1

LONDÝN, ČERVEN 1762

„Budeš mi chybět.“ Lady Elfled Mallorenová se vrhla bratrovi do náruče, rozhodnutá neplakat.

„Bude to změna,“ řekl, „poté co jsme strávili celý rok spolu.“

Kapitán lord Cynric Malloren si na cestu oblékl červenou vojenskou uniformu, napudrované vlasy měl vzadu svázané černou mašlí.

Elf zpod krajkového čepce vykukovaly zlatavě rusé kadeře a na sobě měla bílé šaty poseté vyšívanými pomněnkami.

Jejich vzájemná podoba se přesto nedala přehlédnout.

„Kéž bys nejel tak daleko,“ stěžovala si. „Nové Skotsko. Potrvá celá léta“

Položil jí prst na ústa. „Pssst. Není to poprvé, co odjíždím a ty budeš brzy zaměstnána vlastním životem.“

Mladá žena se ušklíbla a vymanila se z jeho náručí. „Jenom mi nezačni vypočítávat výhody manželského soužili!“

Cynric se usmál na svou ženu, která taktně čekala u dveří a povídala si s jeho bratrem, markýzem z Rothgaru. „Manželství mi vyhovuje a nezapomínej, že my dva jsme si velmi podobní.“

Opravdu? chtěla se zeptat Elf, ale nyní na to nebyla vhodná doba. „V tom případě se znovu zamyslím nad možnými uchazeči,“ prohodila lehkomyslně a opět se ušklíbla. „Pochopitelně by pomohlo, kdyby můj oddaný bratr nezastrašoval ty nejzajímavější!“

Cyn se pobaveně zasmál. „Opatrnosti není nikdy dost. Ale teď už bychom měli vyrazit.“ Stále však zůstával stát, přestože venku čekal kočár a šest neklidných koní.

„Běž. Nesnáším dlouhá loučení.“ Rychle ho políbila a táhla k manželce.

Políbila švagrovou Chastity na tvář. „Napiš, než odplujete.“ Pak se mladé ženy objaly. Během uplynulých týdnů se z nich staly blízké přítelkyně, „Dávej na něho pozor,“ zašeptala Elf a bojovala se slzami,

„Jistě,“ Chastity poodstoupila a vysmrkala se. „Kdybych nevěděla, že je to zbytečné, požádala bych tě na oplátku, abys dávala

pozor na Forta.“ Hovořila o svém bratrovi, novém hraběti z Walgravu.

„D okážu si představit jeho případnou reakci.“

Významně na sebe pohlédly. Chastitin bratr nenáviděl všechny Mallorenovy.

Lokajové otevřeli velké dvoukřídlé dveře a vpustili dovnitř letní slunce a ptačí zpěv. Markýz se Cynem vyšli na venkovní schody a čekali.

„Aspoň na něho příležitostně dohlédni,“ vybídla ji Chastity.

„Má drahá. Víš, kam chodí? Přišla bych o svou pověst!“

„To už dávno není pravda.“ Chastity se ušklíbla. „Nikdy by mě nenapadlo, že tohle někdy řeknu, ale Fort, bezstarostný hejsek, byl mnohem příjemnější společník než lord Walgrave, cynický moralista.“ Navlékla si rukavice. „Opravdu si o něj dělám starosti. Od otcovy smrti se velice změnil.“

Elf se do ní zavěsila a vedla ji ke dveřím. „V tom případě budu hrát jeho strážného anděla. Jestli se doslechnu, že je v bryndě, přikvačím mu na pomoc jako Johanka z Arku!“ S úsměvem ještě dodala: „Především proto, abych ho rozzlobila.“

Chastity se zasmála, ale pak zvážněla: „Fort není tak špatný, Elf, jde jen o to“

Jde jen o to, že všechny Mallorenovy považuje za bídné červy a podle toho se k nim i chová.“

Chastity si povzdechla a přidala se ke svému manželovi a švagrovi který s nimi cestoval do Portsmouthu.

Brzy bylo vše připraveno k odjezdu. Elf ze schodiště sledovala, jak Všichni tři nastupují do pozlaceného kočáru. Kočí na znamení praskl bičem a šestispřeží uvedlo honosné vozidlo do pohybu. Za chvíli již opouštělo Marlborough Square a Cyn s Chastity se vykláněli z okna, aby jí naposledy zamávali.

Kolemjdoucí, kteří se zastavili a sledovali odjezd, se jako mechanické hračky znovu pohnuli, loudové pokračovali v chůzi, sluhové se vrátili ke své práci a děti se pustily do hry.

Elf se kousla do rtu a najednou zalitovala, že se rozhodla s bratrem rozloučit zde a ne v přístavu. Nechtěla však loučení zbytečně protahovat a její zármutek by to nezmenšilo.

Myslela si, že nejhorší už zažila před sedmi lety, kdy Cyn doslova utekl a vstoupil do armády. Nějakou dobu ho nenáviděla za to, že ji opustil, ačkoliv si uvědomovala, že by nikdy nebyl spokojený s

životem, který pro něj Rothgar naplánoval. Chtěl mít ze Cyna právníka! To se jejich nejstaršímu bratrovi opravdu nepovedlo.

Cyn potřeboval výzvy a vzrušení.

Za posledních sedm let se doma ukázal jen čtyřikrát a Elf byla přesvědčena o tom, že již dospěla a odpoutala se od něj natolik, že jí nebude chybět. Když se však loni vrátil domů, byl vážně nemocný, a tehdy poprvé musela čelit představě, že ho doopravdy ztratí. Zotavoval se celé měsíce. Pak se oženil a nyní odplouval do zámoří, kde měl nastoupit na místo poradce guvernéra Nového Skotska.

Elf měla opět pocit, jako by ztrácela kus sebe, tentokrát dvojnásob, protože se oženil. Měla Chastity moc ráda a přála jim štěstí, ale přesto jí bylo líto, že její dvojče má nyní někoho jiného, kdo je mu možná stejně blízký jako kdysi ona.

Uvědomila si, že ještě stále stojí na schodech a lokajové trpělivě čekají, až budou moci zavřít dveře. Povzdechla si a vrátila se dovnitř.

Musela se smířit s myšlenkou, která se jí už nějakou dobu honila hlavou.

Jednoduše svému bratrovi závidí.

Její život je v porovnání s ním prázdný. To vědomí ji bolelo. Svým způsobem byla vlastně ráda, že Cyn odjíždí tak daleko. Musela si přiznat, že přítomnost milovaného bratra ji velice zneklidňovala.

Zatímco naslouchala jeho příběhům a hltala vyprávění o dobrodružných výpravách, postupně jí docházelo, že ona během uplynulých sedmi let nezažila nic. Jistě, navštívila spoustu plesů, rautů a hudebních večírků, a také mnoho společenských akcí uspořádala. Pravidelně cestovala mezi Londýnem a Rothgarovým opatstvím V Berkshiru, a dokonce –jen si to představte!, navštívila i Francii a Versailles.

Někteří lidé by řekli, že vede plnohodnotný život, protože se stará o bratrovy domy a má spoustu přátel. Když však naslouchala Clynovu vyprávění o cizích zemích, o prohraných a vyhraných bitvách, o tom, jak ztroskotal a uštkl ho had, najednou si uvědomila, že nikdy neprožila nic vzrušujícího.

Znovu se přistihla, že stojí uprostřed místnosti a zírá do prázdna. Podkasala si sukni a vydala se po schodech nahoru do soukromí svých komnat.

Hlavou se jí však neustále honily znepokojující myšlenky.

Cyn se oženil a vyráží vstříc novému dobrodružství. V pětadvaceti se nachází na začátku slibné a úspěšné životní cesty. Na druhé straně ona, ve stejném věku, je považována za odkvětající

starou pannu, odsouzenou vést nudný život až do smrti. Bude se sice i nadále starat o bratrovy domy, milovat děti svých sourozenců, ale vlastní dům a rodinu mít nikdy nebude.

A navíc ještě nepoznala muže.

Přidala do kroku, vběhla do svého hezkého budoáru a rychle za sebou zabouchla dveře, jako by ji někdo pronásledoval.

Proč je kvůli svému panenství tak nešťastná? Takový nesmysl.

Koneckonců Cyn před ní nikdy nic netajil a již mnoho let věděla, že v tomto ohledu jsou velice odlišní. Její bratr měl první zkušenost se ženou v sedmnácti, konkrétně se jednalo o Cassii Wickworthovou z mlékárny v opatství. Později navštívil několik vybraných nevěstinců a dokonce prožil krátkou, divokou aférku se starší provdanou dámou. Její jméno však Elf nikdy neprozradil. A v armádě určitě také nedodržoval celibát.

Tyhle věci ji kdysi vůbec netrápily. Milostný život mužů a žen je prostě rozdílný a ona byla připravená počkat až do svatby, aby se dozvěděla více.

Konečně se odtrhla od dveří a usedla na smetanově bílou brokátovou lenošku. Až Cynův sňatek v ní probudil nové pocity.

Nyní sdílel každou noc lože se ženou, zatímco ona musela spát v ložnici sama. A její trápení se ještě prohloubilo, když se dozvěděla, co všechno Cyn s Chastity před svatbou prožili. Jejich společná dobrodružství a otevřeně projevovaná láska, to, jak se na sebe dívali a navzájem se dotýkali, ji přiměly uvědomit si, že postrádá něco velice důležitého.

A že to tak bude pravděpodobně vždycky.

Koneckonců pro dámu je docela obtížné přijít o panenství mimo manželství, zvláště když ona dáma má čtyři bratry, připravené zabít každého, kdo o ni projeví zájem.

Elf se postavila a podívala se do velkého zrcadla. V bílém krajkovém čepečku a šatech s vyšívanými pomněnkami vypadala jako zosobnění staré panny.

Připadalo jí to absurdní, avšak neměla nejmenší tušení, jak by se vlastně měla oblékat. Jelikož jí všichni tvrdili, že nemá vkus, nechávala výběr šatů na své komorné.

Otočila se a začala přecházet po pokoji. Usilovně přitom přemýšlela, jak by svůj problém mohla vyřešil.

Sňatek.

Tak znělo Cynovo doporučení. Ovšem on našel, na rozdíl od Elf, spřízněnou duši. Ráda se pohybovala v mužské společnosti a neměla

o nápadníky nouzi. Prozatím však nepotkala žádného muže, který by ji okouzlil; nikoho, kdo by ji natolik uchvátil, že by kvůli němu udělala něco bláznivého.

Něco hříšného

Je snad její očekávání naivní?

Cyn lásku našel. Pro Chastity byl ochoten riskovat cokoliv a udělal vše, aby se mohli vzít.

Další z jejích bratrů, Bryght, se tak bezhlavě zamiloval do Porcie St. Claire, že nemohl myslet na nic jiného než na to, jak získat její srdce.

Její přítelkyně Amanda svého manžela zbožňovala a strašlivě trpěla pokaždé, když musel na pár dní odjet v nějaké vládní záležitosti.

Elf zatím tak silný cit nepoznala a začínala si být jistá, že jí zřejmě není určen.

Ale co když prostě jen žije příliš usedle a vyhýbá se Amorovu kouzelnému šípu?

Otočila Se zpátky k zrcadlu, stáhla si z hlavy cudný čepec a začala z vlasů vytahovat sponky.

Světlé kadeře jí spadly na ramena a Elf si povzdechla. O takových ženách muži nesní.

Je nespravedlivé, že Cyn je hezčí než ona! Zdědil po matce krásné zelenozlaté oči, husté, dlouhé řasy a kaštanové vlasy. Elfiny oči byly světlejší a řasy i vlasy spíše rusé. Oba měli po otci pevnou bradu. Vojenskému důstojníkovi slušela, mladé dámě už méně.

Elf netrpělivě odehnala vtíravé myšlenky. Bradu a barvu očí stejně nezmění a vlasy si barvit nehodlá. Možná by se však mohla začít líčit

„Ah, myladi! Vous etre pret?“

Elf sebou překvapeně trhla a obrátila se ke komorné. Ale jistě, má strávit pár dní u Amandy. Její nosítka už bezpochyby čekají. „Bien sur, Chantal.“

Vždy když byly samy, hovořily francouzsky. Chantal se narodila ve Francii a Elfina matka byla Francouzka. Její děti tedy vyrůstaly odmalička v dvojjazyčném prostředí.

Elf pokračovala ve francouzštině: „Má zavazadla jsou již na cestě?“

„Jistě, mylady. A nosítka čekají. Ale co se stalo s vaším čepcem?“

Elf cítila, jak rudne. „Vypadal trochu pomačkaně.“

Chantal udiveně zakroutila hlavou a vedla Elf k toaletnímu stolku, aby jí upravila účes.

Elf rychle zahnala znepokojivé myšlenky. Prostě se jen necítí ve své kůži, protože se musela rozloučit s milovaným bratrem. Pár dní u Amandy její chmury rozežene.

Když Elf následujícího rána vstoupila do Amandina budoáru, její přítelkyně z dětství seděla u stolku a zamračeně hleděla Z okna.

„Něco se stalo?“

Amanda sebou trhala. „Ach, Elf! Ještě štěstí, že tě tu mám, protože jinak bych si připadala úplně opuštěná!“

Amanda Lessingtonová byla hezká brunetka přibližně stejně vysoká jako Elf, ovšem mnohem oblejší. Měla výrazné tmavé oči a plné rty, které jí Elf vždy záviděla.

Elf se posadila naproti přítelkyni. „Co se děje?“

„Stephen odjel. V Bristolu se stalo něco strašlivě důležitého. V Bristolu!“ Mávnutím ruky Amanda odbyla jeden z nejdůležitějších anglických přístavů.

Elf věděla, že Amanda Bristol nenávidí kvůli manželovým pravidelným odjezdům. „Určitě bude za pár dní zpátky.“

„Za týden. Celý týden! A to ještě nevíš to nejhorší! Ten proklatý mužský odjel, aniž by nám zajistil spolehlivý doprovod. Leda,“ dodala a vrhla na Elf tázavý pohled, „by se toho ujal některý z tvých bratrů. Stephen by si zasloužil, abych strávila večer v Rothgarově společnosti!“

Elf potlačila úsměv. „Tak to je tvůj tajný sen? Moc ráda bych ti ho splnila, drahá, ale Rothgar je právě se Cynem na cestě do Portsmouthu.“

„A co Bryght?“ zeptala se Amanda s nadějí v hlase.

Elf zakroutila hlavou. „Ten je v Candlefordu a nějakou dobu tam zůstane, protože Porcie má každým dnem rodit.“

„Brand?“

„Odjel na sever vyřídit nějakou rodinnou záležitost. Proto jsem vlastně tady. Nechtěli, abych zůstala sama doma.“

„Hrůza,“ vzdychla Amanda smutně. „Takže jsme obě krutě opuštěné.“

Elf si vzala plátek šunky a housku. „Tak hrozné to snad nebude“

Zneklidňující myšlenky ji neopustily. V noci jí nedovolovaly spát a nově vzniklá situace je ještě posilovala. Elf si nalila z porcelánové konvičky čokoládu a usilovně přemýšlela.

„Nejsme opuštěné, Amando,“ řekla nakonec. „Jen bez ochránců.“

„Není to totéž?“

„Podle mě ne.“ Elf si ukrojila kousek šunky a vychutnávala její kořeněnou chuť. „Vždycky jsem se bála, aby se můj ochránce kvůli mně nedostal do problémů, aby ho někdo nevyzval na souboj, a tak jsem se raději chovala naprosto slušně. Ale nyní, když mě nebude nikdo hlídat Možná bych konečně mohla zažít nějaké dobrodružství.“

„Dobrodružství?“ zeptala se Amanda obezřetně. „Jaké dobrodružství?“

„Pochopitelně něco hříšného.“ Elf se usmála, když viděla, jak se přítelkyně tváří. „Ne tak doslova. Ale měly bychom se vydat do Vauxhallu.“

„Do Vauxhallu? A co je na tom hříšného? Byly jsme tam obě již mnohokrát.“

„Bez doprovodu. Dnes večer. Na maškarádu noci svatojánské.“ Amanda zalapala po dechu. „To nemyslíš vážně!“

„Mnoho příslušníků společenské smetánky navštěvuje tyto zábavné akce.“

„Chceš říct mnoho mužů.“

Elf si uvědomovala, že se nechává příliš unášet divokými nápady, ale přesto se zeptala: „A proč by se měli bavit jen muži?“

„Nejsem si jistá, zda mi to připadá jako zábava.“

Elf již nemohla přestat. Měla pocit, že zešílí, jestli něco neudělá. Naklonila se přes stůl. „Pojďme, Amando. Slibuji, že se nebudu chovat zbrkle a neuvážlivě. Vezmeme si masky. Nikdo nás nepozná.“ Popadla Amandu za ruku. „Jen chci vědět, jaké to je stát se na jednu noc někým jiným.“

„Kým?“ vyhrkla Amanda.

„To ještě nevím, ale každopádně nechci být lady Elfled Mallorenovou, sestrou mocného markýze z Rothgaru. Chci být obyčejná žena“

Po krátké chvíli jí Amanda stiskla ruku. „Elf, takhle jsem tě neviděla od dětství. Vždycky jsem si myslela, že všechny lumpárny vymýšlel Cyn.“

„Možná jsme si se Cynem hodně podobní.“

„Asi ano.“

„Amando, já to musím udělat.“

„To vidím“ Amanda se zatvářila ustaraně. „Svým způsobem jsem vsak za tebe zodpovědná.“

„Jsem o půl roku starší než ty!“

„Ale já jsem vdaná.“ Upřela na Elf vážný pohled. „Slibuješ, že se budeme držet pohromadě?“

„Jistě. Kam se poděla tvoje dobrodružná povaha? Když jsme byly malé, nebývalas tak ustrašená.“

„Právě proto, že jsme byly děti. Nemyslím si, že to bude zábavné. Bude tam přelidněno a hlučno.“ Chvíli se na Elf dívala a potom se usmála. „Ale jestli toužíš po dobrodružství, drahá, máš ho mít.“

O deset hodin později si Elf podkasala hedvábné sukně, aby mohla vystoupit z lodi a vyjít po kamenných vauxhallských schodech. Takové zrušení naposledy cítila, když byli se Cynem ještě malí.

S Amandou měly na sobě en grand domino, volné hedvábné pláště s kapuci, které jim schovávaly šaty i napudrované vlasy. Obličeje zakrývaly bílé kožené masky, jež sahaly od čela až po rty. I kdyby náhodou potkaly nějakého příbuzného, určitě by je nepoznal.

Amanda měla domino stříbřitě modré barvy, zatímco Elf výrazně šarlatové. Za normálních okolností by to bylo naopak.

Elf si pomyslela, že tohle je možná její jediná příležitost, jak zažít něco výjimečného, a tak ji hodlala využít do poslední kapky. Chantal, tyranka podporovaná všemi, koho Elf znala, trvala na tom, že syté odstíny červené nejdou k Elfině bledé pleti a světle rusým vlasům. Když si Elf něco červeného koupila, vždy to záhadně zmizelo.

Dnes večer však měla napudrované vlasy, a tak přesvědčila Amandu, aby si vyměnily pláště. Pak přikázala Chantal, aby jí našla šarlatově pruhované šaty s červenou spodničkou. Komorná pochopitelně tvrdila, že jsou tak ušpiněné, že se nedají nosit.

„A jak mohou být ušpiněné,“ zeptala se Elf, „když jsem je nikdy neměla na sobě?“

Chantal nezbývalo nic jiného, než šaty i spodničku vytáhnout z krabice na půdě v domě Mallorenových. Dokonce našla i červenobílé pruhované punčochy a černočervený saténový živůtek lemovaný zlatou krajkou. Když jej však rozbalovala, měla v očích slzy. „K té spodničce nepůjde, mylady! Prosím!“

Elf však byla neústupná, i když tentokrát se ozvala i Amanda a naznačila, že živůtek je možná de trop.

Elf si jej přesto navlékla. Možná již nikdy nebude mít příležitost obléct se přesně podle svého vkusu. Možná se jí už v životě nenaskytne šance zažít nějaké dobrodružství. Tento večer si hodlala užít.

Dnes večer nebude Elfled Mallorenová, slušně vychovaná dívka, ale někdo úplně jiný.

Lisette, tak pokřtila šarlatovou dámu v zrcadle. Lisette Belhardi, krásná a odvážná žena. Přijela na návštěvu z Paříže a je mnohem smělejší než lady Elfled Mallorenová.

Elf se jako záhadná dáma cítila báječně. Dokonce i vauxhallské schody vypadaly dnes jinak, protože byly u příležitosti svatojánské noci slavnostně vyzdobeny. Zavěšené lampy házely duhové odstíny na temnou hladinu Temže. Přes netrpělivé výkřiky člunařů slyšela hrající orchestr.

„Vítejte ve Vauxhallu, dámy!“ zvolal mladík, který jim pomáhal po schodech nahoru, za což od každé obdržel penci. Lišácky na ně mrkl a dodal: „Jsem si jist, že takové dvě krasavice nebudou dlouho bez doprovodu.“

Amanda si stáhla kapuci hlouběji do čela. „Elf,“ zašeptala, „opravdu si myslíš, že to je moudré?“

„Ne craignez rien, Aimée,“ řekla Elf, aby přítelkyni uklidnila a zároveň jí připomněla, že mají mluvit francouzsky, aby předešly případnému odhalení.

Táhla Amandu vpřed a pokračovala ve francouzštině: „Stejně teď nemůžeme odejít. Na břeh se chce dostat tolik lidí, že je nepravděpodobné, že by nás nyní odsud někdo odvezl. Pojď.“

Elf vedla Amandu do proudu návštěvníků, kteří mířili k tmavé Vauxhall Lane. Navštívila zdejší zahrady již mnohokrát a věděla, že stezka není nebezpečná, na to byla příliš krátká a plná Lidí. Měla především zdůraznit nádheru osvětlených zahrad.

Přesto se jí rozbušilo srdce, když vstoupila do tmy. Tohle je dobrodružství, protože sem přišly bez doprovodu. Amanda trvala na tom, že si vezme do kapsy nůž, a přinutila Elf zastrčit si za živůtek dýku, ale neměly s sebou žádného muže, který by zastrašil případné ctitele.

Tato skutečnost však Elf ani trochu nezneklidňovala. Spíše naopak, vychutnávala si ji jako dobré víno. Tajně doufala, že se dnes večer seznámí s neodolatelným mladým mužem.

Někde po světě se určitě musí pohybovat takoví muži.

Za několik okamžiků vyšly s Amandou z tmavé uličky do světla stovek lamp. Barevné lucerny visely na stromech, zdobily vysoké oblouky a plazily se mezi řeckými chrámy a starými jeskyněmi. Poblíž byl vytvořen pohádkový palouk, na němž se pohybovali herci v kostýmech z Shakespearova Snu noci svatojánské, včetně Klubka s oslí hlavou.

„Znám břeh řeky, petrklíči obsypaný, mateřídouškou, mdlými fialkami‘“ zarecitovala Amanda, které se zde také začínalo líbit. Nadšeně se rozhlížela po davu rozesmátých masek. „Měla jsi pravdu, Elf. Je to zábava!“

„Lisette,“ opravila ji Elf.

„Tak Lisette.“

„A ty jsi Aimée.“

„Já vím, já vím. Ačkoliv s těmi falešnými jmény mi to připadá už trochu přehnané,“ poznamenala Amanda, ale ve skutečnosti ji více zajímalo dění okolo nich. „Opravdu lituji, že jsem si nevzala pořádnou masku. Podívej na tamhletu Titánii!“

Dotyčná dáma měla dost práce s velkými křídly, ale její kostým vypadal opravdu velice hezky. Elf obdivovala jeho krásu, ale na druhé straně byla ráda, že si vybrala domino. Nechtěla, aby ji někdo poznal, a ani ta nejoriginálnější maska by tolik nezakryla.

Ne nadarmo se říká, že domino umožňuje muži tancovat s vlastní ženou, aniž by odhalil její totožnost. A pochopitelně to platí i naopak.

Mladé ženy se nechaly unášet hlasitým davem a Elf přemýšlela, kolik příslušníků společenské smetánky zde asi je, kolik gentlemanů riskuje, že svede vlastní manželku a naopak.

Docela by ji zajímalo, kdy jeden druhého odhalí a zda jsou přitom zklamaní či potěšení. Může se okouzlující partner změnit v nechutného, sotva sundá masku?

V čem tedy spočívá kouzlo?

Možná právě v tom dobrodružství, hříšnosti. Něco hříšného, odpověděla na Amandinu otázku, co zde chce dělat. Pochopitelně to nemyslela doslova. Prostě jen toužila po změně.

Cítila, jak ji Amanda tahá za plášť.

„Elf, Lisette. Grove je tímhle směrem.“

V Grove, srdci Vauxhallu, vyhrával orchestr a prodávalo se občerstvení. Stály zde stánky a altánky, v nichž mohli hosté sedět, jíst a sledovat ostatní. Rothgar měl v Grove soukromý altán, ve kterém Elf při předchozích návštěvách trávila nejvíce času. Kdyby chtěla, mohla by ho využít i dnes večer.

Bylo by to bezpečné.

A nudné.

Ne, kdepak. Dnes večer bude všechno jinak. Elf objala přítelkyni kolem pasu a rázně ji vedla dolů širokou Jižní stezkou. „Jak tady můžeme zažít něco dobrodružného?“ A aby Amandu popíchla, ještě dodala: „Co kdybychom zamířily na Druidskou stezku?“

Od dobře osvětlených hlavních tras se táhly tmavé cestičky, o nichž se říkalo, že jsou centrem hříchu.

Když Amanda pobouřeně vypískla, Elf se zasmála. „Uklidni se, drahá. Myslím, že až tak nerozvážná být nehodlám.“

„Elf“

„Lisette,“ opravila ji Elf. „A přestaň se chovat jako strašpytel, Aimée! Musíš přiznat, že příprava na tento výlet a plížení se z tvého domu bylo to nejzábavnější, co jsme za posledních několik let zažily.“

„Máš pravdu, byla to legrace,“ připustila Amanda, ale znovu si stáhla kapuci do čela. „Ale Druidská stezka?“

„Jen jsem si z tebe trošku utahovala.“ Elf narovnala přítelkyni kapuci. „Ještě narazíš do stromu. Amando, takhle by tě nepoznala ani vlastní matkal A nezapomínej, že z nás dvou jsi ty ta zkušenější. Jsi přece vdaná! Měla bys být odvážnější.

7’

„Opravdu nezapřeš, že jsi Mallorenová. Vždycky jsem si myslela, že se svým bratrům příliš nepodobáš, ale nyní se nestačím divit.“

Elf zatáhla přítelkyni stranou, na tiché místo pod rozsochatým bukem. „Opravdu se chceš vrátit domů? Jestli ano, tak půjdeme.“

Amanda chvíli přemýšlela a potom zakroutila hlavou. „Jistěže ne. Někdy také zatoužím po dobrodružství.“ Našpulila plné rty. „A chci Stephena potrestat za to, že mě tak zanedbává.“

„Neměla sis brát politika, drahá. Aspoň je ti naprosto oddaný.“

„Já vím, ale Prostě mi chybí. I když je doma, má stále plno práce“ Zakroutila hlavou a stáhla si kapuci z hlavy. „Tak tedy vzhůru za dobrodružstvím! Ale buďme opatrné, Lisette. Viděla jsem několik mužů, kteří z nás nemohli spustit oči.“

„To doufám.“ Elf zamířila zpět do davu. „Ještě nejsem tak stará, abych nemohla někoho zaujmout. Podívej se! Není to lord Bucklethorpe? Musí mu být aspoň šedesát a vypadá to, že se stále považuje za fešáka.“

Postarší hrabě byl oblečen jako Karel II.

„Myslíš, že ta děvčata patří k jeho kostýmu?“ zeptala se Elf a nevěřícně zírala na téměř odhalená poprsí dvou prodavaček pomerančů, které byly zavěšeny do hraběte.

„Myslím, že jim každopádně za tenhle večer zaplatil,“ řekla Amanda. „Opravdu bychom si měly dávat pozor.“

Elf přítelkyni obdařila uklidňujícím úsměvem.. „Slibuji, že se za peníze do žádného muže nezavěsím, drahá. Vlastně,“ dodala, „přísahám, že se nezavěsím do žádného z přítomných mužů, leda bych našla hrdinu svých snů.“

Amanda se pochybovačně rozhlédla po veselém davu. „Pak jsme v bezpečí. Ale docela by mě zajímalo, drahá Lisette, jak si toho svého hrdinu představuješ?“

Společně vykročily a Elf se na chvíli zamyslela. „Co takhle rytíř v nablýskaném brnění? Nebo elegantní mušketýr v klobouku s pérem?“ Zadívala se na osvětleného čínského draka. „Možná pohádkový princ, který mě zachrání před drakem“

„Proboha!“ Amanda si přiložila lorňon k oku. „Takového muže zde dnes večer určitě nenajdeš.“

„To jsem ani neočekávala,“ zalhala Elf. Věděla, že má Amanda pravdu. Do vauxhallských zahrad měl přístup každý, kdo zaplatil vstupné, a bylo zřejmé, že tahle veřejná maškaráda přitahuje obzvláště divoké typy. Elf se zadívala na opilé mladíky, městské dobrodruhy a vojáky.

Ani jeden princ na dohled.

„Domnívám se, že žádná žena nenajde pohádkového prince,“ řekla Elf, „pokud se nejprve nesetká s drakem.“

„A kdo by se chtěl setkat s drakem?“ otázala se Amanda.

Odvážná dáma, která touží seznámit se s mužem, jenž by se podobal mým bratrům, pomyslela si Elf, ale nechala si to pro sebe.

Chastity chtěla dostat svou sestru Verity za každou cenu do bezpečí, a tak se převlékla za lupiče a přepadla Cynův kočár. Pak se všichni tři vydali na dobrodružnou cestu po kraji, museli se vyhýbat nepřátelům a dokonce i vojákům.

Porcie, Bryghtova manželka, se dobrovolně zúčastnila aukce v nevěstinci, aby tak splatila bratrovy dluhy. Odtud ji naštěstí zachránil pohotový Bryght. Pak ji věznili příbuzní a musela utéct oknem.

Elf si uvědomovala, že oběma dívkám hrozilo velké nebezpečí a občas musely být opravdu vyděšené. Určitě by si nepřála, aby ji pronásledovala armáda nebo ji někdo prodal do nevěstince

Ale něco chtěla. Toužila po princi.

Ve Vauxhallu však žádní draci nežijí, leda tak čínští papíroví, a přítomní pánové, ti jsou za hrdiny jen převlečení.

Elf pocítila zklamání, ale své dobrodružství ještě ukončit nehodlala. Už jen pohybovat se anonymně v davu jí připadalo zábavné a žádné velké nebezpečí zde nehrozilo. Dokonce i ty čtyři mladé rošťáky, kteří na ni a na Amandu pokřikovali necudné návrhy, bylo možné ignorovat.

Elf si všimla skupinky opilých šviháků, kteří mířili jejich směrem, a instinktivně na ně vrhla mrazivý mallorenovský pohled. I přes masku zřejmě zapůsobil, protože muži se zastavili, nervózně se zachichotali, a pak se šli poohlédnout po snadnější kořisti.

Elf se v duchu zasmála. Jak má prožít dobrodružství, když zastraší každého muže, který o ni projeví zájem?

Do cesty se jí postavil vysoký a statný voják. „Přeji hezký den, maková panenko. Můžu vám koupit skleničku vína?“

Tentokrát se Elf nezamračila, rychle slevila ze svých vysokých nároků a dokonce se na muže usmála. „Nemám žízeň, pane, ale“

Amanda se vměstnala mezi ně a vyštěkla francouzsky: „Pojď, sestřenko, jinak přijdeme pozdě na schůzku!“ Popadla Elf za ruku a táhla ji pryč.

Elf se sice nebránila, ale aspoň si postěžovala: „Jak mám zažít nějakou legraci, když si ani nesmím promluvit s mužem?“

„Tenhle s tebou nechtěl jen mluvit, to mi věř!“

„Aimée, jsem sice svobodná, ne však hloupá. Vím, co muži chtějí. A také vím, že mě nemohou k ničemu nutit, když se budeme pohybovat po hlavních stezkách. Vlastně si začínám myslet, že pokud zůstaneme pouze zde, bude to pořádná nuda“

Amanda se k ní otočila. „Elf Lisette! Až doposud jsem se vším souhlasila, ale tohle nedovolím. Na žádnou vedlejší stezku nepůjdeme!Copak jsi neslyšela, co se tam děje? Ty nejhorší nepřístojnosti. Přepadení, krádeže, znásilnění“

„To je určitě přehnané,“ odvětila Elf, „Vždyť ta místa leží jen kousek odsud. Případný křik by muselo slyšet plno lidí.

„To je sice možné, ale věnoval by mu někdo pozornost?“

Elf na přítelkyni vrhla překvapený pohled. Amanda není hloupá a Elf nikdy nenapadlo, že by někdo úmyslně ignoroval volání o pomoc. Když se však nyní rozhlédla kolem sebe, začínala tomu věřit.

