zoufale toužila říct. Ale během chvilky se propadla do říše snů.

Dante ji pozoroval. Díval se na ni ochranářsky, jako nějaký strážný anděl, který lidi střeží ve spánku. Ve tmě sotva dokázal rozpoznat rysy její tváře a linii dolní čelisti. Ale stejně věděl, že je nádherná. Část jeho já si přála, aby zůstala vzhůru. Ale stejně ani nevěděl proč. Na nějaký sex byl příliš utahaný. Nebo možná ne. Když přišlo na Karu, neměla jeho sexuální touha konce. Jenže tady šlo o něco víc. Na druhou stranu potřeboval nějaký čas na přemýšlení.

Aby si utřídil všechny ty podivné představy, které se mu toulaly hlavou. Ty divné věci, na které myslel celý večer, které se v něm nastřádaly v průběhu několika posledních týdnů.

Ta scéna v Chrámu rozkoše dnes večer byla velmi intenzivní. Dokonce víc než to. Vůbec nešlo o nějakou velkou bolest, kterou by jí působil - neproběhlo nic víc než obvyklý výprask. Dál se spolu dosud nikdy nepustili. A on po tom ani netoužil, s Károu ne. O tohle už vůbec nešlo. I když se mu ta hra s mocí, s pocity vždycky hodně líbila a rád pozoroval její reakce, prostě neměl vůbec chuť zkusit nějaké tvrdší věci. Extrémnější. Jenže dnes večer se stalo ještě něco jiného…

Vždycky když byl s ní, stalo se něco nového. Věci se pořád posouvaly kupředu. Ale tohle bylo na přemýšlení trochu moc najednou.

Možná je ale načase, aby se tím začal zabývat. Je možné, že se do téhle ženy zamiloval?

Ta myšlenka projela jeho myslí jako blesk z čistého nebe. Ochromující. Oslňující.

Zrychlil se mu tep a srdce v jeho hrudi začalo bít v divokém rytmu.

Ne.

Ale nebyla to snad jen síla zvyku, že si to nedokáže sám připustit? Podrbal se na strništi, které mu rašilo na tváři. Snažil se uspořádat si myšlenky. Jenže se evidentně nedokázal uklidnit.

Sjel rukou po hrudi a trochu zatlačil, jako by chtěl pouhým stiskem uklidnit své splašené srdce, zpomalit ho.

Kristepane. Nedokázal tomu uvěřit. Nebyl připravený na to, aby tomu uvěřil.

Věděl, že k ní něco cítí. Něco nového, zvláštního. Ale tohle?

Nemožné! Evidentně ne.

Přitáhl si její spící tělo blíž k sobě.

Musí se prostě uklidnit! Bylo už pozdě, je unavený. Koneckonců, teď s tím nemusí nic dělat. Dá si trochu času a srovná si to v hlavě, jak na tom vlastně je. S touhletou… láskou.

Choval se jako idiot. Jako kdyby se z něj najednou stal nějaký poblázněný mladíček. Což se mu s Károu stávalo až příliš často. Do prdele, vždyť on ji miluje!

Kristepane!

Zrychlil se mu tep, a aniž by o tom přemýšlel, přitiskl se k ní a vtáhl do nosu vůni jejích vlasů. Bylo to uklidňující. Už v tom lítá. Fakt. Vůbec netušil, jak do toho sakra mohl takhle spadnout. Ale nakonec se zamiloval. Přes veškerou snahu. Prese všechno, o čem věděl, že je schopen udělat - a co ne. A vůbec netušil, co si s tím sakra počne. Ležel v posteli, její hlava spočívala na jeho polštáři a on naslouchal jejímu klidnému dechu. A zvuku dešťových kapek dopadajících na skleněné tabule oken jeho bytu. Občasného zahřmění kdesi v dálce. Chtěl zůstat vzhůru. Aby tomu všemu přišel na kloub. Ale nakonec ho jemný rytmus jejího dechu ukolébal ke spánku. A taky padající déšť, který kolem nich vytvořil jakousi kuklu. Tělo se uvolnilo, ale mysl pracovala naplno kvůli přehršli smyslových vjemů. Pak, když se měsíc schoval za hradbu mraků a hvězdy na obloze začaly blednout, konečně usnul.

Jen o několik hodin později, za prvních paprsků rozbřesku, oba společně procitli. Beze slova se mu schoulila v náručí. Překulil se na ni a ucítil na kůži měkké křivky je

jího těla: prsa, břicho, její sladká stehna. Roztáhla nohy a on do ní hladce vstoupil. Tiše a jemně.

Líbal ji a vzepjal se proti ní boky. Jemně mu zavzdychala do úst. Byla tak sladká! Nemohl se jí nabažit.

Kar a.

Pohybovala se spolu s ním, každý pohyb jejich těl se podobal přelévání tekutiny, dokonalý rytmus, jenž nepotřeboval myšlení. Ani snahu. Společně vklouzli do moře rozkoše. Nebo je to moře spíše pohltilo. Nevěděl. Ale brzy se kolem něj sevřelo její horké pohlaví. Neuvěřitelné. Zalapala po dechu. Její orgasmus byl něžný jako ranní rozbřesk.

Pak následovalo jeho vyvrcholení. Chvěl se uvnitř jejího těla. Držel se jí pevně, objímal ji rukama kolem těla. Nechtělo se mu ji pustit. Nakonec se mu zdálo, že by ji mohl rozdrtit. Odvalil se z ní a ona se k němu přivinula. Zajel jí rukou do vlasů. Jeho dech se pomalu zklidňoval. Prsty jí laskal pramínky vlasů hebké jako hedvábí.

„Karo,” zašeptal. „Miláčku…”

Co jí to vlastně chtěl říct? Najednou byl tak ospalý… Znovu usnul.

Patnáct

Když se Kara vzbudila, bylo už hodně hodin. Poznala to podle úhlu, který slunce venku svíralo s obzorem. Pořád se necítila úplně fit, bolelo ji celé tělo. Mozek jí pracoval na plné obrátky.

Otočila se a zjistila, že Dante ji celou tu dobu pozoroval.

„Ahoj.” Jeho hlas zněl tiše a zastřeně.

„Ahoj.”

Nebyla si jistá, jak by se měla cítit. Co by si měla myslet o tom, co se stalo včera večer. Jak se po tom všem cítila. Něco se mezi nimi stalo. Zase. Celá ta záležitost mezi nimi dospěla na novou úroveň. Nejenom kvůli tomu, co se stalo v klubu, ale hlavně kvůli tomu, co se stalo tady v posteli za hluboké noci. Ta vzpomínka v ní zůstávala jako jakýsi nádherný sen. Akorát že tohle se opravdu stalo. Cítila to. A taky cítila, jak se kdesi hluboko v něm něco změnilo. V tom, jak se jí dotýkal.

Byl k ní tak něžný! Tak jemný. V jeho dotycích byly opravdové emoce a ona věděla, že není jediná, kdo si to uvědo-

muje. Byl k ní… otevřený, vůbec poprvé. Ale teď… vůbec si nebyla jistá. Jak se vlastně ve skutečnosti cítí. Jestli může věřit tomu, co v něm vycítila. Jestli mu může důvěřovat.

„Jsi v pohodě, Karo?” zeptal se jí.

„Jo. Jo, jsem… jsem v pohodě.”

Zvedl se na jednom lokti. Nemohla si nevšimnout jeho rozcuchaných vlasů. Vypadal díky nim trochu klukovsky. Pokrčila rameny a vytáhla si prostěradlo přes prsa. „Jsem…” Odmlčela se, kousla se do rtu a pak mu pohlédla přímo do očí.

„Dante, mám pocit, že se zase něco změnilo.”

„To jo,” tiše přitakal.

„Fakt?”

„U mě taky.”

„A co to tedy znamená?”

Mlčel a ona po celou tu dlouhou dobu zadržovala dech. Měla pocit, že se nedokáže nadechnout, dokud jí to neřekne. Dokonce i když část jejího já měla obavy, jaká bude jeho odpověď.

Dlouze vydechl. „Pro mě to každopádně znamená, že… cítím něco, s čím si momentálně nevím rady. A řekl bych, že ty jsi na tom podobně.”

Znovu se kousla do rtu. „Já…” Proč jí najednou tak zběsile bušilo srdce? Chtěla mu přesně popsat, jak se cítí. Ale nedokázala to.

„Mám podobné pocity. A taky s nimi docela bojuju.”

„Takže si rozumíme.” Svraštil svoje husté obočí v nevyslovené otázce, ačkoliv svá slova formuloval jako oznamovací větu.

Ceká, až mu to potvrdím, uvědomila si Kara s lehkým šokem. Ale říct mu to všechno - to zavánělo příliš velkým riskem. Ona tedy rozhodně nebude ta, která z nich dvou první vyrukuje s tím, že ho miluje.

Jenže co si s tím tedy počnou, když jí to neřekne? Nebo když to na ní nepozná? Nebo třeba pokud on to tak vůbec necítí?

Srdce jí v hrudi bilo jako o závod, až ji tlačilo do žeber. Cítila, jak jí tělo jako jakýsi jed zachvacuje strach. A strach se postupně mění v paniku.

Musí odsud pryč!

Posadila se na posteli tak rychle, až se jí z toho zatočila hlava. Pak odhodila přikrývku a přehodila nohy přes okraj postele.

„Karo? Co to děláš?”

„Musím jít.”

„Cože? Teď nikam nemůžeš!”

„Ale ano. Musím, Dante.” Postavila se a na nahé kůži ji zastudil chladný noční vzduch. Znovu se jí zatočila hlava a ona se musela na chviličku zastavit a rukou si zastínit oči. Světlo, jež do pokoje

dopadalo okny, bylo najednou příliš ostré. Příliš toho odhalovalo. Cítila, jak jí žilami pulzuje krev.

Dante byl u ní během několika vteřin. „Co se s tebou děje?”

„Nevím,” přiznala, aniž by se na něj podívala nebo nějak reagovala na stisk jeho ruky na jejím rameni. „A to je možná ten problém.

Nevím, co se to tu děje, co mám dělat. Co si o tom všem myslíš ty. Jsi tak nečitelný, Dante. Nežádám tě o vysvětlení, protože sama žádné nemám. Ale mám pocit, že… mám pocit, že tohle už nezvládnu. Teď rozhodně ne. Musím si to rozmyslet. Potřebuju… nějaký čas sama pro sebe.”

„Nedělej to, Karo. Tohle je normální reakce na včerejší večer. Musíš být někde, kde na tebe budu moct dohlédnout a ujistit se, že jsi v pohodě.”

V tu chvíli se na něj prudce otočila. Lomcoval jí vztek, koloval jí žilami jako žhavé železo.

Ve světle dopoledního sluníčka, které sem dopadalo, vypadal nádherně. Jeho tmavé vlasy ve slunci zářily jako zlato. Ale tentokrát nedovolí, aby ji ten pohled nějak rozptyloval.

„Tohle je to jediné, co mi k tomu řekneš, Dante? Protože pokud ano, tak já tu končím. Jdu pryč. Na tyhle kecy o dojezdu zvysoka kašlu. A stejně si nemyslím, že by to bylo zrovna tohle. V jádru rozhodně ne.”