„Takže,“ pokračovala Amanda důrazně, „bud zůstaneme na hlavní stezce, nebo se vrátíme domů.“

Elf podrážděně zasyčela: „Nejsi o nic lepší než mí bratři.“

„A ty se sice tváříš dospěle, ale ve skutečnosti jsi pořád stejná uličnice jako v dětství.“

„Ale jistě,“ souhlasila Elf, „za dámu jsem jen převlečená.“ Uhnula z cesty opilému páru. „Dětská léta však mám již za sebou. A moc ráda bych zjistila, kdo vlastně jsem.“

„Slečno“

Elf se podívala na mladíka, který se jí pokoušel představit. Vypadal jako prodavač, a tak ho zmrazila pohledem. Mladík rychle zmizel.

„Už jsem ti to říkala několikrát, Elf. Musíš se provdat. Neříkej, že nemáš dost nabídek.“

„Říkáš mi to až příliš často. Já si vezmu jen dokonalého muže.“

Elf si uvědomila, že přešly do angličtiny, ale neprotestovala. Amanda se evidentně v cizím jazyce necítila jistě a celé tohle představení jí začalo připadat bláznivé.

„Kristepane!“ vyhrkla Amanda. „Jestli čekáš na někoho, kdo by byl jako tví bratři, pak zůstaneš starou pannou až do smrti. A věř mi, život s obyčejným mužem bude mnohem pohodlnější.“

Elf se zastavila a obrátila se k přítelkyni. „Chceš říct, že s mými bratry není něco v pořádku?“

Amanda zvedla ruce. „Uklidni se! Jistěže ne. Sama jsem o nich mnohokrát snila. Ale je to příliš silné kafe, Elf. V běžném životě je lepší mít po boku klidnějšího muže. Jistě,“ dodala, když pokračovaly v chůzi, „také jsem si představovala, jaké by to bylo spát s Mallorenem“ Vyděšeně si zakryla ústa.

Elf se zasmála. „Nedělej si starosti. Stephenovi nic neřeknu.“ Zahlédla stánek s limonádou a zamířila k němu. Jakmile měly obě v ruce sklenici, zeptala se. „Koho by sis vybrala, Amando? Vzrušujícího milence, který by ti po zbytek času dělal starosti? Nebo klidného, vyrovnaného muže, který by takový byl i v posteli?“

„Jestli narážíš na Stephena“

„Na nikoho nenarážím. Nuže,“ nenechala se odbýt, „který by to byl?“

Amanda se na ni zamračila, ale v koutcích úst jí škubalo. „Stephen je naprosto báječný. Problém tkví v tom, že je zřídkakdy doma a po dlouhých dnech ve Whitehallu bývá často unavený. V takových chvílích začínám myslet na zakázané ovoce. Například na Rothgara.“

Při zmínce o nejstarším bratrovi Elf překvapeně nadzvedla obočí.

„Není krasavec,“ pokračovala Amanda, „ale má v sobě něco“

„Zřejmě se ti líbí především proto, že je rozhodnutý nikdy se neoženit,“ pronesla Elf. „Skutečnost, že je nedosažitelný, mu dodává na přitažlivosti.“

Amanda se zasmála. „Asi máš pravdu! Ale teď, když jsem se ti svěřila se svými nejtajnějšími sny, bys mi mohla na oplátku prozradit ty své.“

„Nejtajnější sny?“ Elf se napila limonády, která byla řídká a příliš sladká. Zná je vůbec? Ví, co se skrývá v nejtemnějších koutech její mysli?

„Už jsem ti pověděla o svém přání,“ řekla. „O snech o pohádkovém princi, který mě zachrání před drakem.“

„A jak si ho vlastně představuješ?“

„Toho prince? Zřejmě jako svatého Jiří Ne. Ne, není to žádný svatý. Je temný a velice nebezpečný. Muž, který by neváhal zabít, aby mě ochránil, ale mně by od něj pochopitelně žádné nebezpečí nehrozilo. Jen mému srdci“

Amanda zasněně přikývla.

„Amando! Na to, že jsi rozumná vdaná dáma, se chováš dost bláznivě.“

„Jako rozumná vdaná dáma mám právo na trochu bláznovství. To svobodné ženy musejí být bezchybné. Ale stejně si myslím, že jsem ještě pořád neslyšela tvé největší přání. Copak neexistuje nějaký konkrétní muž, s nímž v představách prožíváš něco hříšného?“

„Jsou jich tucty. A začíná to tím mlynářovic klukem, kterého jsme pozorovaly jako malé holky.“

„Ach ano! Ten měl ale svaly! Schovávaly jsme se u jezu a rozplývaly se nad ním“

Elf doufala, že přítelkyni dostatečně rozptýlila, ale Amanda se zeptala: „A teď sníš o kom?“

„O Walgravovi,“ vyhrkla Elf, aby to už měla za sebou. „Mám zvláštní erotické sny o hraběti z Walgravu.“

2

„Lord Walgrave?“ Amanda na Elf vrhla mírně překvapený pohled. „Je v našem věku, hezký a svobodný. Nevidím na tom nic hříšného.“

„Také je nesnesitelný a nenávidí celou naši rodinu!“ Elf odložila sklenici. „Pojďme. Tohle postávání pod stromem je jen mrháním času a příležitostmi.“ Táhla Amandu zpátky do davu. „Když se dáme tímto směrem, možná aspoň najdeme dobré místo, ze kterého bychom mohly sledovat ohňostroj.“

Amanda ji rychle dohnala. „Není hrabě Chastitin bratr? Pak by byl tvým švagrem.“

Elf mohla tušit, že se Amanda tématu jen tak nepustí. „To ještě neznamená, že ke mně cítí bratrskou lásku. Snažíme se chovat civilizovaně, ale jen kvůli Cynovi a Chastity.“

„Ach bože! Jste skoro jako Romeo a Julie!“

Elf zastavila tak prudce, až do nich narazil pár kráčející za nimi. Když se všichni rozmotali, řekla: „Romeo a Julie? Blázníš? On mě nesnáší. Má rád poddajné a roztomilé ženy. A já ho rovněž nenávidím. Ten lump si dovolil kázat mi o slušném chování.“

Amanda postrčila Elf k lavičce, kterou právě uvolnil jakýsi muž se ženou, a Elf si stačila všimnout, že pár zamířil k jedné z tajemných stezek. Dovolila přítelkyni, aby ji stáhla na sedadlo, a připravila se na výslech.

Raději měla držet jazyk za zuby. Myslela, že Walgrave je bezpečné téma. Koneckonců říká pravdu. Skutečně ho nemá ráda, přestože má hezké modré oči a vyzařuje z něj něco, co ji tělesně přitahuje. V jeho blízkosti bývala napjatá, a tak ho někdy úmyslně provokovala, ale jen když byla pod ochranou svých bratrů.

Přesto na něho myslela až příliš často a někdy se jí o něm i zdálo. Ten muž se poslední dobou nikdy neusmíval, jedině cynicky, a býval až přehnaně vzteklý.

Tak proč ho má plnou hlavu?

„Kázal ti o slušném chování?“ opáčila Amanda se zájmem. „Možná má jen problémy se svou novou rolí. Býval to bezstarostný mladík, dovolila bych si říct skoro hejsek, ale nikdy nebyl zlý. A teď

je z něj najednou hrabě. Určitě není snadné pokračovat ve stopách muže, jemuž říkali Neúplatný.“

„Každopádně se snaží být stejně nesnesitelně nadutý jako jeho otec.“

Amanda se ušklíbla. „Ale zřejmě se mu to příliš nedaří, protože si nedovedu představit, že by tě přitahoval nadutec.“ Na okamžik se zamyslela. „Nezemřel starý hrabě v Rothgarově opatství?“

„Ano. Na mrtvici.“

Nebyla to sice pravda, ale tenhle důvod oficiálně uváděli. Ve skutečnosti hraběte popadl amok a pokusil se zabít královu matku. Někdo ho však včas zastřelil. Zřejmě Rothgar. Nový hrabě z Walgravu každopádně z otcovy smrti vinil právě Rothgara a využíval každé příležitosti, aby se Mallorenovým pomstil.

O celé záležitosti se pochopitelně nemluvilo. Pokus o vraždu člena královské rodiny byl považován za velezradu a to by znamenalo naprostý konec celé rodiny Walgravových. Šlechtický titul starého hraběte i všechen jeho majetek by propadl koruně a jeho dva synové a dvě dcery by byli vyvrženi ze slušné společnosti.

Amanda si poťukávala lorňonem do rtů. „Musela jsi mít spoustu příležitostí se s ním potkat. Například na Cynově svatbě a podobně.“

„Ano, párkrát jsme se sešli, ale ujišťuji tě, Amando, že ta setkání za moc nestála. A varuji tě. Jestli si myslíš, že bys nás mohla dát dohromady, pak ti musím říct, že my dva se k sobě vůbec nehodíme.“

Amandu to viditelně neodradilo. „Vypadá to, že Walgrave se svým povinnostem věnuje velice usilovně. Stephen říkal, že ho překvapuje, jak se hrabě zajímá o státní záležitosti, a v parlamentu prý zaujímá velice rozumnou pozici.“

Elf předstírala zívnutí. „To ráda slyším, ale nemohly bychom si povídat o něčem zábavnějším?“

„Elf! Přiznala jsi, že o něm sníš. Ten muž je moc hezký. Skoro tak hezký jako Bryght.“ Zadívala se do dálky a teatrálně si povzdechla.

Elf využila příležitosti a změnila téma. „Nejprve Rothgar a teď Bryght. Ještě mi řekni, že míváš sny o Cynovi!“

„Ne,“ odvětila Amanda se smíchem. „Vzhledem k tomu, že jsem si s ním hrávala v blátě, vnímám ho spíše jako bratra.“ Objala přítelkyni kolem ramen.

Elf doufala, že předchozí téma je již zapomenuto.

Amanda však na takové věci nezapomínala. „Takže,“ řekla, „co kdybychom změnily tvé sny ve skutečnost? Jestli se tvůj bratr mohl

oženit s Walgravovou sestrou a svět se nezbořil, pak se ty můžeš provdat za Walgrava.“

Elf se vymanila z jejího objetí. „Máš rozum? Už jsem ti přece říkala, že my dva se nemáme rádi a on se usilovně snaží najít způsob, jak zničit Rothgara. Takové manželství by asi nebylo klidné.“

Amanda se usmála. „Ale představ si, co by se dělo v posteli!“

Elf vyskočila na nohy. „Jsi příšerná. Ale stejně nemáš pravdu. Když se lidé navzájem nenávidí, nemůže jim to klapat ani v posteli.“

Amanda se s povzdechem postavila. „Asi máš pravdu. Je to ovšem velká škoda. Walgrave je přesně typ pro tebe.“

„Chceš říct, že jsem také šílená?“ Elf si uhladila sukni. „Víš co, vraťme se zpátky k lodím. Jestli si máme celý večer navzájem svěřovat své holčičí sny, můžeme to dělat v pohodlí domova.“

Amanda neprotestovala. „Doufám, že jsem ti tenhle výlet nezkazila, Elf.“

„Ne.“ Elf se zavěsila do přítelkyně. „Stejně to byl hloupý nápad. Musím vymyslet rozumnější způsob, jak změnit svůj život.“

Zamířily zpět. Musely se prodírat proudícím davem, který mířil k místu, kde měl za chvíli začít ohňostroj. Elf si nejprve myslela, že se na ni někdo přitiskl nechtíc, ale pak ji ten člověk objal kolem pasu a přitáhl ji ke své zatuchlé vlněné uniformě. Elf zvedla hlavu a poznala kapitána.

„Mousieur!“

„Stále sama, maková panenko?“

„je ne comprends pas.“

Přešel do kostrbaté, avšak srozumitelné francouzštiny. „Jestli jste ztratila přátele, rád vás k nim doprovodím.“

„Tak se mi zdá, že byste mě spíše odvedl na opačnou stranu.“ Pokusila se mu vyvléknout, ale nepustil ji.

Zasmál se a stiskl ji tak pevně, až dostala strach. Pak jí však hlavou probleskla představa dobrodružství.

Usmála se na něj.

„El Lisette!“ zasyčela Amanda a zatáhla Elf za plášť. „Ticho, sestřenko. Copak nevidíš, že si tady s pánem povídáme?“

Kapitán se usmál a ukázal velké zuby, jež vypadaly docela zdravě. Rty však měl příliš masité a červené. „Jaká škoda, že jsem přišel bez přítele, mademoiselle Liselte. Vsadím se, že v opačném případě by vaše společnice tolik nevyváděla.“

Elf se rozhodla hrát svou roli a uculila se. „Máte bezpochyby pravdu, kapitáne. Ale jak vidíte, je na mně velice závislá.“

Kapitán se otočil a volnou paží objal Amandu kolem pasu. „Jsem velký muž,“ pronesl s hlubokým, hrdelním smíchem. „Zvládnu vás obě, nemusíte mít vůbec strach!“

„Tím jsem si naprosto jistá, pane,“ předla Elf, kterou tohle divadlo začínalo bavit. Pohladila ho po chlupatí‘’ ruce. „Tolik se mi líbí velcí muži.“

Amanda po ní hodila pohledem, ale Elf se jen usmívala. Obě jsou ozbrojeny. Když to bude nutné, nějak si s tím mužem poradí, ale zatím to je zábavné.

Nechtěla se vrátit domů, aniž by zažila aspoň maličké dobrodružství.

Kapitán je vedl davem, dělal jim místo a chránil je před tlačenicí. Objímal je obě, ale větší pozornost věnoval Elf. Nebylo jí to nepříjemné, protože docela zábavně konverzovali o zahradách, počasí a jeho nedávném převelení do Holandska.

Pak ji však bez varování přitiskl k sobě a políbil.

Elf se sice zaklonila a otočila hlavu na stranu, ale přesto našel

její rty. Ucítila horký cibulový dech a rozzlobeně se mu snažila

vytrhnout.

Bohužel bez úspěchu.

Ještě nikdy se necítila tak bezbranná. Vůbec se jí to nelíbilo.

Zápasila s ním a kapitán přitom pustil Amandu. Elf ke své hrůze spatřila, jak přítelkyně vytahuje dýku. Začala sebou házet ještě více a pokusila se kapitána varovat před nebezpečným útokem, ale jeho vlhké rty byly pevně přisáté k jejím. Navíc se jí usilovně snažil vniknout jazykem do úst.

Kristepane, Amanda ještě skončí ve vězení!

Kapitán zavyl a odtrhl se od jejích rtů. Nebylo pochyb, že Amanda zaútočila.

„Aimée, non!“ vykřikla Elf, když viděla, jak přítelkyně znovu zvedá ruku.

Lidé se začali zastavovat a se zájmem zírali na rozzlobeného kapitána a dvě ženy. Než někdo stačil nějak zasáhnout, Elf se vrhla zpátky do mužova náručí a vyštěkla: „Aimée, arréetl“

Amanda rozzlobeně schovala nůž. Evidentně byla překvapena vlastním chováním.

„Udělala to jen ze žárlivosti, monsieur,“ uklidňovala Elf kapitána angličtinou se silným přízvukem a dotkla se řezné rány na jeho rukávu. „Jste zraněný?“

Kapitán se narovnal. „Nic to není. Ale mohl bych tu ženskou zažalovat za to, že mi rozřízla kabát!“

Vytáhl kapesník a Elf mu ho pomohla zavázat kolem paže, aby zastavili krvácení. Musela ho obdivovat za to, jak mávl nad zraněním rukou, protože rána byla dobré dva centimetry hluboká.

„Buďte milosrdný, kapitáne. Víte, ona se velice snadno vzruší.“

Usmál se a přitáhl Amandu zpátky k sobě. „To zní slibně a možná ti i odpustím, má hezká dračice.“ Obrátil se opět k Elf. „A co ty, maková panenko? Také se snadno vzrušíš?“

Elf si uvědomila, že teď ho bude muset bavit, dokud okolní dav neztratí zájem a neodejde. Pak mu utečou. Potlačila povzdech a přitiskla se k němu. „Vlastně ani nevím, monsieur. Nejsem v těchhle věcech příliš zkušená.“

Hlasitě se zasmál. „V tom případě jsi narazila na správného člověka, drahá. Ano, já tě poučím, slibuji.“

Amanda štípla Elf a zašeptala: „Dávej pozor!“

Elf ji ignorovala a usmála se na muže. „Vypadá to, že nás budete muset poučit obě, kapitáne.“

Ve velkých tmavých očích se mu zablýsklo a mlsně si olízl masité rty. „Zvládl bych i tucet a pořád bych neměl dost, drahá.“

„El Lisette!“ zasyčela Amanda. „Vede nás na Druidskou stezku!“

Elf by přivítala, kdyby jí Amanda důvěřovala. Samozřejmě věděla, kam je kapitán vede. Na druhé straně, jak mu mohou uniknout uprostřed davu? Až budou na tichém a tmavém místě, poplete tomu roztouženému idiotovi hlavu a pak obě zmizí.

Pokračovala v lechtivé konverzaci a dovolila mu, aby je odváděl stále dál a dál od jasných světel, do říše stínů a tajemství. Když zašli za zatáčku a Jižní stezka jim zcela zmizela z očí, vymanila se z kapitánova objetí a předstírala, že si ho obdivné prohlíží. „Mon dieu, capitaine, vy jste mi ale pořádný chlapík,“ vydechla. „Určitě jste nejvyšší z celého regimentu.“

Pustil ji a předvedl svaly. „Ano, patřím k nejvyšším. A k nejsilnějším.“ Poplácal se po rozkroku: „A dobře stavěný jsem úplně všude.“ Natáhl se po Elf, ale uhnula a začala si ho prohlížet zezadu.

„Jaká široká ramena. Jste hotový Herkules! Hicules , vždyť vy byste unesl i kanón.“

„Určitě, určitě.“ Otočil se k ní, ale Elf mu opět uskočila za záda. „Hej, krásko, zastav se na chvíli, abych si tě taky mohl prohlédnout!“

„Na to bude ještě dost času. Spousta času. Maiiiicnant, chci se obdivovat vašemu nádhernému tělu“ Ještě chvíli se točili, a pak Elf řekla: „Měl byste políbit mou sestřenku, capitaine , nebo začne znovu žárlit.“

Uspěla! Z kroužení se mu zatočila hlava, a když se obrátil k Amandě, zavrávoral. Elf do něj vší silou vrazila a popadla Amandu za ruku, rozhodnutá běžet zpátky za světlem.

Voják byl však silnější, než si myslela, protože se jen zakolébal. Amanda na chvíli zaváhala a kapitán ji přitáhl zpátky k sobě.

Elf se zastavila, aby jí pomohla, ale Amanda se muži mezitím vytrhla. „Utíkej!“ vykřikla a vyrazila za světlem.

Elf si se smíchem podkasala sukně a rozběhla se dolů opuštěnou Druidskou stezkou. Slyšela, jak za ní kapitán křičí.

Lampy zde byly úmyslně rozmístěny daleko od sebe a cesta se různě kroutila a dělila. Elf minula dvojici objímající se na lavičce a několikrát z houští zaslechla podezřelé zvuky. Neměla však čas je podrobněji zkoumat.

Po chvíli se zastavila a lapala po dechu. K čertu s tím. Léta, kdy se chovala jako dokonalá dáma, ji připravila o všechnu sílu!

Vtom uslyšela dusot nohou. Ještě mu neunikla.

Vrhla se do temného houští podél cesty a snažila se prodírat co nejtišeji. Zaslechla, jak se něco trhá, a začala si dělat starosti o Amandin hezký plášť. Aspoň že se nemusí bát o Amandu, tedy pokud se přítelkyně mezitím nevrátila zpátky, aby jí pomohla.

Hustý porost a tma tvořily strašidelný svět, ale příležitostně narazila i na otevřené prostory. Ať už původní či uměle vytvořené, každopádně měly svůj význam. Elf málem zakopla o pár in flagrante delicto.

Vykoktala omluvu, ale odpovědí jí bylo jen nevybíravé zaklení hekajícího muže. Potlačila smích a rychle zmizela.

Po chvíli se zastavila a pozorně naslouchala.

V dálce vybuchoval ohňostroj. Poblíž odmítnutý kapitán stále volal její jméno. Nyní se však ozvaly další hlasy, které mu radily, aby ztichl a zmizel. Kristepane, tyhle keře musí být plné mileneckých párů!

Jedno je však jisté. Kapitán ji ztratil. Její plán vyšel.

Vtom však jeho hlas utichl a Elf si znovu začala dělat starosti.

Udělala z něho blázna a tenhle voják zřejmě nepatří k mužům, kteří to jen tak překousnou. Navíc to není žádný hlupák. Bezpochyby nyní také nehybně stojí a jako dobrý lovec pozorně naslouchá, zda

neuslyší podezřelý zvuk, který by mu prozradil, kde se jeho kořist skrývá.

Elf se pomalu vzdalovala od místa, kde ho naposledy slyšela. Snažila se pohybovat co nejtišeji a zároveň dávat pozor na milenecké páry. Místy se mohla prodrat houštinou či proklouznout mezi kmeny stromů, ale jinde jí hustý porost zabránil projít a musela to vzít oklikou. Brzy ztratila orientaci.

Zastavila se v naprosté tmě a zvažovala svou situaci. Ohňostroj již skončil, takže se nemohla vydat ani po hluku.

Amanda je snad v bezpečí, pomyslela si. Nejlepší bude, když se co nejrychleji vrátí na Jižní stezku.

Bohužel se však bude muset vyhýbat ostatním cestám, máli se tam bezpečně dostat. To znamená prodírat se křovím v naději, že zaslechne orchestr. Dělalo jí starosti, že sem hudba nedoléhá, protože jí bylo jasné, že zašla příliš daleko.

Ať napínala uši sebevíc, neslyšela vůbec nic. Měla pocit, jako by se ocitla sama uprostřed pusté krajiny.

Uprostřed tmavé, tiché, zlověstné krajiny

Už se tedy nemusí skrývat. Jen musí být připravená vběhnout zpátky do houští v případě, že zahlédne kapitána.

Ubohý Amandin plášť. Ten bude vypadat!

Vtom dostala nápad. Co nejtišeji rozepnula volné domino a svlékla si ho. Pak ho obrátila naruby a oblékla tmavou podšívkou nahoru. Nejen že tak zamezí dalším škodám, ale v černé navíc nebude nápadná. Jakmile bude v bezpečí, plášť zase obrátí, aby vypadala alespoň trochu upraveně.

Elf se přinutila k pohybu. Sotva však vykročila, zaslechla na nedaleké stezce čísi kroky.

„To by mělo stačit,“ ozval se tichý mužský hlas.

Kristepane, teď bude muset poslouchat, jak ten chlap začne svou partnerku svádět.

„Zdá se, že tu nikdo není,“ odvětil další mužský hlas. „Tak cos vlastně chtěl?“

Elf byla sice nezkušená, ale něco o světě věděla, a na okamžik dostala strach, že se stane svědkem homosexuálního styku. Další slova však její obavy rozehnala.

„Vaše věrnost byla zpochybněna, mylorde. Vyvolalo to neklid.“

„Kdo ji zpochybnil?“

Elf ten hlas připadal povědomý.

„Ti, kteří mohou ztratit více než vy.“

„Pochybuji, že někdo může ztratit více než já.“

„Ano, a to je hlavní důvod všech pochybností.“ Druhý muž mluvil se slabým skotským přízvukem a jeho tón už najednou nezněl tak uctivě. „Co získáte, když uspějeme, mylorde?“

„Pravda zvítězí,“ odvětil lord, aby zahnal pochybnosti. „Stuartové konečně usednou na trůn.“

Elf měla pocit, jako by jí někdo na záda vylil kbelík ledové vody.

Velezrada.

Tihle muži probírají velezradu!

Ale jakobité již byli poraženi před sedmnácti lety ve čtyřicátém pátém. Hlavy posledních přívrženců ještě stále zdobí Templ.

Elf stála od první chvíle nehybně jako socha, ale nyní téměř ani nedýchala. Zamilovaní kapitáni jí ve srovnání s velezrádci připadali naprosto neškodní. Jestli ji ti muži najdou, bez váhání ji podříznou.

Opatrně začala vytahovat z živůtku dýku. Ostří sice neměla delší než dlaň, ale pořád to byla zbraň, lepší něco nežli nic.

„Pochybuji, že vás vedou ušlechtilé ideály, mylorde,“ řekl Skot. „Možná doufáte, že v novém režimu získáte mocné postavení. Ale určitě musíte vědět, že na ta místa mají nárok jiní, nárok, který trvá již několik generací.“

„Má rodina má také nárok.“

Je to snad nějaký skotský lord? Existovalo jen málo Angličanů, kteří podporovali Stuartovce, a někteří skotští lordi hovořili zcela bez přízvuku.

Muž znovu promluvil, tentokrát pohrdavě. „Jestli nestojíte o mou pomoc, tak to řekněte. Nehodlám se nikomu vnucovat. Ale jak se beze mě chcete dostat ke králi, to opravdu nechápu.“

„Víte příliš mnoho, abyste mohl jen tak odejít, mylorde.“

Ve vzduchu se vznášela hrozba a Elf se rozbušilo srdce. Vražda? Copak tu může jen tak nečinně stát?

Lord si však žádné nebezpečí nepřipouštěl. „Nevyhrožujte mi, Murrayi. Pro případ náhlé smrti jsem zanechal podrobný popis plánu. Navíc se o sebe dokážu postarat.“ Elf zaslechla smrtelné zasvištění taseného kordu.

Rozhostilo se dlouhé ticho a Elf již málem začala věřit, že muži odešli.

„Uklidněte se, mylorde,“ promluvil konečně Skot a v jeho hlase byla zřejmá nervozita. „Není nutné hned tasit kordy. Jde jen o to, že čím více se náš čas blíží, tím jsou všichni neklidnější. Co kdybyste byl nastrčený provokatér?“

Lord se zasmál. „To je absurdní. To spíše vy. Nemluvě o tom, že něco takového se dělá pro peníze a já nedostatkem peněz netrpím. Takže jsme skončili?“

Lord měl situaci znovu pod kontrolou a Skot jen poníženě přitakal: „Ano, mylorde.“

„V tom případě už nevyžadujte žádné podobné schůzky. Zbývá nám málo času a taková setkání jsou nebezpečná a nevhodná.“

„Ano, máte bezpochyby pravdu, mylorde.“

Pak se ozvaly kroky, které Elf napověděly, že muži konečně odcházejí.

Zhluboka se nadechla, aby se uklidnila. Celá se třásla. Kristepane, co má dělat? Někdo chce králi ublížit a plánuje následnou vojenskou invazi!

Musí tomu zabránit.

Když se trochu uklidnila, uvědomila si, že opravdový dobrodruh by našel způsob, jak toho anglického lorda odhalit. Ona však stojí na místě jako vyděšený zajíc. V duchu se k jeho hlasu snažila přiřadit jméno či obličej.

Muž mluvil velice potichu, přesto jí připadalo, že ten hlas již někdy slyšela. Je to určitě mladý člověk. Skoro viděla jeho důstojný postoj, povýšený pohled

Ne, nepřijde na to.

Možná si vzpomene později nebo až ho přísle polka. Teď se odsud především musí dostat, najít Amandu a bezpečně se dopravit domů.

Půjde přímo do domu Mallorenových a řekne Rothgarovi

Vtom si uvědomila, že Rothgar tam není. Ani jeden z jejích bratrů není nablízku. Ještě nedávno z toho měla radost, nyní jí to připadalo jako velký problém.

Zvažovala, jak dlouho by trvalo některému z nich doručit zprávu, a opatrně se plížila na nejbližší stezku. Jakmile však vyšla z křoví, spatřila v nedalekém stínu muže zabraného do myšlenek. Byl podsadité postavy, oblečený do obyčejných šatů. Zpod třírohého klobouku mu vykukovaly světlé vlasy.

Elf ztuhla a pomalu začala couvat zpátky do křoví. Bohužel pozdě. Muž zvedl hlavu a spatřil ji.

Na očích měl jen úzkou masku, takže ho mohla poznat. A on si to

uvědomil.

Překvapený výraz vystřídalo zděšení. Vrhl se na ni a chytil ji za paži. Elf si vzpomněla na dýku a bodla ho do zápěstí. Muž zavyl a Elf se prudce rozběhla. V duchu se modlila, aby našla správný směr.

Muž mezitím přestal bolestně naříkat a řítil se za ní. Jeho dunící kroky se zlověstně přibližovaly.

Elf běžela po klikaté stezce a napadlo ji, že se vrhne znovu do křoví. Její pronásledovatel byl však příliš blízko. Potřebovala najít nějaké lidi.

Kohokoliv.

Vrhla by se i na zamilovaný pár v naději, že jí pomůže.

A kdyby teď spatřila kapitána, byla by štěstím bez sebe.

Na okamžik se zastavila na rozcestí tří stezek. Lapala po dechu a snažila se zachytit nějaký zvuk. Srdce jí bušilo jako zběsilé. V dálce slyšela orchestr, ale nikoho neviděla.

Ohlédla se přes rameno a ke svému zděšení zjistila, že ji muž téměř dohání. Zoufale zamířila po zvuku hudby.

Za zatáčkou spatřila světlo!

Před ní svítila Jižní stezka a připadala jí jako ráj, ale pronásledovatel jí už dýchal na záda. Chytil ji za plášť.

Vytrhla se mu a běžela ještě rychleji. Jestli se zastaví, bude to její konec. Ve světle lamp se k nim otočil nějaký člověk. Vysoký muž v tmavých šatech.

Bylo jí jedno, kdo to je. „Pomozte mi!“ vykřikla a vrhla se mu na hruď.

Instinktivně ji objal a zapřel se, aby neupadl. Vtom ho Elf poznala, přestože měl na obličeji úzkou černou masku. „Díky bohu!“ vydechla.

Vrhla se do náruče svého švagra, hraběte z Walgravu.

Je v bezpečí

Je v bezpečí

Přitiskla se k jeho široké hrudi a lapala po dechu.

„Všechno slyšela,“ ozval se za ní hlas se skotským přízvukem. „Musí zemřít.“

3

Elf ztuhla hrůzou, protože konečně poznala onen povědomý hlas.

Její švagr, lord Walgrave, se stal zrádcem.

Nedávalo jí to smysl. Naprosto žádný smysl.

Proč by jeden z nejmocnějších a nejbohatších mužů v Anglii usiloval o spojenectví se Stuartovci a rebely? Pak si však vzpomněla, že jeho otec sympatizoval v roce 1745 s jakobity. Díky téhle hloupé chybě ho držel Rothgar v hrsti, což starého hraběte nakonec dohnalo k šílenství.

Unavená Elf usilovně vymýšlela nový plán. Pochybovala, že ji Walgrave poznal. Bude jen stát opodál a přihlížet, jak Skot vraždí neznámou ženu?

Pomůže jí, když mu řekne své pravé jméno?

Walgrave Mallorenovy nenávidí.

Odhodlaně stiskla dýku, přestože věděla, že proti dvěma silným mužům nemá šanci.

Konečně Walgrave promluvil. „Zemřít?“ opáčil nevzrušeně a pevně Elf objal. „Kristepane, chlape, tahle krasavice je schopná zabývat se jedině tak lemováním na svém čepci. Vážnější témata ji nezajímají,“ dodal významně, „ledaže by ji někdo na některé přímo upozornil.“

„Vy ji znáte, mylorde?“

Elf se odvážila ohlédnout a viděla, že Skot ještě stále drží v ruce nebezpečně vyhlížející dlouhou dýku.

Walgrave si povzdechl. „Je to má současná milenka a je hrozně žárlivá.“ Nepříliš něžně chytil Elf za bradu a přinutil ji pohlédnout mu do očí. „Zasloužila bys potrestat, zlato. Opravdu mě nemůžeš pronásledovat a vměšovat se do mých záležitostí.“

Elf se zachvěla, protože v jeho očích spatřila opravdovou zlobu. Zřejmě ji však nehodlá zabít, a tak hrála svou roli dál.

„Je suis désolée, monseigneur,“ zafňukala a ani nemusela předstírat nervozitu. Pokračovala francouzsky: „Byla jsem si jistá, že tam budete s ní.“

Plynule jí odpověděl ve stejném jazyce. „I kdybych se rozhodl stýkat se s jinými ženami, ty nemáš právo mě špehovat ani proti

tomu nic namítat, je to jasné?“ Svá slova doprovodil tak silným stiskem, až Elf bolestně vypískla.

„Ano, mylorde!“

„Vidíš,“ obrátil se k druhému muži anglicky, „ta žena nepředstavuje žádný problém.“

Skotův nůž se zablýskl. „Ve vší úctě, mylorde, domnívám se, že by nám mohla uškodit už jen tím, že se někde podřekne.“

„Nemluví dobře anglicky a navíc na ni hodlám dohlídnout. Nehne se ode mě ani na krok. Nedělej si starosti. Nikomu nic nepoví. A za pár dní už to stejně bude jedno.“

S těmi slovy se hrabě rázně obrátil k osvětlené Jižní stezce a vyrazil i s Elf kupředu.

Ta se již trochu uklidnila, ale nohy se jí stále chvěly. Vlastně nic nepředstírala, když se opřela o Walgrava a zašeptala: „Merci, monseigneur!“

„Na díky je ještě brzo,“ odvětil francouzsky. Mluvil sice s anglickým přízvukem, ale jinak bezchybně. „Můj školský přítel nás bezpochyby sleduje a to, co jsem řekl, platí. Nehnete se ode mě ani na krok. Od nynějška jste mým vězněm.“

„Vězněm? To nemůžete!“

„A kdo mi v tom zabrání? Ať už jste kdokoliv, každopádně jste utekla své společnosti a vrhla se po hlavě do nebezpečného dobrodružství. Klidně bych vás mohl nechal zmizet. A odložte tu hračku,“ dodal s pohledem upřeným na její dýku. „Stejně vám nijak nepomůže.“

Elf zastrčila nůž zpátky za živůtek. „Zachránila mě před tím mužem.“

Nervy již neměla tak napjaté.