„A co to teda je?”

Vypadal teď opravdu zmateně. Ale ona už mu nemůže nic dál vysvětlovat, aniž by mu o sobě odhalila víc, než má v úmyslu. Zavrtěla hlavou. „Jdu pryč, Dante. Nesnaž se mě zastavit. Teď fakt ne.”

Začala se oblékat a v těch kožených šatech, které měla v klubu, se cítila mnohem zranitelnější, než když před ním stála nahá. Stál před ní bez hnutí, rysy ve tváři mu naprosto ztuhly. Nahý a tak krásný, že samotný pohled na něj Karu bolel.

Pozoroval ji, i když se obouvala a přešla ke dveřím, kde na věšáku visel její kabát. Vklouzla do něj a byla jí taková zima jako nikdy předtím.

Dante se ani nepohnul, neřekl ani slovo. Hrozně ji to štvalo. Mátlo ji to jako nikdy nic předtím. A byla si ještě jistější, že musí co nejrychleji zmizet pryč.

Dala mu ještě chvilku, čekala s rukou na klice od vchodových dveří. Ale on tam jen tiše stál, podobný antické soše, a jeho zasmušilá ústa připomínala tenkou linku.

Znovu zavrtěla hlavou. A odešla.

Dole na ulici rychle zamávala na taxík, řekla řidiči svou adresu a opřela se o tvrdé opěradlo zadního sedadla. Měla zaťatou čelist a snažila se potlačit slzy, které se jí už už draly do očí. Ale ona jim to nedovolí.

Vadilo jí, že být ženská v tomhle světě často znamená, že vaší reakcí na vztek jsou slzy. Cítila se kvůli tomu slabá. A to opravdu nenáviděla.

Sevřela ruce v P^st> až se jí nehty zaryly do dlaní. Ta bolest ji vrátila zpet na zem a pomohla jí udržet emoce pod kontrolou.

Cesta taxíka domů netrvala moc dlouho. Z kapsy kabátu vytáhla nějaké peníze, zaplatila řidiči, vystoupila a otevřela vstup’ dveře. Schody k ní do bytu vypadaly nekonečně.

Prostě se jen dostaň dovnitř, tam je bezpečno.

Odemkla vchodové dveře do svého bytu, vklouzla dovnitř a zavřela řa sebou. Pak se o dveře ztěžka opřela a jejich dřevo ji tl^uo do zad. Do očí jí vhrkly slzy.

Sakra!

Tohle přesně nechtěla. Brečet kvůli nějakému chlapovi. Kvůli Jakeovi jieuronila ani slzu. To se jen rochnila ve studně sebelítosti ji sebekritiky.

Tentokrát sC v^ nekritizovala. Když byla s Dantem, nikdy ji ani

nentp^lo, že by měla.

„Do prdele ptáče,” zamumlala.

Odlepila se & dveří a odhodila kabát na věšák. Přistál na zemi. Bylo j»to jedno. Sia dál, do ložnice, kde se svlékla a nahá si vlez,a do postele.

Její vlastní postel. Její bezpečný přístav.

Akorát že t^ se bezpečně necítila nikde. Nic jí tu nebylo dost blízl^-

Ne tak blízké jako Dantova postel. Jeho tělo.

Ale on ji nervuje. Takže jak by se s ním asi mohla cítit v bezpečí? Muse’a by se vzdát všech těch řečiček o lásce. Prostě se na to vykašlat. Tahle situace nemá řešení.

Natáhla se f° Papírový kapesník z krabice na nočním stolku, utřela ?

oc’ a pak se vysmrkala. Ale bylo to zbyteč

né, slzy tekly dál. Koulely se jí po tvářích. A brzy už vzlykala naplno, dlouhými vzlyky, které vycházely hluboko z ní, strašlivé kvílení, které vycházelo přímo z jejího nitra.

Pevně obtočila paže kolem kolen. Jenže útěchu jí dokázaly poskytnout jen Dantovy paže. Bez něj byla ztracená. A jeho nikdy nedostane. Nikdy. Ne celého. Ne v tom pravém a trvalém smyslu, po němž poprvé v životě zatoužila.

Znovu ji zaplavily dávno zapomenuté pocity, že není na skutečnou lásku dost dobrá, že si ji v životě nezaslouží. Všechny ty obavy, za nimiž stáli její chladní a vzdálení rodiče. Nikdy je neuměla potěšit. Nikdy je nedonutila, aby si jí všimli, leda když se jim něco na ní nelíbilo. Ať udělala cokoliv, dokonce i když šla na práva, protože tak si to přece přáli, a vzdala se svého umění, tedy s výjimkou jednoho dvou obrazů, které za rok namalovala. Ani to nestačilo.

A ani pro Danta nebyla evidentně dost dobrá.

Ale ne, to promlouvá její staré já. Znovu ji zaplavil vztek.

To on nebyl dost dobrý pro nň Nemůže být, když neopětuje její city! Když ji nedokáže milovat! Copak si to sakra nezaslouží?

Jenže žilami jí pořad kolovala bolest, cítila ji jako závaží, které ji tížilo na prsou i končetinách. Nedokázala se ani pohnout.

Nedokázala uvažovat s chladnou hlavou. Jediné, co měla před očima, byla Dantova tvář s přivřenýma tmavýma očima a napjatými rysy, od níž chtěla slyšet ona slova. Hlavou jí kolovaly pocity ztráty a vzteku a v hrudi dominovala strašlivá, ostrá bolest.

Nikdy předtím jí nikdo nezlomil srdce. Nikdy nikomu nedovolila, aby se k ní dostal tak blízko, aby jí mohl opravdu ublížit. Aby měla pocit, že má srdce ze skla, které právě někdo rozbil na tisíc kousků, a každý střep ji do hloubi duše zraňuje.

Slzy se znovu změnily ve vzlykot. Razil si z ní cestu ven

násilím, rval jí hruď a pak vyvěral ústy ven. Neuvěřitelná bolest. Neuvěřitelný smutek.

Když zas konečně procitla k vědomí, chýlilo se už slunce venku k obzoru. Bylo pozdě odpoledne. Seděla tu už celé hodiny. Cítila se naprosto vyždímaná. Utahaná k smrti. Dělalo se jí špatně od žaludku. Věděla, že musí vstát a napít se vody. Umýt si obličej.

Oči a tváře měla od pláče celé napuchlé a při doteku bolely. S povzdechnutím se zhluboka nadechla. Jak jen mohla dovolit, aby se jí tohle všechno stalo?

Tohle už nikdy v životě nedovolí. Vůbec netušila, jak to všechno přežije. Ale tentokrát to bude naposledy.

Znovu jí vytryskly slzy. Ten pocit, když si propalovaly cestičku po tvářích, se skoro nedal vydržet, stejně jako ty drobné vzlyky, které jí rvaly rozbolavělou hrud. Jak jen může člověk v sobě mít tolik slz? Avšak i tato myšlenka přicházela jakoby z velké dálky, neboť mysl měla bolestí docela zamlženou.

Snažila se ty slzy polknout, bojovat s nimi. Ale nedokázala to. Stočila se do klubíčka a nechala je volně kanout, ve svém neštěstí nechtěla už na nic myslet. Konečně usnula.

Zdálo se jí o Dantovi. O jeho bytu. Byl celý zaplavený zlatavým, nádherným sluncem, které sem pronikalo ze všech směrů. Objevil se za ní a ona ho spíše cítila, než viděla. Kolem pasu ucítila jeho silné ruce, a když ji pevně objaly, vpilo se její tělo do jeho.

„Tohle bys teď měla dělat, Karo,” uslyšela.

Ano, pomyslela si. Být s ním…

Za ní stál malířský stojan, na něm zpola dokončený obraz a ona držela v ruce štětec. Na obraze zachytila pohled na Elliott Bay z oken jeho bytu. Prim v něm hrály modré a zelené tóny a mlhou, jež se vznášela nad vodou, tu a tam prosvítalo slunce. Byl to pohled z oken jejich bytu.

Nádhera.

Jenže ona už přece nemaluje. Ne doopravdy. A taky není s Dantem, ne?

Všechno kolem ní najednou pohaslo a vyprázdnilo se. Jako kdyby najednou někam padala, do nějakého prázdného prostoru, v němž… nebylo nic.

Obalila ji temnota, prázdnota. Začala pronikat přímo do ní. Zavolala na něj: „Dante!”

Jenže on tu nebyl.

Už nikdy tady nebude.

„Ne!” zašeptala hlasem pokřiveným bolestí.

„Ne!”

Vzbudila se do tmy a chvěla se celá zbrocená potem. Věděla, že tomu tak je. Skončilo to.

Dante stál u dlouhé řady oken a bez hnutí zíral do temnoty venku, již rušila jen mihotavá světýlka lodí kotvících v Elliott Bay přímo pod jeho domem. Nic necítil. Už od té doby, co ráno Kara tak náhle odešla.

No dobře, to nebyla pravda. Možná část jeho já nic necítila. Ta druhá část byla rozetnutá vedví, jako kdyby ho někdo prohnal skartovačkou. Bolelo to jako čert. Tahle část jeho já se cítila naprosto zoufalá.

Přejel si prsty po strništi na tváři a pokračoval v pohybu ruky až do ztuhlého týla.

Měl ztuhlé celé tělo. Snažil se chvíli spát na gauči, protože byl naprosto vyčerpaný, ale nedokázal vydržet dlouho v klidu. Od chvíle, kdy odešla, nespal ani minutu a předchozí noc naspal sotva pár hodin. Jenže nedostatek spánku ho vlastně vůbec netrápil.

Trápila ho Kara. Vědomí, že odešla pryč.

Cítil se… okradený. A naštvaný. Když odešla, hlavně naštvaný. Naštvaný sám na sebe, že mu na ní tak záleží. Naštvaný z toho kyselého pocitu bezmocnosti, který mu žilami koloval jako tmavý sliz. Ohledně Kary se cítil naprosto bezmocný. Nedokázal změnit tu základní součást sebe samého, kvůli níž jí nemohl poskytnout to, co si zasluhovala. Cítil se bezmocný, že ji nedokáže milovat. S tímhle nedokáže udělat vůbec nic. Sakra práce, naprosto nic!

Ten pocit nenáviděl úplně nejvíc. Vždycky to tak bylo. Nenáviděl, když nedokázal nic změnit na matčině podělaném životě. Nesnášel ten pocit, když to na něj všechno spadlo po tom, co zemřela Erin. Už dávno zjistil, že nejlepším způsobem, jak se tomuhle debilnímu pocitu bezmoci vyhnout, je mít vždycky všechno pod kontrolou. Být zodpovědný. Díky tomu cítil jakousi svou osobní sílu. Jako kdyby právě takhle měl opravdovou cenu pro okolní svět, i kdyby to mělo být jen v práci nebo v hájemství sadomasochistického sexu. Jako kdyby se nemohlo stát nic, co by neočekával, protože v jeho životě bylo všechno pečlivě nalinkováno.

Jenže kdesi vzadu v hlavě stejně věděl, že to je jen taková pohodlná polopravda. Že ani všechna moc na světě, ani ta samotná lež, mu nezajistí to, že se bude cítit naplněný. Ale protože nevěděl, co by si s tím měl počít, nechal to prostě být. Nechal sám sebe žít v té pohodlné lži.

A Kara ho odhalila. Alespoň před ním samotným. Jí se odhalit nedokázal. Nedokázal jí říct, že ji miluje. Ze jediná věc, která mu zajistí pocit naplnění, je jeho láska k ní.

Ta představa na něj byla trochu moc. Zvlášť teď, když dala najevo, že s ním už nechce být. Ze to všechno podělal. Přesně tak, jak vždycky věděl, že to dopadne.

Začal rázovat po pokoji a temná obloha i světlo pouličních lamp se mu slily v jednu velkou šmouhu.

Cítil, že ho tohle všechno… pořádně zmáhá. Poprvé za celý svůj dospělý život si nebyl jistý, jestli to dokáže zvládnout vlastními silami.

A jediná osoba, s níž by o tom všem chtěl mluvit, byla Kara. Jenže to nebylo možné. Věděl, že by ho nevyslechla, že zrovna on je ta poslední osoba, s kterou by se chtěla v současné situaci potkat, a vůbec se jí nedivil.

Cas obrátit se na nejlepšího přítele. S Alekem citové záležitosti moc často neprobírali. Nikdy se nedostali nijak hluboko. Nejblíž se dostali, když Alec ztratil hlavu kvůli Dy-lan. Jenže to se Alec odhaloval Dantovi, ne obráceně. Dante tohle nikdy neudělal. A ani si nebyl jistý, jak se taková věc dělá.

Ale sakra práce, přece musí existovat něco lepšího než tohle nekonečné pochodování po pokoji, tohle nekonečné víření myšlenek, které nikam nevedou a on je pořád stejně v pytli. Možná mu Alec poskytne na celou věc jiný pohled. Třeba mu pomůže dát si to v hlavě zase trochu dohromady.

Přesunul se ke konferenčnímu stolku ve vstupní hale, kde nechal svůj mobilní telefon v nabíječce. Vytáhnul nabíjecí kabel a navolil Alekovo číslo.

„Haló?”

„Aleku, to jsem já, Dante.”

„Ahoj, co se děje? Poslední dobou jsme spolu nemluvili. Říkal jsem si, že mi zavoláš po tom, co jsme se tehdy potkali.”

„Jo jo, o tom taky…”

Kristepane, kde by měl začít? Jak se takové věci říkají? „Co se děje, Dante?” zeptal se Alec. „A neříkej mi, že nic, protože to poznám z toho, jak mluvíš.” „Vždycky pan intuitivní.” „Jojo. Tak povídej.”

Povzdechl si a začal znovu rázovat po místnosti. „Hele, co kdybychom šli na drink?”

„Teď? Zrovna s Dylan večeříme.”

„Jo, aha. Jasně. Promiň, ale já… Do prdele, nemohl by ses utrhnout?”

„Jo. Jasně. Samozřejmě. Řekni mi, kde se potkáme.”

„V Zadní místnosti? Víš, kde to je?” Byl to takový malý bar kousek od místa, kde Dante bydlel. Věděl, že v tuhle dobu tam bude klid. Ze tam pravděpodobně nepotká nikoho z práce nebo nedejbože z klubu.

„To najdu. Dej mi asi tak tři čtvrtě hodinky.”

Zavěsili a Dante si šel dát rychlou sprchu, což za celý den nezvládnul. Ve sprše na něj číhalo příliš mnoho vzpomínek na to, co tu dělal s Károu, na její úžasné tělo zahalené v horké páře. Na Karu v jeho bílé košili, s kůží skoro stejně bílou, ale s tvářemi zrůžovělými a očima planoucíma stříbrem, zlatem a touhou.

Nádhernou. Užasnou. V té sprše měl už spoustu žen. Ale Kara byla jediná, na které mu opravdu záleželo.

Nebyl si jistý, co to o něm vypovídá. A moc se mu nelíbilo, co se z toho dalo vyvodit.

Zanedlouho už stál za dveřmi. Rozhodl se, že těch šest bloků půjde radši pěšky. Potřeboval se trochu vyvětrat, protáhnout si nohy.

Shodit ze sebe to nesnesitelné napětí.

Chvilku předtím znovu sprchlo. Ulice byly mokré a v loužích se zrcadlila světla pouličních lamp a neony restaurací a obchodů. Ten výjev přesně odrážel jeho náladu. Byl rozmazaný. Trochu zkreslený. A vůbec se mu nelíbil.

Když dorazil do baru, Alec už tam seděl. Dante byl rád, že tam nemusí sedět sám s pitím a vlastními myšlenkami. Se svou vlastní hlavou už nedokázal vydržet o samotě ani jednu podělanou minutu navíc.

„Aleku, čau.”

„Ahoj. Objednal jsem ti Chivas s ledem. Říkal jsem si, že lepší pití si schováme na dobu, až se dáš trochu dohromady.”

Dante si sedl na stoličku vedle Aleka. „To je přece jasný, ne?”

„Jasná páka. Tak na mě!”

Dante uchopil skleničku, usrknul a položil ji zpátky na bar. Pak na ni chvíli zíral.

Alec ho beze slova pozoroval a upíjel ze své skleničky. Dante už ho znal natolik dobře, aby věděl, že tam jeho kamarád bude takhle sedět třeba celou noc, když to bude zapotřebí.

Dal si ještě jeden hlt studené whisky a snažil se pořádně si užít toho pálivého pocitu, když se mu alkohol propaloval hrdlem dolů do žaludku. Ale Alec měl pravdu; skutečně si to nedokázal moc užít. Ne dnes večer.

„Takže…,” začal Dante. „Kristepane, tohleto fakt moc neumím. Mluvit. Myslím jako doopravdy.”

„Je to trochu divný, ale zvykneš si,” uklidňoval ho Alec malinko škádlivým tónem.

„To radši ne.”

Alec pokrčil rameny. „Taky jsem si říkal. Než přišla Dylan.”

„Jak se vůbec má?” zeptal se Dante.

„Má se skvěle. Úžasně. Ale teď utíkáš od tématu.” Dante přikývl a smutně se usmál. „No jo.”

Obrátil do sebe zbytek svého pití a do zubů mu udeřily kostky ledu. Zamával na barmana a objednal další rundu.

„Tohle teda musí být vážný,” řekl potichu Alec.

„To jo.” Odmlčel se. „Takže… Mám pocit, že jsem se zamiloval do Kary.”

„Tohle je fakt vážný!”

Dante se zhluboka nadechl a zadržel na chvilku dech v plicích. Zíral na svou sklenici. „To bych řekl. Je to na hovno. Já si nemyslím, že jsem do ní zamilovaný. Já do ní fakt jsem zamilovaný. Takže co s tím sakra mám teď dělat, Aleku?”

Podíval se na svého kamaráda a chtěl - potřeboval - od něj slyšet odpověď.

„Co chceš udělat?”

„Být s ní. I když mi to teda ježí chlupy na zádech. I když si myslím, že nám to nebude fungovat.” „Kdysi jsem si myslel to samý.”

„Netuším, jestli jsi ke svýmu názoru měl tolik důvodů jako já,” svěřil se mu Dante.

„Možná. Možná ne.” Alec se napil, pak položil skleničku zpátky na bar a znovu se podíval na Danta. Díval se mu přímo do očí. Jenže to Alec dělal vždycky. Na tohle se Dante mohl vždycky spolehnout.

„Myslíš, že ses dneska chtěl se mnou sejít proto, abych tě přemluvil, že za to stojí?”

Žaludek se mu sevřel. „Možná.”

„Tohle ti fakt neřeknu.”

„To asi ne.”

„To teda určitě ne. A řeknu ti hned proč. Dante, já tě znám. A mám pocit, že bys tomu měl nechat trochu času. Trochu se zklidnit. Nech si nějaký čas a zjisti, jak na tom vlastně s ní jsi. Protože zrovna teď bych řekl, že si nejsi ani trochu jistý. A než ji znova uvidíš, tak si teda sakra budeš muset být jistý.”

„Pokud se se mnou vůbec bude chtít potkat.”

„Aha. No dobře. Další důvod k tomu, abys to nechal chvilku odležet. Možná potřebuje chvíli na to, aby zpracovala to, co se mezi váma stalo, ať je to cokoliv.”

Dante přikývl. „Máš pravdu.”

„To doufám. S Dylan jsem to na začátku pěkně zvoral. Ale lepším se. Teda aspoň mi to říká.”

Dante se usmál. Trochu. Nedokázal si pomoct. Alec Wal-ker nebyl ten typ, kterému by někdo mohl říkat, co má dělat. Než přišla Dylan. Dante byl ten samý případ. Ale chtěl to s Károu aspoň zkusit. Jak mu Alec doporučil, dá tomu pár dní. A pokud to má znamenat, že uslyší spoustu výtek na svoje chování, ví, že si to zaslouží. Zvládne to. A pokusí se to vydýchat. A nechat Karu, ať udělá to samé.

„To zní jako dobrej plán,” řekl Alekovi. „Díky.”

„Jasně. Chceš, abych tu zůstal, že bysme se třeba podívali na denní souhrn toho, co se stalo ve sportu?”

„To je v pohodě. Je na tobě vidět, že bys chtěl zpátky k Dylan.”

„Fakt?” Na Alekovi bylo trochu vidět překvapení. „Je to jasný jako facka, Aleku.” „No jo, do prdele.”

„Ne, je to dobrý. Jsem rád, že tě vidím šťastnýho.” „Tomu se ovšem nebráním.”

Alec vstal a hodil na bar několik bankovek. „Ty tu zůstaň a dej si ještě něco.” „To zní jako plán.” „A dej mi vědět, jak to pokračuje.”

„Dobře. A Aleku, díky.” „Jasně.”

Než bylo potřeba říct víc, Alec odešel.

Šestnáct

Byl čtvrtek, což znamenalo, že ve firmě probíhá koblihové ráno - tak si totiž Karin zaměstnavatel představoval, že ke konci

pracovního týdne udrží vysokou pracovní morálku svých zaměstnanců. Ne že by Kara dokázala polknout něco víc než jen čaj, na němž od pondělí žila.

V pondělí zavolala do práce, že je nemocná, protože se kvůli únavě a slzám na nějakou práci vůbec necítila. Do úterý se už dala natolik dohromady, že mohla ráno vyrazit do práce, kde s úlevou zjistila, že Dante je celý den u soudu. Ve středu to samé. A dnes bude mít možná taky štěstí. Ještě se necítila na to, aby se s ním potkala. A vůbec si nebyla jistá, jestli ještě někdy v životě v sobě takovou sílu najde.