Ještě pořád jí sice bušilo srdce, ale vrátila se jí síla do nohou a byla schopná rozumně uvažovat. Walgrave ji nepoznal.

Není divu, protože má přes celý obličej masku. Největší nebezpečí představuje její hlas, protože s Walgravem se setkala mnohokrát. Každopádně budeli mluvit jen francouzsky, nemusel by ji odhalit.

Vmísili se do davu a Elf se modlila, aby se jí podařilo zůstat v anonymitě. Walgrave Mallorenovy tak nenávidí, že by ji klidně vydal napospas nebezpečnému Skotovi, kdyby zjistil její pravou totožnost. Navíc mu hodlala utéci a nechtěla, aby věděl, koho vlastně zachránil. Vtom si vzpomněla, že je zapletený do velezrady.

Do velezrady!

Bože, nedává to žádný smysl. Považovala ho za hejska, necitelného člověka a zlomyslného nepřítele. Ale nikdy by ji nenapadlo, že je schopen něčeho takového.

O tom však bude uvažovat až později. Teď ho musí přelstít, aby mohla utéct. Doufala, že jako přelétavá Francouzka vzbudí jeho zájem.

„Prosím, nechte mě jít domů, mylorde. Nebuďte krutý!“

„Krutý? Ale kdepak, dítě, já se naopak chovám velice laskavě, skoro jako rytíř. Vůbec to neodpovídá mé povaze, takže nepokoušej osud.“

„Ne, to nebudu, mylorde! A velice vám děkuji! Myslím, že jste báječný!“ Čím hloupěji to bude znít, tím menší vzbudí podezření. Vzpomněla si na Amandu a rozhlédla se po davu. Tenhle výlet byl její nápad, musí se tedy ujistit, že se její přítelkyně vrátí bezpečně domů. Ať však napínala zrak sebevíc, stříbřitě modrý plášť nikde neviděla.

Walgrave mířil rozhodným krokem k východu. Přestože zde byl inkognito a na sobě měl obyčejné tmavé šaty, něco v jeho chování způsobovalo, že mu méně urození sami uskakovali z cesty.

Kde je Amanda?

Musí se ujistit, že je v pořádku. Také potřebovala zařídit, aby přítelkyně neztropila povyk. Elf doufala, že do úsvitu bude zpátky, aniž by někdo věděl o jejím dobrodružství. Kdyby se však Amanda rozběhla domů a vyhlásila po ní pátrání, byly by obě v pěkné bryndě.

Elf si už začínala zoufat, když vtom se ocitli blízko u řeky a dokonce i Walgrave musel zpomalit. Elf se naskytla příležitost podrobněji prozkoumat dav a konečně spatřila dámu v modrém dominu. Amanda stála na lavičce pod stromem a divoce se rozhlížela na všechny strany. Dokonce si sundala i masku. Vypadala vyděšeně.

Elf na ni dlouze hleděla, jako by doufala, že tak upoutá její pozornost. Přítelkyně po ní dvakrát bez zájmu přejela očima. Vtom si Elf uvědomila, že Amanda hledá jasně červený plášť a ona jej má stále oblečený naruby. Rychle si stáhla kapuci a odhalila červené hedvábí.

Amanda po ní znovu přelétla pohledem, pak sebou trhla a upřeně se na ni zadívala.

S úlevným úsměvem zamávala a seskočila z lavičky. Elf podrážděně zasyčela. Amanda se řítila přímo do nebezpečí, Walgrave ji mohl poznat.

Chvíli zvažovala, zda by toho mohla využít k útěku. Určitě je nebude chtít obě věznit. Pak si však vzpomněla na nebezpečného Skota. Nemůže připustit, aby Amanda takhle riskovala!

Walgrave hleděl přímo před sebe a odváděl ji pryč. Elf upírala pohled do míst, odkud se měla vynořit Amanda. Jakmile přítelkyni spatřila, zvedla ruku, aby ji zastavila. Amanda poslechla, ale ve tváři měla tázavý výraz. Elf rázně mávla rukou od sebe pryč. Snad Amanda pochopí, že se k nim nemá přibližovat.

Na samém začátku Vauxhall Lane se musel Walgrave znovu zastavit. Tiše zaklel a podrážděně pozoroval lidi, kteří zablokovali tunel před nimi.

Elf otočila hlavu a nehlasně vyslovila: Běž domů. Jsem v bezpečí.

Amanda se zamračila a upřeně zírala na Elfina společníka. Pak překvapeně otevřela ústa. A po chvíli jí v očích nevěřícně a zároveň pobaveně zablýsklo.

Ten výraz měla Elf před sebou po celou dobu, co se s Walgravem prodírala davem. Kristepane! Amanda si myslí, že se chystá dobrovolně strávit vášnivou noc s mužem svých snů.

Cestou k vauxhallskému schodišti si Elf uvědomila, že celá tahle neuvěřitelná situace má i svou kladnou stránku. Amanda sice nebude její chování schvalovat, ale nevyvolá poplach, protože tak by mohla navždy zničit Elfinu pověst.

Snad v pořádku dorazí domů. Vlastně si jen musí pronajmout člun a nechat se odvézt ke schodům poblíž Warwick Street. Tam na ně má čekat lokaj a obě dámy doprovodit. Jistě, vrátí se jen jedna z nich, ale Amanda určitě vymyslí nějaké přijatelné vysvětlení.

Takže nyní se Elf musí soustředit na vlastní bezpečnost a na tu šílenou záležitost s velezradou.

Potřebovala by teď své bratry, ale může trvat několik dní, než některý z nich dorazí. Neměla tušení, kdy má k onomu spiknutí dojít. Walgrave naznačil, že ji hodlá věznit jen pár dní. A ten Skot říkal, že se jejich čas blíží.

Je tedy zřejmé, že na bratry čekat nemůže. Musí něco podniknout sama. Trápily ji sice obavy a měla strach, ale na druhé straně cítila vzrušení.

Konečně něco zažije! Její mallorenovská duše plesala radostí. Až nyní pochopila, proč si její dvojče Cyn vybral tak obtížnou a nebezpečnou životní cestu.

Zřejmě pro tohle chvění okolo žaludku.

Co tedy provede?

Dovolila Walgravovi, aby ji vedl dolů ke člunům, a v duchu usilovně zvažovala možnosti. Nechá poslat pro bratry, ale mezitím musí jednat sama.

Elf si v duchu vytvořila seznam všeho, co je třeba udělat, jako by připravovala nějakou společenskou akci.

Nejprve musí utéct Walgravovi, aniž by měl tušení, koho zajal.

Za druhé je nezbytné o plánovaném spiknutí zjistit co nejvíce.

Zvažovala, zda by tyhle dva body neměla přehodit. Kdyby zůstala s Walgravem, možná by se o celé akci dozvěděla víc. Raději ne. Měla podezření, že hrabě hodlá jejich společný čas trávit jinak než diskuzemi o svých politických preferencích.

Za třetí zmařit plány zrádců a předat je do rukou spravedlnosti, zároveň však také zachránit Walgrava.

Vzpomněla si, že včera slíbila Chastity, že na jejího bratra dohlédne. Jaká ironie!

Velezrada se trestala oběšením, vykucháním a rozčtvrcením, ačkoliv jakobitům byly v minulosti setnuty hlavy. Podívala se na muže po svém boku, měl hezké rysy, arogantní výraz, vlnité hnědé vlasy stažené černou mašlí. Má snad být tahle hezká mladá hlava useknuta sekerou a následně hnít nabodnutá na kůlu na nějakém veřejném místě?

Raději na to nemyslet.

Navíc by netrpěl jen Walgrave. Zrádci automaticky ztráceli čest a občanská práva, což znamenalo anulaci šlechtického titulu a propadnutí veškerého majetku.

Hanba by padla i na Chastity a Cyna. Švagr, zrádce, to by byl konec jeho vojenské kariéry!

Představa hrozícího nebezpečí a možných následků připravila Elf o schopnost přemýšlet. Neměla nejmenší tušení, co si počne. Z celého srdce si přála, aby byl Rothgar nablízku. Tohle všechno by mu mohla naložit na bedra a vrátit se k plánování společenských událostí.

Bohužel je však nyní sama a musí udělat, co je nezbytně nutné. Nejdříve ze všeho Walgravovi uprchnout.

Cítila, že ji hrabě již nesvírá tak pevně. Využila příležitosti a pokusila se mu vytrhnout. Okamžitě zareagoval a přitáhl ji prudce k sobě.

„Zkus to ještě jednou,“ pronesl bezvýrazně, „a ublížím ti.“

Elf se zachvěla. Věděla, že svou výhrůžku myslí vážně. Ochotně sice zachránil hloupou mladou dívku před smrtí, ale neváhá použít násilí, aby ji donutil k poslušnosti.

Litovala, že ho nezná lépe, aby mohla odhadnout jeho další kroky. Než se však Cyn zapletl s Chastity, Wareovi a Mallorenovi se téměř nestýkali. Lord Thornhill, jak se Walgrave před smrtí svého otce jmenoval, se každopádně nepohyboval ve stejné společnosti jako lady Mallorenová. Byl známý jako hejsek a zahaleč.

A od té doby se příliš nezměnil. Elf ho považovala za vznětlivého a arogantního člověka, kterému jsou ostatní lidé naprosto lhostejní. Vzhledem k tomu, že členové její rodiny k sobě měli tak blízko, ji velice překvapilo, jak málo mu záleží na sestřině štěstí. Rothgar ho přinutil přiznat si, že se stali obětí nezdravých ambicí jejich otce, ale Walgrave mu za to vděčný nebyl.

Po otcově smrti se trochu změnil k lepšímu, ale jeho vztah k Mallorenovým brzy ochladí a začal se chovat téměř nenávistně. Bůh ví proč.

Určitě nemohl tvrdit, že svého mocichtivého otce miloval, a i kdyby ano, pak stěží mohl z jeho smrti vinit Rothgara. Stiskl sice spoušť, ale udělal to jen proto, že neměl na vybranou.

Ať už je pravda jakákoliv, Walgrave nyní kráčí v otcových stopách. A s tím je spojena i nenávist k rodině Mallorenových.

Opravdu je zvláštní, že ji takový člověk fyzicky přitahuje. Dokonce i nyní vnímala silné erotické napětí.

Hlupačko, okřikla se v duchu. Okamžitě s tím přestáni

Byli již téměř u schodů a Elf se ohlédla, zda ji Amanda nesleduje. Místo přítelkyně však spatřila tři zlověstné postavy v tmavých pláštích. Muži měli na hlavách třírohé klobouky a na obličeji masky. Ani v nejmenším to nevypadalo, že by sem přišli za zábavou.

Vypadali jako zabijáci.

„Ano,“ řekl Walg rave francouzsky. „Se mnou jsi opravdu ve větším bezpečí. Tihle by ti bez váhání podřízli krk.“

Jsou to přece spiklenci. Jak může být tak hloupý?

„Nemusíš se však bát,“ dodal chladně. „Budešli dělat, co ti řeknu, nic se ti nestane.“

Ze člunů ještě stále vystupovali noví a noví návštěvníci, ale nyní zde již čekala také spousta těch, kteří se chtěli vrátit domů. Elf začala usilovně přemýšlet, jak by mohla využít člun k útěku. Když se však objevil Walgrave, od skupinky čekajících sluhů se okamžitě oddělil napudrovaný lokaj a pískl na stříbrnou píšťalku. V tu chvíli se k nim začala přibližovat osobní loď poháněná šesti silnými veslaři.

Elf se zamračila. Podle livrejí poznala, že se jedná o Walgravovy muže. To ji mohlo napadnout! Rothgar cestoval podobně.

Uprostřed lodi se nacházela malá kajuta se zeleným sametovým závěsem a erbem rodu Walgravú, osvětlená zavěšenými lampami. Walgrave Elf postrčil dovnitř, pak se posadil a zatáhl závěs. Loď se rozjela po široké řece.

Uvnitř bylo dost místa tak pro osm lidí. Elf seděla na jedné straně a hrabě na druhé. Ač tu nyní byli sami dva, cítila se velmi stísněně. Nedělala si iluze, že by ho mohla přeprat. Byl mnohem větší než ona a navíc věděla, že se věnuje mnoha sportům včetně boxu.

„Co se mnou hodláte udělat, mylorde?“ zeptala se a ani se nemusela snažit, aby její hlas zněl rozechvěle.

„Zajímavá otázka.“ Stáhl si masku a hodil ji na polštář. Byl to jen úzký proužek černého hedvábí, přesto bez něj vypadal méně zlověstně. To však neznamenalo, že by Elf začala podceňovat možné nebezpečí.

„Sundej si masku,“ řekl a upřeně se na ni zadíval. Je možné, že ji poznal?

Elf zvedla ruku, jako by si chtěla přidržet masku na tváři, ale ve skutečnosti si zakryla ústa a bradu. „Ach ne, mylorde!“

„Proč ne?“

„Stydím se, mylorde. Opravdu. Jsem slušná dívka. Bylo to jen hloupé dobrodružství“

„Myslíš, že se můžeš maskovat celý týden?“ V očích mu pobaveně zablýsklo. Takhle ho Elf neznala.

Pak jí došlo, co právě řekl.

„Týden?“

„Nemohu tě spustit z očí, dokud jistá záležitost neskončí.“

Velezrada, připomněla si. Je snad blázen?

„A jestli pomýšlíš na útěk,“ dodal, „pak si uvědom, že tě ti muži chytí a zabijí. Možná to zní divně, ale se mnou jsi v bezpečí.“

Elf se podívala stranou. Neměla strach, ale začínala si dělat starosti. Amanda možná v noci poplach nespustí, ale jestli se Elf do rána nevrátí, určitě ji nechá hledat.

Proto musí Walgravovi utéct ještě dnes.

Odhrnula závěs a podívala se na temnou vodu, pohupující se lampy na lodích, na vzdálená světla přístavu budov na břehu řeky. Na útěk nemůže ani pomyslet, navíc je li muži možná doopravdy sledují.

„Jsem si jistý, že tam někde jsou,“ prohodil Walgrave líně. „Nuže, sundáš si tu masku?“

Elf se otočila zpátky do kajuty. „Dovolte mi ještě chvíli si ji nechat, mylorde. Prosím, jsem vystrašená.“

Zakroutil hlavou. „Ty jsi mi ale bláznivé děvče. Kolik je ti let?“

„Dvacet,“ zalhala.

„Dost na to, abys o světě už něco věděla. Jak se jmenuješ? Jsem si jistý, že mi stejně neprozradíš své pravé jméno, ale nějak ti říkat musím.“

„Lisette. A opravdu se tak jmenuji.“

Zdálo se, že ho příliš nepřesvědčila, ale přikývl. „Tak tedy Lisette.“ Natáhl k ní ruku.

Elf instinktivně zareagovala jako dáma a vložila svou dlaň do jeho. Místo aby jí však ruku políbil, usmál se a přitáhl si Elf na klín.

Překvapeně vykřikla a snažila se ho odstrčit, ale dlouho mu vzdorovat nedokázala. Za chvíli ji už tiskl k svému tělu. „Máme před sebou dlouhou cestu, Lisette, a já se chci bavit.“

Ten lotr! Lady Elfled Mallorenová by ho jistě udeřila do tváře, ale nyní musela hrát roli hloupoučké Lisette. Navíc se zvýšilo nebezpečí, že ji pozná.

Odvrátila obličej. „Kam mě vezete, mylorde?“

„Do svého domu.“

Ten stojí poblíž řeky a zřejmě přímo odtud vede soukromé schodiště. Elf se začala bát, že ji opravdu uvězní. Nemůže vyskočit z lodi, protože by se utopila v Temži. U schodiště na ně určitě budou čekat sloužící a Elf si nedokázala představit, že by utekla jim nebo šesti statným veslařům. Z domu se však bude dostávat ještě hůř.

Usilovně přemýšlela, jak zvýšit své šance na útěk. Kdyby Walgrave uvěřil, že se cítí poctěna přízní, kterou jí věnuje, a kdyby v něm probudila touhu, možná by jeho ostražitost polevila.

Zvládne to?

Elf chvíli přemítala a potom došla k názoru, že ano. Úspěch celé akce záleží na ní.

Přitiskla se k němu. „Ještě nikdy jsem nebyla ve šlechtickém domě.“

Sklopila hlavu a začala si pohrávat s knoflíky na jeho kabátě. Ten byl černý, protože Walgrave nosil výhradně tmavé šaty. Přejela prsty po látce a pomyslela si, že jeho kabát je sice jednoduchý, ale ušitý z nejkvalitnější vlněné látky.

„Nikdy jsi nebyla ve šlechtickém domě?“ Již nyní zněl jeho hlas méně ostražitě. Jednou rukou ji stále pevně objímal, ale druhou ji pohladil po krku. „Pak to bude opravdové dobrodružství, děvenko.“

Z jeho lehkých doteků jí přeběhl mráz po zádech. „Můžeš poroučet sloužícím, koupat se v mléce a jíst ze zlatých talířů. Ale jen buduli s tebou spokojený.“

Tomu se říká jít rovnou na věc, pomyslela si Elf. Ovšem ženy se zřejmě rozplývají blahem, dostanouli takovou nabídku od mladého, hezkého aristokrata. Právě jí zajel rukou za ucho a Elf se zachvěla.

„Ach, mylorde, jsem slušná dívka,“ zaprotestovala, ale nevěřila, že ho přesvědčí. Koneckonců byly by „slušné dívce“ jeho doteky nepříjemné?

Možná ne.

„Jsi panna?“ zeptal se stručně.

Přikývla a opravdu se zastyděla.

„V tom případě se o tebe dobře postarám. Uvidíš, že se ti to bude líbit. A teď,“ řekl a chytil ji za bradu, „mi odpověz po pravdě. Máš rodinu, která by mohla ztropit povyk?“

Kdybys jen věděl!

„Kvůli mému zmizení, mylorde? Přijela jsem sem na návštěvu z Francie a bydlím u své anglické sestřenice. Je to vdaná paní.“ Využila příležitosti a znovu sklopila hlavu. „Myslím, že zatím povyk neztropila“

„To je od ní velice laskavé,“ pronesl cynicky. „A co se stane, když se neobjevíš ani za den, za dva?“

Přejela mu prstem po lemu kabátu. „Kdybych byla s urozeným pánem“

„Příliš by jí to nevadilo. Výborně.“ Zajel jí do vlasu, ale tentokrát ji přinutil pohlédnout mu do tváře. „Nesnáším scény, Lisette. Raději si to hned na začátku ujasněme. Nemám v úmyslu se s tebou oženit. Jestli otěhotníš, budu ti na dítě přispívat, ale nevezmu si tě. Dokonce tě nechci ani jako stálou milenku. Jakmile mě omrzíš, dostaneš velkorysý dar na rozloučenou, ale očekávám, že zmizíš bez sebemenšího náznaku nějaké scény.“

Elf zavřela oči. Doufala, že to Walgrave pochopí jako známku pohoršení, ale ve skutečnosti potřebovala skrýt vztek. Taková arogance! Je příšerné, že každý den přistoupí na takové podmínky spousta žen.

„Nuže?“ pronesl tázavě.

Její city mu opravdu byly lhostejné, což ji znovu rozzlobilo. Lisette je zkrátka jen jednou ze stovek mladých žen. Prostě ji má náhodou po ruce.

Jako lady Elfled Mallorenová s tím však nemá nic společného, i když není zvyklá, aby se k ní někdo takhle choval.

Soustředila se na to, aby vypadala dostatečně překvapeně, a otevřela oči. „Jistěže byste se se mnou nikdy neoženil, mylorde. To bych ani neočekávala! Ale je to pro mě vážný krok, dát své panenství“

„Ne dát, prodat,“ opravil ji. „Při odchodu dostaneš pět set guinejí. To je dost, aby tvůj budoucí manžel přehlédl jisté detaily.“

Elf vždy žila obklopená bohatstvím a mocí a nyní si s hrůzou uvědomila, že se někdy zřejmě chová stejně arogantně. A o jejích bratrech platí totéž.

Když to však teď viděla z druhé strany, začala se stydět.

„Nuže?“ zeptal se znovu. „Neznásilním tě, ale když už spolu musíme strávit týden, při milostných experimentech nám čas lépe uteče.“

Elf si připomněla, že chce jeho roztoužení využít k útěku, a přitiskla se k němu. „Jestli mi slíbíte, že ke mně budete laskavý, mylorde,“ zašeptala.

„Hodné děvče.“ Pohladil ji po krku asi tak, jako se hladí kočky. „Ani si nedovedeš představit, jak laskavý dokážu být, Lisette. A teď se mi trochu ukaž.“

Rozvázal jí plášť a stáhl ho z ramen. Pak se podíval na její šaty. „Má drahá Lisette! Potřebovala bys lekci dobrého vkusu.“

Elf se odtáhla. „Jak se opovažujete!“

„Konečně jsem tě urazil, že ano?“ řekl se smíchem. „Má drahá, tohle je ta nejpříšernější kombinace, jakou jsem kdy viděl.“

Elf měla chuť ho udeřit, ale ovládla se. „To jsou mé nejoblíbenější šaty,“ oznámila mu nasupeně.

„V tom případě bych měl děkovat bohu, že spolu nejdeme ke královskému dvoru.“ Dotkl se jejích rozzlobených rtů. „Klidně se oblékej do všech barev duhy, broučku. Dokonce ti i nějaké barevné šaty koupím, jestli budeš chtít. Ale většinu času tě budu chtít vidět nahou“ Zaklonil jí hlavu a lehce ji políbil.

Pobouřená Elf nemohla ani nic namítat, a tak mu dovolila, aby se pokusil spravit jí náladu.

Lord Walgrave věděl jak na to a opravdu se uměl chovat laskavě. Nevymáhal si polibek, ale hrál si s jejími rty a hladil ji po těle tak dlouho, až se uvolnila a začala jeho polibky opětovat.

Elf již měla jednu nebo dvě zkušenosti s líbáním, ovšem nikdy nebylo tak vášnivé. Dokonce i ti nejodvážnější nápadníci nezapomínali na Rothgara a zůstávali ve střehu.

Walgrave se žádného nebezpečí obávat nemusel. V tuto chvíli mu nic nehrozilo, takže se choval velice uvolněně.

Jakmile překonal její počáteční váhavost, sevřel ji v náručí pevněji a zapojil do hry i jazyk. Elf se chvíli bránila, ale pak se poddala. Líbá ji zkušený mistr, a tak by si to měla užít.

Dokonce mu položila ruce na ramena a začala ho hladit po krku. Nevěděla, co cítí on, ale jí to bylo velice příjemné.

Vnímala jeho hladkou pokožku, chuť jeho úst a blízkost těla. Rozkoš vzrůstala rychleji, než si kdy představovala

Začal ji hladit po prsou. I přes vrstvy oblečení ji jeho doteky mučily. Rozepnul jí šaty, takže nyní ji chránil jen krajkový korzet a šarlatové saténové kombiné.

Odtrhla se od jeho úst a chystala se protestoval, ale položil jí prst na rty. „Pssst.“

Ke svému údivu poslechla.

Jeho oči byly jasně modré, téměř jako peří ledňáčka, a usmívaly se na ni. Vždy věděla, že jsou nebezpečné, ale ještě nikdy ho neviděla takhle.

Měl by se usmívat častěji.

Obou se zmocnilo opojení a Elf se zatočila hlava. Je to tou vůní?

Ne. Voněl jen lehkým pižmovým parfémem. Netušila, co je důvodem tak silné přitažlivosti, ale reagovala na každý jeho dotek.

Zajel jí dlaněmi dozadu a Elf přeběhl mráz po zádech. Zkušeně jí rozvázal korzet, stáhl ho dolů a dotkl se bradavky.

Elf se ocitla na neprozkoumaném území.

Věděla, že by měla protestovat, bránit se, ale bylo to neuvěřitelně příjemné!

A zažije to ještě někdy? Utekla Elfled Mallorenové, ke které se všichni musí za všech okolností chovat uctivě. Nyní byla prostě jen ženou dobývanou mužem. A jakým mužem!

Uvolnila se v jeho náručí a usmála se.

Opětoval její úsměv a ani v nejmenším nepřipomínal zachmuřeného, věčně kritického švagra. Skoro jako by se stal někým jiným.

Mužem jejích snů.

„Líbí se ti to, že ano, kotě? A bude to ještě hezčí.“ Vysvobodil ňadro z tuhého korzetu a sklonil k němu hlavu.

Elf zalapala po dechu, když ucítila první dotek jazyka. Jemně ji kousl a ona vypískla a zabořila mu prsty do vlasů, aby ho zastavila.

Začal jí sát bradavku. Elf zašeptala: „]uste ciell“ a přitáhla ho blíže k sobě.

„Poznáváš nebe, maličká?“ zašeptal a začal se věnovat druhému ňadru.

Elf si uvědomila, že ho drží za vlasy tak pevně, až mu je vytáhla z culíku. Uvolnila napjaté prsty a najednou ucítila naléhavou touhu v klíně.

Ještě nikdy takový pocit nezažila. Chtěla, potřebovala muže tak jako nikdy předtím. O co všechno přicházela!

Vylekalo ji hlasité sténání vycházející z jejího hrdla. To ji vrátilo zpět do reality. Nachází se ve velkém nebezpečí. Hrozí jí, že se chytí do pasti, kterou nastražila na něho. Brzy bude tak vláčná, že zapomene i na svůj plánovaný útěk!

Útěk, připomněla si ještě jednou.

Musí ho omámit.

Jak, to neměla nejmenší tušení.

Stále sál bradavku a druhé se jemně dotýkal prsty. Ano, pomyslela si Elf a znovu zasténala, zřejmě by se měla nechat poučit. Koneckonců již dlouho to chtěla vyzkoušet a Walgrave je evidentně ten pravý.

Pak se však zamyslela. Nemůže se s ním milovat s maskou, a kdyby mu prozradila svou pravou totožnost, mělo by to tragické následky. Nejde jen o případný skandál a jeho nenávist k Mallorenovým. Především nechtěla, aby se ten zrádce dozvěděl, že Elfled Mallorenová zná jeho tajemství.

Zrádce.

Velezrada.

Přemýšlej, Elf!

A tak se usilovně snažila ignorovat jeho laskání a najít způsob, jak karty obrátit.

Jako dobře vychované dámě jí chyběly zkušenosti, ale díky čtyřem bratrům, z nichž jeden byl jejím dvojčetem, nebyla tak úplně nepoučená. Měla jisté teoretické znalosti. Najde však v sobě dostatek odvahy, aby je použila v praxi?

Samozřejmě.

Je přece Mallorenová.

Lehce si poposedla a přitiskla mu ruku na hrud. Pak, zatímco ji přiváděl k šílenství svými zkušenými rty a prsty, sjela rukou dolů, až našla, co hledala.

Bože! Musí být hodně vzrušený.

Zvedl hlavu a pobaveně na ni pohlédl. „Myslel jsem, že jsi úplně nevinná, děvenko.“

„To jsem, mylorde! Ale to neznamená, že nic nevím“ Netušila, co si má počít, a tak ho začala dráždit prsty.

Zasmál se. „Vidím, že s tebou se nudit nebudu, Lisette.“ Pak jí však ruku odstrčil a posadil ji vedle sebe. „Na chvíli to však musíme odložit. Jsme tady.“

Se zručností dobře vycvičené komorné jí zastrčil ňadra do korzetu a hbitě ho zavázal. Pak jí zapnul šaty, upravil plášť a pomohl na nohy.

Elf mu dovolila, aby s ní manipuloval jako s loutkou. Jak si mohla nevšimnout, že již připluli a sloužící loď uvázali ke břehu?

Ještě stále se chvěla vzrušením a strachem. Bude muset dávat mnohem lepší pozor, jestli chce vystihnout příležitost k útěku.

Walgrave vyskočil na břeh, otočil se a podal jí ruku. Společně začali stoupat po soukromém schodišti vedoucím k domu Walgravových. Elf se otočila, aby zjistila, zda je někdo pronásledoval, ale viděla jen tmavou řeku posetou pohupujícími se světly ostatních člunu. Nebylo možné rozeznat, zda jsou nepřátelé někde nablízku.

Rozhlédla se kolem a doufala, že objeví nějakou únikovou cestu. Obklopovaly ji však vysoké zdi zahrady a před ní se tyčil samotný dům. V některých oknech svítilo světlo, ale stejně jí připadal jako vězení.

Nebuď hloupá, okřikla se, když kráčela vedle Walgrava. Chastity se podařilo utéct z ještě důkladněji střeženého vězení a Bryghtova Porcie dokonce vylezla z okna v horním poschodí! Vždy existuje nějaká cesta.

Musí však zůstat aspoň chvíli sama.

Vrhla kradmý pohled na svého únosce. Z jeho úsměvu vyčetla, že nemá v úmyslu nechávat ji samotnou.

Kristepane. Možná by bylo nejlepší začít hlasitě volat o pomoc.

Mezitím však již došli do domu a Elf pochybovala, že by jí jeho sluhové přispěchali na pomoc.

Venku na řece si Michael Murray přidržoval obvázanou ruku a sledoval, jak Walgrave se svou milenkou kráčejí k velkému domu.

Když zmizeli z dohledu, přikázal veslaři, aby jeho skupinu zavezl k whitehallskému schodišti. Z jeho tří společníků opadlo napětí, v nejbližší době k žádnému násilnému zásahu nedojde.

Murray byl rozčilený a podrážděný. Hrabě až doposud držel své slovo; odvedl tu holku do bezpečí. Přesto zde něco nehrálo.

To děvče mu připadalo podezřelé. Uměl sice také výborně francouzsky a v Londýně se Francouzi pohybovali běžně, ale přesto se mu něco nezdálo.

Vůbec se nechovala jako prodejná děvka. Dokonce ani jako milenka.

Poškrábal se na obvázané ruce a vzpomněl si, jak na něho bez váhání zaútočila. To lehké holky, za jakou ji hrabě vydával, nedělají.

Šestý smysl mu napověděl, že se děje něco podivného, a on si nemohl dovolit riskovat. Cítil by se lépe, kdyby ta ženská ležela mrtvá v křoví ve vauxhallských zahradách. Mnohem lépe. Líbilo by se mu, kdyby hrabě ležel vedle ní, ale potřeboval jeho pomoc.

A pohřešovaný hrabě by mohl vyvolat nežádoucí podezření.

Murray zvažoval, zda je pro ně Walgrave přínosem, nebo představuje nebezpečí. Když člun dorazil ke schodům u Whitehallu, váhavě si musel přiznat, že výhody prozatím převažují nad rizikem.

Prozatím.

Jakmile však bude mít hračku ve svých rukou, pak

Zaplatil člunaři a vydal se po schodech nahoru. V duchu zvažoval, jak snížit riziko na minimum.

„Kenny,“ řekl, „vy dva s Mackem půjdete hlídat hraběcí dům. Chci vědět, jestli ráno tu šarlatovou holku nechá odejít.“

„Tak proč se tam nemůžeme vrátit až ráno?“ reptal Mack a hlasitě zívl. „Chce se mi spát.“

„Protože tohle všechno může být jen lest a hrabě ji pustí hned, jak si bude myslet, že jsme odešli.“

„To si nemyslím,“ ušklíbl se Mack. „Kotníky té holky vypadaly slibně a všichni víme, že hrabě z Walgravu se umí dostat ženským pod sukně. Ta dneska v noci nikam nepůjde.“

„Nemůžeme riskovat.“ Murray se snažil skrýt své znechucení. Jeho muži si často užívali s prostitutkami. Dokonce i jeho milovaný vůdce, princ Karel Eduard Stuart, se nebránil styku s nimi. Michael Murray by se k tomu nikdy nesnížil, ale věděl, že ostatní by se jeho prudérním názorům smáli, což nemohl připustit. Mack se zamračil, ale poslechl. „Co máme udělat, kdyby ji pustil? Sledovat ji?“

„Jistěže ne. V tom případě ji zabijete.“

4

Elf ještě v domě Walgravových nebyla. Než se Cyn s Chastity sblížili, Mallorenovi a Wareovi se nikdy vzájemně nenavštěvovali.

Elfled Mallorenová by se tak zvědavě nerozhlížela kolem sebe, ale jako hloupoučká Lisette Belhardi si to mohla dovolit.

Přejela očima po velké čtvercové hale a došla k názoru, že vypadá ponuře. Skoro tíživě. Tmavé dřevěné obložení pokrývalo zdi i strop a jediným ozdobným prvkem byly čtyři velké mramorové sochy. Ovšem nejednalo se o módní klasické akty. Místo toho zde stáli čtyři vznešení Římané v tógách, na hlavách měli vavřínové věnce a tvářili se vážně.

Elf rozpoznala vkus starého hraběte, kterému přezdívali Ne úplatný. Takhle bezpochyby viděl sám sebe.

A jak se asi vidí nový hrabě?

Moc dlouho se rozhlížet nemohla, protože Walgrave se nehodlal zdržovat a rázně ji vedl k mohutnému dubovému schodišti.

Elf se rozhodla pro Porciinu lest, protože jiná možnost útěku nepřicházela v úvahu. „Mylorde? Nerada vás obtěžuji, ale potřebuji si odskočit.“

„Samozřejmě. Následuj mě.“

Pokračoval po schodech nahoru a vedl ji k nějakému pokoji. K

ložnici.