Tohle más za to, ze ses zapletla s někým z práce…

Tón ohlásil, že výtah dorazil na místo určení. Kara si tiše povzdechla a vystoupila z něj ven přímo do recepce firmy, v níž pracovala. Dívka na recepci ji pozdravila. Kara na oplátku přikývla na pozdrav několika kolegům, které potkala na chodbě, když se opatrně plížila do své kancelá

ře. Ruby, sekretářka, o jejíž služby se Kara dělila s pár dalšími advokáty - včetně Danta -, ji následovala do dveří. Vešla, zrovna když si Kara svlékala kabát.

„Ahoj, Karo, velká trojka svolala na dnešek dopoledne poradu. Všichni, kdo nejsou dneska u soudu, se musí dostavit.”

„Aha. Kolik mám času?” Mrkla na hodinky a uvažovala o tom, jestli neexistuje nějaká výmluva, kterou by mohla použít, aby se nemusela účastnit.

Bude tam Dante? Nebo je zase někde u soudu? Nemá náhodou něco urgentního k vyřízení?

„Svolali to na čtvrt na devět, takže máš asi patnáct minut. Dáš si koblihu? Schovala jsem ti jednu s javorovým sirupem, co máš ráda.” Káře zakručelo v žaludku. „Díky, Ruby. Je to od tebe fakt pěkný, ale já… prostě se snažím snížit příjem cukrů.”

„To já bych měla taky, ale dneska jsem si už dala dvě koblihy s džemem,” zazubila se na ni Ruby. „Tak za pár minut ahoj v zasedačce.”

„Díky, Ruby.”

Bože, bude tam on? Kara měla pocit, že to nezvládne.

Zhluboka se nadechla, pomalu vydechla a snažila se vzpomenout si na zklidňovací dechová cvičení, která se naučila v kurzu jógy. Ale

tep jí stejně zůstal nahoře. Nemůže s tím nic dělat; musí jít na tu poradu. Prostě se s tím bude muset nějak srovnat.

Kam se najednou poděla všechna její vnitřní síla? Bývala tak silná, tak vyrovnaná.

Potřásla hlavou, zastrčila kabelku a pracovní kufřík pod stůl, zapnula počítač a počkala, až se spustí. Pak si povzdechla, když si uvědomila, že to všechno provedla automaticky v naději, že v e-mailové schránce najde vzkaz od něj, od Danta.

Od chvíle, kdy v neděli ráno odešla z jeho bytu, se ji vůbec nesnažil kontaktovat. Kara věděla, že Dante má tenhle týden diář plných soudních stání, ale normálně by si určitě našel chvilku na to, aby jí zavolal nebo napsal e-mail -nebo aspoň esemesku -, kdyby s ní chtěl mluvit.

Což znamenalo, že se mu nechce.

Tedy ne že jí by se zrovna nějak chtělo. Pořád byla dost naštvaná. Pořád rozervaná. A chtěla - potřebovala - ho vidět tak moc, že jí z toho trnula i kůže. Ten pocit nenáviděla.

Seber se!

Znovu mrkla na hodinky. Čas vyrazit na poradu. Ještě se párkrát zhluboka nadechla, trochu se přece jen zklidnila a vstala od stolu. Byla jí zima, tak si na sebe vzala svetr, který si posledních pár dní nosívala do kanceláře s sebou a nechávala ho přehozený přes opěradlo své židle. Poslední dobou jí byla pořád zima. Vlastně od chvíle, kdy s pocitem lehkého šoku a do úzké linky sevřenými rty odešla v neděli z Dantova bytu.

A nechala ho tam samotného, nahého a nádherného a v očích mu plálo cosi, čemu by se snad u jiných dala říkat bolest…

Teď na to nemysli! Prosté se jen snaž néjak přežít dnešek! Vyšla na chodbu a tam na ni čekala Ruby. Nejprve se na ni usmívala, ale pak jí úsměv z tváře zmizel.

„Kristepane, Karo, jsi bílá jako stěna. Jsi v pohodě?”

„Možná jsem se ještě úplně nevyléčila z té infekce, kterou jsem chytila v pondělí.”

„Možná…,” pronesla Ruby se zdviženým obočím.

„Co?” zeptala se opatrně Kara.

Po cestě chodbou se Ruby dívala přímo před sebe. „Ale nic. Možná. Já jen že Dante De Matteo má poslední dobou každé ráno úplný stejný výraz ve tváři, když se chystá

k soudu. A mně je jasný, že ho ani trochu netrápí ten případ, který ho čeká.” „Ruby…”

„To je dobrý, Karo, já o tom nikomu neřeknu. Ale pracuj u pro vás oba, takže si prostě všímám. Kara si povzdechla. „A co?”

„No, je mi jasný, že se něco mezi vámi děje. Vím, že mi do toho nic není.” Zastavila se a zavrtěla hlavou. „Promiň. Asi jsem měla radši držet pusu. Jenže já tě mám fakt ráda. Obdivuju tě. A ani trochu se mi nelíbí, že tě vidím takhle… unavenou. Tak zdrcenou.”

Kara těžce polkla a do očí se jí už už draly slzy. Popotáh-la. „To je dobrý, Ruby.”

„No, teď jsem teda do toho fakt šlápla. Prosím tě, promiň.” Ruby položila Káře ruku na rameno.

„To je dobrý. Fakt. Já jen že… když někdo takhle s někým soucítí, tak mě to vždycky dostane. Kvůli tomu jsem o tom nemluvila ani se svou nejlepší kamarádkou.”

„Ted už budu mít pusu na zámek, slibuju. Ale… řekneš si, když budeš něco potřebovat, dobře?”

Kara přikývla.

„Co kdyby sis na chvilku odskočila na dámy? Omluvím tě.”

„Děkuju, Ruby. To by snad šlo. A Ruby… nevíš náhodou, jestli tu dneska Dante je? Nebo je někde u soudu?”

„Nejsem si jistá. Neměla jsem čas podívat se do diáře kvůli tomu vzkazu od pana Kellehera a od té doby lítám od čerta k ďáblu.

Chceš, abych to zjistila a řekla ti ještě před poradou?”

„Ne, myslím, že už na to nemáme čas. Každopádně tam buď bude, nebo ne. A já… to jednoduše budu muset zvládnout, že jo?”

„Tak jo. Uvidíme se tam.”

Ruby jí znovu položila ruku na rameno a odešla.

Kara odběhla rychle na toaletu, kde si umyla ruce a nechala je hýčkat proudem teplé vody. Věděla, že tu nemůže zůstat moc dlouho, ale byla ráda, že má čas se dát trochu dohromady.

Podívala se na svůj odraz v zrcadle. Opravdu byla trochu bledá. Jemně si propleskla tváře ve víře, že jí aspoň trochu zčervenají, pak pokrčila rameny. Moc toho udělat nemůže. Už musí jít.

Zasedačka byla narvaná až po okraj, většina lidí z firmy tam seděla namačkaná hlava na hlavě kolem velkého konferenčního stolu a administrativní pracovníci a koncipien-ti stáli za nimi v soustředném

kruhu. Kolem stolu už místo nebylo, a tak si Kara stoupla vedle Ruby, která jí věnovala krátký povzbudivý úsměv.

Charles Landers stál v čele stolu, pokyvoval hlavou a usmíval se na všechny strany. Za chvilku se k němu připojil Lyle Kelleher a potom i Edward Tate. Stáli tu všichni tři, jako obvykle spolu skvěle ladili, všichni elegantní a ve svých tmavých oblecích a s barevnými kravatami velmi trendy. Lišili se jen stupněm prošedivělosti vlasů. Lyle Kelleher si odkašlal a Kara se s jistým ulehčením rozhlédla kolem sebe. Dante tu nebyl.

„Dnes pro vás máme zprávu, která je dobrá i špatná zároveň,” začal pan Kelleher. Pokynul jedné advokátce, která seděla u konferenčního stolu. „Příští měsíc nás bohužel opustí Julie Dillardová. Ale odchází z dobrého důvodu. Julie se stěhuje do Washingtonu. Vždycky tvrdě pracovala a my jsme s ní rádi spolupracovali už od dob, kdy úspěšně završila svá studia práv a působila u nás nejprve jako stážistka a pak jako koncipientka. Julie, chtěli bychom vám poděkovat za všechno, co jste této firmě věnovala, a přejeme vám vše nejlepší ve vašem budoucím pracovním životě.”

Všichni zatleskali a Julie, drobná brunetka, přikývla a usmála se.

„Julie, to si ve Washingtonu chceš otevřít praxi?” kdosi se zeptal.

„No, já se tam vlastně chci vdát. A… chci si tam otevřít obchod se starožitnostmi, o kterém jsem snila mnoho let. Už jsem si našla vhodné prostory.”

Znovu zazněl potlesk.

„Tak se všichni neradujte z toho, že chce Julie opustit ctnostný stav advokátský,” cílil se Charles Landers a jeho blankytně modré oči se blýskaly hraným rozhořčením.

Káře poskočilo srdce. Měla radost kvůli Julii, opravdu. Ale zároveň jí trochu záviděla. Julie najde svoje štěstí: svatba, vlastní podnik. Sla za svým snem.

Měla na to odvahu.

A v té chvíli proklouzl do zasedačky Dante. Kara zachytila jeho pohled. Ne že by chtěla. Jenže jako obvykle ji to k němu přitahovalo. Automaticky se začal usmívat, pak se však ovládl. Šokovalo ji, jak moc to bolelo, být s ním v jedné místnosti. Ze se na ni ani nedokázal usmát. Že ona není fyzicky schopná usmát se na něho.

Ruby jí krátce stiskla zápěstí a Kara byla za tu malou demonstraci podpory vděčná.

Zbytek krátkého mítinku se nesl ve znamení Kariny snahy nedívat se jeho směrem. Ale i tak věděla, že tu Dante je. Cítila to hluboko v kostech.

Dante.

Prostě jen dýchej. Překonej to!

Konečně bylo po všem a všichni se začali hrnout ze dveří zasedačky ven na chodbu. Jeden z advokátů si bohužel zavolal Ruby k sobě, protože od ní něco potřeboval, takže Kara zůstala sama. Modlila se, aby Dante odešel dřív, než mu stane tváří v tvář.

Pozorovala ho, jak vychází ven, a ulevilo se jí. Společně s kolegyněmi vyšla na chodbu, kde se každý vydal směrem k vlastní kanceláři. Dostala se bez úhony až ke svým dveřím, kde se ovšem vedle ní najednou zjevil Dante.

„Můžeme si promluvit, Karo?”

Cítila se, jako kdyby jí někdo dal pěstí. I samotný zvuk jeho hlasu byl na ni dnes moc. Vedle sebe cítila teplo vyzařující z jeho těla, jeho vůni, a bála se, že to nezvládne.

„Raději ne,” odpověděla mu chladně.

„Rozumím,” řekl rychle tlumeným hlasem. „Ale pracujeme ve stejném baráku, takže k tomu dřív nebo později stejně bude muset dojít.”

Zhluboka se nadechla. „To si uvědomuju.” Chvilku mlčel. Otočila hlavou a podívala se na něj.

A jéje, to byla chyba! Ve světle šedém obleku, tmavě šedé košili a antracitové kravatě mu to pekelně slušelo. Vypadal výborně.

Vzpomněla si, co cítila ve chvíli, kdy ho uviděla poprvé. Byla prostě… v šoku. O nic menším než teď.

Musela se rozpomenout na svůj vztek. Na bolest, která ten vztek doprovázela.

„Můžeme jít k tobě do kanceláře?” požádal.

„Pokud se to týká práce, můžeš mi to klidně říct přímo tady.”

„No tak, Karo. Tohle přece není o práci. Ne doopravdy.”

Bože, do tohohle rozhovoru se jí vůbec nechtělo. Nechtěla s ním mluvit.

„Dante, tady s tebou nemůžu mluvit. Nezvládnu to. Nemyslím, že je to dobrý nápad a… prostě nemůžu.”

„Tak kde?”

Zavrtěla hlavou a pohledem se zavrtala do podlahy. „Nikde, Dante. Protože přesně tam skončí i náš rozhovor. Vždyť přesně tam my dva míříme, ne?”

„O tom bychom si měli promluvit. Měli bychom probrat, proč jsi takhle najednou zmizela.”

Zvedla bradu a pohlédla mu přímo do očí. Oči jí hořely vztekem, vášnivým a nesmiřitelným. „Opravdu, Dante? Jestli tě to fakt tolik zajímalo, proč ti to trvalo celý týden, než ses uráčil mi to sdělit?” Podrbal se na tváři a pomalu vydechl. „Protože… já fakt nevím.

Bože, Karo.”

„Super odpověď, Dante.” Znovu sklonila hlavu a rozrazila dveře své kanceláře, vešla dovnitř, zavřela za sebou, ale dala si pozor, aby jimi nebouchla.

Srdce jí bilo jako o život. V žilách se jí vařila krev. A bolest v hrudi, nezacelená rána, kterou jí způsobil on, se znovu otevřela.

Tak on neví? To se na víc nezmůže?

Přešla ke stolu, žuchla sebou do křesla a rukama si uhladila drdol, který ve vlasech ráno vykouzlila. Nemohla uvěřit tomu, že to udělá, ale chystala se ohlásit, že je jí špatně, a odkráčet domů. Zvedla telefon a vytočila Rubyinu linku.

„Ruby, tady je Kara. Necítím se dobře. Potřebuju, abys zrušila všechny schůzky, které mám dneska v diáři.”

„Jsi v pořádku?”

„Já… no, moc ne. Prostě musím jít domů. Můžeš se o to prosím postarat?”

„Ano, samozřejmě. Já to tady zvládnu. Nechci, aby sis musela dělat s čímkoliv starosti. Zařiď se, jak uznáš za vhodné, Karo.”

„Díky, Ruby. Za všechno.”

Zavěsila a sehnula se pod stůl pro kabelku a pracovní kufřík. Pak vstala z křesla a oblékla si kabát. U dveří se na chviličku zastavila s rukou na klice a doufala, že venku na ni nikde nečíhá Dante. Pak otevřela dveře.

Chodba byla prázdná a ona za to byla vděčná. Ale taky

naštvaná, že Dante se ani moc nesnažil s ní znovu promluvit. To ona mu řekla, aby šel pryč. Ze s ním nebude mluvit.

Možná se chovala jako úplná kráva. Ale teď měla pocit, že jí jde o přežití. A pořád ještě chvíli půjde.

Povzdechla si a vydala se chodbou k výtahu. Nastoupila. A akorát zahlédla Danta, jak vychází z kanceláře Charlese Landerse. Zíral přímo na ni a v obličeji se mu nezrači-lo vůbec nic. Pak se dveře výtahu tiše zavřely.

Kara se snažila dál pravidelně dýchat. Usilovně vtahovala vzduch do plic ještě v přízemí, po cestě k autu i když jela domů. Než dojela k sobě do bytu, pěkně ji z toho bolelo na prsou. Ta bolest byla tak ostrá, že se musela k dýchání doslova nutit. A v očích a hrdle ji pálily slzy.

Svlékla kabát a hodila ho na zem společně s kabelkou a pracovním kufříkem. Automaticky pokračovala do kuchyně, kde dala vařit vodu na čaj. Nevěděla, co by jinak dělala. Čaj znamenal starý známý způsob útěchy. A přesně tu teď potřebovala.

Potřebovala Danta.

Ne!

Zaryla nehty do okraje kuchyňské desky a cítila, jak se jí rozdírají o tvrdý povrch keramických dlaždic, kterými byla vyložena. Jak se lámou. Zírala na ty dlaždice a na lince nebylo nic než krabička s čajem. Všechno se jí před očima slévalo v jeden rozmazaný, neurčitý celek, který vnímala přes slzy, jež jí vstoupily do očí.

Nedělej to!

Už nedokázala dál plakat. Už nemohla. Kdyby se znovu poddala slzám, bála se, že už je nikdy nedokáže zastavit.

Konvice začala pískat a Kara se v duchu oklepala, nalila vroucí vodu do jednoho ze svých kobaltově modrých hrnků, na chviličku do něj ponořila sáček s earl greyem a pak

vzala hrnek do chladem zkřehlých dlaní a odnesla si ho do ložnice. Tam si svlékla sukni a přes hlavu přetáhla svetr s rolá-kem. V zimním vzduchu se třásla chladem.

Potřebovala se zahřát. Vlézt si do postele, přikrýt, napít se čaje a schoulit se pod deku. Možná se pokusit tu bolest zaspat.

Strhla z postele přikrývky, rozepnula podprsenku a vystoupila z kalhotek. Zrovna si brala z věšáku v koupelně bílý bavlněný župan, když uslyšela zaklepání na dveře.

Oblékla si župan a po cestě ke dveřím si ho zavázala kolem pasu. Znovu se jí zrychlil tep. Nějak tušila, že to bude on.

Jak se jen mohl dostat přes vchodové dveře dole? To je v tom spěchu nechala dokořán? Ale teď na to nedokázala myslet, vlastně nedokázala myslet skoro na nic.

Když otevřela, srdce se jí naplnilo bolestí. Touhou. Strachem. Dante.

„Co tu děláš?” vyštěkla na něj tak ostře, jak jen dokázala. Nemohla popadnout dech. Byla úplně mimo. Z toho, že si pro ni přišel. Z toho, jak jí tělem zmítaly emoce. A pod tím vším taky z toho, že na něj byla pořád strašně naštvaná.

„Musím s tebou mluvit, Karo. Uvědomil jsem si, že nebylo vhodné si s tebou zkoušet promluvit v práci.”

„A to, když jsi mě ohnul přes svůj stůl, abys mi mohl dát na zadek, to vhodné bylo?”

Rukou si zajel do hustých černých vlasů. „To bylo… něco jiného.” Vyrazila ze sebe krátký, štěkotu podobný smích. „To teda jo.”

„Nezlobím se na tebe, že jsi na mě naštvaná. Ale… prosím tě, mohla bys mě pustit dovnitř?” Začala vrtět hlavou a zavírat dveře, ale on do nich strčil ruku a zastavil je. „Prosím, Karo.”

Hlas mu najednou změknul. Nedokázala mu dál odolávat. Vztek, který jí lomcoval, však ano. Ten chtěl ty dveře pořádně přibouchnout, chtěl, aby na něj zavřískala, ať se sebere, táhne domů a nechá ji na pokoji.

Ale její srdce jí to nedovolilo.

Ustoupila o krok zpátky a nechala ho projít do bytu. Zavřela za ním dveře, stáhla si župan pevněji kolem těla a otočila se k němu.

Oči mu plály emocemi, ale Kara nedokázala na první pohled určit, jaké asi jsou. Pod očima se mu rýsovaly tmavé kruhy, které tam nikdy předtím neviděla.

Možná to je tím soudním případem, který teď má. Možná mu dělá starosti a Dante zůstává do noci v práci.

Ani se neodvažovala doufat, že je to kvůli ní. Ze je na tom vlastně stejně jako ona. Nemohla uvěřit, že by to mohla být pravda.

Neodvažovala se tomu uvěřit.

„Tak jo,” konečně pronesla. „Tak jsi tady. Tak co mi tak strašně chceš povědět, že jsi za mnou přišel uprostřed pracovního dne až domů?”

„Kristepane, Karo. Jdi do háje s prací. Tohle je důležitý!”

„Fakt? A proč, Dante? Když jsme byli ještě v práci, tak jsi mi to nedokázal říct.”

Znovu se podrbal na čelisti. „Chápu, že jsi teď taková uzavřená. Neměl jsem za tebou v práci chodit. A myslím, že vím, proč jsi ode mě v neděli odešla. Teda mám pociť, že to vím. Ale potřebuju to slyšet od tebe.” Udělal krok směrem k ní. „Pravdou je, že si vůbec nevěřím, když přijde na tebe. Hlavu mám z tebe úplně v háji. Moje instinkty jsou taky v háji. Prostě v tom pěkně lítám.”

Nemohla si pomoct a trochu ho popíchla. Pořád v sobě

měla dost vzteku. „Proč si teda myslíš, že jsem odešla, Dante?”

„Protože… protože jsem se ti neotevřel. Ne tak, jak jsem já chtěl po tobě, aby ses mi otevřela. A to není fér. Nebyl jsem k tobě upřímný. Omlouvám se.”

Rysy její tváře najednou změkly. Chvěla se po celém těle. „Já se před tebou taky uzavřela, Dante.”

„Vždyť ses mi úplně otevřela.” Zavrtěla hlavou. „To teda neotevřela.”

Byla to pravda. Do skládačky jejich vztahu mu nedodala ten poslední, nejdůležitější dílek. Jejich vztah byl založený na tajemstvích, která jeden před druhým střežili jako oko v hlavě, a zároveň na věcech, které jeden druhému odhalili. Pokud má být v tomhle ohledu k Dantovi upřímná, musí mu říct ještě tu poslední pravdu, kterou v sobě tak dlouho a úspěšně skrývala.

„Dante…” Podívala se na něj, její oči našly jeho pohled a zavrtaly se do něj. Jeho oči měly zas tu zlatavou barvu vyzrálé whisky, kterou tak milovala. Líbilo se jí na něm tolik věcí. Nastal čas, aby mu to všechno řekla. Aby vůči němu byla upřímná. Odhalit se mu.

Když si vzpomněla na všechny svoje city k němu, její vztek a obavy se začaly vytrácet, rysy jí měkly a tělo se začínalo uvolňovat. Mezi nimi už bylo všechno tak rozhašené, že vlastně nemá moc co ztratit.

„Dante, celou tu dobu jsem ti neřekla jednu věc… mi-luju tě.” Bezmocně pokrčila rameny. „Fakt. Miluju tě.”

Sok v jeho pohledu. Její srdce se po okraj naplnilo strachem. Byla to chyba?

„Kristepane, Karo.”

„A Dante, ještě něco,” pokračovala, když si při pohledu na jeho šokovaný výraz uvědomila, že je to pravda. „Ty mě taky miluješ.” Třásla se po celém těle a podlamovala se jí

kolena, ale přistoupila k němu blíž, takže je od sebe dělilo jen pár centimetrů. Stála tak blízko, že cítila jeho vůni.