Ještě nikdy nebyla s cizím mužem v ložnici! Pak se však uklidnila. Tohle je jen součást jejího plánu. Až ji nechá o samotě, pokusí se zmizet.

Walgrave jí pomohl z pláště a pak ukázal na nočník za zástěnou. „Posluž si. Vrátím se za chvíli.“

Ložnice měla dvoje dveře, jedny, kterými vstoupili dovnitř, a druhé, jež vedly do přilehlého pokoje. Hrabě zamkl ty druhé a klíč schoval do kapsy; pak odešel. Elf slyšela, jak i v druhém zámku zarachotil klíč.

Okno! Porcie přece utekla oknem!

Walgrave říkal, že se brzy vrátí, a tak se Elf rozběhla k oknu a otevřela ho. Stačil jeden pohled a naděje na útěk se rozplynuly. Na téhle straně domu byla jen holá cihlová zeď.

Porcie si vyrobila lano z ozdobných šňůr, ale zde nic takového není a navíc Elf nemá tolik času. Zaslechla kroky, rychle okno zavřela a vběhla za zástěnu právě ve chvíli, kdy hrabě vcházel dovnitř.

„Ještě nejsi hotová?“ zeptal se Walgrave nepříliš taktně. „Doufám, že nemáš zácpu.“

Elf si uvědomila, že si opravdu potřebuje ulevit. Aby zakryla trapný zvuk, vykřikla: „Kdepak, mylorde. Jen jsem si zavazovala korzet.“

„To byla naprostá ztráta času.“ Jeho poznámka jí připomněla, co ji čeká a že naděje na útěk je nulová. Žaludek se jí sevřel nervozitou.

Ani na okamžik nevěřila, že by to mohlo dojít tak daleko.

Připadalo jí zábavné přemýšlet o milostných hrátkách, ale nyní, když je měla na dosah, ji úplně přešla chuť. Nechtěla sdílet lože s mužem, kterého sotva zná, zvláště když o něm ví věci, jež se jí vůbec nezamlouvají.

Navíc mu na ní vůbec nezáleží. Znechuceně se otřásla, když si představila, jak se lhostejně zmocňuje jejího těla.

A co kdyby otěhotněla? Když si představila, jak Rothgarovi oznamuje, že čeká nemanželské dítě s hrabětem z Walgravu, pokoušely se o ni mdloby!

Přesto jí nezbývá nic jiného než předstírat ochotu k čemukoliv a modlit se, aby se jí naskytla příležitost k útěku.

Rychle se upravila. Pak ještě zkontrolovala masku a vyšla zpoza zástěny. „Omlouvám se, že jsem vás nechala tak dlouho čekat, mylorde.“

„Nic se nestalo. Máme spoustu času.“ Vypadal uvolněně a usmíval se, ale Elf odhadovala, že ho k tomu vedou spíše dobré způsoby než náklonnost k její osobě. Zřejmě by bylo nevychované mračit se na někoho, s kým se má již brzy octnout v posteli.

Walgrave odemkl dveře do vedlejšího pokoje a naznačil jí, aby šla dál. Poslechla ho a ocitla se v další místnosti osvětlené svíčkami. Bezpochyby se jednalo o jeho vlastní ložnici, jelikož zde ležely různé osobní předměty, holení na umyvadle, napudrovaná paruka na stojanu, knihy.

Elf se otočila a dívala se, jak Walgrave kráčí ke stolku s ořechového dřeva, na němž stála křišťálová karafa a skleničky. Nalil do krásných pohárků tmavě jantarové víno. „Vezmi si, Lisette,“ řekl a natáhl k ní ruku. „Uvidíš, že ti bude chutnat stejně sladce jako mé laskání.“

Elf cítila, jak jí pod maskou žhnou tváře. Vzala si od něj pohár a snažila se hrát o čas. „Ach, mylorde. To je ale krásná sklenička!“

Co kdyby ho opila? Pochybovala, že by se jí to podařilo. V tomhle ohledu se určitě vyrovná jejím bratrům a ti dokážou vypít neuvěřitelné množství, aniž by se to nějak projevilo na jejich chování.

Ochutnala. Bylo to portské vynikající kvality, přesně jak očekávala, ale přesto předstírala překvapení. „Ach, mylorde! To je ale dobrota! Co je to?“

„Portské. Jedno z mála dobrých vín, které nepochází z tvé domoviny. Možná bych mohl poučit tvůj jazyk stejně jako ostatní části tvého těla.“

„Ach, mylorde,“ předla Elf, pomalu usrkla a zoufale přemýšlela, jak se odsud dostane. Něco ve Walgravově chování jí napovědělo, že hrabě má jen jeden cíl a nehodlá se ho jen tak vzdát. Co kdyby na něho vytáhla dýku?

Usmála se.

Vyprázdnil pohár, odložil jej na stůl a přistoupil k ní.

„Chutná ti, že ano?“ Vytrhl jí skleničku z ruky a postavil ji na stůl tak ledabyle, že upadla a obsah se vylil na koberec.

Elf nevěřícně zírala na převrhnutý pohár. Naštěstí se nerozbil, ale víno udělalo na koberci nepěkné skvrny.

Vtom ji sevřel v náručí.

„Mylorde!“

Pevně ji k sobě přitiskl a hladově políbil.

Elf se mu snažila vytrhnout. „Přestaňte! Mylorde, mějte slitování!“

„Proč?“ V jeho výrazu nebyla ani známka nejistoty. „Já mám

strach.“

„Nebude to příliš bolet.“

„To jsem nemyslela, mylorde! Ale je to velký krok, ztratit panenství. Chci si to ještě promyslet!“

„Nebuď hloupá,“ okřikl ji a znovu ji políbil.

Elf se přestala ovládat. Vší silou ho kopla do holeně. Na rozdíl od kapitána neměl vysoké boty. Zaklel a uskočil dozadu.

Stále ji však držel za paži.

Zaťala ruku v pěst a pokusila se ho uhodit do rozkroku.

Včas se však otočil a rána ho zasáhla do boku. Než se stačila Elf vzpamatovat, ležela obličejem dolů na posteli, paže měla zkroucené a do zad ji tlačilo těžké koleno.

„Co je to k čertu s tebou?“ vyštěkl.

„Nechci to dělat!“ zakvílela. „Mám strach.“ Nyní mluvila pravdu. Byla naprosto bezmocná.

„Ty proklatá fúrie. Ale jak myslíš, Lisette, ať je po tvém. Ale upozorňuji tě, že milování by se ti líbilo mnohem víc než to, co se stane nyní.“

Pustil jí ruce, ale svou váhou ji přišpendlil k posteli, takže skoro nemohla dýchat, natož aby s ním bojovala. Vyhrnul jí sukně.

Začala sebou házet a kopala na všechny strany, ale Walgrave jí přesto stáhl nejprve jeden a pak i druhý podvazek. Pak ji znovu chytil za ruce a pevně svázal zápěstí.

Když Elf pochopila, že ji nechce zbít ani jí nijak ublížit, přestala se bránit. Stáhl jí punčochy a svázal i kotníky. Potom ji uchopil do náruče a odnesl do vedlejšího pokoje. Opatrně ji položil doprostřed velké postele. Dokonce zpod ní vytáhl přikrývku, takže nyní ležela na prostěradle.

Ztuhla, když jí znovu zajel rukama pod sukně, ale jen jí rozvázal spodničku s obručemi.

„Tak,“ řekl, odhodil obruče stranou a uhladil si rozcuchané vlasy. „Lépe to nesvedu.“ Přehodil přes ni pokrývku. „Budu spát ve vedlejším pokoji a dveře nechám otevřené. Kdyby sis to rozmyslela, stačí jen říct.“

Elf se dívala, jak odchází, a pomyslela si, že tuhle záležitost mohla zvládnout lépe.

*

Elf sice nevěděla, zda by se jí milování líbilo více, ale současný stav jí každopádně nevyhovoval. Svázané ruce pálily a cítila nutkavou potřebu natáhnout si nohy. Házela sebou ze strany na stranu a nakonec se jí podařilo překulit se na břicho, což bylo ještě horší. Nyní měla hlavu zabořenou do péřového polštáře a musela natahovat krk, aby se vůbec mohla nadechnout.

Snad stokrát cítila pokušení na něho zavolat, ale zatím vždy odolala.

Kdyby se stala jeho milenkou, možná by se jí naskytla příležitost k útěku. Nedokázala si však představit, že by ji přitom nepoznal.

Kdyby mu odhalila svoji pravou totožnost, zřejmě by se ji ani nepokusil svést. Při jejich setkání jí vždy dával najevo, že nemá rád její nabroušený jazyk a neuctivost, s jakou se chová k většině mužů.

Určitě by však nenechal Elfled Mallorenovou uprchnout, aby o jeho zrádných plánech mohla informovat Rothgara.

Elf se znovu zavrtěla a podařilo se jí dostat hlavu do pohodlnější pozice. Tohle je opravdu neuvěřitelná situace! Bude vůbec schopná povědět bratrům o Walgravově zradě, aniž by prozradila, jakých hloupostí se dopustila? Došla k chmurnému závěru, že nikoliv.

Ještě štěstí, že Cyn již odjel. Byl by jejím chováním znechucen.

Po dlouhém přemýšlení se rozhodla i nadále vydávat za Lisette, hloupoučkou francouzskou milenku. Tak možná předejde odhalení a třeba se jí ráno podaří utéct. Kéž by se jí povedlo Forta přesvědčit, aby ji rozvázal.

Vtom si vzpomněla, že má stále za živůtkem nůž.

Jak ho však použít?

Pochybovala, že by s ním dokázala na Walgrava zaútočit, ale pouta by přeříznout mohla.

Kdyby měla ruce svázané před tělem.

Je to riskantní, ale musí se aspoň pokusit.

„Monseigneur?“ zavolala francouzsky. Když se nic nedělo, vykřikla ještě jednou a hlasitěji: „Monseigneurl“

Ve vedlejší místnosti zaslechla nějaký pohyb. Rozsvítilo se světlo a za okamžik se objevil hrabě se svícnem v ruce.

Při pohledu na něj Elf na okamžik zapomněla na svůj plán.

Zřejmě spal nahý.

Na sobě měl jen dlouhý černý hedvábný župan, zavázaný v pase. Elf si uvědomila, že zírá na jeho širokou hrud, a rychle zajela pohledem nahoru. Příliš to však nepomohlo. Světlé rozcuchané vlasy mu volně spadaly na ramena.

Svým vzhledem připomínal anděla. Když udělal krok vpřed, tenký župan se mu přilepil k tělu a dokonce se rozevřel, takže zahlédla svalnatou nohu.

Nemohla z něho spustit oči a cítila obrovskou touhu líbat to krásné tělo.

„Konečně jsi dostala rozum, Lisette?“

Rychle se vrátila zpátky na zem. „Ach, mylorde. Cítím se tak nepohodlně. Buďte tak hodný a rozvažte mě.“

„To nepřichází v úvahu. Proto jsi mě vzbudila?“

„Nemůžu usnout,“ vzlykala. „Nemohl byste mi aspoň svázat ruce před tělem? Překulila jsem se na záda a teď se nemůžu dostat zpátky.“

Pobaveně se usmál. Pak postavil svícen na stůl, posadil se na okraj postele a jemně jí začal masírovat záda. „Ubohá Lisette, jsi vyděšená a navíc se cítíš nepohodlně. Ale aspoň vidíš, co se může stát, když se vydáš za dobrodružstvím do Vauxhallu.“

„Ano, mylorde. Už takovou hloupost nikdy neudělám.“ To byla pravda. Po téhle noci již Elf žádné dobrodružství zažít nechtěla.

„Nemohu však riskovat, že mi utečeš. Nejsem si jistý, zda bys někomu nevyzradila něco z toho, co má zůstat v tajnosti. Navíc je možné, že ti muži hlídají můj dům. Nechci nul na svědomí tvůj nevinný život.“

Znělo to překvapivě upřímně. Takového Walgrava neznala.

„Chápu vás, mylorde. Ale kdybyste mi svázal ruce vpředu“

Ještě chvíli jí masíroval záda, a když přestal, Elf málem hlasitě zaprotestovala. „Tak dobře,“ řekl a rozvázal jí ruce. Pak ji převrátil, nechal protáhnout, a svázal jí ruce tak, jak si přála.

Přes všechno nepohodlí a hrozící nebezpečí se Elf musela obdivovat jeho kráse. Měl svalnatou hrud a silný krk. Nikdy by si nemyslela, že mužský krk může vypadat tak přitažlivě.

Moc ráda by viděla celé jeho tělo, ověřila si, zda je stejně hezké jako odhalené části

„Změnilas názor, zlato?“ vytrhl ji z necudných myšlenek lenivý hlas. „Podle tvého výrazu bych soudil, že mě chceš sníst.“ I přes masku odhalil její nemravné myšlenky. Zřejmě si olízla rty!

„Nuže?“ řekl a přejel si rukou po bradě. „Ještě není ani jedna hodina. Máme před sebou celou noc.“ Lehce se dotkl jejích rtů. „Jsi připravená a moc dobře to víš. Víš, že by se ti líbilo..

Je možné vlézt někomu jinému do myšlenek a přetvořit je k obrazu svému?

Nebo jen prostě mluví pravdu a ona po něm opravdu touží?

Elf nakonec zakroutila hlavou. Váhavě. Velice váhavě. Nemohla uvěřit tomu, jak moc si přeje jeho nabídku přijmout, zatímco ještě před chvílí se tolik bránila.

Až doposud netušila, jakou má nečekaně projevená laskavost moc. Walgrave pokrčil rameny a postavil se. V očích mu lišácky zablýsklo, když si rozvázal pásek a župan se rozevřel. Elf vytřeštila oči.

Podívala se mu do obličeje a pak znovu dolů. V ústech jí vyschlo a srdce bušilo jako o závod.

Nechal si černé hedvábí sklouznout po těle.

Připomínal sochu, ovšem ne přísného římského senátora, ale nahého řeckého atleta. Jeho štíhlé, svalnaté tělo bylo naprosto dokonalé.

„Víš to opravdu jistě, Lisette?“ Znovu mu pohlédla do obličeje a spatřila lehce škádlivý výraz, který mohl ohrozit její rozhodnutí. „Jako má milenka bys mohla dělat všechny nemravné věci, které si v duchu představuješ, a i ty, o nichž zatím nemáš tušení.“

Ano. Prosím, ano

Pak však naštěstí zvítězil zdravý rozum. Přestože jí to bylo líto, znovu zakroutila hlavou.

Pokrčil rameny, popadl svícen a zamířil zpět do své ložnice. Jeho krásný nahý zadek ji pokoušel i nyní. Představovala si, jak je asi pevný a hebký na dotek

„Mimochodem,“ ozval se po chvíli, zřejmě již z postele, „jestli mě ještě jednou zavoláš, uspokojím tvoji touhu bez ohledu na to, zda budeš kroutit hlavou či ne.“

Zhasl svíčku a rozhostilo se ticho.

Elf ležela na zádech, chvěla se touhou a zároveň se styděla.

Nejasné vzrušení, způsobené polibky a pohledy na mužské tělo, nyní dostalo určitý tvar. Objekt její touhy již neexistoval jen ve snech. Byl jím jeden konkrétní muž, Fortitude Harleigh Ware, hrabě z Walgravu, ten poslední, který by o ni stál, kdyby odhalil její pravou totožnost.

Snažila se sama sobě namluvit, že to je jen náhoda. Zřejmě by cítila totéž k jakémukoliv hezkému muži, který by ji zachránil před smrtí. Jen náhodou se tím člověkem stal právě její švagr.

Nebyla si jistá, zda tomu věří, a cítila silné pokušení vzít ho za slovo a zavolat na něj. Svlékal by ji, až by byla stejně nahá jako on. Pak by si lehl vedle ní a dotýkal se jí jako dříve ve člunu. Znovu by jí líbal ňadra a hladil ji.

A ona by se ho také mohla dotýkat, vychutnávat si jeho drsnost i hebkost.

Jeho chuť.

Jeho vůni

Ne!

Elf pomalu vydechla a snažila se ležet co nejklidněji, poslouchala, jak hodiny kdesi v domě odbíjejí čtvrt na dvě, pak půl.

Potom začala připravovat útěk. Musí zavčas zmizet, dokud neprovede něco strašlivě hříšného.

Nejprve musí vytáhnout z živůtku dýku. Teprve nyní si uvědomila, že jí ten lstivý chlap svázal ruce hřbety k sobě.

Pracovala tedy jen pravou rukou a byla vděčná, že má dýku ukrytou na vnější straně výztuhy korzetu. Aspoň nehrozí nebezpečí, že se bodne do srdce. Úspěšně ji vytáhla, ale dýka upadla na postel. Když se ji snažila nahmatat, píchla se do ruky a zasyčela bolestí. Netušila, že je tak ostrá!

Ale konečně ji měla.

Pak však zjistila, že pravou rukou nedosáhne na pouta. Proklatý Walgrave! Ke kotníkům se však dostala bez problémů a za okamžik již měla volné nohy.

Posadila se na okraj postele a snažila se najít způsob, jak přeříznout podvazek, kterým měla svázané ruce. Bohužel se však Znovu škrábla a cítila, jak jí po ruce stéká krev. Potřebuje dostat ostři mezi ruce.

To však bylo nemožné.

Vtom ji něco napadlo. Popadla dýku do zubů a zvedla spoutané ruce k ústům.

Nebylo to vůbec snadné a Elf by nejraději křičela vzteky. Nedokázala dýku držet dostatečně pevně, takže na ni nemohla tlačit tak, jak by si představovala. Navíc se jí v ústech hromadily sliny a musela nůž často vytahovat, aby mohla polykat. Bylo obtížné najít správný úhel, takže se neustále zraňovala.

Přestože již měla ruce samý šrám, nehodlala a nemohla přestat.

Hedvábný podvazek povolil tak náhle, až zalapala po dechu a dýka upadla na zem. Elf ztuhla a pozorně naslouchala, zda z vedlejšího pokoje nezaslechne nějaký zvuk.

Ticho však přerušovalo jen tikání hodin.

Zhluboka se nadechla a začala si mnout zápěstí. Rány na rukou ji pálily, ale ve tmě si je nemohla prohlédnout. Zřejmě se nejedná o nic vážného, jen to trochu bolí.

Zastrčila dýku zpátky a postavila se. Byla rozhodnutá nechat zde spodničku s obručemi, ale bez opory měla sukni příliš dlouhou, a tak si spodničku nakonec uvázala. Pak si přes ramena přehodila plášť, černou stranou nahoru, a přes napudrované vlasy přetáhla kapuci.

Punčochy a podvazky se nedaly použít. Elf popadla střevíce a vrhla se po hlavě do dalšího dobrodružství. Musí vyběhnout z pokoje, pak ven z domu, přejít uprostřed noci Londýn a zároveň počítat s možností, že kdesi ve stínu na ni čekají vrazi.

Cítila pokušení vstoupit do vedlejšího pokoje, do Walgravovy ložnice, kde by možná našla pistoli. Nemohla však takhle riskovat, přestože by moc ráda zbraň získala.

Nakonec však jen pokrčila rameny a připomněla si, že je Mallorenová.

A jak její bratři často říkají, pro Malloreny nic není nemožné.

Potichu se plížila ke dveřím a zkusmo stiskla kliku. Nehlučně se otevřely do naprosté tmy.

Pomalu kráčela ke schodišti a snažila se samu sebe přesvědčit, že uprostřed chodby nečeká žádná překážka. Jistá si však být nemohla, a tak dělala drobné kroky a ruce měla natažené před sebe. Ještě by scházelo, aby do něčeho vrazila.

Než došla k vrcholku schodiště, srdce jí divoce bušilo a nervy měla napjaté k prasknutí. Takhle si to své dobrodružství nepředstavovala. Kdyby hned teď mohla zavolat své bratry, aby jí přispěchali na pomoc, neváhala by ani vteřinu!

Několikrát se zhluboka nadechla, aby se uklidnila, a opatrně se naklonila přes zábradlí. V některých bohatých domech zůstával přes noc v hale lokaj pro případ náhlého nebezpečí či neočekávaných návštěvníků. Určitě by však měl rozsvícenou lampu. Hala pod ní byla temná, jen ozdobným okýnkem nad dveřmi prosvítalo bledé měsíční světlo.

Elf pomalu scházela dolů a na každém schodu si nejdříve ověřila, zda nevrže.

Nic takového se však nestalo, což ji vlastně ani nepřekvapilo. Ještě před několika měsíci patřil tento dům starému hraběti, Ne úplatnému. Byl to tyran, který by nepřipustil, aby schody v jeho domě nebyly v pořádku.

Přesto si Elf oddechla, když se konečně ocitla na chladné dlažbě v hale. Teď se zase může soustředit.

Venku na ni možná čekají nepřátelé. Než opustí dům, musí získat zbraň.

S pomocí slabého měsíčního světla postupně nahlédla do všech pokojů, dokud nenašla ten, který hledala, Walgravovu pracovnu, kde mohla s největší pravděpodobností objevit pistole.

Závěsy byly zatažené, a tak musela riskovat a rozhrnout je, aby měla dostatek světla na prohledání pokoje. V jedné ze zásuvek pod knihovnou objevila pouzdro s dvěma krásnými pistolemi.

*

Ze svého místa v temné uličce mezi Walgravovým a sousedním domem zpozoroval Kenny, jak se závěsy v jednom okně pohnuly. Bohužel měl hlavu asi metr pod okenní římsou, takže dovnitř neviděl. To je zvláštní, pomyslel si. Sloužící už určitě dávno spí, takže to musel být hrabě.

Zvláštní, velice zvláštní.

Kdyby byl Kenny na jeho místě a mohl strávit noc s takovou holkou, určitě by se neprocházel po domě a nehrál si se závěsy.

Stejně jako jeho vůdci i jemu připadal Walgrave podezřelý a tohle se mu vůbec nelíbilo. Kéž by tu byl žebřík, aby mohl vylézt nahoru a podívat se do pokoje.

Nic takového však neměl po ruce, a tak jen pokrčil rameny a střežil o to pozorněji.

V pracovně zatím Elf děkovala bohu za to, že jí dal bratra, který ji toho tolik naučil. Vzala jednu pistoli, nasypala do ní střelný prach, strčila do ústí kulku a zatlačila ji na místo. Pak naplnila prachem i pánvičku. Když byla hotová, schovala pistoli do pravé kapsy, připravená čelit okolnímu světu.

Vyhlédla z okna a spatřila úzkou tmavou uličku mezi domy, která vypadala velice slibně. Okenní římsa byla dobrého dva a půl metru nad zemí, ale dalo se z ní skočit na zem, aniž by riskovala zranění.

Váhala jen kvůli nočnímu hlídači, který určitě sedí u venkovních dveří. Bylo nepravděpodobné, aby vylezla z okna a seskočila tak tiše, že by nic nezaslechl. Navíc musela myslet na pistoli ve své kapse. Teoreticky nemohla vystřelit bez natažení kohoutku, ale střelný prach je nevyzpytatelný.

Ne, musí zapomenout na lákavou uličku a pokusit se dostat ven přes zadní část domu, kterou obývají sloužící.

Mack se tiskl ke zdi v uličce nedaleko stájí. Před budovou svítily lampy a uvnitř spala spousta štolbů a kočích, ale venku byla tma a ticho.

Opřel se a hlídal zahradu Walgravova domu, dělalo mu však problémy zůstat vzhůru. Minulou noc toho moc nenaspal. Hrál kostky a pak si užíval s prostitutkami, takže teď by nejraději ležel v posteli.

Stejně je to ztráta času. Kdyby hrabě neměl o tu holku zájem, odvedl by ji někam jinam. Přece si to po hodině nerozmyslí a nevyhodí ji na ulici.

Mack byl toho názoru, že to Michael Murray s opatrností přehání.

Po pravdě řečeno, Mack o celé téhle záležitosti příliš nepřemýšlel. Byl oddaný Stuartovcúm, kteří jediní mají právo na skotský a anglický trůn. Tenhle názor zdědil po svém otci a dědovi. Ti bojovali za stejnou věc.

Jen si přál žít v době, kdy by své názory mohl prosazovat s mečem v ruce. Místo toho se teď plížil po Londýně, špehoval Walgrava a opíral se uprostřed noci o drsnou zeď.

Elf otevřela dubové dveře v zadní části haly a podle očekávání se ocitla v mnohem prostší chodbě pro služebnictvo. Chvíli čekala a pozorně naslouchala, ale když se nic nedělo, vstoupila dovnitř a opatrně za sebou zavřela.

Nyní stála v naprosté tmě. Znovu opatrně vykročila kupředu. Temnota na ni dolehla a Elf začala mít pocit, jako by se zdi k sobě přibližovaly a chtěly ji rozmáčknout.

Zastavila se a snažila se zklidnit dech.

Vtom zaslechla tikot hodin. To bude určitě kuchyně. Šla po zvuku a šátrala po zdi, dokud nenašla dveře. Měla by se zastavit. Měla by být opatrnější, ale touha uniknout z tmavé chodby byla silnější. Stiskla kliku a vstoupila dovnitř.

Světlo.

Byla to jen slabá záře z krbu, ale po černočerné tmě jí připadala jako jasný měsíční svit. Zhluboka se nadechla, ale hned zase zatajila dech, když spatřila tři spáče na matracích na podlaze.

Jeden z nich se pohnul.

Elf se znovu rozbušilo srdce.

Zamňoukala kočka.

Začala se jí tisknout k nohám a hrozilo nebezpečí, že o ni Elf zakopne. Rychle zvíře zvedla a pohladila po zádech.

Zdálo se ; že nikdo ze sloužících se neprobudil. Pracovali od rána do noci, spali tedy velice tvrdě. Musí být jen opatrná a do ničeho nenarazit, což není tak snadné. Místnost je plná věcí a nábytku.

Neodvažovala se odložit kočku, takže si nemohla podkasat sukně ani přidržet plášť.

Výborně! Spatřila malé okno a dveře, vedoucí pravděpodobně ven. Jestli někoho probudí, rozběhne se k nim.

Začala se proplétat mezi spícími těly a nábytkem a nutila se kráčet velice zlehka. Když měla asi tři čtvrtě cesty za sebou, jeden ze spáčů se pohnul a cosi zamumlal.

Elf ztuhla.

Muž znovu usnul, ale nepřestával mumlat. Elf se odvážila postavit kočku na podlahu, udělala posledních pár kroků a stiskla kliku. Dveře se neotevřely!

Chvíli trvalo, než zdravý rozum zvítězil nad panikou. Pochopitelně, že je dům zamknutý.

Chytila těžký železný klíč a pokusila se s ním lehce otočit, zámek byl však nepoddajný. Nakonec použila všechnu sílu a ozvalo se hlasité cvaknutí.

Strnula a zatajila dech.

Jeden sluha se napůl posadil a zamumlal: „Co?“

Elf stála nehybně jako socha, ale měla pocit, že její bušící srdce musí být slyšet v celé kuchyni.

Po chvíli si muž opět lehl, ale nebylo jisté, zda spí stejně hluboce jako předtím. Elf v duchu počítala do sta a teprve potom se znovu odvážila stisknout kliku.

Dveře naštěstí nezaskřípaly a tiše se otevřely do malého dvora. Vyšla ven, zavřela za sebou a opřela se o vysokou kamennou zeď. Třásla se po celém těle.

Kéž by měla kouzelnou hůlku, s jejíž pomocí by se z téhle situace dostala.

Dobrodružství vlastně není vůbec žádná zábava! Toužila po bezpečí své přepychové ložnice, po sloužících, kteří splní každé její přání. Toužila po bratrech, kteří ji vždy dokázali ochránit. Místo toho unikla z Walgravova domu a ocitla se sama uprostřed noci venku, kde na ni pravděpodobně číhají vrahové. Zuby jí hlasitě cvakaly.

Pak se však ovládla. Nemá na vybranou. Jak se říká: Co se nedá změnit, musí se vydržet. Navíc je Mallorenová. A pro Malloreny není nic nemožné.

To, že je Mallorenová, považovala za své prokletí. Znamenalo to, že společnost zajímá každý její krok. Znamenalo to mít čtyři bratry, rozhodnuté ochránit ji před každým nebezpečím, což se jim zatím vždy podařilo. Musela kráčet životem velice opatrně, protože nechtěla, aby se kvůli ní muži vyzývali na souboj a snažili se jeden druhého zabít.

Tohle se naučila již v osmnácti, když jednou podcenila úmysly jistého mladého hejska. Když ho pak odmítla, pokusil se jí zmocnit násilím. Měl štěstí. Rothgarův kord mu jen zmrzačil pravou paži.

Natrvalo.

Scottdale si sice trest zasloužil, ale pro Elf to zároveň bylo ponaučení. Už nikdy neuvrhla žádného muže do nebezpečí, zvláště pak své bratry. Koneckonců na světě jistě existují ještě zkušenější šermíři než Mallorenové.

Také Walgrava viděla šermovat a věděla, že je dobrý, i když ne tak jako její bratři. Doslechla se však, že co ho Cyn porazil, trénuje ještě usilovněji. V loňském roce se mu málem podařilo přinutit k souboji jejího druhého bratra Bryghta. A určitě by se moc rád utkal i s Rothgarem a Brandem, kdyby k tomu dostal příležitost.

Elf nechtěla, aby se kvůli ní někdo ocitl v ohrožení, a tak se rozhodla, že se z téhle šlamastiky dostane sama.

Dlouze vydechla a pokusila se uklidnit. Až doposud neudělala svému jménu ostudu. První etapu útěku zvládla na výbornou.

Rozhlédla se po malém dvorku, na kterém byly zřejmě jen kbelíky se zbytky z kuchyně. Neozvaly se žádné zvuky. Hluk, který způsobila, tedy zřejmě nikdo neslyšel.

Kde by mohla narazit na noční hlídače? Jeden bude vpředu a druhý vzadu? Kterým směrem by se měla vydat?

„K čertu s tím!“ zaklela tiše. Mluvila jako Cyn v naději, že tím získá i jeho odvahu.

Připravila si pistoli a natáhla kohoutek. Pak vklouzla do malé zahrady a snažila se ve slabém měsíčním světle rozeznat cestičku. Když ucítila dotek na kotníku, málem vykřikla, ale pak spatřila jasné kočičí oči a uslyšela přátelské předení.

„Kšššc,“ zasyčela, ale kotě na ni nepřestávalo oddaně hledět a pletlo se jí mezi nohy.

Elf tiše zaklela a zamířila směrem ke stájím. Byla si jistá, že ve tmavém plášti ji nikdo neuvidí, tedy pokud do někoho přímo nevrazí.

U kovové zahradní branky se zastavila a pozorně se zadívala do tmavé uličky za zahradou. Tam spatřila nepřítele.

Podsaditý muž v klobouku se sklopenou střechou se opíral o zeď. Vypadalo to, že spí, ale Elf pochybovala, že by mu uniklo otevření branky.

Rychle se schovala do stínu a přitiskla si levou ruku na divoce bušící srdce.

Ten muž ji chce zabit!

Po chvíli strach vystřídala zloba. Ten lump je schopný zavraždit nevinnou mladou ženu jen proto, že by mohla někomu způsobit nepříjemnosti. Nejraději by ho na místě zastřelila!

Nyní je však nutné, aby se nepozorovaně dostala ven. Když se jí vytrvalá kočka znovu začala třít okolo kotníků, zvedla ji a posadila na nedalekou zeď. Zvíře tam sedělo a spokojeně předlo. Elf se ho pokusila zahnat mávnutím ruky, ale vypadalo to, že kotě skočí zpátky k ní.

„Promiň,“ zašeptala a shodila ho na druhou stranu.

Hlasitě mňouklo, když dopadlo na zem, a muž se okamžitě otočil. Možná opravdu spal, ale teď byl v každém případě vzhůru. Rozhlédl se kolem sebe a vytáhl z kapsy pistoli.

Elf slyšela, jak natahuje kohoutek.

Co teď?

Kočka zamířila k bráně. Tomu muži určitě dojde, že tam někdo je! V tu chvíli však zvíře ukázalo, jak je nestálé, a s hlasitým předením se začalo ucházet o přízeň nového člověka.

„Jdi pryč!“ vyštěkl muž a snažil se kotě odehnat špičkou boty.

Elf by mu ráda řekla, že tak snadno se kotěte nezbaví, ale právě teď měla na práci něco jiného. Muž byl plně zaujatý zvířetem a měsíc se právě schoval za mraky. Je třeba využít příležitosti. Elf si stáhla tmavou kapuci do čela a zvedla závoru. Rychle proklouzla brankou a zase ji za sebou zavřela.

Pak se skryla v temném stínu opodál a zůstala nehybně stát.

Jako by bohové byli na její straně, mraky zhoustly a noc se zdála rázem ještě temnější. Elf zadržovala dech a modlila se, aby si na ni kotě nevzpomnělo a nezačalo ji pronásledovat. Pomalu se sunula podél zdi.

Když míjela bránu dalšího domu, uslyšela kviknutí. To asi muž kotě nakopl.

Pak zaslechla zaklení a doufala, že ho kočka poškrábala. Ať už se tam dělo cokoliv, nejhorší má za sebou.

Dávala pozor, kam šlape, a pomalu se plížila uličkou, až konečně zahnula do ulice a zmizela z dohledu.

V duchu poděkovala bohu a opřela se o zábradlí vysokého domu. Potřebovala nabrat síly k dalšímu kroku.