Čekala, až něco řekne. Ale on mlčel, tak to skrze zaťaté zuby zkusila znovu. „Proboha, ty mě miluješ. Vidím to na tobě. Cítím to. A já tě taky miluju, přestože se tomu bráním. Takže vím, jak se asi teď cítíš. Ale chci vyložit všechny karty na stůl. Držím tuhle příležitost za pačesy a vím, že je to velký. Protože už jsem v životě pár lidí milovala. A ztratila je. Odmítli mě. Moji vlastní rodiče. Múj bývalý. A já vždycky nenáviděla, jak jsem kvůli tomu slabá. Bezmocná.

Takže pokud musíš, klidně mě taky odmítni. Ale já od tebe neodejdu, dokud to od tebe neuslyším. Protože to by byl projev opravdové slabosti. A já taková odmítám být. Prostě odmítám.” Zavrtěl hlavou. Do obličeje se mu nahrnula krev a měl tak drsný výraz, že Kara vůbec netušila, jak se Dante zachová. V hrudi jí divoce bilo srdce a tep jí pádil rychlostí milion úderů za minutu. Ale cítila se dobře, když to konečně vyslovila. Když vypustila pravdu ven. Cítila se silnější, poctivější. Sama k sobě upřímná.

Konečně potřásl hlavou a řekl tak tiše, že se musela snažit, aby rozuměla, co vlastně říká: „Jsi daleko statečnější než já, Karo.” Čekala, až řekne víc. Jenže on tam jen tak stál s rukama svěšenýma podél těla. Díval se na ni jako už mnohokrát. A po několika vteřinách se v Kařiných tepnách znovu ozval vztek.

„Do prdele, Dante! Řekni něco! Co si o tom myslíš? O tom, co jsem ti právě řekla? O mnP. Řekni mi, že mě miluješ, nebo že ne. Ale já ti nedovolím, abys utíkal před svými city. Nebo před mými. Hlavně před těmi mými. Zasloužím si víc.”

„Ano, zasloužíš si víc. Zasloužíš si víc, než ti můžu dát já, Karo.”

„To jsou pěkný kecy!” Znovu vypadal dost v šoku. Otevřel ústa, jako by chtěl něco říct, ale ona mu to nedovolila. „Tohle jsou ty samý sračky, co si říkáš… jak už dlouho? Od té doby, co jsi na vysoké ztratil tu svou přítelkyni? Nechci vypadat, jako že s tebou nesoucítím, protože si dokážu představit, jak strašné to pro tebe muselo být, ať jsi ji miloval, nebo ne. Ale jak dlouho ještě to budeš ve svém životě používat jako výmluvu?”

Tahle věta ho zmrazila. Otevřel ústa, ale nic z nich nevyšlo. Pak je zase zavřel a zamrkal. Kara ho pozorovala a viděla, jak se mu najednou vyhlazují a měknou rysy a pohled se mu vyjasňuje.

„Teď už nikdy,” vyrazil ze sebe, chytil ji za paže a pevně je držel.

„S tím jsem už skončil. Protože jsi měla pravdu. Je to stará, obnošená výmluva. Fakt to jsou pěkný sračky. To, co se stalo Erin, jsem vytahoval celý svůj dosavadní život. Taky svoje zkušenosti z mojí rodiny. Vinu za to, že jsem nikdy nedokázal pomoct své matce. Ale pravdou je, že ona mou pomoc nikdy nepotřebovala. Dokonce ani když…”

Odmlčel se a Kara ve stisku jeho rukou cítila, jak se jemně chvěje. A v jeho očích byla znovu ta zranitelnost, kterou tam zahlédla už dřív. Tehdy před lety, když uhodil Bradyho. A pak párkrát při sexu. Neměla vůbec představu, co bude následovat.

„Karo, tohle jsem nikdy nikomu neřekl, tedy kromě mého bratra Lorenza. A teď ti to musím říct… když mi bylo deset, viděl jsem, jak můj otec uhodil mou matku. Dal jí facku. Už si nepamatuju proč, o co se zrovna hádali. Stalo se to jen jednou, aspoň co vím.”

Kara zavrtěla hlavou. Nevěděla, co na to říct. Ale Dante ještě neskončil.

„Řekl bych, že to nakonec mezi sebou moji rodiče vyřešili. A v dospělosti jsem měl mockrát chuť říct mámě, že

ji budu chránit. Ale nikdy jsem to neudělal. Před pár lety jsem o tom mluvil s Lorenzem a on mi na to řekl, že si myslí, že jsou naši v pohodě. A možná to tak opravdu je. Uvědomuju si, že moje matka vždycky po mém otci chtěla, aby všechno rozhodoval sám. Asi v tom viděla… co já vím, nějaký pocit bezpečí. Nebo možná omluvu za vlastní slabost. Fakt nevím,” opakoval. „Ale pamatuju si ten pocit bezmoci. Ten strach. Nenáviděl jsem ten pocit. Pořád ho nenávidím. Stal se z něj motor mého života. A můj otec… všechny ty kraviny o tom, jak musíme být s bráchou opravdoví chlapi. Zodpovědní.

Dokonce i když nám bylo devět, deset let. Proboha, to je na tak malé děti snad moc, ne? A já to asi celý život věděl. Ale rodiče už mají takové sklony… mít nad námi nějakou podivnou moc. A ze mě se kvůli tomu stal - já dovolil, aby se ze mě stal - tenhle superzodpovědný chlap. Ne že by skutečnost, že je někdo svědkem toho, jak dá muž ženě facku, měla nutně vést k tomu, že se z něj stane dominant, že problém převede do sexuální roviny. Ale pro mě to určitě byl způsob, jak se s tím vším vyrovnat… s tou absolutní neschopností jí pomoct. Matce. Erin. Ale já to nakonec použil jako berličku, jako štít. A celou tu dobu jsem si to uvědomoval, jen jsem

o tom nechtěl přemýšlet. Ale když jsem s tebou, Karo… všechno se změnilo. Vidím teď víc.”

Zírala na něj a nedokázala uvěřit tomu, co jí právě řekl. Chtěla slyšet víc. Ale musela ocenit to, co jí poskytl, ten vhled do svého života.

„Celé mi to dává smysl, Dante. Poslední dobou jsem uvažovala o stejných věcech. Uvědomila jsem si, jak mnoho je to, jak sama sebe vnímám, spojeno s mými rodiči. A jak moc se potřebuju zbavit závislosti na tom, co si o mně myslí oni. Co jsem od nich během dospívání dostala a co jsem nedostala, i když jsem to potřebovala.” Odmlčela se a kousla se do spodního rtu ve sna-ze si všechno pořádně promyslet. „Musím se přestat litovat. Je to tak, jak to je. Nemůžu se vrátit zpátky, nemůžu je změnit. Můžu změnit jedině sebe. Můj vztah s Jakém byl založený na těch samých pocitech, totiž že mě někdo pořád soudí a já z toho nevycházím dobře, ale víš co… seru na něj. Tolik mojí energie si ten parchant nezaslouží a já mu ji už nehodlám dál věnovat.”

V té chvíli se na ni Dante začal usmívat. „Dobře. To ti moc přeju, Karo. Protože jestli tě soudí za to, jaká jsi, za to, po čem toužíš, tak jeho názor nestojí za nic. A jestli nedokázal nikdy poznat, jak úžasná jsi ženská, tak jeho názory stojí ještě za míň. Je to idiot. Ale já jsem taky idiot. A už jím být dál nechci. Karo, ty jsi daleko chytřejší než já. Máš pravdu ve všem, co jsi řekla. O sobě. O mně. Ve všem. Protože já tě miluju, Karo. Máš pravdu.”

Její tep zařadil kosmickou rychlost. „Ty jsi mi právě řekl, že mě miluješ?”

„Jo. Fakt tě miluju. A řeknu ti to klidně znovu. A znovu. Dokud mi neuvěříš.” Oči mu zářily. „Uvědomuju si, že to asi budu muset říct stokrát, než ti to všechno splatím. Jsem na to připravený.”

„Bože, Dante…” Zaplavila ji radost. Absolutní záplava emocí, která jí podlomila nohy. Bylo dobře, že měl v pažích takovou sílu. A ona právě teď potřebovala lidský kontakt, teplo jeho doteků. „Řekni mi to ještě jednou. Potřebuj u to slyšet.”

„Miluju tě, Karo. Tohle jsem ti sem přišel říct.” Naklonil se k ní a přejel rty po jejích. Kara nezažila nikdy nic tak sladkého. „Miluju tě,” zašeptal znovu. „Miluju tě, miluju tě…”

A pak ji doopravdy políbil a jeho ústa byla stejně dobyvačná jako vždycky předtím. Jenže teď po ní jeho ústa chtěla — on po ní chtěl -

, aby ho milovala.

Odtáhla se. „Řekni mi to znovu, Dante,” požádala ho a smála se skrze slzy, které jí zamlžily zrak.

Podíval se jí do očí, ty jeho byly stále jemné, zářivě hnědé, připomínaly nazlátlý kouř. Bylo v nich víc emocí než kdy předtím. Vzal jí obličej do svých teplých dlaní a ze samotného gesta poznala Kara sílu jeho lásky.

„Miluju tě, Karo. Miluju tě víc, než jsem kdy myslel, že můžu někoho milovat.”

Když ji tentokrát políbil, bylo v tom víc než jen žár jeho touhy. Byla tam taky vášeň, tak silná a hluboká, že ji Kara cítila v samé hloubi duše. Přitáhl si ji k sobě blíž a jejich těla se spojila. Kara poprvé poznala, co je to láska. A i když ji ten pocit těšil, cítila zároveň snach. Nemohla ho necítit. Nevěděla, jak na to.

Teď se do něj ale vpije. Prostě to nechá volné plynout. V téhle chvíli se nehodlá na nic ptát ani po něm chtít odpovědi. Po Dantem. Po sobě. Pro tentokrát se bude doopravdy těšit z toho pocitu, který jí rozněcoval všechny smysly takovým způsobem jako nikdy nic jiného.

Miluje mé!

Svůj strach polkla. Taky ho milovala.

Sedmnáct

Dante ji držel pevně v náručí, tak blízko, že cítil, jak Káře buší srdce. Měla tak sladká ústa. Vědomí, že ho miluje, chutnalo tak sladce jako nic, co za svůj život doposud zažil. Zázrak.

Přitáhl si ji blíž, jako by měl potřebu ji rozmačkat. Cítit ji… Ani netušil, co tím myslel. Věděl jenom, že se k ní nemůže dostat dostatečně blízko.

„Dante,” zamumlala do jeho polibku a její jazyk líně putoval po jeho rtech. Byl to pomalý, smyslný dotek, po němž jeho tělo divočelo touhou.

Musím ji mít! Nahou. Otevřenou.

Zvedl ji do náruče a odnesl do ložnice, kde ji položil na postel. Chvíli nad ní jen tak stál a zíral na ni. Její krása ho omračovala. I její porcelánová kůže. I její dlouhé vlasy, které se divoce vlnily na světle zeleném povlečení postele, jež propůjčovalo jejímu kovově chladnému pohledu smaragdově zelený nádech.