Netušila, kde je. Vždy cestovala kočárem nebo v nosítkách, takže se v okolí pořádně nevyznala. Věděla však, že Walgravův dům stojí v

Abingdon Street, což znamenalo, že tohle by mohla být Morpeth Street. Třeba se jí nakonec podaří najít cestu k Amandě.

Elegantní ulice byla liduprázdná, ale u dveří většiny domů hořely pochodně, aby případní chodci viděli na cestu. Elf rychle vykročila a její boty na podpatcích hlasitě klapaly po dlažbě. Napínala uši, zda neuslyší nějaké podezřelé kroky.

Spokojeně se přitom usmívala. Dokázala to. První část plánu dotáhla do konce! Teď ještě musí projít Londýnem, aniž by ji někdo přepadl, znásilnil či zranil.

Elf zvážněla. Ještě nikdy nebyla sama venku přes den, natož v noci.

Zastavila se a ohlédla se zpět k Walgravovu domu.

Jak by se vlastně měla zachovat? Musí informovat příslušné orgány o Walgravově zradě a nechat je celou záležitost vyřešit. Když byl hrabě tak hloupý a zapletl se do takových věcí, pak musí nést následky.

A přesto, a přesto by ho velice nerada viděla na šibenici. A mohl by skončit ještě hůř. Není to tak dávno, co byl ve Francii kdosi roztržen čtyřmi koňmi za to, že zaútočil na krále.

Elf se zachvěla při představě, že by Walgravovo krásné tělo mělo takhle skončit. Určitě vymyslí způsob, jak ho zachránit a zároveň splnit vlasteneckou povinnost.

Cestou k Amandinu domu usilovně přemýšlela, nic světoborného ji však nenapadlo. Naštěstí neměla žádné větší problémy.

Potkala několik lidí, ale jen jeden člověk ji obtěžoval. Muž s jednou nohou se vybelhal zpod schodiště, kde bezpochyby spal, a chtěl po ní peníze.

Možná to byl jen nevinný žebrák, ale Elf nehodlala riskovat. Namířila na něj pistoli a drsným hlasem mu nařídila, aby zmizel. Doufala, že přitom vyhlíží dostatečně nebezpečně.

Fungovalo to. Muž se stáhl zpět do svého úkrytu a Elf se opět rychle rozběhla ulicí. Napadlo ji, že noční město není tak nebezpečné, jak všichni tvrdí.

Jistě, ženy se venku většinou nepohybují ozbrojené.

A proč vlastně ne? napadlo ji. Muži si odjakživa myslí, že ženy potřebují ochranu. Nebylo by tedy rozumné, kdyby ženám dali zbraně, aby se v případě potřeby mohly ubránit samy?

Ovšem ženám většinou hrozí nebezpečí právě od mužů, pomyslela si a smutně se usmála. V tom je ten háček.

Zeny by zkrátka měly vzít ochranu do vlastních rukou.

Ta myšlenka ji natolik zaujala, že jí cesta do Warwick Street pěkně utekla. V Amandině hezkém moderním domě se jako v jediném ještě svítilo, což znamenalo, že přítelkyně je vzhůru. Elf by překvapilo, kdyby klidně spala. Naštěstí se nezdálo, že by v domě panoval nějaký poplach.

Rychle vyběhla po schodech a lehce zaklepala na dveře. Modlila se, aby jí otevřela Amanda.

Což se také stalo.

Přítelkyně opatrně pootevřela, ale pak Elf popadla a vtáhla ji dovnitř. „Díky bohu! Chodím tu už celou věčnost. Jak jsi mohla?“

Amanda jí tiše spílala a táhla ji přitom do své ložnice. Zavřela za nimi dveře a opřela se o ně. Zdálo se, že nemůže popadnout dech.

Elf ji objala. „Omlouvám se! Slibuji, že jsem s dobrodružstvím už skončila.“

Amanda se vzpamatovala. „Mě už každopádně k ničemu takovému nepřemluvíš! Ještě nikdy jsem se tolik nebála A když jsi utíkala Druidskou stezkou a ten chlap se hnal za tebou Tak řekni, chytil tě kapitán nakonec?“

„Jistěže ne!“ Elf si uvědomila, že si konečně může sundat masku. „Díky bohu,“ řekla a začala si mnout obličej. „Bylo mi horko a cítila jsem se tak nepohodlně.“

Amanda k ní přistoupila a chytila ji za zápěstí. „Ty krvácíš! Co se proboha stalo?“

Elf by si raději nechala podrobnosti pro sebe. Popadla ručník a přitiskla si ho na krvavý šrám na ruce. „Byla jsem spoutaná a musela jsem utéct.“

„Spoutaná!“ Amanda na ni nevěřícně zírala. „Ale já si myslela Nebyl to Walgrave, s kým jsi odcházela?“

„Myslíš?“ opáčila Elf nevinně.

„Byla jsem si tím jistá! Vlastně,“ dodala Amanda přísně, „si tím jsem jistá i teď. Měl jen úzkou masku přes oči. Domnívala jsem se“

Elf nadzvedla obočí. „Že jsem se rozhodla prožít svůj sen? Nesmysl. Walgrave mě zachránil. Koneckonců patří do naší rodiny.“

„Opravdu?“ Amanda vzala ručník a namočila ho do umyvadla. „Když jsi našla takového hrdinu, nebylo od tebe trochu bezohledné, že jsi mě tam nechala samotnou?“ Začala Elf omývat krvavé zápěstí. „A navíc to nevysvětluje tvá zranění. A skutečnost, že jsi musela utéct.“

Elf dala rychle dohromady důvěryhodný příběh. „Walgrave nevěděl, kdo jsem, rozumíš? Zachránil cizí ženu a chtěl ji svést.“

„Ani se mu nedivím! Opravdu, Elf“

„Když jsem se začala bránit, svázal mě.“

„Ten lotr!“ Amanda jí očistila i druhé zápěstí a pak na ni vrhla vážný pohled. „A co se dělo pak?“

„Co se mělo dít?“

„Co udělal poté, co tě svázal?“

Elf si upřeně prohlížela zápěstí. Jednalo se o bezvýznamné oděrky, ale stejně bude mít několik dní stroupky. Ještě štěstí, že její bystrozrací bratři nejsou doma. „Sel spát.“

Amanda ji chytila za ruce. „Má drahá, nemusíš mi lhát. Jestli jsi provedla něco nerozumného, pomohu ti.“

„Nerozumného? Každopádně bylo velice nerozumné vydat se do Vauxhallu.“

„Elf!“ Amanda málem vykřikla. „Co ti ten chlap provedl?“

Elf se jí vytrhla. „Myslím, že je nevhodné ptát se mě na takov é podrobnosti, Amando. Já se tě také neptám, co provádíte se Slephenem.“

„Aha! Takže něco udělal.“

„Jistěže. Snažil se mě svést. A bylo to,“ dodala Elf zamyšleně, „překvapivě příjemné. Umí moc dobře líbat.“

„Umí moc dobře líbat?“ Amanda těžce dosedla na židli. „Chceš říct, že tě lord Walgrave svázal a pak tě pouze políbil?“

„Nelíbal mě poté, co mě svázal. To by bylo poněkud podlé, nemyslíš?“

Amanda si schovala obličej do dlaní. „Nerada bych tě připravila o iluze, Elf, ale i gentlemani se někdy chovají podle.“

Elf si pomyslela, že má přítelkyně zřejmě pravdu. Nyní s odstupem času viděla, že se hrabě zachoval velice slušně. Jakmile ji měl ve své moci, mohl toho využít tak, že by mu nakonec neodolala. On však jen zachránil život neznámé ženě a nenaléhal na ni, když ho odmítla.

Měla by na svého švagra změnit názor.

„A on ani neví, kdo doopravdy jsi?“ divila se Amanda. „Zdá se, že už ti nic nehrozí.“

Elf si vzpomněla na skotské zabijáky a zrádné intriky proti králi. Panebože, takový zmatek. Potřebovala čas, aby si mohla všechno důkladně promyslet, než někomu něco řekne.

„Bože, jsem tak unavená,“ vzdychla. Odepnula si urousaný plášť a nechala ho spadnout na zem. Otočila se zády k přítelkyni. „Nenuť

mě zvonit na Chantal, Amando, a pomoz mi z korzetu, abych si mohla jít lehnout.“

Amanda k ní přistoupila. „Chceš říct, že vždycky nosíš korzet lak málo utažený?“

Problémy, problémy a zase jen problémy. „On mi ho rozvázal.“

„To jsem si myslela.“ Amanda zatáhla za šňůrku. „Muži neumějí zacházet s ženským oblečením.“

„Stejně ho nerada nosím utažený.“

„Máš štěstí, že se můžeš chlubit štíhlou postavou.“

Amanda uvolnila šněrování a Elf si korzet sundala. „Hned se cítím lépe. Ty máš zase plnou postavu, jakou muži obdivují.“

„A ty jsi křehká a to se mužům taky líbí. Jsou to prostě velice nerozhodní tvorové,“ řekla Amanda a pak se zeptala: „A co si vlastně nyní myslíš o Walgravovi?“

Elf byla ráda, že je schopná se usmát. „Musím přiznat, že byl příjemný. Ale jen proto, že mě považoval za hloupé děvče jménem Lisette. Kdyby jen tušil, kdo doopravdy jsem, bez váhání by mě zaškrtil.“ Jemně postrčila přítelkyni ke dveřím. „Běž si lehnout, Amando. Už jsem v bezpečí a ty musíš být k smrti unavená. Ráno ti celý příběh dopovím.“

Jakmile Elf osaměla, odvázala si pásek s kapsami. V pravé měla pistoli a jen doufala, že si Amanda ničeho nevšimla. Už tak toho bylo dost na vysvětlování.

Vyklepala střelný prach z pánvičky a přála si, aby existoval způsob, jak zbraň vrátit. Walgrave si pochopitelně mohl dovolit koupit novou, ale Elf věděla, jak moc si muži pistolí cení. Přejela po rukojeti vykládané perletí. Tahle zbraň byla bezpochyby vyrobena na zakázku, aby mu dokonale seděla v ruce. A ona ji ukradla.

Zakroutila hlavou nad takovými hloupými ohledy a schovala pistoli do zadní části zásuvky. Vrátí ji, jestli to bude možné, ale ten muž je zrádce a nezaslouží si, aby kvůli němu trpěla výčitkami svědomí.

Přesto se k ní zachoval laskavě, pomyslela si a začala si svlékat hedvábné kombiné. A je moc hezký.

Její bratři byli také pohlední, ale nikdy ji nenapadlo, že by si měla vybírat manžela podle vzhledu. Nyní však změnila názor. Znovu si vybavila tělo svého švagra.

Myslela na něho, i když si myla ruce a obličej, představovala si ho, když si vytahovala z vlasů sponky a vyčesávala pudr. Ráno si je bude muset nechat umýt.

Proč si ze všech mužů na světě musela vybrat právě hraběte z Walgravu?

Forta. Tak mu říkali jeho přátelé. A Chastity.

Elf na chvíli znehybněla a zadívala se na svůj obraz v zrcadle. Představovala si, jak šeptá jeho jméno ve tmě a líbá ho po celém těle. Nikdy předtím ji nic takového nenapadlo.

Možná to bude od nynějška jiné. Možná se v ní probudila touha a nyní ji začnou přitahovat i ostatní muži. Vhodnější muži. Jestli se někdy vdá, její manžel k ní bude přistupovat lehce oděný, s rozpuštěnými vlasy, a ona bude cítit smyslnou touhu

Elf si rychle svlékla zbylé svršky a vklouzla do bavlněné noční košile. Přejela si dlaněmi po probuzeném těle. Upřímně si musela přiznat, že Fort ji přitahuje i oblečený. A mnohem více než ostatní muži.

Na sňatek s ním však nemůže ani pomýšlet. Hrabě z Walgravu je nepřítel jejich rodiny a navíc zrádce.

Lehla si do postele s úmyslem zvážit nebezpečí hrozící říši. Místo toho si však vybavila, jak leží ve Walgravově domě a pozorně naslouchá.

Vzpomněla si, jaké cítila pokušení na něj znovu zavolat

Zjistil již, že zmizela?

Ne, do ložnice přijde určitě až ráno.

Pokrčí jen rameny a napadne ho, že se hloupoučká Lisette prostě vrátila domů? Nebo bude mít obavy o její bezpečnost? Bude ho mrzet, že ho opustila?

Ne, zřejmě si bude dělat starosti jen kvůli tomu, co na něj ví. To znamená, že se pokusí ji znovu najít a zajistit, aby nikde nemohla jeho tajemství vyzradit. Elf se rozbušilo srdce. Určitě se mu to nepodaří. Nepoznal ji a nemá žádnou stopu, po které by se mohl vydat.

Doufala, že to je pravda, protože pokud ji Walgrave objeví, pak by ji mohli najít i nebezpeční Skotové.

Elf si vystrašeně přetáhla přikrývku přes hlavu. Kéž by se tohle všechno nikdy nestalo. Kéž by ji nikdy nenapadlo vydat se do vauxhallských zahrad.

Toužila po dobrodružství, tak teď ho má. Chtěla zažít něco hříšného.

Udělala velkou hloupost a nyní musí čelit následkům. Dozvěděla se informace, které nemůže jen tak ignorovat, a mohla by zaplatit vlastním životem.

5

Fort se vzbudil, když někdo začal roztahovat závěsy v jeho ložnici. Přimhouřil oči proti jasnému slunečnímu světlu a uviděl, že ten otrava není drzý sluha, kterého by mohl poslat pryč.

„Sakra, Jacku. Co to děláš?“

„Budím tě,“ odvětil štíhlý mladý muž vesele. „Sel jsi pozdě spát, Forte?“

Měl úzký, příjemný obličej a světlehnědé vlasy. Oblečen byl neformálně, do jednoduchých kalhot a jezdeckého kabátu.

„Ani ne.“ Fort se líně protáhl a ztuhl, když si vzpomněl na minulou noc.

Rychlým pohledem se ujistil, že dveře do přilehlé ložnice jsou stále otevřené. Je ta holka vzhůru? Jack Travers by mu asi žádné problémy nedělal, ale přesto by byl raději, kdyby jeho přítel nevěděl, že vedle leží v posteli svázaná žena. Stěží by vymyslel důvěryhodné vysvětlení.

Vstal a zazvonil na svého komorníka. „Co kdybys šel dolů a dal si snídani, Jacku? Za chvíli budu u tebe.“ Zamračeně na přítele pohlédl. „A co tu vlastně tak brzy pohledáváš?“

„Pettigrew. Ham. Ticklemequick.“

Záhadně znějící slova mu připomněla dnešní plán a Fort se podíval z okna, aby zjistil, jaké je počasí. Další hezký den. Nezbývá mu nic jiného, než s Traversem a Pettigrewem vyrazit na koních do Hamu, kde si měli prohlédnout slibného závodního koně jménem Ticklemequick.

Co si k čertu počne s tou malou Lisette? Přece ji tu nenechá celý den svázanou.

Otočil se, aby Jackovi zopakoval pozvání na snídani, ale to již přítel vcházel do vedlejší ložnice. Fort nestačil nic namítnout.

Očekával hlasy, možná i výkřik. Nic se však nedělo.

Pak se Jack vrátil a v ruce držel červenobílou pruhovanou punčochu a krajkový podvazek s tmavými skvrnami. „Cos tu vyváděl, příteli?“

Fort mu vytrhl podvazek a ujistil se, že je opravdu ušpiněný od krve. Odstrčil usmívajícího se přítele, ale spatřil jen prázdnou postel. Ptáček uletěl.

Podíval se na prostěradlo. Další skvrny od krve. Chvíli zvažoval, zda se Murray a jeho muži nedostali do domu a dívku nezabili. Hned však tu myšlenku zavrhl. Krve nebylo moc a Murray by tu navíc určitě nechal mrtvé tělo.

Co si ta hloupá holka udělala?

„Ta dýka,“ zamumlal, ale pak si vzpomněl, že tu není sám. V duchu se proklínal, protože úplně zapomněl na Lisettinu zbraň.

Když si zpětně vybavil včerejší noc, uvědomil si, že ho to děvče až příliš zaujalo a vzrušilo. Dotklo se ho, jak zpanikařila. Snažil se tvářit, jako že se nic nestalo. Nechtěl, aby poznala, jak moc po ní touží. Přestal rozumně uvažovat.

A to si momentálně nemůže dovolit.

Pohlédl na Jacka, ale než se ho přítel stačil na něco zeptat, do ložnice neslyšně vklouzl komorník.

Dingwall byl hubený, prudérní, věčně zamračený muž, kterého před lety najal Fortův otec. Postavil džbán s horkou vodou vedle umyvadla a trpělivě čekal, až jeho pán přijde k němu.

Jack Dingwalla fascinovaně pozoroval. Viděl ho již mnohokrát, ale přesto na něho zíral. Ostatně jako každý. Všichni se Forta ptali, proč se toho podivného muže nezbaví, když je teď otec po smrti.

Měl k tomu své důvody. Ale byl si vědom toho, že nedělá dobře. Je hloupé nechávat si poslušného sluhu zesnulého hraběte jen proto, že Forta trápí vzpomínky a výčitky svědomí. Koneckonců komorník již nemohl jeho otci podávat zprávy, ledaže by uměl rozprávět s peklem.

Zamířil k umyvadlu, připravený Dingwalla popichovat. Kéž by dával znát, co si myslí. Kdyby tomu tak bylo, určitě by se mu ve tváři zračilo znechucení z pohledu na Fortovo nahé tělo. Komorníkova tvář však byla naprosto bez výrazu.

K čertu s ním. Fort se úmyslně nechal jednou nebo dvakrát přistihnout v posteli s prostitutkou. Dingwall nehnul brvou. Když o tom tak přemýšlel, jednou to byly dokonce dvě prostitutky najednou.

Považoval by toho muže za lhostejného, kdyby nevěděl, že celé roky informoval otce o každém synově kroku. Dingwall zaznamenával každý jeho hřích, podrobně popisoval každou zhýralost. A vždy Fortova otce vybídl k potrestání těchto špatností.

Nyní mu Fort podával zakrvácené kusy oděvu. „Někam to výhod.“

Dingwall na krátký okamžik zaváhal, ale pak uchopil podvazky i punčochy. „Hned, mylorde?“

„Hned.“

Dingwall neslyšně zamířil ke dveřím.

„Opravdu bys ho měl“

„propustit?“ doplnil přítele Fort. „A co když mě baví?“

„To bys musel mít ďábelský smysl pro humor. Mně z toho chlapa naskakuje husí kůže.“ Jack se líně svalil do křesla. „A teď mi řekni, co se tu dělo. Koho jsi svázal? A proč ti ta holka vlastně utekla? Co ji k tomu vedlo?“

Fort namočil žínku do vody a začal se mýt. „Byla to prostě jen panna, která dostala strach z toho, co ji čeká. Neměl jsem nejmenší chuť doprovázet ji zpátky domů, ale bál jsem se, že by mohla utéct, a tak jsem ji pro jistotu svázal. Nechtěl jsem ji mít na svědomí. Ta hloupá holka by cestu nočním Londýnem nemusela přežít.“ Vymáchal žínku a znovu ji namydlil. „Netušil jsem, že se bude chtít dostat pryč za každou cenu. Doufám, že je v pořádku,“ dodal zamračeně.

Jack vyskočil z křesla a pohlédl příteli do obličeje. „Nemysli si, že strávíš ráno tím, že ji budeš hledat. Máš povinnosti.“

Fort na něho chvíli hleděl a potom pokrčil rameny. „Stejně bych nevěděl, kde začít.“ Dingwall vklouzl zpátky do pokoje a Fort dodal. „Jdi dolů, Jacku. Já neuteču.“

O hodinu později projížděl kolem Whitehallu a cítil silné pokušení opustit Jacka a začít hledat Lisette, přestože věděl, že to je beznadějné. Rozzlobilo ho, že utekla s jeho pistolí, ale zároveň ho to i uklidňovalo. Opravdu nechtěl, aby se dostala do spárů Murraye a jeho kompliců.

Celou záležitost však nyní viděl v jiném světle.

Nevinné mladé dámy, ať už Francouzky či Angličanky, běžně nenosí dýku za korzetem a ani se neprocházejí po temných vauxhallských stezkách.

Nevinné mladé dámy se rovněž neřežou do rukou, aby se dostaly z pout. A už vůbec nevyrážejí ozbrojené pistolí do nočních londýnských ulic.

Z toho vyplývá, že Lisette není nevinná mladá dáma.

To ho přivedlo na dvě důležité myšlenky.

Pro koho ta dívka pracuje?

A proč se nestala jeho milenkou, když k tomu měla příležitost?

Denní světlo přinutilo Kennyho a Macka vzdálit se od Walgra vova domu, ale přesto Kenny ještě zahlédl, jak hrabě odjíždí s přítelem. Vyhledal svého společníka. „Nic?“

Mack si mnul unavené oči. „Vůbec nic. Potřebuju se vyspat.“

„To já taky.“ Kenny zívl. „Každopádně to je velice zvláštní, nemyslíš? On odjel. Co s ní asi udělal?“

„Jestli se mu opravdu líbí, pak se teď ta holka zřejmě válí v hedvábných peřinách a popíjí čokoládu z drahého porcelánu.“

Kenny se pousmál. „V tom případě možná vyjde později, na nákupy nebo tak, a my budeme mít příležitost zakroutit jí krkem. Zajdu si promluvit s Murrayem. Pošlu sem Jamieho, aby tě vystřídal. Myslím, že stojí za to nespouštět tohle místo z očí.“

Elf se sice neválela v hedvábných peřinách, ale opravdu popíjela čokoládu z drahého porcelánu. Byla v Amandině budoáru a přemýšlela, jak se vyhnout kamarádčiným zvědavým otázkám. Vlasy měla po umytí ještě vlhké, všechny stopy po včerejším dobrodružství zmizely. Samozřejmě kromě pořezaných zápěstí.

„Nuže?“ zeptala se Amanda a namazala si housku máslem. „Už ses rozhodla, zda mi všechno povíš?“

Elf soustředěně míchala čokoládu. „Proč si myslíš, že ještě něco tajím?“

„Tak za prvé ses vůbec nezmínila o tom, jak jsi utekla kapitánovi.“

Elf zvedla hlavu. Ulevilo se jí, že může říct pravdu. „To nic nebylo. Prostě jsem se vrhla do křoví. Amando,“ naklonila se k přítelkyni, „ten lesík byl doslova plný milenců!“

Na okamžik se jí podařilo odvést kamarádčinu pozornost a zaujatě diskutovaly o skandálním chování vauxhallských návštěvníků a možnosti odhalit některé z nich. Nakonec se však Amanda pochopitelně vrátila ke svým otázkám.

„A kde jsi narazila na lorda Walgrava? Skoro to vypadalo, jako bys byla jeho zajatkyní! Kdybys mi nedala znamení, že je vše v pořádku, okamžitě bych začala volat o pomoc.“

„Dovedeš si představit ten skandál!“ Elf došla k názoru, že se před Amandinou zvědavostí zachrání jedině tehdy, budeli mluvit co nejupřímněji. V dětství se naučila, že i smyšlený příběh se musí co nejvíce podobat pravdě.

„Lord Walgrave mě zachránil před kapitánem,“ řekla, „a chtěl mě doprovodit zpátky k ostatním. Když jsem mu řekla, že jsem sama,

došel pochopitelně k názoru, že jsem prostitutka, a učinil mi nabídku na celou noc.“

„Elf!“ Amanda položila housku na talíř a zašeptala: „To jsi doufám neudělala!“

„Jistěže ne!“ Elf cítila, jak jí rudnou tváře, a doufala, že si to Amanda správně vyloží jako rozpaky a nebude ji podezírat ze lži. „Vzhledem k tomu, že kapitán byl někde poblíž, rozhodla jsem se Walgravovu nabídku přijmout, abych se odtamtud dostala. Omlouvám se, že jsem tě tam nechala, Amando, ale doufala jsem, že se v pořádku dopravíš domů.“

„Samozřejmě. Vrátit se domů byla úplná maličkost. Ale proč tě potom svázal?“

Elf obrátila oči v sloup. „Hrabě není žádný hlupák. Po příchodu do jeho domu jsem mu řekla, že jsem si to rozmyslela. Očekávala jsem, že mě vyhodí. On však nechtěl poslat nevinnou dívku v noci na ulici, ale také nehodlal připustit, abych se mu potulovala po domě a kradla stříbro. A tak mě spoutal. Přemluvila jsem ho, aby mi nechal masku, ale bála jsem se, co bude dál, až se ráno probudí. Tak jsem utekla.“

Amanda poslouchala s otevřenou pusou a nyní si teatrálně přitiskla ruku na prsa. „Elfled Mallorenová, ty musíš mít vlastního anděla strážného!“ Pak se jí však v očích potěšené zablýsklo. „Z toho, cos mi řekla, vyplývá, že lord Walgrave se k té hloupé dívce zachoval velice hezky.“

„Ano, asi ano.“ Tohle vědomí nedalo Elf v noci spát. Bylo velice znepokojující, jak výrazně se její názor na Walgrava změnil.

„Ale stále o něm odmítáš uvažovat jako o potenciálním ženichovi, je to tak?“

Elf znovu zrudla, když si představila jeho krásné tělo a vášnivé oči. „Amando, on nenávidí všechny Mallorenovy!“

„Nenávidí tvé bratry, nikoliv tebe.“ Amanda si olízla ze rtů čokoládu a s přihlouplým úsměvem se zadívala do dáli. „Měla jsem pravdu. Vy dva jste přesně jako Romeo a Julie.“

„Doufám, že ne,“ odsekla Elf. „Ti dva přece umřeli. A teď si potřebuji zajít domů.“

Elf chvíli trvalo, než přítelkyni přesvědčila, že navštíví svůj londýnský domov sama, protože Amanda se nudila a toužila po nějaké změně. Nakonec se jí to však podařilo díky tvrzení, že musí projednat neodkladnou rodinnou záležitost. Bylo jí jasné, že Amanda

má nějaké podezření. Trvala totiž na tom, aby jeden z jejích lokajů doprovázel Elfina nosítka na Marlborough Square.

Amanda nemohla mít o velezradě nejmenší tušení, takže se zřejmě domnívala, že Elf plánuje schůzku s nebezpečným hrabětem. Tentokrát se však mýlila.

Přestože byl Walgrave fyzicky přitažlivý a uměl se chovat laskavě k neznámým ženám, pořád to byl arogantní, sobecký nepřítel. Už s ním nikdy nechce mít nic společného, ani ve snu.

Přesto se musí pokusit ho před jeho lehkomyslností zachránit. Koneckonců slíbila Chastity, že na jejího bratra dohlédne.

Sluha, který seděl ve výklenku u dveří, vyskočil a otevřel své paní dveře. Elf vstoupila do velké mramorem dlážděné haly a hned se cítila lépe. Tohle je její domov.

Vtom jí to však došlo. Jejím úkolem je přece vdát se a najít si domov jinde. Přestože Rothgar tvrdí, že se nikdy neožení, je docela možné, že si sem jednoho dne přivede ženu, která zde bude vládnout.

Zatímco podávala sluhovi klobouk, rukavice a plášť, přemýšlela, proč ji to napadlo právě teď. Možná proto, že v Londýně až doposud nespala mimo jejich dům. Po návštěvě u Amandy měla pocit, jako by sem už nepatřila.

Rychle podobné myšlenky zavrhla. Zřejmě se necítí ve své kůži, protože zde právě teď není žádný z bratrů, takže nemá koho požádat o pomoc.

Místo toho musí své problémy vyřešit sama, což je nové a vzrušující. Koneckonců, kdyby se do něčeho takového pustil Cyn, nikdo by se ničemu nedivil. Tak proč by to nemohla zvládnout ona?

Elf poslala lokaje pryč a zamířila chodbou do zadní části domu. Otevřela dveře a vstoupila do hlavní kanceláře, kde se projednávaly všechny obchodní transakce markýze z Rothgaru.

Většina lidí by byla překvapená, kdyby viděla, jací jsou Mallorenovi obchodníci. Společnost se domnívala, že jejich jmění a moc rostou jen díky štěstí a podpoře vlády. Ve skutečnosti však všichni členové rodiny pilně pracovali.

Tedy téměř všichni. Elf žádné povinnosti neměla. Ano, starala se o domácnost nejstaršího bratra, to však je úkolem každé neprovdané sestry. Co se týče opravdového obchodu, nikdo jí nic nenabídl. Copak by nezvládla postarat se o nemovitosti, studovat investice a sledovat změny v legislativě?

Na okamžik potlačila rozmrzelost a usmála se na čtyři muže skloněné nad psacími stoly. Tři z úředníků ji pozdravili a vrátili se ke své práci. Čtvrtý se postavil, připravený jí pomoci.

Elf mávla rukou, aby se posadil, a zamířila do druhé místnosti, kde dva účetní a dva jejich pomocníci seděli nad účetními knihami. Jeden z nich na ni tázavě pohlédl, ale i jemu Elf naznačila, že nic nepotřebuje. Otevřela dveře do další kanceláře, v níž úřadoval Joseph Grainger, mladý, avšak velice schopný rodinný právník.

Dále se nacházela ještě jedna kancelář, ale tu využívali její bratři, takže byla v tuto chvíli prázdná. Grainger byl nejvýše postavený přítomný úředník, ale pořád jen sluha, takže musela postupovat opatrně.

„Lady Elfled,“ pronesl tmavovlasý muž a postavil se, „co pro vás mohu udělat?“ Jako vždy měl na sobě jednoduché tmavé šaty zdobené u krku a kolem zápěstí skromnou krajkou.

Elf se posadila na židli. „Spoustu věcí, pane Graingere. Potřebuji poslat zprávu svým bratrům.“

„Všem?“ Muž překvapeně nadzvedl obočí, ale pak přikývl: „Jistě, postarám se o to.“

„Děkuji vám. Cynovi pochopitelně ne, protože v tuto chvíli již zřejmě odplouvá. Doufám však, že zastihnu markýze dříve, než přepluje kanál.“

„To zřejmě nebude možné, mylady. Nějaký problém?“

„Menší,“ řekla Elf. Věděla, že by jí stejně neuvěřil. „Předpokládám, že Bryght je v Candlefordu.“

„Bohužel ne, mylady. Právě jsem dostal zprávu, že odcestoval do Worcestershiru. Dozvěděl se o výhodné koupi jistého obrazu.“

„Jaká smůla.“ Elf spoléhala na skutečnost, že aspoň jeden z bratrů není příliš daleko. „Víte, kam přesně jel?“

„K siru Harrymu Parkerovi, ale v dopise stálo, že se možná porozhlédne po okolí.“

„A Brand se toulá kdesi na severu. To od nich vůbec není hezké.“

„Možná bych vám mohl pomoci já, mylady.“

Jeho nabídka zněla lákavě, protože to byl velice schopný muž, ale Elf věděla, že tudy cesta nevede. „Bohužel vás musím odmítnout.“ S milým úsměvem dodala: „Jedná se o osobní záležitost.“ To by mělo jeho zájem utlumit. „Buďte tak hodný, pane Graingere, a pošlete jim zprávu se vzkazem, aby se co nejrychleji vrátili.“

„Jistě, mylady.“

Usmíval se však poněkud blahosklonně a bezpochyby si myslel, že se lady Elf chová hloupě. Nejraději by mu vynadala, ale ovládla se.

„Ještě něco pro vás mohu udělat, mylady?“

„Ano.“ Elf došla k nejožehavějšímu bodu. Markýz z Rothgaru zaměstnával velké množství sloužících. Lidé si to vysvětlovali jeho vysokými nároky. Podle nich trval Rothgar za všech podmínek na dokonalém servisu. To byla sice pravda, ale nadbytek služebnictva měl ještě jeden důvod. Někteří z nich totiž byli velice talentovaní.

„Chci, aby několik mužů sledovalo lorda Walgrava.“

„Opravdu, mylady?“ Překvapeně zvedl obočí. „A na co se mají soustředit?“

„Na všechno, co vzbudí jejich podezření.“

Po tváři se mu mihl posměšný výraz. „Postarám se o to. Chcete s nimi mluvit, až se vrátí?“

Elf zaťala zuby a obdařila ho mallorenovským pohledem, i když velice mírným. „Budu s nimi mluvit výhradně já, pane Graingere. Není důvod, proč bych vás do toho měla zatahovat.“

„Mylady“

„Zpochybňoval byste rozkazy mých bratrů?“

Grainger zrudl, pravděpodobně vzteky. „Vaši bratři ode mě očekávají, že se o vás postarám“

Elf se postavila a hrdě se narovnala. „Nepotřebuji, aby se o mě někdo staral. Co se téhle záležitosti týče, beru za ni plnou zodpovědnost, pane Graingere, a s bratry si promluvím hned, jak se vrátí. Splníte mé pokyny, nebo si mám s nimi promluvil i o tomhle?“

Muž se postavil, ale nepřestával se tvářit nesouhlasně. „Požaduji, abyste mi své rozkazy dala písemně, mylady.“

Elf se zhluboka nadechla. „Co očekáváte? Že jim budu lhát a tvrdit, že to byl váš nápad?“

Evidentně si myslel přesně tohle.

„Papír,“ vyštěkla.