Ale pořád v ní viděl i tu nevinnou svůdkyni, ten její pohled, jímž říkala, že ho chce stejně jako on ji. Že v ní touha hoří stejně jasným plamenem. Takový kontrast s jejími dlouhými řasami!

Viděl, jak jí hoří tváře a jak jí v místech, kde se jí rozhalil župan, zčervenala kůže mezi ňadry.

Naklonil se k ní, jedním kolenem se opíral o pelest postele a rozvázal pásek županu. Rukou odhrnul bílou bavlnu, až látka odhalila nahou kůži jejího těla. Bradavky měla tmavé a tvrdé, a neuvěřitelně vztyčené. A když si olízla rty, zjistil, že jsou úplně stejně naběhlé. Nevěděl, kde začít. Kde skončit.

„Kato,” chraplavě zašeptal. „Řekni mi, že máme pro sebe celý den a celou noc. Řekni mi, že nikam nemusíme. Potřebuju… tě mít celou jen pro sebe.”

„Já se nikam nechystám,” ujistila ho. „Nechci být nikde jinde než teď a tady s tebou.”

Při těchto jejích slovech mu srdce poskočilo radostí. A zároveň se dostavila pořádná erekce.

Sehnul se a zlehka ji políbil na rty, pak sjel níž a začal líbat její ňadra, ty dvě nádherné měkké, provoněné homolky. Kara ze sebe vyrazila vzdech, znělo to jen jako jakýsi jemný závan touhy, ale Danta ten zvuk zasáhl jako výboj elektrického proudu.

„Kristepane, Karo…”

Vztáhla k němu ruce a podržela jeho hlavu ve svých dlaních. Ruce jí něžně spočívaly na jeho tvářích a on se znovu sklonil k jejím ňadrům. Uposlechl jejího tichého příkazu a vzal do úst jednu její bradavku.

„Ach, Dante…”

Dráždil tu ztopořenou tkáň mezi rty a přejížděl jazykem po jejím vrcholku. Kara zavzdychala a sevřela ho pevněji, a on ucítil, jak zatíná pánevní svalstvo a začíná mu vycházet boky vstříc. Myšlenka na její vlhké, žádostivé pohlaví

ho málem porazila. Ale chtěl to vydržet. Hodlal to protahovat, co nejdéle to půjde. Chtěl, aby si to pořádně užila.

Zvedl hlavu a podíval se jí přímo do očí. „Řekni mi, co chceš, miláčku. Řekni mi, co potřebuješ.”

„Potřebuju tebe. Prostě jen… potřebuju, aby ses mě dotýkal. Abys byl se mnou. Potřebuju… všechno.”

Usmál se a jeho tělo se vzepnulo touhou. V žilách mu divoce kolovala zpěněná krev.

„Já tě taky chci, krásko moje. Nikdy jsem si nemyslel, že bych někdy někoho mohl takhle chtít.”

„Dante, svlékni se,” potichu mu přikázala.

S úsměvem vstal, aby její příkaz vyplnil. Na rtech jí hrál drobný úsměv a on si najednou uvědomil, na co asi myslí. Tak trochu se jim tu vyměnily židle. Jenže zrovna teď rozhodně nešlo o žádnou hru o moc. Byli tu jen oni dva. A katalyzátorem jejich vztahu je láska, kterou k sobě vzájemně cítí. Jen o tom je tahle chvíle. Ne že by se jejich hra už neměla nikdy vrátit. Ten čas opět nadejde. Oba dva to přece chtějí, je to hluboko v nich, potřebují to. Ale zrovna v téhle chvíli jde jen o to, co si před chvílí řekli. O to, jak sobě navzájem odhalili, co si skutečně myslí.

Když si svlékal sako, košili a kalhoty, uvědomil si, že to k téhle chvíli spělo celé týdny předtím. Že se mu s Károu na rozdíl od ostatních žen nechtělo do žádných extrémnějších praktik.

Nepotřeboval se od ní oddělit, chtěl jen ji samotnou.

Když před ní stál nahý, Kara se na důkaz souhlasu znovu usmála. A on z jejího pohledu dostal ještě úpornější erekci. V jejích očích byla vášeň. Láska. Znovu se nad ni naklonil. Tentokrát vzal do úst její druhou bradavku. Kara opět vzdychla. Prsty zapletla do jeho vlasů a pevně je sevřela. Všude kolem byla cítit vůně její touhy; obklopovala ho a vpíjela se do jeho kůže a žil, kde se spojila s jeho vlast

ní. Společně stvořili divoký rytmus srdcí. Jeho srdce. Její srdce. Obě společně.

Přejížděl jazykem po její kůži a držel obě plná ňadra ve svých dlaních. Bradavky dráždil prsty. Čas od času přestal a pohlédl na ni. Měla napůl zavřené oči, skryté za dlouhými řasami. Její zuby se zakusovaly do plného dolního rtu. Ta tmavá červeň jejích bradavek! Pak se vrátil zpět ke svému úkolu. Chtěl ji škádlit, vzrušit tak moc, jak to jen bylo tímhle způsobem možné: bude jí sát bradavky, lízat je a hníst.

„Dante, bože… tohle je… áách…”

Usmál se a dál sál, lízal a hladil její prsa. Pak se její tělo vzepjalo proti jeho, její boky se zvedly z postele a stehnem se otřela o špičku

jeho penisu. Vyrazil ze sebe zasténání. Teď ale své touze nepodlehne! Ne dřív, než ji uspokojí!

Vtáhl vzduch do plic a nasál její vůni, v níž se mísily květiny a ženská touha. Zatočila se mu z ní hlava.

Kara.

Konečně byla jeho. Opravdu jeho.

Kara se bez dechu i myšlenek svíjela pod jeho doteky. Tělem jí protékala touha jako žhavá láva. Kara se soustředila na svá rozbolavělá prsa, která Dante tak jemně a citlivě mučil svými šikovnými ústy. Ale zároveň tím vysílal signály rozkoše do jejího pohlaví. Cítila, jak jí v něm silně, rytmicky tepe. Čistá touha. Touha jako tón, jenž rozechvívá její tělo. A všechno je to o něm. O Dantovi. Jejím Dantovi.

Vlasy pod jejími dlaněmi byly jemné jako hedvábí. Jeho ústa na jejím těle jako tekutý oheň. A jeho láska jako to nejžhavější afrodiziakum, které si vůbec dokázala představit.

Obtočil jí nohu kolem stehna a přitáhl si ji blíž k sobě. Chtěl víc. Pak se jeho stehno natlačilo mezi její nohy a Károu projel výboj rozkoše. A stačilo jen tak málo, jen jeho svalnaté stehno otírající se o její vlhkou štěrbinu, jeho ústa a ruce na jejích ňadrech, a Kara se s výkřikem udělala.

„Dante! Panebože…”

Vzepjala se proti němu. Tělem jí lomcovala jedna vlna rozkoše za druhou a pod zavřenými víčky vybuchovaly rachejtle ohňostroje. Dante zasténal a do břicha ji zatlačil jeho vztyčený pták. Znovu ji zaplavilo vzrušení. Rozevřela nohy, rukama sklouzla dolů na jeho silné hýždě a natlačila ho do sebe.

„Ježíši, krásko, ty mě zabiješ. Dej mi chvilku.”

„Teď, Dante. Teď.”

Zasmál se. „Potřebujeme kondom, miláčku. Vydrž.” Trvalo by to jen pár vteřin, ale i tak to na ni bylo příliš dlouho.

„No tak, Dante. Já to nevydržím. Fakt, nevydržím to.”

Usmál se a vztyčil se nad ní. V odpoledním světle plály jeho oči zlatem. Tak nádherný! Dívala se na něj a viděla, jak mu začínají měknout rysy a z jeho rtů mizí úsměv. Když do ní vklouzl, jeho výraz se změnil - teď působil nevěřícně.

„Miláčku,” zamumlal. „Miluju tě, Karo. Miluju tě, krásko moje. Jsi moje.”

Točila se jí z toho hlava a tělem zmítaly emoce: slast, touha po něm, která přesahovala jakékoliv fyzické pocity.

„Já tě taky miluju, Dante. Miluju tě.”

Schoval ji ve svém náručí. Skoro seděla a on si ji k sobě přitáhl ještě blíž. Byl teď hodně hluboko.

„Ach, Karo…” Vyklouzl z ní a znovu do ní vrazil svého ptáka, kterým jí do těla vysílal jednu vlnu rozkoše za druhou. „Tohle je skvělý, miláčku. Lepší než cokoliv, co jsem kdy v životě zažil.”

Pohyboval boky a divoce do ní narážel, aby zase rychle ustoupil. Jeho tvrdé, těžké, vzrušující pohlaví ji znovu a znovu naplňovalo. Sevřela ho a chtěla, aby do ní vnikl ještě hlouběji. A celou dobu v ní narůstala znovu rozkoš.

„Karo,” vydechl jí do vlasů. „Musím se udělat. Do tebe…”

Jeho tělo se celé napjalo, ale pohyby neustávaly. Lapal po dechu a volal její jméno.

„Karo, miláčku… Karo!”

Cítila jeho orgasmus, jak se jí útrobami rozlévá horkost jeho semene, cítila jeho vzrušení, jako by bylo její vlastní. A sama taky dosáhla vyvrcholení, v těle, v hlavě jí vybuchl ohňostroj milionu světýlek. Zatočila se jí hlava. Před očima měla tmu.

Drželi jeden druhého pevně v náručí. Třásla se prožitou rozkoší i pocity. Tím, co k ní Dante cítil. Poznala to /, každého jeho doteku i vyznání proneseného šeptem.

Strach by se rád vrátil zpátky zadním vchodem, ale ona mu to nedovolila. Ted ne. Teď si dovolila ten luxus poprvé v životě se cítit v bezpečí v přítomnosti nějakého muže -nebo vlastně kohokoliv jiného. Nechala se hýčkat objetím Dantových paží, zavřela oči a usnula.

Probudili se odpoledne a znovu prožili společný orgasmus. Tentokrát se nekonala žádná předehra. Dante se jen otočil čelem k ní, přehodil si její nohu přes bok a vstoupil do ní. To všechno jedním ladným pohybem, při němž se jejich boky dotkly a jeho ztopořený úd se ocitl v jejím lůně. A každou další chvilkou jejich vzrušení narůstalo.

Tentokrát se ten pocit podobal krásné vlně. Záclonami pronikal do pokoje pozdně odpolední svit slunce, které na jejich tělech rozehrálo hru světla a stínů. Horko. Jeho tělo se jí strašně líbilo, i jeho výraz,

když pozoroval, jak prožívá další orgasmus. Když se potom udělal i on sám, agónií vyvrcholení mu oči potemněly k nepoznání.

Když bylo po všem, zůstal ještě v ní a líbal ji na tvář a rty. Ale ona byla najednou podivně nervózní.

„Dante, řekni mi, že s tím nemusíme přestat.”

Zasmál se. „Možná budu potřebovat pár minut oddechu, ty moje nedočkavko.”