Podal jí ho poněkud nejisté. Možná v ní konečně začal vidět Mallorenovou. Nejvyšší čas, pomyslela si. Elf se znovu posadila, vše stručně sepsala, podepsala se a přidala i datum. „Tady to máte, pane Graingere. A pošlete mi vhodné lidi do bratrovy kanceláře, abych jim mohla dát přesné instrukce.“

„Ano, mylady.“ Elf už byla téměř u dveří, když řekl: „Mylady?“

Otočila se, připravená k další bitvě. „Ano?“

„Máme ve Walgravově domě dva své lidi.“ Elf se trochu uklidnila. „To je od hraběte velice neopatrné.“

„Byli tam již za časů starého hraběte. Přejete si, abych je kontaktoval?“

Na okamžik dostala strach, že o ní budou vědět, ale pak si připomněla, že v nejhorším případě budou vědět jen o Lisette. „Řekněte jim, ať mě navštíví u lady Lessingtonové. Ráda bych si s nimi promluvila.“ Jelikož jí vyšel vstříc, rozhodla se ho odměnit. „Děkuji vám za vaši pomoc, pane Graingere.“

Ve vnitřní kanceláři, výhradním teritoriu Rothgara a Bryghta, chvíli neklidně kroužila kolem vyřezávaného stolu a velkých pohodlných křesel. Měla vztek na Josepha Graingera i na sebe.

Vlastně nemá právo se na něj zlobit. Nikdy se nezajímala o nic jiného než o nábytek, jídlo a služebnictvo.

Když se uklidnila, napadlo ji ještě něco. Ubohý Grainger je bezpochyby k smrti vyděšený. Kdyby Rothgar po svém návratu zjistil, že se jeho sestře něco stalo, Joseph Grainger by určitě přišel o místo, a to by ještě bylo to nejmenší.

Co se toho týče, Elf se nemohla divit. Rothgar by vyváděl stejně v případě, že by se něco stalo některému z jeho bratrů. Ve vztahu k sourozencům byl až přehnaně úzkostlivý.

Podívala se na obraz nad krbovou římsou a usmála se. Byl to jen náčrtek uhlem pro portrét, jenž visel v hale. Rothgar vždycky říkal, že na téhle skice jsou zachyceny všechny jeho nejhorší rysy, zatímco dokončený obraz mu příliš lichotí.

Elf s ním zcela nesouhlasila, ale každopádně zde Rothgar vypadal velice přísně. Shlížel na svět jako nadřazený a vševědoucí člověk. Tahy uhlem nezachycovaly jeho duši, takže vypadal chladně, téměř jako ďábel.

Ale jako proklatě hezký ďábel, jak výstižně poznamenal Cyn, když skicu uviděl poprvé.

Rothgar se někdy opravdu choval nadřazeně, ale jeho sourozenci věděli, že pod chladným zevnějškem se skrývá vášnivá oddanost. Stal se mocným, aby je všechny ochránil.

Ve většině urozených rodin se mladší děti musely postarat samy o sebe. Avšak Rothgar, který zdědil šlechtický titul v devatenácti, začal shromažďovat majetek a moc za tím účelem, aby se měli dobře všichni.

Důvodem byla bezpochyby tragédie jeho matky.

Elf se otočila k boční zdi, na níž visel ženský portrét. Jediný portrét otcovy první manželky.

Vzájemná podobnost tmavovlasé, tmavooké dámy a jejího syna se nedala přehlédnout, až na její poněkud zmatený výraz. Možná to byla první známka šílenství, kterému propadla po narození svého druhého dítěte. Nebohá žena nemluvně zavraždila, přestože se jí v tom její starší syn pokusil zabránit.

Elf se odvrátila. Ten okamžik měl zřejmě rozhodující vliv na Rothgarův vývoj. Možná proto byl v časném mládí tak divoký. A každopádně měl za následek jeho až přehnané ochranitelské sklony vůči nevlastním sourozencům, zvláště pak Elf a Hildě. Nepřipustil, aby jim kdokoliv ublížil. A jak vyváděl, když se Cyn rozhodl vstoupit do armády.

Co by se tedy stalo, kdyby se Elf nyní něco přihodilo?

Nic dobrého, pomyslela si, a proto musí být opatrná. Nemůže však čekat, až se Rothgar vrátí. Králi hrozí nebezpečí a Walgrave v tom hraje významnou roli.

Někdo zaklepal na dveře, a když se Elf otočila, spatřila sedm lidí, napudrovaného lokaje, dvě komorné a čtyři další muže –byli to zřejmě zahradníci nebo štolbové. Vypadali jako lidé, kteří se o sebe umějí postarat. O tom nepochybovala. Bratr vybíral všechny sloužící velice pečlivě.

„Dobré ráno,“ řekla. „Mám pro vás jistou práci. Přeji si, abyste sledovali hraběte z Walgravu. Chci vědět, kam chodí, s kým se stýká, co dělá. Nesmíte se však prozradit. Zvládnete to?“

Všichni přikývli, jako by to byla ta nejjednodušší věc na světě.

„Musím vás varovat, že možná nebudete jediní, kteří hraběte sledují. Ti další mě rovněž velice zajímají. Jeden z nich je Skot jménem Murray. Je mu kolem pětatřiceti, má světlé vlasy a podsaditou postavu. Ostatní jsou možná také Skotově, jestli odhalíte někoho, kdo se kolem hraběte ochomýtá, pokuste se zjistit jeho jméno a bydliště. To vše, aniž byste vzbudili jakékoliv podezření.“

Překvapily ji jejich nevzrušené výrazy.

„Mylady?“ ozval se jeden z mužů.

„Ano?“

„Máme být připraveni na nebezpečí?“

Na to Elf nemyslela. „Od hraběte vám zřejmě nic nehrozí. Od ostatních ano.“ Po chvíli dodala: „Zneškodněte je, budeli to nutné, ale nesmí to na nás vrhnout sebemenší podezření. Byla bych raději,

kdyby nikdo netušil, že se o tuhle záležitost Mallorenovi zajímají, dokud se některý z mých bratrů nevrátí. Ještě nějaké otázky?“

Jedna z komorných se zeptala: „Kdo je důležitější, mylady? Hrabě nebo ti druzí?“

Elf se znovu musela zamyslet. Zatím se soustředila především na Walgrava, ale po pravdě řečeno, Skotové představovali větší nebezpečí. „Ti druzí,“ odpověděla. „Potřebuji vědět, kde je najdeme. Další otázky?“

Po chvilce ticha dodala: „Zjištěné informace budete předávat výhradně mně. Najdete mě u lady Lessingtonové ve Warwick Street. Od našeho domu se držte co nejdále. Jestli vás někdo odhalí, byla bych raději, kdybyste ho přivedli k domu lady Lessingtonové než sem. Lord Lessington je v tuto chvíli mimo město a ženy nikdo nebere vážně.“ Elf se usmála a viděla, jak komorným zaškubalo v koutcích úst.

Jedna na ni spiklenecky mrkla a řekla. „To se někdy hodí, mylady.“

Jeden ze štolbů se zamračil a okřikl ji: „Dávej si pozor na jazyk, Sally.“

Elf se však na dívku usmála. „To se opravdu někdy hodí. Ale teď již běžte. Budeteli potřebovat peníze, pan Grainger vám je vyplatí, ale s nikým nemluvte o podrobnostech, dokonce ani s ním.“

Když Elf znovu osaměla, na okamžik se zalekla toho, co udělala. Nemohla si být jistá, jak to dopadne, jaké problémy mohou nastat. Neměla však na vybranou. Murray řekl, že čas velezrady se blíží. Walgrave mluvil o týdnu.

O pouhém týdnu!

Až se Rothgar vrátí, bude muset jednat rychle. Takhle mu aspoň může poskytnout užitečné informace. A pokud se něco začne dít dříve, dozví se o tom a v případě potřeby zasáhne.

Nervózně si mnula ruce a doufala, že k tomu nedojde. Pořád si dělala starosti o Walgrava. Musí ho nějak udržet stranou.

Pochopitelně jen kvůli Cynovi a Chastity.

Elf se vrátila do Warwick Street a přistihla Amandu, jak se probírá pozvánkami. „Snažím se rozhodnout, kam večer půjdeme.“

„A nic tě nenapadá?“

Amanda se ušklíbla. „Měla jsem v plánu navštívit lady Tollmouthovou, ale po Vauxhallu mi to přijde poněkud nudné.“

„Po Vauxhallu přece chceme zažít něco nudného, nebo snad ne?“

„Ale v tomto případě se jedná o opravdu velkou nudu. Postarší spisovatelé budou číst ze svých děl o morálce a reformách. A jako by to ještě nestačilo, určitě někdo přispěje analýzou nějakého prastarého dokumentu.“

„Kristepane! Proč jsi tam vůbec chtěla jít?“

„Je to Stephenova teta.“

„Už chápu.“

Amanda ještě chvíli přemýšlela a potom pozvánku roztrhala. „Tak to bychom měli.“ Přistrčila k Elf hromádku dalších. „Podívej se na ně.“

Elf je rychle prolistovala a rozdělila na nudné, snobské a bizarní. Pak se zarazila a překvapeně na Amandu pohlédla. „Sapfó?“

Žena, jež si takto říkala, byla básnířka a volnomyšlenkářka, která se pohybovala na okraji společenské smetánky, ale jen proto, že to tak sama chtěla. A pak zde byly ještě další věci

Amanda se tvářila, jako by jí chtěla pozvánku vytrhnout z ruky. Dokonce zrudla. „Nedávno jsme se seznámily. Vlastně ani nevím, proč mi ji poslala. Nikdy bych k ní nešla“

Elf se znovu na lístek podívala. „Proč ne? Je to dobrá adresa.“

„Ta žena je společensky nepřijatelná!“

„Myslíš? Řekla bych spíše, že si stanovuje vlastní pravidla. Kde ses s ní seznámila?“

„U paní Quentinové. Myslela jsem, že se tam koná sbírka na chudé ženy, ale nakonec se tam mluvilo spíše o právech žen.“

„Každopádně to vypadá velice zajímavě.“ Elf se znovu začetla do programu. „Také se tam bude přednášet poezie, ale vsadím se, že mnohem zajímavější než u lady Tollmouthové. Půjdeme?“

„Elf!“ Amanda se k ní naklonila, jako by nechtěla, aby je někdo slyšel. „Říká se, že že dává přednost ženám před muži.“

„To já většinou také.“

„V posteli!“

Elf se podívala na přítelkyni. „To si nemyslím. Já osobně se domnívám, že je Rothgarovou milenkou.“

Amanda nevěřícně vytřeštila oči. „Cože?“

„Ale nikomu nic neřekneš, Amando.“

„Jistěže ne! Jak tě to vůbec mohlo napadnout?“

„Chci se ujistit. Řekněme, že Rothgar s ní tráví více času než s ostatními ženami a někdy u ní zůstává dokonce přes noc. Vždycky jsem si přála ji poznat.“

„Není to vhodné.“

„Proč ne? Váhala jsem, protože mě k sobě nikdy nepozvala. A navíc jsem nechtěla uvést bratra do rozpaků, kdybych ho tam přistihla en déshabille.“

Amanda se začala ovívat rukou. „Když si představím Rothgara en déshabille, pokoušejí se o mě mdloby!“

„Ovládej se,“ okřikla ji Elf se smíchem. „Ale tentokrát se mi to zdá naprosto ideální. Mám pozvání, tedy předpokládám, že mě neodmítne, když se tam objevím s tebou, a Rothgar je zaručeně mimo město. Jak říkám, je to naprosto ideální.“

„Budou z toho problémy,“ pronesla Amanda ponuře. „Cítím to.“

Později odpoledne v hostinci U Pávice se Murray, tady známý jako reverend Archibald Campbell ze skotské církve, sešel s Kennym a Mackem. Měl zde pronajaté pokoje a vždy nosil černé šaty a napudrovanou paruku.

Kenny, Mack a Jamie pochopitelně znali jeho pravou totožnost, ale méně důležití pěšáci již ne. Kdyby se akce z nějakého důvodu nevydařila, úřady by stejně nepřišly na Michaela Murraye, chudého příbuzného mocného hraběte Buta.

„Ta holka utekla někdy v noci,“ vyštěkl.

Kenny se narovnal. Mack se zamračil. Oba vykřikli jako jeden muž. „To není možné!“

„Utekla. Právě jsem mluvil se svým dobrým přítelem panem Dingwallem. Ten chlapík si moc rád povykládá s někým, koho považuje za stejně počestného, jako je on. Dnes ráno mu hrabě poručil, aby se zbavil páru punčoch a dvou podvazků. Jednalo se o červenobílé proužkované punčochy, přesně takové, jaké měla ta holka. Přinesl je s sebou, aby mi je ukázal.“

Kenny s Mackem si vyměnili pohledy. „A co má být?“ otázal se Kenny. „Tak si prostě svlékla punčochy a podvazky.“

„Podvazky a prostěradlo v posteli byly od krve.“

„To mě taky nepřekvapuje,“ prohodil Mack.

„Hlupáku. Hrabě tvrdil, že je to jeho milenka. Ale to by pak nemohla být panna, nemyslíš? Každopádně ta holka už není v domě a Dingwall si myslí, že ji tam hrabě držel proti její vůli. Jí se však nějakým způsobem podařilo zmizet.“ Zamračil se na oba muže. „Kudy utekla?“

„Předními dveřmi určitě ne,“ odvětil Kenny dotčeně. „Poctivě jsem hlídal celou noc.“

„Macku?“

„Chcete mi naznačit, že já jsem nehlídal? To není pravda. A jediný živý tvor, kterého jsem viděl, byla ta proklela kočka.“ Natáhl ruku, aby jim ukázal poškrábané zápěstí. „Pokud se neproměnila v kočku, tak přísahám, že zadem taky nevyběhla.“

Murray zaťal ruce v pěst. „Vůbec se mi to nelíbí. Ani trochu. Něco tu nehraje. A my si teď nemůžeme dovolil žádné problémy. Najděte Jamieho a zařiďte, aby nespustil Walgravův dům z očí. Později ho vystřídáte. Chci vědět o všech lidech, kteří vešli dovnitř nebo vyšli ven. O všech. A informujte mé o každém Walgravově pohybu.“

„Ve třech lidech to nemůžeme zvládnout,“ bránil se Kenny. „Navíc máme ještě další povinnosti“

„Prostě se vystřídáte. A najal jsem tlupu kluků z ulice. Žijí jako krysy v zahradě opuštěného domu v Abingdon Street, ale jsou * docela ostří. Pochopitelně nemají o ničem ani tušení, ale za šest pencí budou ochotně hlídkovat před Walgravovým domem a dají mi vědět, pokud se stane něco neobvyklého. Něco, co vám třeba unikne.“

Murray si uvědomil, že se chová až příliš příkře, a trochu se uvolnil. „Už jenom pár dní, přátelé, a naše chvíle přijde. Nemůžeme připustit, aby nám to nějaká maličkost překazila, že ne?“

6

Amanda předpokládala problémy.

Dokonce i v kočáru pokračovala v tragických předpovědích, ale když dorazili k Sapfó, vše vypadalo naprosto normálně. Její dům se nacházel v dobré ulici a ve všech oknech se svítilo.

Jako obvykle kolem postávaly skupinky čumilů, zvědavě si prohlížejících hosty, kteří dorazili na místo v kočárech, nosítkách či pěšky. Dovnitř je pouštěli vzorně vychovaní sloužící.

Amanda s Elf si vyměnily pohledy a zamířily do domu.

V elegantní bíle vymalované vstupní hale jim komorná a lokaj vzali pláště a doprovodili je ke schodišti. Elf si všimla, že hala se sice neliší od jiných, ale obrazy a ozdoby již tak běžné nejsou. Se zájmem si prohlížela rozšklebenou masku, která vypadala, jako by byla vyrobena z tepaného zlata, a uvažovala, odkud asi je.

Chápala, proč bratrovi tohle místo připadá zajímaví‘ a příjemné.

Vystoupaly po schodišti nahoru a lokaj je nasměroval do salonu, kde se již dobře bavilo množství lidí. U dveří stála Sapfó a vítala hosty. Elf se musela hodně ovládnout, aby na ni otevřeně necivěla.

Byla velice vysoká, určitě metr osmdesát. A přestože neměla tmavou pleť, jako Angličanka příliš nevypadala. Široké lícní kosti a mírně šikmé oči Elf připomněly jistého ruského hra běle, kterého kdysi potkala a jenž tvrdil, že mu v těle koluje tatarská krev.

Těžké, husté, hnědé vlasy jí spadaly až ke kolenům a vzadu je přidržovalo několik ozdobných hřebenů. Její oděv vypadal jako ze středověku. Na sobě měla volné šaty bronzové barvy, přes ně tuniku zdobenou zlatem a šperky a na prstech mnoho neobvyklých prstenů.

Zvláštní bylo, že Elf, podle zvyklostí oděná do korzetu, krinolíny, spodničky a svrchních šatů, si najednou připadala fádně.

Sapfó se otočila a usmála se na Amandu. „Lady Lessingtonová, jsem moc ráda, že jste přišla.“ Bylali překvapená, nedala na sobě nic znát. „Myslím, že zde najdete spoustu známých.“ Otočila se k Elf a Amanda obě dámy představila.

Sapfó na ni chvíli mlčky hleděla. „Lady Elfled. To je ale příjemné překvapení. Doufám, že se budete dobře bavit. Prosím, dejte mi vědět, kdybyste cokoliv potřebovala.“

Pak se obrátila k dalšímu hostu a Amanda s Elf vstoupily do místnosti.

Nebyl to velký dům, takže salon i přilehlé předpokoje byly příjemně plné. Dohromady zde mohlo být asi třicet lidí. Brzy tu bude trochu přeplněno, což ale může být zárukou příjemné zábavy.

Zařízení vypadalo docela běžně, nábytek se nijak nelišil od většiny bohatých domů. Také společnost byla docela obvyklá, až na to, že některé ženy sdílely hostitelčinu zálibu ve volných šatech.

„Jestli hledáme něco skandálního,“ zašeptala Elf Amandě, „pak to zde určitě nenajdeme. Mohla jsi mě však upozornit na její vzhled.“

„Proč? Je vysoká a vypadá cizokrajně. U paní Quentinové byla oblečená jako všichni ostatní. Ty dnešní šaty jí však sluší lépe. Ani mě nepřekvapuje, že Rothgar“

„Pssst.“ Elf se otočila a přivítala se se známými.

Když procházela pokojem, uvědomila si, že většina přátel, které zde potkala, patří k těm zajímavějším. Také cizí hosté ji zaujali.

Moc se jí tu líbilo.

Přesto ji udivovalo, proč k nim Rothgar nikdy Sapfó nepozval.

Jistě, nepotkala se s ní ani na jiných společenských akcích. Bud tedy nedostává pozvánky, nebo tam nechodí úmyslně. Nikdo z přítomných lidí nepatřil k prudérním členům společenské smetánky. Ti ji možná ignorují. Koneckonců říká se o ní, že má slabost pro ženy. Proč by si jinak vybrala jméno Sapfó, které patřilo řecké básnířce, jež byla známa svými milostnými sklony?

V rohu hrálo ženské trio. Vtom Sapfó zatleskala, aby hosty upozornila na hudební produkci. Ty tři hrály velice dobře a brzy se k nim přidaly dvě zpěvačky s nádherným hlasem.

Elf využila příležitosti a podívala se po davu, aby si prohlédla nově příchozí.

Její zrak se zastavil na hraběti z Walgravu.

Mezi pestrobarevnými šaty vypadal jeho černý oblek nápadně. Bylo poněkud výstřední nosit smutek ještě sedm měsíců po otcově smrti.

Dnes večer měl na sobě kabát a kalhoty z černého brokátu, hustě vyšívaného stříbrem, kterým byla ozdobená i tmavě šedá vesta. Stříbrné knoflíky a přezky zdobily malé diamanty.

Tmavý oděv mu slušel a dával vyniknout jeho jasně modrým očím. Elf si ho vybavila v černém županu a s rozpuštěnými vlasy a celým tělem jí projelo vzrušení.

Rychle se vzpamatovala. Co ten tu proboha dělá?

Hlavou jí proletěla stovka podezření, ale všechna je zavrhla. Nemohl vědět, že se sem Elf chystá. Navíc je pravděpodobnější, že by se Elfled Mallorenové vyhnul, než úmyslně vyhledal její společnost.

A určitě nemůže tušit, že ona je Lisette.

Že by plánoval zaútočit na Rothgara přes Sapfó?

Elf nechtěla dělat ukvapené závěry, ale došla k názoru, že bude lepší, když si na něho dá pozor. Vypadal klidné, ale poslouchal veselou skladbu, jako by to byl pohřební pot hod. Když však hudba dohrála, mladá žena po jeho boku se otočila a řekla něco poblíž stojící skupince. Všichni se zasmáli a Walgrave se mírně pousmál, ale hned zase zvážněl. Každopádně už nevypadal tak přísně.

Elf sledovala, jak se baví s ostatními hosty, a přestože se nechoval vřele, nedával najevo onu opovržlivou přezíravost, na jakou byla zvyklá. Reakce ostatních, jednou je dokonce rozesmál –naznačovaly, že není nepříjemný společník.

Vlastně se choval stejně, jako když ji včera v noci věznil ve svém domě. Pocítila zvláštní tlak na hrudi a zatočila se jí hlava. Možná jí Chantal příliš utáhla korzet.

„Panebože,“ ozvala se Amanda, „není to Walgrave?“

Elf rychle uhnula pohledem. Amanda měla plnou hlavu bláznivých myšlenek. „Nechápu, co tu dělá.“

„Možná ho přilákala výborná hudba. Já osobně se musím přiznat, že kdybych věděla, jak krásně zde hrají, už dávno bych si vynutil pozvání. Každopádně je to moc hezký muž,“ dodala Amanda a nepřestávala Walgrava sledovat přes okraj vějíře.

„To jsem nikdy nepopírala.“

„Má velice hezká lýtka. Ačkoliv je možné, že nosí vycpávky.“ Elf se mu zadívala na nohy v černých hedvábných punčochách a vzpomněla si, jak vypadaly nahé. „Nebuď hloupá.“

„Ha! Takže ty víš, jaké má nohy.“

„V těch punčochách to přece vidí každý. Myslím, že muži by také měli nosit sukně.“

Amanda se zasmála, ale než stačila něco říct, začalo čtení poezie.

Po chvíli si Elf uvědomila, že všechny autorky jsou ženy. Rozhlédla se po okolních mužích, zda jim to nepřipadá divné, ale všichni se tvářili naprosto normálně. Každopádně se jednalo o velice kvalitní básně, pokud to mohla posoudit.

Přesto i nadále věnovala největší pozornost Walgravovi. To, že se zde její švagr objevil, pro ni bylo stejně překvapivé, jako kdyby

spatřila kněze v nevěstinci. Její mínění o něm se zase o kousek zlepšilo.

Byla to další známka toho, že hrabě je zřejmě jiný, než za jakého ho považovala.

Vzpomněla si, jak Chastity bratra bránila. Tvrdila, že před událostmi okolo smrti jejich otce býval velice milý. A Porcie, která ho znala od dětství, ho považovala za přítele, kterému může důvěřovat. Porcie se však na druhé straně obávala, že Walgravova nenávist k Mallorenovým se stala posedlostí, která by v něm mohla všechno dobré potlačit.

Znamená to, že hrabě nenávidí jen Mallorenovy? To jí připadalo nespravedlivé. Za všechny problémy byl zodpovědný jeho otec a Rothgar je jen vyřešil, aby se Walgravova sestra mohla provdat za Cyna. Skutečností však zůstává, že starý hrabě přitom přišel o život

Elf se zamyslela a ani si neuvědomila, že na Walgrava upřeně hledí. Možná to vycítil, protože se k ní otočil. Okamžitě se zamračil.

Nadzvedl obočí a obdařil ji nepřátelským pohledem, který tak dobře znala. V žádném případě v ní nepoznal Lisette!

Elf cítila jisté zklamání. Jak mohla být tak hloupá! Snad neočekávala, že bude truchlit pro cizí lehkou holku a okamžitě vycítí její přítomnost?

Vlastně ano.

Vysnila si hrdinu, statečného rytíře z pohádky. Chtěla, aby byl krásný. Chtěla, aby po ní šíleně toužil. Po ní.

Po lady Elfled Mallorenové, která není ošklivá, ale nikdy žádnému muži nepopletla hlavu.

Odvrátil pohled a znovu se usmál na svoji společnost, ale Elf poznala, že nyní se musí více snažit. Porcie měla pravdu. Jeho city k Mallorenovým byly jako nemoc, která nakazila celý jeho svět.

Začala přemýšlet, zda by ho mohla vyléčit, protože bytostně nedokázala ignorovat trpícího člověka

Když se začalo podávat občerstvení, Elf vyhledala hostitelku a co nejlhostejněji prohodila: „Překvapilo mě, že zde vidím lorda Walgrava. Chodí sem pravidelně?“

„Dá se říct že ano, mylady. Vadí vám snad jeho přítomnost?“

„Ne, ne!“ vyhrkla Elf. „Ale vždy jsem se domnívala, že spíše než hudba a poezie ho zajímá hazard a sport.“

„Možná je vyrovnanější, než jste si myslela. Nebo ho prostě jen baví stýkat se s lidmi, které jeho otec za svého života kritizoval.“

„S mým bratrem se stýkat nezačal.“

Sapfó se usmála. „Fort se vždy předem informuje, zda tu náhodou váš bratr nebude.“

Elf pobouřilo, s jakou samozřejmostí použila jeho křestní jméno. „Vypadá to, že se šlechtickým titulem převzal lord Walgrave i otcovu nenávist k určitým lidem,“ poznamenala.

„Vůbec ne. Mně má docela rád.“ Sapfó zastavila procházející komornou a vzala z podnosu dvě sklenice. Jednu podala Elf. „Muži se někdy chovají velice hloupě, mylady. Moudrá žena se do jejich záležitostí neplete.“

Elf se napila vynikajícího punče. „Opravdu? A co když ženě na muži záleží?“

Sapfó lehce ohrnula rty. „Moudré ženě na mužích nezáleží.“

„Chcete říct, že vám na mužích nezáleží?“

„Copak jsem řekla, že jsem moudrá? Ale muži mají jasně určená pravidla, jak řešit případné spory. Je nebezpečné se mezi ně plést.“ „Ale někdy se kvůli vzájemným sporům i zabíjejí.“

„To je pravda.“ Sapfó ta skutečnost viditelně nevzrušovala. „Koho chcete ochránit? Své bratry nebo lorda Walgrava?“

„Samozřejmě své bratry.“

„Opravdu?“

Copak ta žena umí číst myšlenky? Elf rychle rozevřela vějíř a začala se ovívat. „Pochopitelně nepřeji nic špatného ani Walgravovi. Jeho sestra je provdána za mého bratra. Ale kdybych si musela vybrat, dala bych přednost svým bratrům.“

„Možná,“ zapochybovala Sapfó a odešla. Elf se z náhlého popudu rozhodla vyhledat nebezpečného hraběte. Amanda ji následovala.

Elf si musela přiznat, že je pro ni nepřijatelné, aby se nacházela ve stejné místnosti s Walgravem a nepromluvila si s ním. Tohle pravidlo platilo od jejich prvního setkání a jeho důsledkem byla řádka ostrých výměn názorů, mimo rozhovor, který s ním měla jako Lisette.

Co se stane tentokrát?

Stál ve skupince lidí, ale snadno se k němu dostala. „Překvapuje mě, že vás tady vidím, Walgrave.“

Trhl sebou, jako by ho bodla dýkou, a vrhl na ni nepřátelský pohled. „Mě zase překvapuje, že zde vidím vás, lady Elfled.“

„Jsem tu poprvé.“ Elf se nenechala vyprovokovat jeho tónem a snažila se zůstat klidná a zdvořilá. Určitě to půjde. „Je to tu velice příjemné, nemyslíte?“

„Ano. Ale docela by mě zajímalo, zda vám Rothgar dovolí další návštěvy v tomto domě.“

„Rothgar mi neporoučí, kam mám chodit.“ Již zase bojovali.

„Rothgar poroučí úplně všem.“

„Pak si tedy zřejmě poroučet nenechám.“

Posměšně se ušklíbl. „To je bezpochyby pravda. Možná nakonec máte jisté poslání, jste křížem, který musí nést.“

Elf se musela hodně ovládat, aby se s ním nepustila do hádky. Aby se uklidnila, napila se silného punče a zkusila to znovu. „Proč tak zlostně, mylorde? Po pravdě řečeno, domnívám se, že jsem vám nikdy nic neudělala.“

Také se ovládl. „Máte pravdu. A v této společnosti by bylo hloupé vinit vás z hříchů vašich bratrů.“

Uklonil se, a kdyby ho Elf nechytila za paži, určitě by odešel. Samotnou ji to překvapilo a rychle musela něco vymyslet.

„Zajímalo by mě, zda jste již neobdržel zprávu od Chastity a Cyna.“

Zvedl obočí. „Předpokládal bych, že vám bratr napíše dříve než má sestra mně.“

„Ženy obecně píší raději. Navíc teď bydlím u lady Lessingtonové, vzhledem k tomu, že je Rothgar mimo město. Jestli jsem dostala nějaký dopis, ani o tom nevím. Prostě mě jen napadlo se vás zeptat.“ Je to hloupé. Plácá, co jí přijde na jazyk.

Jemně jí sundal ruku ze svého rukávu. „Příště si své otázky lépe promyslete.“

„A vy si odpusťte kritické poznámky!“

Podíval se na ni, jako by ji chtěl uškrtit.

„Ne,“ pronesl upjatě. „Žádný dopis jsem nedostal. Koneckonců jsou to teprve tři dny, co odjeli do Portsmouthu, ale domnívám se, že právě v tuhle dobu se naloďují. Bezpochyby pošlou zprávu ještě před vyplutím. Ale jak víte, tyhle plavby mívají často zpoždění. Jakmile se něco dozvím, dám vám vědět.“

S těmi slovy se otočil a odešel. Na okamžik se zastavil u Sapfó a pak vyšel z pokoje. Sapfó na Elf pohlédla s mírně pobaveným výrazem.

V Elf to vřelo. Místo na ruce, kde se jí dotkl, ji pálilo. „Mýlila jsem se,“ zašeptala Amanda. „Nejste jako Romeo a Julie, ale jako Benedick a Beatrice. Jestli někdy zjistí, že tě líbal, umyje si pusu mýdlem!“

„Přestaň mluvit hloupě,“ okřikla ji Elf. „Chci jít domů.“

V kočáře si však znovu vybavila lorda Walgrava, tak uvolněného v dobré společnosti.

„Kdybych tam nebyla, Amando, myslíš, že by byl Walgrave příjemný?“

„Je to možné,“ připustila Amanda. „Je hezký a má obdivuhodný styl. Dobře se pohybuje“

„Neptala jsem se tě, jestli bys s ním chtěla jít do postele!“

Amanda se zasmála. „Takové myšlenky člověku přijdou na mysl, když se hovoří o hezkém muži. Ale ano, dokud tě neuviděl, působil docela sympaticky. Jako úplně jiný člověk. Ovšem nevím, co říkal, protože tam byl dost velký hluk. Nejdůležitější však je, že nepoznal Lisette.“

„To je pravda.“

A to je možná hlavní důvod mé nespokojenosti, pomyslela si Elf. V hloubi duše doufala, že ji pozná. Aspoň měl cítit vibrace, vzrušení, které ona v jeho přítomnosti zažívala.

Přece to nemůže být jen jednostranné.

Amanda se pohodlně opřela a líně se ovívala vějířem. „Musím přiznat, že jsem se mýlila. Tvá záliba ve špatnostech se ukazuje jako velice zábavná. Od této chvíle nechám výběr společenských akcí na tobě.“

Elf si přála, aby mohla přítelkyni říct, že tohle není žádná hra.

Skotové, připomněla si důrazně.

Velezrada.

Nebezpečí hrozící králi.

To jsou důležité a podstatné věci, ne Walgravova hezká lýtka!

Předstírala únavu a hlasitě zívla. „Musím si jít lehnout. Je velice vyčerpávající pořád hledat něco neobvyklého. V budoucnu bychom měly zůstat striktně konvenční, drahá.“

Fort si v duchu svůj náhlý odchod od Sapfó vyčítal. Přestože ho Elf Mallorenová provokovala, ještě nikdy ho nedonutila k útěku. Z té záležitosti s Murrayem má úplně pocuchané nervy. K čertu s tím chlapem.

Nebo to možná bylo kvůli Lisette. Osud toho hloupoučkého děvčete mu stále ležel na srdci, přestože nic špatného neprovedl. Naopak se snažil ji zachránit.

Lisette ho trápila i jinak. Zdálo se, že probudila jeho dřímající zájem o ženy. Nyní ho dokonce tělesně přitahovala i lady Elf! A

Elfled Mallorenová přitom patřila přesně k tomu druhu smělých žen, které nesnášel. Dával přednost tichým, ale zkušeným dámám.

To ovšem bylo ještě předtím, než na sex zcela zanevřel.

Krucinál, nevzpomněl si na ženskou celé měsíce, a najednou měl v hlavě hned dvě najednou. Kdyby se ujistil, že je Lisette v pořádku, určitě by se mu ulevilo.

A tak se následujícího dne, při večeři v domě sira Johna Fieldinga v Bow Street, pokusil něco zjistit. Zatímco deset gentlemanů čekalo, až je majordomus pozve ke stolu, Fort využil příležitosti k tichému rozhovoru se sirem Johnem, londýnským vrchním soudcem. „Nějaké problémy?“ zeptal se prošedivělý muž, který byl nevidomý a přes oči měl uvázaný hedvábný šátek. „Je to jen taková maličkost.“

Sir John se zasmál. „To říkají všichni. Nebo tvrdí, že se ptají kvůli svému příteli. Tak jak vám mohu pomoci?“

Fort se usmál, protože věděl, že sir John dokáže rozeznat i ty nejjemnější odchylky hlasu a úsměv se tedy odrazí v jeho řeči. „Můj přítel,“ řekl, „strávil před dvěma dny noc s jistou mladou ženou. Později bez jeho vědomí utekla a on si dělá obavy o její bezpečnost. Zajímalo by mě, zda nebyla nalezena nějaká ženská těla.“

„Pokud vím, tak ne, Walgrave, ale někteří nešťastníci skončí v Temži a těla jsou vyplavena až nějakou dobu po jejich smrti. Její jméno?“

„Nemám tušení. Zřejmě však pochází z urozené rodiny.“ Sir John naklonil hlavu a otočil se k Fortovi, jako by si ho prohlížel. „Pak její rodina vyvolá poplach.“

„A nic takového se nestalo?“

„Ne.“

„Je to cizinka, Francouzka –, přijela sem na návštěvu k příbuzným. Tvrdila, že by možná její zmizení neohlásili hned.“

„Hloupá husa,“ zabručel sir John, který okamžitě pochopil, že se ta žena chtěla stát milenkou bohatého muže. „A vy byste se měl také stydět, mylorde, že jste ji takhle zneužil.“

„To můj přítel,“ opravil ho Fort. „Navíc se vzhledem k okolnostem zachoval velice slušně. Kdyby ta dáma neutekla, nic by se jí nestalo.“

„Hmmm! Jak jsem řekl, o žádném podezřelém úmrtí mladé ženy jsem neslyšel. Ale popište mi ji, nechám to ověřit.“

„Děkuji vám. Středně vysoká, štíhlé postavy, ale na patřičných místech zaoblená. Obličej jí zakrývala maska, ale bradu měla poněkud hranatou, zatímco rty velice pěkně vykrojené. Mohla být

docela hezká“ Fort si uvědomil, že jeho hlas zní skoro zasněně, protože si představoval Lisette na posteli, jak ho hltá očima. „Tu noc,“ pokračoval rychle, „byla oděná do nápadných pruhovaných šatů šarlatové barvy a červeného pláště oblečeného naruby.“

Sir John zakroutil hlavou. „To mi k ničemu není, Walgrave. Jestli ji někdo zabil, určitě ji svlékl do naha. Takové šaty mají velkou cenu.“ Po chvíli soudce dodal: „Pro chudé mají každé šaty cenu. Jestli ji nesvlékl vrah, pak se o to postarali místní mrchožrouti. Barva vlasů?“

Walgrave pocítil silné znepokojení, když si představil Lisettino bezvládné nahé tělo pohozené někde v kanále. Vlastně to je jeho vina, že ji nechal utéct. „To nevím. Měla je napudrované.“

„Napudrovaná mrtvola by každopádně vyvolala rozruch, tím si můžete být jist! Dám vám vědět, jestli se něco dozvím, ale pokud není zavřená v nějakém nevěstinci, určitě je v bezpečí u svých příbuzných. A můžeme jen doufat, že se trochu poučila.“

Nevěstinec, opakoval si v duchu Fort. Jak to, že ho tahle možnost nenapadla? Londýn byl plný žen ochotných prodávat své tělo za peníze, ale největší zájem byl o panny. To znamenalo, že spousta nevěstinců pátrala po bezmocných a osamocených dívkách, které byly ještě neposkvrněné.

Fort si šel promluvit s dalšími přítomnými muži a v duchu si spílal, že na to nepřišel sám.

Když je majordomus pozval ke stolu, sir John si vzal Forta ještě na chvíli stranou. „Mohl bych vám pronajmout zkušeného strážníka, Walgrave. Mí lidé jsou velice schopní a vědí, jak vypátrat pohřešované.“

Nabídka byla lákavá, ale příliš nebezpečná. Fort si sice dělal o Lisette starosti, ale na druhé straně ji podezíral, že je něčím víc, než zač se vydávala. Jestli pracuje pro Murraye, nemůže připustit, aby kolem ní začal Fielding čmuchat.

Fort doprovodil staršího muže do jídelny. „Děkuji vám, sire Johne. Vaši nabídku zvážím.“

Po večeři se muži uvelebili do křesel, kouřili a popíjeli brandy. Fort si pomyslel, že je vhodná doba promluvit si s Georgem Grenvillem, mocným ministrem. Za chvíli už stál vedle něho, protože Grenville se rovněž nemohl dočkat, až si popovídají.

„Nuže, Walgrave?“ začal Grenville poté, co se odebrali do klidného rohu. „Máte tušení, kdy to ti skotští lumpové hodlají provést?“ Elegantní muž ve střízlivém obleku a šedivé paruce opatrně upíjel brandy, jako by to byla hořká medicína.

„Již brzy, ale více vám říct nemohu. Murray mě udržuje v nevědomosti.“ Fort muži nabídl stříbrnou tabatěrku, ale ministr odmítl. Fort si tedy posloužil sám. „Z toho, co jsem zjistil, usuzuji, že udržuje v nevědomosti každého, kdo v jeho plánu hraje nějakou roli.“

„Ale použije tu hračku, tu pagodu.“

„Tvrdí že ano a mně se podařilo ji převézt z Rothgarova opatství. Nyní je v mém domě, pečlivě střežená. Vlastně jí bude velká škoda. Je to moc hezký kousek, dokonale vypracovaný do nejmenšího detailu. Když se natočí, všechny postavičky se dají do pohybu. Byla to jedna z největších atrakcí maškarního plesu, který Rothgar loni pořádal.“

Plesu, na který Fort nikdy nezapomene.

Plesu, na němž zemřel jeho otec.

„A co má být?“ řekl Grenville. „Je to jen hračka.“

„To neznamená, že nemůže být nebezpečná.“

„Uráží mě, že pouhá hračka hraje důležitou roli v tak vážné věci. Opravdu mě to uráží.“

Fort Grenvillovi neřekl, že pagoda byla jeho nápad. Hlavním důvodem, proč se Murray rozhodl do celé záležitosti zapojit cizí lidi, byla skutečnost, že nevěděl, jak dostat do královy blízkosti smrtonosnou zbraň. Fort v roli ochotného komplice mu poradil opatřit vhodný dárek a dodal, že moc dobře ví, co by si král přál.

Král se onoho tragického plesu v Rothgarově opatství nezúčastnil, ale navštívil dům několik dní předtím, aby dodal vážnosti Chastitině sňatku se Cynem. Spatřil pagodu a vyjádřil přání ji vlastnit. Bylo jen otázkou času, kdy mu ji Rothgar věnuje.

Takže když se Murray zeptal, co by mohl králi poslat, Forta okamžitě napadla ona hračka. Bylo to naprosto dokonalé, protože Rothgar se tak zároveň zaplete do jakobitských intrik a Fort se mu konečně pomstí za otcovu smrt.

Když Murray s jeho návrhem souhlasil, Fort využil toho, že zná Rothgarovo opatství, a nechal mechanickou pagodu ukrást. Nyní byla ukrytá ve sklepě jeho domu, aby ve správný čas posloužila Skotům jako zbraň. Měl by mít radost, ale místo toho se cítil čím dál tím hůř.

„Nedůvěřuji Murrayovi,“ řekl Grenvillovi. „Nevěřím, že by mě pravdivě informoval o svých plánech. Chová se velice podezřele.“ Stručně ministra seznámil s událostmi ve Vauxhallu.

Ministr zakroutil hlavou. „Musí to pro vás být velice nepříjemné, Walgrave. Mnohokrát vám za vaši pomoc děkuji.“

„Považuji to za svou povinnost.“ Fort ještě chvíli zvažoval situaci, protože se mu příliš nechtělo vzdát se zbraně proti Rothgarovi. Neměl však na vybranou. Bylo by to příliš riskantní. „Dle mého názoru,“ řekl, „by král měl být varován.“

„Ne, ne.“ Grenville se k němu naklonil a tváře mu zrudly.

„Proč sakra ne?“

„Protože král má Buta příliš rád.“

Fort věděl, že Grenville lorda Buta, králova důvěrníka a současného premiéra, nenávidí, ale stejně to nechápal. „Mohli bychom Jeho Veličenstvu říct, aby o tom s nikým nemluvilo.“

Grenville si posměšně odfrkl. „Jeho Veličenstvo Butovi oznamuje i to, že si právě vyprázdnilo střeva. Určitě by mu to nezatajil, věřte mi. A Bute rovněž neudrží nic v tajnosti. Sel by domů a pověděl by, co ví, úplně všem, včetně svého bratrance Michaela Murraye.“

Forta i Grenvilla velice překvapilo, že zrádce Michael Murray žije v Londýně v domě britského premiéra.

Fort očekával, že Grenville nechá Murraye zatknout. Ministr měl však jiný nápad. Chtěl ho chytit při činu. Tvrdil, že to dělá proto, aby již k ničemu podobnému nikdy nedošlo. Ale Fort věděl, že chce zároveň zničit Buta.

Grenville s Butem spolu bojovali o moc.

Vše bylo velice složité.

„Víte, co by se stalo, kdybychom krále varovali?“ pokračoval Grenville přesvědčivě. „Bute by promluvil a Murray by vzal nohy na ramena. Za nějakou dobu by se však vrátil a zkusil to znovu.“ Grenville se k němu naklonil. „Měli jsme ohromné štěstí, že vás ten muž oslovil, Walgrave, a že jste ho rovnou nevyhodil.“

Forta již mnohokrát napadlo, že by byl udělal lépe, kdyby Murraye odmítl a do celé nepříjemné záležitosti se nezapletl.

„O krále si nedělejte starosti,“ pokračoval Grenville. „Je v bezpečí. Řekli jsme jeho lidem, aby dávali velký pozor na neočekávané dary. A díky vám jsme o všem informováni, takže se včas můžeme připravit. Nemohou zaútočit, dokud nebudou mít tu hračku.“

Fort by chtěl mít Grenvillovu jistotu. „Proč prostě Murraye nezatknete a nevymáčknete z něho podrobnosti?“

„Je těžké něco z těch fanatiků dostat a mučidla se tiž nepoužívají. Bez důkazů je obtížné někoho obvinit, okamžitě vás nařknou z nespravedlnosti. Už jste slyšel o Wilkově novém počinu?“

„Ten chvastoun? Co zase vymyslel?“

Grenville se zatvářil znechuceně. „Zakládá nový plátek nazvaný Severní Brit, a to jen proto, aby mohl brojit proti vládě a králi. Moc by se mu líbilo, kdyby mohl na titulní stránku umístit článek o čestném Skotovi, kterého mučili kvůli nejasnému podezření z velezrady. Ne, mylorde, musíme ty lotry přistihnout při činu.“

„To je ovšem velice riskantní.“

„Naši lidé Murraye neustále sledují.“

„Kéž bychom zjistili, co za tím vším doopravdy je,“ řekl Fort. „Jaký má smysl odstranit krále, když má dva bratry a dítě na cestě? Připadá mi to spíše jako projev nenávisti.“

„I to je možné.“

„Murray však neútočí bezmyšlenkovitě jako nenávistný člověk. Je to spíše fanatik, který jde za svým cílem, jednou nebo dvakrát se zmínil o nějakém kameni. O kameni osudu. Nemáte tušení, co by to mohlo být?“

„Možná nějaký amulet.“ Ale Grenville nad tím mávl rukou. „Zřejmě ho má chránit, ale zjistí, že mu není k ničemu, až ho chytíme při činu. Však my mu ukážeme, mylorde, necháme ho rozervat koňmi, jako to udělali Francouzi za pokus o vraždu krále.“

„Jen abychom ho nemuseli trestat za dokonanou vraždu,“ poznamenal Fort suše. „Jeho Veličenstvo si nezaslouží zemřít tak mladé. Ale obávám se, že já jsem svůj úkol již splnil. Zajistil jsem pagodu. Až si pro ni přijdou, dám vám vědět. Zbytek už bude na vás.“

Fort odešel, aby si promluvil s dalšími přítomnými muži. V deset hodin odešel od sira Johna, rozhodnutý jít domů a zkontrolovat tu proklatou hračku. Přestože ji neustále hlídali dva ozbrojení muži, dělal si starosti, aby se ji někdo nepokusil ukrást.

Měl pocit, jako by bydlel nad skladištěm se střelným prachem, kolem kterého hoří oheň.

Fort se domníval, že Rothgar má v plánu věnovat mechanický stroj králi Jiřímu u příležitosti narození jeho prvního potomka, tedy někdy v srpnu. Dokázal si však představit, s jakým nadšením by král dar uvítal i kdykoliv jindy. Zřejmě se nemůže dočkat, až uvede hračku do pohybu.

A v tu chvíli by nálož, kterou tam Murray hodlal namontovat, vybuchla a střepiny by se zabodly do těl přihlížejících lidí.

Fort si přál mít jistotu, že královi lidé svému pánovi nepředloží nic, co by předtím nepodrobili důkladné prohlídce. Bohužel si tím jistý nebyl. Jiří rád dělal věci po svém.

Kéž by mu Murray vysvětlil, co má za lubem!. Fort se ho pokoušel zatáhnout do společnosti v naději, že Skota opije, a tak se něco dozví. Murray však pil jako jeptiška a hazardní hry zcela odmítal. Zeny ho rovněž nezajímaly. Bůh ví, co dělá ve volném čase. Čte bibli?

Jak však někdo, kdo čte bibli, může zároveň plánovat chladnokrevnou vraždu?

A co znamená Murrayova lhostejnost k ženám pro Lisette?

Fort by vsadil všechen svůj majetek, že Lisette je opravdu panna, která při představě sexu zpanikařila. V tom případě je nepravděpodobné, že by byla Murrayovou holkou. Kdo je tedy ta odvážná nevinná dívka, která mu ukradla pistoli?

S povzdechem si uvědomil, že na ni už zase myslí. Zaťukal hůlkou na střechu kočáru a přikázal kočímu, aby změnil směr.

Pokusí se jednu ze svých obav rozptýlit.

Brzy již vstupoval do elegantního podniku, který patřil Mirabelle, majitelce nejproslulejšího nevěstince v Londýně. Těžké lustry osvětlovaly působivě zařízený salon, v němž muži hráli a popíjeli, mnozí se ženou na klíně. Na pódiích se svůdně pohybovaly lehce oděné krasavice.

Fort projevil přání promluvit si s majitelkou o samotě a byl uveden do jejího soukromého budoáru. Brzy se v něm objevila i Mirabelle. Tmavé vlasy měla sčesány do elegantního drdolu a za červenou hedvábnou toaletu by se nemusela stydět ani vévodkyně. Nemluvě o špercích, kterých Mirabelle vždy nosila až příliš mnoho.

Madam se zatvářila zklamaně, protože se dozvěděla, že jeden z jejích nejbohatších zákazníku sem nepřišel za rozkoší, ale i tak byla ochotná prodat informace. Věděla, jak je dobré mít přátele v nejvyšších kruzích.

„Víte, že neobchoduji s otroky, mylorde.“

„Ale víte, kdo s nimi obchoduje. Neslyšela jste, že by se někde objevila nová dívka?“

„Takové věci mě nezajímají.“ Pohrávala si s diamantovým náhrdelníkem na své napudrované hrudi. „Mohla bych to však zjistit.“

Usmál se na ni, což slibovalo tučnou odměnu. „Buďte tak hodná. Budu vám velice vděčný.“

Opětovala jeho úsměv. „Na to spoléhám.“ fort vykročil ke dveřím a Mirabelle dodala: „Opravdu jste si jistý, že vám nemůžeme nic nabídnout, mylorde? Přece víte, že umíme uspokojit všechna přání našich zákazníku.“

Z toho, jak zdůraznila slovo všechna, pojal podezření, že mu nenápadně nabízí hezkého chlapce. Jeho dlouhodobá nepřítomnost ji zřejmě mátla.

„Děkuji vám, Mirabelle, ale skutečně nemám zájem.“

Více jí nic nevysvětloval, avšak cestou salonem k venkovním dveřím přemýšlel o svém zvláštním celibátu.

Před otcovou smrtí byl jeho vztah k ženám velmi kladný, ale naprosto nekomplikovaný. Bylali dívka ochotná a vypadala čistě, užil si s ní a na oplátku se jí rovněž snažil poskytnout rozkoš. Vždy dával přednost aktivním milenkám před pasivními.

Chvíli mu trvalo, než z Mirabellina podniku vyšel, protože ho oslovilo několik přátel a známých. Zastavil se u skupiny mužů, kteří sledovali ženy na stupínku. Ty předstíraly milostný akt s neviditelným milencem. Jeho společníci měli vytřeštěné oči a otevřená ústa.

Nic.

On necítil nic.

Zájem o ženy ho přešel před několika měsíci, ale netušil, jak je to vážné. Možná již nikdy po žádné ženě nezatouží. Ale Lisette ho přece vzrušovala.

Ta myšlenka ho vyděsila. Dostal se snad do stádia, kdy ho mohou vzrušit jen vystrašené panny? Jestli ano, pak si na ně musí nechat zajít chuť. S roztřesenými pannami jsou jen potíže.

Tiše se odpojil od skupiny a odešel z Mirabellina podniku. Přemýšlel přitom, kdy jeho zájem o sex pohasl. Ještě nedávno se ho naopak nemohl nabažit.

Po otcově smrti projevovalo překvapivě velké množství urozených dam o nejmladšího a nejhezčího hraběte zájem. Nějakou dobu si s nimi užíval.

Když zatoužil po prostitutce, nebyl to žádný problém, protože peněženku měl bezednou a v Londýně se dalo koupit úplně všechno. Chvíli se oddával vyčerpávajícímu a vynalézavému sexu, protože se hloupě domníval, že mu poskytne něco víc.

Ať už hledal cokoliv, našel jen peklo.

Obyčejné milování už mu nepřinášelo rozkoš, a tak se začal uchylovat k násilí. Lady či prostitutka, žádná si nikdy nestěžovala, některým se dokonce jeho drsné chování líbilo. Jednoho dne se však zadíval na modřiny na kyprém těle jisté hraběnky a začal nenávidět člověka, kterým se stal.

Fort naskočil do čekajícího kočáru a doufal, že se mu podaří tyto myšlenky zapudit. Kočár se rozjel směrem k jeho domu a on si najednou vzpomněl na Porcii. Zde, v tomto kočáře, ho napadlo znásilnit přítelkyni z dětství, jen aby tak zasadil ránu Bryghtu Mallorenovi, jejímu manželovi.

Při té vzpomínce si začal mnout spánky. Jako by mu něco našeptávalo, aby pokořil nepřítele tím, že zneuctí jeho ženu.

Ale Porcie!

Panebože, Porcie.

Pochopitelně, že by to neudělal, to určitě ne.

Vynutil si však od ní polibek. Polibek, který neměl nic společného s něžností či touhou. Byl to jen vzteklý útok, vyjádření moci.

Naštěstí už dále nepokračoval. Někdy v noci ho však napadalo, že k násilí neměl příliš daleko. Tehdy se mu podařilo zcela zapomenout, kdo Porcie ve skutečnosti je. Vlastně ji v tu chvíli ani nepovažoval za lidskou bytost. Mohl jí ublížit, zneuctít ji

Vlastní chování ho tak vyděsilo, že se začal ženám vyhýbat. Věděl, že jeho přátelé si o něj dělají starosti, že se bojí, aby jednou nebyl stejně prudérní a pyšný jako jeho otec.

Možná k tomu opravdu spěje. Jeho zdravý zájem o ženy se vytratil a zůstaly jen podivné choutky, které nehodlal podporovat.

Pak se ovšem objevila Lisette

Podrážděně odsunul myšlenky na tu holku do pozadí. Někdy měl pocit, jako by se z něho stala jen pokřivená bytost, schopná těch nejodpornějších hříchů K čertu s tím!

Má přece všechno. Měl by toho využít. Dělat něco smysluplného. Ale co?

Nechtěl být kopií svého otce. Starého hraběte z Walgravu mnoho lidí obdivovalo, ale Fort věděl, že měl spoustu chyb. Na manželce, synech a dcerách mu vůbec nezáleželo. Poháněla ho pýcha a vlastní velkolepé plány. Nakonec se ukázalo, že kvůli nim je schopen všeho.

Fort měl také svou hrdost, plány a vznešené cíle. Toužil použít své bohatství a moc pro dobrou věc, napravit zlo, které otec způsobil.

To vše však přehlušil vztek a potřeba zničit mocného markýze z Rothgaru tak, jako on zničil jeho.

Fort věděl, že se jeho plány navzájem vylučují, ale byl rozhodnutý dotáhnout je až do konce.

Uvědomoval si, že jeho posedlost by ho mohla dohnat až k šílenství, tak jako jeho otce.

Fort si vzpomněl na Rothgarovu sestru Elf a znovu spatřil její živý obličej při jejich slovní potyčce u Sapfó. Jak typické, že Rothgar dovoluje své sestře, aby si dělala, co se jí zachce. Ta žena se bez okolků pustí do každého, kdo se jí znelíbí. Jednou nebo dvakrát ho napadlo, že by ji mohl zaplést do svého plánu na zničení Rothgara.

Mohlo by to znamenat jeho smrt, to věděl. Ale možná by v tomto případě smrt přivítal. Vždyť on nežije, jen přežívá. Ale ještě má bratra.

Okamžitě po otcově smrti poslal sedmnáctiletého Victora do Itálie. Ať už se stane cokoliv, v nezbytném případě převezme zodpovědnost za hrabství. Fort měl nyní volné ruce a mohl nerušeně spřádat pomstu.

Že by proti Rothgarovi využil Elf?

Fort se podíval na svůj odraz v okně kočáru a smutně se usmál. Nedokázal zneužít Porcii a pochyboval, že s Elf by to bylo jiné.

Uměla být protivná, ale na druhé straně bylo velice obtížné jí ublížit, zřejmě proto, že má laskavé srdce. Když si z něho někdy utahovala, málem jí podlehl a zapomněl, že je Mallorenová.

Fort tiše zaklel.

Zřejmě už docela zešílel, když se mu hlavou honí laskavé vzpomínky na Elf Mallorenovou.

Navíc stále vzpomíná na tu hloupoučkou Lisette.

Možná měla Mirabelle pravdu, když si o něj dělala starosti. Třeba by ho noc se zkušenými prostitutkami vyléčila. Přemýšlel by tolik o Lisette, kdyby po mnoha měsících nebyla první ženou, která ho opravdu zaujala?

To znamená, že je velice, velice nebezpečná.

Fort se rozhodl, že na ni musí přestat myslet. Nevrátí se domů, kde by mu ji všechno připomínalo, ale vyhledá společnost.

Má se vrátit zpátky k Mirabelle? Ne, tento druh sexu ho nepřitahuje.

Co nějaký klub? V klubech se však většinou hraje a na to neměl náladu.

Kavárna? Noční návštěvníci podobných zařízení většinou vedli hlubokomyslné debaty o filozofii a politice, a to je poslední věc, po které touží.

7

Elf si Walgrava všimla v okamžiku, kdy vstoupil do vévodkynina přeplněného plesového sálu.

Není divu, v pestrobarevné společnosti ve svém černém obleku vynikl. O šestém smyslu, který ji na jeho přítomnost upozornil, nemůže být ani řeč.

Nemohla však popřít vzrušující chvění okolo žaludku a náhle zvlhlé ruce.

Ach bože. To je absurdní.

Přinutila se pohlédnout na lorda Northropa a s úsměvem přijala jeho nabídku k tanci. Cestou na parket se úmyslně na hraběte nedívala.

Přesto cítila neklid. Nebyla zvyklá narážet na Walgrava všude, kam se hne. Co když v ní pozná Lisette?

Začala hrát hudba a Elf se pustila do tance. V duchu se ujišťovala, že to hraběte jistě ani nenapadne.

Dnes večer ji Chantal vystrojila přesně podle svých představ. Světlé vlasy měla nenapudrované a ozdobené drobnými modrými kvítky, které ladily se světle modrou hedvábnou toaletou. Žádné křiklavé černozlaté lemování, ale jen bílé a stříbrné, poseté drobnými perlami. Na krku měla perlový a safírový náhrdelník, jaký by si Lisette nemohla dovolit, ani kdyby sto let šetřila.

Přestože Elf považovala svůj model za nudný, věděla, že společnost jej naopak má za dokonalý a elegantní. Všeobecně byla považována za příjemnou společnici. Fort, který se k hloupé a nevkusné Lisette choval laskavě a dokonce mile, by se však na lady Elfled Mallorenovou zamračil, kdyby mu zkřížila cestu.

Sice se rozhodla, že se na něho nebude dívat, ale dlouho to nevydržela a začala ho hledat.

Hovořil s Minette de Courtances. Ne, nehovořil. On s ní flirtoval! Minette je sice šarmantní mladá dáma, ale je nespravedlivé, že s ní flirtuje, a na Elf se vždy jen mračí!

„Něco se stalo, lady Elf?“

Elf si uvědomila, že se zakabonila, a rychle se na svého tanečníka usmála. „O nic nejde, mylorde. Jen jsem si na něco vzpomněla.“

Zvedl ruku, aby pod ní mohla Elf projít a pak se otočit. „Mohu vám nějak pomoci?“

Elf zavrtěla hlavou. „Děkuji vám, mylorde, ale ne. A teď mi povězte, co víte o Novém Skotsku. Můj bratr tam získal místo, víte.“

To ho dostatečně uklidnilo.

Northrop patřil k mužům, kteří by ji požádali o ruku, kdyby je jen trochu pobídla. Zatímco si povídali a tancovali, Elf přemýšlela, proč to vlastně neudělá. Je mladý, dobře zajištěný, inteligentní, galantní

V jeho přítomnosti však necítila chvění v břiše a nemyslela na sex. Snažila se představit, jak spolu leží v posteli, ale nedokázala to, zatímco s Fortem to bylo tak snadné.

Kdy o něm vlastně začala přemýšlet jako o Fortovi?

Taneční série skončila a Elf Northropa požádala, aby ji doprovodil k tetě Kate. Jinak by jí musel dělat společnost, dokud by ji nevyzval k tanci někdo jiný. Jakmile se osvobodila, začala si povídat s tetou, ale nespouštěla přitom oči z Forta.

Toužila být s ním, nic si nenalhávala. Měla však k tomu i nezištné důvody. Tahle nesmyslná válka mezi rodem Mallorenů a Wareů je nebezpečná. Hodlala ji ukončit.

Dnes večer.

Minette odvedl další gentleman a Fort zůstal sám. Černé šaty jako by ho vyčleňovaly ze společnosti. Určitě je nepříjemné být tak opuštěný, pomyslela si Elf. Velice nepříjemné.

Na druhé straně, to on se rozhodl nosit smutek tak dlouho. Poprvé se zamyslela, proč se tak vlastně obléká. Další záhada, které musí přijít na kloub.

Omluvila se tetě, sebrala všechnu odvahu a zamířila k němu. V půli cesty ji však zastavil lord Bute, velice elegantní v červeném saténu a s napudrovanými vlasy. Hezký skotský lord byl anglickým premiérem, ale všichni věděli, že svého postavení dosáhl jen díky mladému králi, který ho má rád. A králova matka ještě víc. „Lady Elfled, dnes vám to velice sluší.“

Elf se sice usmála a vysekla pukrle, ale věděla, že jeho zájem je falešný. Neměl Malloreny rád, protože Rothgar byl jeho soupeřem v boji o přízeň krále.

Uchopil ji za ruku, takže s ním musela zůstat. Vrhla pohled směrem k Fortovi. Právě si povídal s přáteli.

„A teď mi řekněte,“ řekl Bute, „jak se daří vaší rodině, drahá lady. Neviděl jsem markýze již celou věčnost.“

„Určitě ne déle než týden, mylorde,“ odvětila Elf. „Nedávno byl na královském dvoře. Ale nyní odjel na pobřeží s lordem Cynricem, který odplouvá do Nového Skotska. Rothgar má v plánu navštívit Versailles.“

„A předpokládám že i další místa.“

„Bezpochyby. Máme ve Francii několik panství.“ Zatímco hovořila o jejich vinici poblíž Bordeaux, přemýšlela nad premiérovým tónem. Zněl skoro podezíravě. Ne, ne podezíravě. Pohrdavě. A tvářil se téměř arogantně.

Když zmlkla, řekl: „Mallorenové jsou neuvěřitelně bohatí, lady Elf. Až se markýz vrátí, král by si od něj měl nechat poradit ve finančních záležitostech.“

Políbil jí ruku a odešel. Elf nevěděla, co si má o jejich rozhovoru myslet. Rothgar a Bute byli rivalové, přestože se k sobě vždy chovali zdvořile, tak proč Bute navrhuje, aby se Rothgar ještě více přiblížil ke králi?

Zamyšleně se ovívala vějířem a vzpomněla si, jak Rothgar jednou poznamenal, že Bute by mu ublížil, kdyby měl příležitost. Ale ať přemýšlela, jak přemýšlela, v jejich rozhovoru nezaznělo nic, co by ji mohlo varovat. Až na premiérův podezíravý a arogantní tón.

K čertu s tím. Jako by už tak neměla dost starostí!

Začala se prodírat k Walgravovi, ale pořád se jí to nelíbilo. Jaká další místa? Neuvěřitelně bohatí?

Kristepane! Má snad Bute podezření ohledně původu bohatství rodiny Mallorenů?

Taková drzost! Všechny Butovy peníze pocházely z veřejných zdrojů. Rothgar neodmítal příležitostné dary od krále, ale většina rodinného jmění pocházela z dobře udržovaných pozemků, obchodu a dobrých investic.

Král Jiří si Rothgara bezpochyby oblíbil i proto, že po něm nechtěl žádné peníze.

Fortovi přátelé odešli a Elf rychle zaujala jejich místo.

„Lorde Walgrave, projdete se se mnou?“ Byl to odvážný požadavek, ne však nesmyslný, protože mnoho párů korzovalo po místnosti, zatímco čekaly na další taneční sérii.

Pomalu se k ní otočil a viditelně zvažoval, že ji odmítne. Nakonec však došel k názoru, že by to bylo velice hrubé, a tak jí nabídl rámě.

Pohlédla na jeho ruku. Očekávala, že bude jako Rothgarova, štíhlá a bledá. Byla však velká a opálená. Bezpochyby při jízdě na koni nenosí rukavice.

Zvláštní, že si jeho rukou nevšimla dříve.

Fort nadzvedl obočí a zatvářil se podezíravě. Myslel, že s ním hraje nějakou hru, a chystal se ji odkázat do patřičných mezí!

Rychle vložila dlaň do jeho a začali se procházet, Elf byla sice nervózní, ale úspěšně splnila první krok svého plánu. Korzovat s ním, aby se k nim nikdo nemohl přidat.

Nyní se pokusí přimět ho, aby trochu roztál.

„Chcete nás všechny překvapit, mylorde?“ zeptala se hravě.

„Překvapit, lady Elf?“ Jeho hlas zněl mrazivě.

„Zřídkakdy vás vídáme na společenských akcích.“ Lehce se ovívala vějířem a krátce mu pohlédla do chladného obličeje. Možná by ho mohla trochu rozehřát. „Kdybych byla marnivá, myslela bych si, že mě pronásledujete, Walgrave.“

„Protože jsem sem dorazil až po vás?“ Vrhl na ni překvapený pohled. „Pak jste mě ovšem, drahá švagrová, musela sledovat k Sapfó, protože tam jste přišla jako druhá vy.“ Najednou se zatvářil, jako by mu právě něco došlo. „Vy jste mě opravdu pronásledovala! Nebuďte tak nesmělá, mylady. Jestli po mně toužíte, prostě to řekněte a půjdeme rovnou na věc.“

Elf jeho úvaha naprosto vyvedla z míry. „Pochybuji, že byste se odvážil, mylorde,“ vyštěkla.

Zasmál se, ale neznělo to nepříjemně. „Chcete se vsadit, Vespo? Můžeme to udělat hned teď a tady.“

Elf se zmohla jen na jednoduchou otázku. „Vespo?“

„Vespa znamená vosa.“

„Pak bych byla ráda, kdybyste si odpustil své drzosti, Walgrave.“

„Hodí se to k vám. Ráda dáváte žihadla.“

Zastavil se u velkého podstavce s květinami a otočil se k ní. Zvedl její ruku, aby ji políbil. „Nuže?“ opáčil s úsměvem, ale jeho modré oči byly chladné. „Mnoho dam rádo vyhledává a obtěžuje objekt svého zbožňování. Zbožňujete mě, nejdražší Elf?“

Elf se nenechala vyvést z míry a obdařila ho stejně falešným úsměvem. „Zbožňuji vás asi tak, jako vy mě, nejdražší Forte, protože vy mě obtěžujete stejně jako já vás.“

„Já? Vždyť jsem vás ani jednou nevyhledal! Zato já vás přitahuji jako vosu sladké.“

„Považujete se za sladkého? Kristepane, vy jste asi tak sladký jako nejoblíbenější medicína mého doktora.“

Elf se horečně ovívala vějířem, ale musela přiznat, že má Fort částečně pravdu. Skutečně za ním několikrát sama přišla. K čertu s

ním. Hned by zmizela, nemít podezření, že přesně to si Walgrave přeje. Takovou radost mu neudělá.