„Ne, já myslela tohle všechno. Ze jsme spolu.”

Beze slova na ni zíral a pak ji znovu políbil. „Přesně po tomhle toužím, Karo. Toužím po tobě.”

Objal ji a držel ji pevně v náručí. Tiskla se k jeho hrudi a nechala se ukolébat rytmem jeho bijícího srdce.

Když se znovu vzbudila, byla už venku tma, kterou rušila jen světla pouličních lamp. Dante pořád klidně oddechoval vedle ní; ve tmě cítila, jak se mu jemně zdvihá a zase klesá hruď.

Zadívala se ven na oblohu plnou hvězd, kterou nezakrývaly žádné mraky.

Jak jen došlo k tomu všemu, po čem tolik toužila? Může tomu všemu věřit? Nikdy nikoho vlastně ve skutečnosti nemilovala. Nikdy si ten pocit nedovolila. Nevěděla, co od toho má čekat.

„Ahoj.” Jeho hlas zhrublý spánkem. „Slyším, jak tu přemýšlíš.” Chvilku mlčela. Nevěděla, jak mu to má všechno vypovědět, jestli je to vůbec něco, o čem spolu můžou mluvit.

„Mohla bych… to jenom dokončit, prosím?”

„Hmm… ovšem jen pod podmínkou, že mě nakrmíš. Mám hlad jak vlk.”

„To já taky.” Poprvé za několik dní měla opravdový hlad. Najednou měla pocit, že by spořádala slona.

„Máš tady vajíčka?” zeptal se Dante. „Můžu nám udělat omeletu.”

„Fakt?”

„Z nás dvou jsem kuchař já, pamatuješ?”

„No jo, pamatuju. Vím, že jsem to nebyla já. Mám pocit, že vajíčka tu jsou. A možná i trochu sýra.”

„Tak to máme všechno, co je potřeba. Jdem na to!”

Vstal a zvedl ji z postele a ona se usmála a znovu na sebe navlékla pomuchlaný župan a on si vzal kalhoty. Vzduch se trochu ochladil, ale on se košilí nezabýval a zůstal do půl těla nahý. Vystavil tak na

odiv - stejně jako mnohokrát předtím - svá vypracovaná ramena, svalnatý hrudník a paže i břišní svalstvo.

Přesunuli se do její malé kuchyně a ona začala shánět všechny potřebné ingredience, zatímco on prohledal skříňky, až našel vhodnou pánev. Trvalo mu jen několik minut, než byla omeleta hotová; pak spolu seděli u kuchyňského stolu a jedli, povídali si a tiše žvýkali. Bylo to přátelské. Příjemné.

A znovu se sama sebe musela ptát, jestli si tohle může dovolit. Takovou poldidnou družnost. A ten skrytý záchvěv vzrušení, z něhož se jí zapálily tváře pokaždé, když se na něj podívala. Byla to ta nejpodivnější kombinace. Nádherná. Úžasná.

Děsivá.

Odložila vidličku a zhluboka se nadechla.

„Co se děje, miláčku? Už jsi dojedla?” zeptal se jí Dante.

Tiše odpověděla: „Pořád se ještě… trochu bojím. Tynemáš strach, Dante?”

Taky odložil vidličku a podíval se jí přímo do očí. Upřímnost, kterou v jeho očích Kara zahlédla, byla stejně dech-beroucí jako sex s ním.

„Mám strach jako blázen,” přiznal se jí. „Ale nechci, aby mě ten strach začal ovládat. Nemůžu ho nechat nade mnou vyhrát. To nedovolím. Proto jsem tady teď s tebou. Co tady spolu děláme, když nejsme ochotní mít strach a přesto to zkusit?”

V očích ji zaštípaly slzy. „A to jsi mi říkal, že z nás dvou jsem já ta silnější. Není to pravda.”

„Ale je. Vidím to v tobě, Karo. Vždycky jsem to v tobě viděl. Mít strach neznamená, že nejsi silná. Znamená to jen to, že jsi člověk. Možná že nám tyhle věci kolem vztahů moc nepůjdou. Mně asi moc nepůjdou. To asi víš, že jo?”

Musela se zasmát. „To jo. Ani já v tom asi nebudu nijak moc dobrá.”

„Dobře. Tak jsme dvě chybující lidské bytosti. Které se daly dohromady, protože se milujou.” Přisunul se blíž. „Mi-luju tě, Karo. Mně to stačí. A doufám, že i tobě.”

Naklonila se přes stůl, takže se jejich ruce setkaly uprostřed. Měl pevný, teplý stisk.

„I mně to stačí, Dante. Miluju tě a. fakt mi to stačí. Musím tomu věřit. Ale pořád se učím.”

„Já taky. Můžeme se učit spolu. Jinak si to stejně nedokážu představit.”

„Ani já ne. Už nechci být sama. A nechci ani, aby mi strach diktoval, co mám dělat a co ne. Aby mi říkal, jak se mám cítit. A… chci začít znovu malovat. Na práva se ne-vykašlu. Ale nedávno jsem začala znovu malovat a myslím, že nastal čas, abych se do toho zase pustila.”

„To je skvělý.” Usmíval se na ni a v jeho zářícím pohledu byla vidět hrdost. Jeho velká teplá dlaň jí svírala ruku.

„Malování je součástí toho procesu. Téhle transformace. A jinou její částí je práce… Myslím, že budeme muset zajít za vedením a říct jim, že spolu chodíme.”

„Jo, to jim rozhodně musíme říct. Ale oni si s tím poradí. Už před nikým nemusíme nic skrývat. Ted už je to doopravdy, ne jen nějaká skandální aférka. Všechno tohle se změnilo.”

„To jo. My dva. Já. V mojí hlavě se toho tolik změnilo! A malování je jen příznakem téhle změny. Dobrým pří

znakem.” Usmála se. „Ale všechno to začalo tebou. Už mám toho svého strachu po krk. Možná tu pořád ještě je, ale teď už chci svůj život řídit sama. A chci být s tebou, I )ante. Miluju tě,” znovu zopakovala. Nebyla si jistá, jestli se těch slov někdy nabaží.

„Krásko moje,” zamumlal a přitáhl ji k sobě blíž.

Políbil ji a Kara ucítila jeho lásku kdesi hluboko v sobě. Věděla, že Dante jí bude umět pomoct. Že si pomůžou navzájem. Že všechno má být právě takhle.

Vpila se do jeho polibku a v těle se jí opět ozvala neutuchající horkost a žádostivost, kterou nedokázala potlačit, natož s ní bojovat. Už nechtěla. Poslední instinkty, které vždycky velely k útěku, byly nadobro pryč. Rozpustily se v jejich lásce.

Zasténal a táhl ji k sobě za ruce, až mu seděla na klíně. Pak ji začal líbat ještě vášnivěji. Jeho jazyk v sobě nesl poselství touhy a lásky, v němž ho podporovala jeho mocná erekce, která ji tlačila do stehen a rozpalovala její tělo tím starým známým nádherným žárem.

Dante na chvilku přestal, ale jen proto, aby mohl říct: „Miláčku, musím s tebou do sprchy. Víš, jak to mám rád. A s tebou… musí to být s tebou.”

Nějak se jim povedlo ve vzájemném objetí projít celým bytem až do malé koupelny. Pustil ji, aby mohla otočit kohoutkem horké vody.

„Nehýbej se,” přikázal jí. „Hned jsem zpátky.”

Vrátil se za pár vteřin a v ruce třímal pás zabalených kondomů. Na rtech mu hrál takřka neznatelný úsměv. Přistoupil k ní a znovu ji něžně políbil; pak ji vysvlékl ze županu a sám si sundal kalhoty.

Když společně vstoupili do sprchového koutu, zahalila jejich těla horká pára jako jakási jemná přikrývka.

Objal ji rukama kolem pasu a přesunul ji ke stěně. Po

vlasech a celém těle jí stékala horká voda a on ji začal líbat na krk. Pak vzal tubu s jejím sprchovým gelem a celou ji opatrně namydlil. Měl úžasně jemné ruce, které jezdily po jejím nahém těle. Pak se přesunuly k jejím prsům a oba zachvátila hladová touha stejně jako předtím pára: jemně a nádherně. Prsty jí okolo bradavek kreslil kroužky. Obě čím dál víc tvrdly. Jejich touha šeptala svou přítomnost, neodbytnou, přesto však sladkou.

Nedokázala spustit oči z jeho rukou, kterými jí přejížděl níž a níž, až dospěl na stehna a nakonec mezi ně.

„Ach, Dante…”

Jeho namydlený prst přejel po celé délce její štěrbiny a polaskal naběhlé pysky jejího pohlaví. Roztáhla nohy. Jemně ji masíroval a přejížděl po poštěváčku, pak se opět přesunul níž. A tak pořád znovu a znovu, až byla na pokraji orgasmu.

V tu chvíli přestal. Natáhl se nad ni pro sprchovou hadici a omyl ji tak důkladně, jak ji předtím namydlil. Nakonec namířil proud teplé vody přímo mezi její nohy. Jemný proud zasáhl přímo její klitoris. Jednou rukou držel sprchovou hlavici na místě a druhou si ji přitáhl k sobě. Jeho ústa vyhledala její rty, a když dosáhla vyvrcholení, zasténala svůj orgasmus přímo do jeho úst.

Tělem jí pořád zmítal doznívající orgasmus, zatímco on si rychle nasadil kondom, zvedl jednu její nohu, obtočil si ji kolem boku a vstoupil do ní.

„Dante,” zalapala po dechu a cítila, jak ji uvnitř ničí jeho silný pták a znovu ji vede k vrcholu. Rozkoší se jí točila hlava. Bylo to úžasné. Neuvěřitelné. Cítila ho v sobě a věděla, že ji miluje. Cítila to tak bezprostředně, že se o tom nedalo pochybovat. Cítila to až do morku kostí. „Tohle jsem ještě nikdy nezažila… ach… můj… bože!”

Vzepjal se v bocích a zajel do ní ještě hlouběji. „Já vím,

miláčku. Vím přesně, co tím myslíš. Je to skvělý, takhle se s tebou milovat. Jsi fakt skvělá, Karo.” Políbil ji a znovu a znovu tiskl svoje rty k jejím. „Jde nám to spolu, miláčku. Krásko moje.”

Byla to pravda. Věděla to. A každá chvíle strávená s ním ukrajovala větší a větší díl jejích obav, až nakonec nadobro zmizely. Místo toho v ní postupně narůstala čistá rozkoš z toho, že je tu s člověkem, kterého miluje, a on na oplátku miluje ji. Kara si uvědomila, že její obavy jsou opravdu pryč.

„Miluju tě, Dante,” zašeptala a v jejím těle znovu vybuchla ona nádherná exploze a zářila v n í jako hvězdy na obloze. Rozsvítila jí celé tělo rozkoší. A láskou.

„Miluju tě, holčičko. Moje holčičko.”

Patřila mu. Opravdu. Naprosto. Konečně věděla, co je to láska. Věděla, jaké to je, když se jí nechá ukolébal, když má díky ní srdce v bezpečí. Konečně v bezpečí.