Nastal čas uzavřít mír. Nejenže to je správné, ale navíc si tak zachrání tvář. Než stačil vymyslet další urážku, položila mu ruku na paži a pobídla ho, aby pokračoval v chůzi.

„Spatně jste si mé chování vyložil, mylorde.“ Zmírnila pohyby vějíře do pomalého, uklidňujícího rytmu a usmívala se na přátele stojící poblíž, jako by jejich rozhovor nebyl vůbec důležitý. „Jsem jen mírový vyjednavač, to je vše. Vaše sestra je provdána za mého bratra, a proto jste svým způsobem součástí naší rodiny. Nemohu připustit, aby uvnitř naší rodiny panovaly nepřátelské vztahy.“

Opatrně na něho pohlédla.

„Mírový vyjednavač? Tak proč spolu vždycky bojujeme?“

„To není má vina.“

„Že ne? Během těch několika chvil, které jsme byli nuceni strávit spolu, jste nikdy nezaváhala a dala mi žihadlo.“

„Já?“ Elf se uklonila vévodkyni, kterou právě míjeli. „Nemám tušení, nač narážíte.“

„Tak si vzpomeňte na naše první setkání. Okamžitě jste mě obvinila, že jsem bezcitný člověk.“

Elf překvapilo, že si to pamatuje. „Protože jste ubohou Chastity vůbec nepodpořil ve chvíli, kdy to nejvíce potřebovala“

„Celý svět ji považoval za zpustlou a nemravnou. Přistihli ji s mužem v posteli! I já jsem ji viděl.“

„Mí bratři by mě v takové chvíli neopustili!“

„Můžeme se jen modlit, abyste se do takové situace nikdy nedostala. A nezapomínejte,“ dodal, „že jsem se utkal v souboji s jejím svůdcem, jak mi velela bratrská povinnost.“

„Utkal jste se se Cynem, vy lotře, a ne s tím příšerným Vernhamem!“

Proč se, proboha, musí pořád hádat?

Walgrave zvážněl. „Vernhama jsem srazil k zemi, ale váš proklatý bratr mi nedovolil, abych ho zabil. Nezapadalo to do jeho intrikářského plánu.“

„Rothgarův plán vyšel,“ upozornila ho Elf. „Cyn s Chastity se vzali.“

„Ale můj otec zemřel.“

Náhle se přestali hašteřit. „Nedalo se nic dělat,“ řekla tiše. „Zešílel a pokusil se zabít královu matku.“

„K šílenství ho ovšem dohnal váš bratr.“

„Ne. Možná ho Rothgar vyprovokoval, ale váš otec již musel být nepříčetný. Chastity mi pověděla o tom, jak ji věznil v Maidenheadu. Prý ji i bil a vy jste mu v tom zabránil.“

Uhnul pohledem. „Není divné, když otec trestá dceru, která se spustila.“

„Takže byl zcela při smyslech?“

Cítila, jak je napjatý, jako by bojoval s neviditelnými pouty, nebo jen s ošklivými vzpomínkami. „Ne, nebyl při smyslech. Činilo mu potěšení, že jí ubližuje. Myslím, že by ji klidně i zabil. Ale“

„Ale vy jste nechtěl, aby zemřel, protože to byl váš otec. Chápu vás.“

Znovu se na ni podíval a dokonce se i pousmál. Velmi smutně. „Nic nechápete, Elf, protože vy máte v životě štěstí, ne smůlu.“ Opět se zastavil, tentokrát u okna. „Přestaňte s tím usmiřováním. Stejně neuspějete. Můj otec byl problematický člověk, ale váš bratr jeho i mě využil jako loutky. Oba nás zničil a to mu nikdy nezapomenu.“

„To váš otec se provinil, ne můj bratr.“

„Já zkrátka hájím otce, vy zase bratra. Věříte v pevné rodinné vazby. Očekáváte, že vás budou vaši bratři podporovat i v případě, že něco provedete. Takhle to ovšem nefunguje jen u Mallorenů.“

Poprvé spolu mluvili vážně a Elf si musela přiznat, že se jí to příliš nedaří. „Ale váš otec je mrtvý,“ protestovala. „Je to minulost. Copak čas nezhojí všechny rány?“

„Zdá se že ne. Pomsta však může mít velice hojivé účinky.“

„Nedovolím, abyste vyzval některého z mých bratrů na souboj!“

Bylo to směšné prohlášení, ale k Elfinu překvapení se Fort pousmál. „Ubodáte mě k smrti, abyste tomu zabránila?“

Tohle nebyl Walgrave, jakého znala Lisette. „Udělám cokoliv, abych tomu zabránila. Jste součástí naší rodiny, přestože se to snažíte popřít. Nedovolím, abyste se zničil.“

Nechápavě na ni pohlédl. „Chcete říct, že si děláte starosti o měl‘“

„Jistěže! Nezapletl jste se do toho zmatku úmyslně a není správné, abyste tolik trpěl. Nějak si však nedokáži představit, že by se vám ulevilo, kdybyste zabil Rothgara. Navíc by to nebylo vůbec snadné.“

„Možná by se mi ulevilo, kdyby on zabil mě.“

Jeho bezvýrazný tón ji chytil za srdce. Musí se cítit opravdu strašně, když si přeje zemřít. Loni se pokoušel vyzvat Bryghta na souboj. Byl to snad pokus o sebevraždu?

„Ubohá Elf,“ pronesl téměř něžně a lehce se dotkl její tváře, „úplně jste zbledla. To já jsem poznamenal vaši bezstarostnou existenci svou temnou duší.“

Jeho dotek ji překvapil. Celé její tělo se rozechvělo jako struna harfy. Výraz v jeho obličeji se změnil. Stále se tvářil vážně, ne však chladně.

„Můžete se uklidnit,“ řekl. „Přestanu se snažit Mallorenům ublížit. Nějakou dobu jsem o tom přemýšlel a vy jste mi pomohla se rozhodnout. Nastal čas chovat se laskavěji. Jestli mě vaši bratři znovu neurazí, z mé strany jim nehrozí žádné nebezpečí.“

„Děkuji vám,“ vykoktala Elf, která se ještě stále nevzpamatovala z jeho doteku.

„Nemáte zač,“ odvětil lehce. „A aspoň můžete věnovat všechnu svou energii hledání manžela, abyste nakonec nezemřela jako stará panna.“

Krátce jí políbil ruku, uklonil se a nechal ji samotnou s rozjitřenými city.

Po chvíli si Elf uvědomila, že stále stojí na místě, kde ji opustil. Rychle vykouzlila na tváři úsměv a vracela se ke své tetě. V duchu zaklela. K čertu s ním! Proč musí mít ten chlap vždycky poslední slovo!

Ve skutečnosti to však vůbec nebylo podstatné.

Sebevražda. Uvažoval o tom, že se zabije, nebo se nechá zabít. Má už tohle období za sebou? Tvrdil, že nastal čas chovat se laskavěji, což vzbuzovalo jisté naděje.

A co jeho slib ukončit boj s jejími bratry? Měla by mít radost, ale přesto ji bolelo u srdce.

Zahloubaná do myšlenek změnila směr a vydala se do dámské odpočívárny. Doufala, že tam nikdo nebude a ona může nerušeně přemýšlet.

Kromě dvou komorných byla místnost opravdu prázdná. Elf se uvelebila na pohovku, ovívala se vějířem a dívala se do temné budoucnosti.

Zvláštní, že první smysluplný rozhovor, který s Fortem Warem vedla, bude zřejmě zároveň jejich posledním.

Kde by na sebe v budoucnu mohli narazit? Dnes sem Fort sice přišel, ale jinak se na plesech a večírcích neobjevoval. Naopak Elf se zřídkakdy účastnila akcí pro pány, kde se sportovalo či probírala politika, a pochopitelně nenavštěvovala herny ani nevěstince.

Měla by se radovat, že nepřátelství mezi jejich rodinami skončilo. Vzhledem k nebezpečí, které jim od Forta hrozilo, by se jí mělo ulevit, že se přestane vměšovat do jejich rodinných záležitostí. Místo toho však cítila smutek, protože se již nebudou setkávat. Její city k němu jsou zřejmě silnější, než si až doposud připouštěla.

A on ji považuje za obtížný hmyz.

Vybavila si dvě nedávné společenské akce, na kterých se sešli. Vztahy mezi jejich rodinami ji zřejmě ovlivnily a možná se chovala trochu útočně, ale opravdu ho bodala žihadlem jako vosa?

Zřejmě ano. Na druhé straně člověk ho musel popíchnout, aby ho vytáhl z tmavé ulity, takže toho nelitovala. Vlastně své chování hodlala zopakovat!

Zamyslela se a došla k názoru, že se jí setkání s ním vždy líbila, přestože ho zpočátku považovala za mrzouta. Od prvních okamžiků vzbudil její zájem a navíc ji fyzicky přitahoval.

Díky vauxhallskému dobrodružství dostala nejasná přitažlivost konkrétní podobu. Jeho tělo, ústa, to, jak chutnal, si dokázala znovu vybavit. Vlastně na něho myslela téměř neustále.

Ještě silnější vliv na ni mělo vědomí, že nyní již nezná jen jeho tělo, ale i duši. Viděla ho, jak uvolněně se chová v přítomnosti přátel. Chtělli, dokázal být velmi příjemný. Nebyl svatý, ale uměl být ohleduplný, laskavý a vtipný.

Dokonce se dovedl i radovat.

Elf se smutně usmála, neboť si vybavila, jak jí Chastity i Porcie tvrdily, že Fort není tak zlý, jak na první pohled vypadá. Ukázalo se, že měly pravdu.

Co by mohla udělat, aby tomu slibnému mladému muži pomohla překonat jeho hořký cynismus?

Náhle si vzpomněla na krvelačné Skoty a velezradu. Tolik si přála, aby byl Fort veselý a bezstarostný mladík. To se jí však nesplní, skončíli na šibenici či popravčím špalku.

Vstala a zkontrolovala svůj vzhled v zrcadle. Povinnosti volají. Musí vymyslet, jak zrádce polapit.

Pak možná, ale jen možná, dá Fortovi další žihadlo a uvidí, co se stane.

Návštěva plesu vévodkyně z Devonshiru nevyléčila Fortův neklid, protože nyní musel na Elfled Mallorenovou myslet ještě více. Možná začíná být stejně posedlý jako jeho otec.

Elf Mallorenová!

Horší objekt zájmu si už najít nemohl, ale přesto po ní toužil. Ne fyzicky, ačkoliv ani to nemohl zcela popřít, ale spíše ji chtěl vlastnit. Přál si, aby byla jen jeho.

Tohle poblouznění začalo, jakmile řekla, že si o něho dělá starosti. Až do té chvíle si myslel, že její oddanost a povzbuzující náklonnost je zaměřená výhradně na její rodinu. Tolik jim záviděl. Jeho vlastní sestry ho měly také rády, ale rodinná tragédie je všechny poznamenala. Jejich láska nebyla tak jednoznačná jako cit, kterým Elf zahrnovala své bratry.

Představoval si, jaké by to bylo mít někoho jen pro sebe, někoho, kdo by v něj věřil, důvěřoval mu, komu by na něm záleželo, kdo by si s ním povídal

Panebože. Ještě nedávno mu její štěbetání lezlo na nervy.

Nyní si však uvědomil, že to je zbraň, kterou si sama vybrala.

Fort tiše zaklel a zaklepal na střechu kočáru. Když kočí otevřel dvířka, Fort mu přikázal, aby ho odvezl k signoru Angelovi, nejvyhlášenějšímu instruktorovi šermu v celé Anglii. Dokonce ani v tuto pozdní hodinu Angelo neodmítne svého nejbohatšího žáka.

Fort k němu začal chodit pravidelně a cvičil se, aby dokázal porazit Malloreny.

„Co vás sem přivádí v tuto hodinu, mylorde?“ divil se Ital, ale poslušně Forta vedl do tréninkové místnosti, prázdné prostorné komnaty, kterou zdobily jen rozvěšené masky a zbraně.

„Rozmar,“ odvětil Fort a sundal si kabát a vestu. „Zaplatím vám desetkrát více než obvykle, Angelo.“

Italovi se zablýsklo v očích, uklonil se a začal rozsvěcet pochodně.

Fort si zul boty, vybral si ochrannou masku a kord a zaujal pozici. „Koho chcete dneska zabít, mylorde?“ zeptal se Angelo a postavil se proti němu. „Třeba vás.“

Angelo se zasmál a zvedl kord k pozdravu. „Bnone fortuna! Ale já vás za vaši nestydatost nezabiji. Souhlasím s vašimi přehnanými požadavky, příteli, jen proto, že nechci, abyste zemřel dříve, než najdete svou cestu.“ Učinil výpad, který Fort odrazil.

„Dnes v noci,“ řekl Fort a zaútočil, „nechci nikoho zabíjet. Prostě jsem jen neklidný.“

„Aha!“ vykřikl Ital a úspěšně vracel údery. „Takže je za tím žena. Konečně, příteli!“

„Vůbec ne!“ bránil se Fort, ale pak zmlkl a raději se soustředil na Angelovy nebezpečné výpady.

8

Elf se chtěla vyhnout Amandinu zkoumavému pohledu, a tak následujícího rána posnídala v posteli.

Snažila se soustředit na zradu, ale myšlenky na Forta jí vybuchovaly v hlavě jako ohňostroj a činily všechno ostatní nepodstatným. To jeho bolest ji dostala do takového stavu, pomyslela si a vzala si koláč s rozinkami. Na plese u vévodkyně z Devonshiru sundal svou cynickou masku a Elf viděla, jak ve skutečnosti trpí. Nesnesla, aby se někdo takhle trápil.

V noci nemohla spát a pořád o něm uvažovala. Nakonec došla k závěru, že podstatou jeho problému je otcova smrt.

Než Fort zdědil šlechtický titul, byl divoký a miloval zábavu. Vždy býval vznětlivý, ale jakmile se jeho rodina ocitla v krizi, vztek a zloba převážily jeho dobré vlastnosti. Stále to však nebyla ona temná hořkost. Ta se objevila až po tragickém maškarním bále v Rothgarově opatství.

Tesknil po otci?

Zřejmě ne. Ovlivňovalo ho cosi temnějšího a nebezpečnějšího než smutek.

Elf se ušklíbla a lněným ubrouskem si otřela z, prstu drobky. Moc toho nesnědla, ale neměla vůbec chuť.

Znovu si vybavila loňský bál a uvědomila si, jak malou pozornost věnovala smrti starého hraběte. Nebyla v hale, když došlo k výstřelu. A okamžitě poté se musela postarat o princeznu Augustu a několik dalších žen, které omdlely. Záhy nato se vrhla do zařizování Cynovy a Chastitiny svatby.

Nyní vzpomínala, co se tehdy stalo. Musí to zjistit! Nikdo nebude mít klid, dokud to neudělá.

Znepokojeně si uvědomila, že je třeba počkat, až se některý z bratrů vrátí, aby se dozvěděla něco nového.

Kde proboha jsou? Poslala jim vzkaz již před třemi dny. Aspoň jeden z nich by se měl objevit. Všechno začínalo být příliš složité a propletené, příliš nebezpečné, aby to vyřešil jeden člověk.

Co dělají sloužící? Až doposud za ní nikdo nepřišel. Najednou ji napadlo, že třeba Grainger neuposlechl jejího rozkazu a úmyslné ji neinformuje. Jestli je to pravda, nechá ho vyhodit! Zazvonila na

Chantal, vstala z postele a rychle napsala Graingerovi vzkaz, v němž žádala o vysvětlení.

Komorné přikázala, aby dopis předala lokajovi a zařídila, aby byl okamžitě doručen.

Oblékla se a sešla dolů. Zjistila, že Amanda odešla navštívit svoji starou chůvu a nechala jí k prostudování hromádku pozvánek. Elf se jimi bez zájmu začala probírat. Společenské akce jí najednou připadaly zbytečné, ačkoliv na druhé straně potřebovala rozptýlení.

Nejraději by neklidně přecházela po pokoji a čekala na zprávu od Graingera, nakonec se však ovládla, posadila se na slunce a začala vyšívat jako slušně vychovaná dáma.

Chtěla probrat zrádný plán a rozhodnout se, co podnikne, ale myšlenky na Forta, které se jí stále honily hlavou, jí to nedovolovaly. Najednou odhodila vyšívání a rozběhla se zpátky k hromádce pozvánek.

Tady je to! Vytáhla jednu kartičku. Lady Yardleyová pořádá maškarní bál. Lady Yardleyová je slušná dáma a její bál bude něco zcela jiného než ten, který se konal ve Vauxhallu. Proč ji tedy ta pozvánka tak zaujala?

Elf si uvědomila, na co myslí.

Lady Yardleyová je Fortova teta. To znamená, že by se tam mohl objevit. A ona by se znovu mohla vydávat za Lisette. Jestli Fort přijde, třeba pozná šarlatově červené šaty lemované zlatem a vyhledá ji. Třeba se v tom prostředí Elf znovu setká s jeho laskavým úsměvem.

Pochopitelně je tu riziko, že ji pozná, což by bylo trapné a možná i nebezpečné.

Elf zachvátilo vzrušení a nervozita. Zírala na elegantní pozvánku a z myšlenek ji vytrhlo až zaklepání na dveře.

Dovnitř vstoupil Amandin lokaj. „Nějaký člověk jménem Roberts by s vámi rád hovořil, mylady.“

Roberts?

Kdo je Roberts?

Vtom si Elf vzpomněla, že se tak jmenuje jeden ze sloužících, kteří měli za úkol sledovat Forta. Ulevilo se jí. Konečně má co dělat.

Králi hrozí velké nebezpečí, připomínala si v duchu, když spěchala za lokajem. Přesto pořád myslela na to, jak se obléká do šarlatových šatů, aby si užila hříšnou noc s Fortem Warem!

Lokaj ji dovedl do pokoje hospodyně, kde čekal Roberts oblečený jako bohatý obchodník. Určitě bez problémů zapadl do městského davu.

Jeho slova však Elf radost neudělala.

„Bohužel vám nemám co říct, mylady.“

„Vůbec nic?“ Elf se zklamaně posadila.

Roberts pokrčil rameny. „Hrabě dělá to co každý druhý, mylady. A lidé z jeho domu také nic podezřelého nezpozorovali. Jen před několika dny si přivedl domů prostitutku, která mu později utekla. Tedy,“ dodal a poškrábal se na nose, „ráno byla pryč a hraběti se to příliš nelíbilo.“

Elf se modlila, aby jí nezrudly tváře. „Nevím, co je na tom zajímavého.“

Pochopil to jako výtku. „Omlouvám se, mylady.“

„Všiml sis, že by ho někdo sledoval?“

„Nic takového, mylady, ale jedná se o rušnou ulici, tak je možné, že jsem je přehlédl, pokud si počínají obzvláště chytře. Rovněž ho mohou pozorovat z některého okolního domu. Několik děvčat tvrdilo, že se jim něco nezdá. Ale znáte ženy“ Odmlčel se a diplomaticky se zadíval do zdi.

„Ano, znám,“ odpověděla Elf suše. „Takže mají dojem, že ho někdo sleduje, ale tys nikoho podezřelého neviděl. Ani v noci? Myslela bych si, že v noci byste je mohli snadno odhalit.“

„Promiňte, mylady, ale proč by hlídali dům v noci, když hrabě spí? Jestli provádí něco zajímavého, pak za ním slídí ve dne, a to není tak snadné odhalit, když je všude kolem tolik lidí.“

„Takže jste nic nezjistili.“ Elf byla zklamaná a začínala mít strach. Možná nastal čas, aby vyhledala někoho povolaného a řekla mu, co ví.

Co mu však má povědět? Ze muž jménem Murray s někým probíral, jak chtějí jakobité zabít krále? A že je do toho zapleten i hrabě z Walgravu? A že ten rozhovor vyslechla na Druidské stezce ve Vauxhallu, kde se vydávala za Francouzku jménem Lisette Belhardi?

Zavřeli by ji do blázince!

„Nic. Až na tu místnost ve sklepě, kterou hrabě nechal hlídat.“

Elf na muže překvapeně pohlédla. „Cože?“

„Vypadá to, že tam hrabě před několika dny něco schoval, mylady, a přikázal, aby to místo neustále střežili dva muži. Nikdo však netuší, co je uvnitř. Nikdo.“

„Může to být člověk?“

Roberts zakroutil hlavou. „Nenosí tam jídlo ani pití. Navíc ta věc není příliš velká. Chcete, abychom se na to podívali?“

Elf přemýšlela, co by to mohlo být, avšak nic ji nenapadalo. „Zvládnete to, aniž byste vzbudili podezření?“

Roberts se znovu poškrábal na nose. „Nebude to snadné, my lady. Existuje jen jeden klíč a ten hrabě nosí stále u sebe. Navíc muži, kteří tam hlídají, jsou velice svědomití. Mohl bych však požádat některého z našich lidí, aby zkusil zjistit více.“

„To by bylo výborné, ale ať zbytečně neriskují. Nechci, aby hrabě pojal nějaké podezření. A co ti Skotové? Ptali jste se na ně v hostincích?“

„Ano, mylady. Ve městě je dost Skotů, ale žádný neodpovídá popisu, který jste nám dala.“

Elf si hlasitě povzdechla. Jestli ti lidé opravdu plánují vraždu krále, pak se již možná blíží k cíli, zatímco ona přešlapuje na místě. Začínala si myslet, že si to třeba jen špatně vyložila, ale ten záhadný předmět ve Walgravově domě znovu vzbudil její podezření. Zkoušela si představit, co může mocný hrabě skrývat v zamknuté a pečlivě střežené místnosti, od níž má klíč jen on sám. Musí to být něco důležitého a nebezpečného.

Fort měl sloužící, kteří za něj vyřizovali úplně vše, i velice osobní záležitosti, určitě tedy jde o něco tajného.

O něco, co je spojeno s velezradou.

Potřebuje vědět, co Fort schovává.

Elf si uvědomila, že přechází po malém přeplněném pokoji a že ji Roberts zvědavě pozoruje. Krucinál. Její myšlenky se vydaly po velice vzrušující a nebezpečné cestě.

Jeden člověk by dokázal zjistit, o co se jedná, jistá šarlatová dáma jménem Lisette. Ale jen pod podmínkou, že se stane Fortovou milenkou.

Elf se zastavila a zadívala se do prázdného krbu. V ústech měla sucho a srdce jí bušilo jako o závod, ale přesto pociťovala příjemné vzrušení. V hlavě jí zrál plán, v němž se pojila její touha a povinnost ke králi.

Snad může vyjít.

I když je velice nebezpečný.

Musela by udělat něco opravdu hříšného. Něco, po čem toužila déle, než si připouštěla

„Myslím, že bychom se měli pokusit je vylákat ven,“ vyhrkla a samotnou ji to překvapilo.

„Promiňte, mylady. Co jste říkala?“

Elf se znovu zamyslela nad svým plánem a pak se zhluboka nadechla. „Zítra večer pořádá lady Yardleyová maškarní bál ve svém domě v Clarion Street. Hrabě se tam určitě objeví, jelikož lady Yardleyová je jeho teta.“

Překvapilo ji, jak klidně její hlas zní, protože srdce jí bilo jako zběsilé.

Pokračovala: „Přítomna bude i žena v nápadných šarlatových pruhovaných šatech. Ještě před půlnočním odmaskováním s hrabětem odejdou. Jestli bude dům sledovat někdo z těch Skotů, pak se za nimi určitě pustí a vy byste je mohli odhalit.“

Roberts se poškrábal za uchem. „Kdo je ta žena, mylady? A proč by ti Skotové měli vyjít z úkrytu, jakmile se objeví?“

Elf ho zpražila mallorenovským pohledem. „Je rovněž v našich službách, více vědět nepotřebuješ. Hlavně si dávejte pozor, ať ty Skoty neztratíte z dohledu. Kdyby na tu ženu zaútočili, musíte ji ochránit. Ovšem pokud možno je nezabíjejte. Raději je zajměte.“

Připadalo jí velice zvláštní, že mluví tak klidně o pronásledování a násilí, ale Roberts se netvářil vyděšeně. Jen přikývl. „Jak si přejete, mylady. Ještě něco?“

„Hlavně se snažte, aby vaší pozornosti neunikl nikdo, kdo projeví zvláštní zájem o tu dámu a hraběte, a zjistěte, kde se ti muži schovávají. Nejvíce mě pochopitelně zajímá Murray.“

„Jistě. Muž střední postavy, se světlými vlasy.“

„Ano.“

„A ta žena v šarlatových šatech?“

„Je jen pouhá návnada. Nebudeli v nebezpečí, nemusíte jí dále věnovat pozornost.“

Roberts se uklonil a otočil se ke dveřím. Elf si ještě na něco vzpomněla.

„Robertsi“

„Ano, mylady?“

„S tou věcí schovanou ve sklepní místnosti počkejte do zítřka.“

Zdálo se jí to, nebo se opravdu zatvářil pochybovačně? Když však promluvil, jeho hlas zněl zdvořile. „Jak si přejete, mylady.“

S těmi slovy odešel a Elf se chytila za hlavu. Co to proboha udělala?

Na první pohled se její plán jevil jako rozumný. Opravdu by mohl vytáhnout Skoty z úkrytu.

Murray a jeho lidé Forta určitě sledují. O tom nemůže být pochyb. Jakmile se Fort znovu objeví s tajemnou dámou po boku, poznají ženu z Vauxhallu. Vycítí příležitost umlčet ji a pustí se za nimi.

Elf doufala, že se vyhnou otevřenému útoku, protože pak by nemohla provést druhou část svého plánu, zjistit, co Fort skrývá ve sklepem.

Nejprve se však musí stát jeho milenkou.

Jistě, bude trvat na tom, že si nechá masku. Snad Fort na její podmínky přistoupí.

Vzpomněla si na jeho polibek, doteky, úchvatné tělo Pohoršené si zakryla dlaní ústa. Nedokázala potlačit vzrušení. Už se nemůže dočkat večera.

Opravdu je hříšná, o tom není pochyb!

Rychle se vrátila do obývacího pokoje. Přestože se snažila tvářil nenápadně, byla přesvědčená, že každý určitě odhalí, jak je nemravná. Připadala si, jako by to měla napsáno na čele!

Znovu se chopila vyšívání, ale okamžitě ho zase odložila a zadívala se před sebe.

Jak jsi mohla? ptalo se její slušně vychované já.

A proč ne? oponovala dračice, která kdysi se svým stejně starým bratrem vyváděla lotroviny.

Jelikož jediný muž, po kterém toužila, ji nikdy chtít nebude, vypadá to, že s největší pravděpodobností zůstane neprovdaná. Byla by hloupá, kdyby chtěla zemřít jako panna. Nyní má příležitost přijít o nevinnost s mužem, který ji přitahuje, a zároveň zůstat v utajení.

Elf si povzdechla a pomyslela si, že v tomto případě jde o víc než o pouhý sex. Tolik si přála znovu spatřit Forta v jeho laskavější podobě, tak, jak se ukázal Lisette a částečně i hostům u Sapfó. Chtěla ho vidět šťastného.

Sex ho určitě udělá šťastným.

Toužila opět vidět jeho nahé tělo. Vzpomněla si, jak ji vybízel, aby si s ním dělala, co ji napadne

Elf polilo horko a začala se ovívat rukou.

Ach bože. Už rozuměla, proč se lidé někdy chovají kvůli lásce jako blázni.

Chová se i ona hloupě?

Pravděpodobně. Ale je jí to ukradené.

Její báječný plán měl jedinou trhlinu, převlek. Jestli ji Fort odhalí, znamená to konec. Budou napudrované vlasy a maska stačit i v těch nejintimnějších chvílích?

Elf se rychle vydala do svého pokoje, našla masku a nasadila si ji na obličej. Zkoumavě se zadívala do zrcadla a spokojeně si oddechla. Ano, je to dobré. Takhle ji nikdo nepozná. A budeli mluvit francouzsky, nepozná ani její hlas.

Již jednou to vyšlo a vyjde znovu, zvláště když m u tentokrát poskytne vášnivé rozptýlení.

Vášnivé rozptýlení. Ještě stále přesně nevěděla, co si má pod tím pojmem představit.

Ale již brzy to zjistí.

Zítra v noci.

*

Následujícího večera se Elf vypravila do domu lady Yardleyové plna očekávání i pochybností. Měla na sobě stejné šaty jako tehdy ve Vauxhallu, až na Amandino červené domino, které vyměnila za lehký smetanově bílý plášť. V kombinaci s napudrovanými vlasy a bílou maskou musela vypadat jako nevinnost sama.

To je jasný důkaz toho, že není radno hodnotit lidi podle jejich vzhledu! Panenská bělost pouze skrývá odvážné šaty, které Fort určitě pozná, a hříšnou ženu, jež doufá, že ráno již nebude pannou.

„Divím se, že ti Chantal nedala výpověd,“ prohodila Amanda, jakmile kočár zabočil do Clarion Street. „Málem plakala, když jsi trvala na tom, že si na dnešní bál oblečeš tyhle šaty. Máš opravdu příšerný vkus, Elf.“

Elf se na ni ušklíbla. „To jen vy všichni se oblékáte nudně a usedle. Mám už po krk těch cudných bledých barev.“

„Sluší ti.“

„Já si to nemyslím.“ Kočár začal zastavovat a Elf prudce rozevřela vějíř, který si nechala vyrobit speciálně pro dnešní večer. Z jedné strany byl perleťový a ladil s jejím vrchním oděvem. Druhá strana byla červená, černá a zlatá, barvy její druhé osobnosti. „Dnes večer jsem opět Lisette Belhardi, záhadná francouzská svůdnice, a mohu se oblékat, jak se mi zlíbí.“

Amanda zakroutila hlavou. „Pořád nevím, čeho tím chceš dosáhnout.“

Elf měla pro přítelkyni připraveno vysvětlení. „Prostě se chci znovu potkat s Fortem a přátelsky s ním promluvit.“

„Myslím, že je za tím víc.“

„Bavit se flirtováním s nepřítelem je ti málo?“

„Pamatuj si, drahá Elf, že tě dobře znám. Ty máš něco za lubem.“

„Možná,“ připustila Elf a zavřela vějíř. Lokaj jí pomohl vystoupit.

Cestou po osvětleném schodišti se Elf rozhodla ještě jednou k tématu vrátit. Jakmile je obklopili další hosté a komorné, rychle se k přítelkyni otočila a zašeptala: „Ano, mám něco za lubem, Amando. Jestli půjdu pryč s Walgravem, nepokoušej se mě zastavit.“

„Ty s ním chceš odejít?“ vykřikla Amanda, ale pak rychle ztišila hlas. „Elf, rozmysli si to dobře!“

Elf podala komorné plášť a rozevřela vějíř barevnou stranou ven. „Rozmyslela jsem si to, to mi věř.“

Chvíli bylo ticho, ale potom Amanda obrátila oči v sloup. „Vlastně o nic nejde, Walgrave je pro tebe vhodný partner. Klidně si ho sváděj. Domnívám se, že se nic strašného nestane.“

Znělo to téměř spokojeně, což Elf pobouřilo. „Amando, opravdu nemám v úmyslu se za toho muže provdat.“

Přítelkyně jen s úsměvem zakroutila hlavou a zamířila do sálu.

Elf pobouřeně zasyčela. Amanda si zřejmě myslí, že s Fortem cukrují jako hrdličky! Hrdličky ale do sebe neklovou, až jim teče krev.

Zatím však nedokáže jejich vztah přesně určit.

Taneční sál v domě lady Yardleyové nebyl příliš velký, ale dobře osvětlený a bohatě vyzdobený. Uvnitř se bavil, smál a tančil početný dav v kostýmech a maskách.

Jelikož se bál konal v soukromém domě, více lidí dalo přednost maskám před dominem. Elf si pomyslela, že Forta aspoň snadněji najde. Určitě bude v černém, jako vždy. Zatím ho však nikde neviděla.

Kruci. Doufala, že Fort bude oblečený podobně jako ve Vauxhallu, v obyčejných šatech a s úzkou maskou přes oči. Kdyby si vzal domino nebo nějaký nápaditější převlek, nemusela by ho hned poznat.

Co když tu vůbec není a ani nepřijde?

Ta možnost ji trápila od chvíle, kdy vymýšlela svůj plán. Dokonce zvažovala, že mu pošle krátký dopis jako Lisette, aby ho sem přilákala. To jí však připadalo příliš riskantní, a tak doufala, že se aspoň na chvíli zastaví na každoroční největší společenské akci u své tety.

Stále nezahlédla nikoho, kdo by jí ho připomínal.

Pokrčila rameny a snažila se nepodléhat panice. Jestli tu je, jistě si jí všimne. Na šarlatově červené pruhované šaty určitě nezapomněl.

Jelikož zde všichni byli inkognito, odpadlo vítání s hostitelkou a Elf s Amandou se vrhly do davu, který si užíval anonymní zábavy. Okamžitě se u nich zastavil štíhlý gentleman v nabíraných kalhotách, uklonil se Elf a požádal ji o tanec. Elf mu vyhověla, ačkoli to v žádném případě nemohl být Fort. Během tance ho zahrnovala otázkami, aby odhalila jeho pravou totožnost, a on se snažil o totéž.

Elf mluvila francouzsky a její partner rovněž, i když ne tak dobře. Po chvíli se rozloučili. Elf se domnívala, že se zřejmě jednalo o nějakého velvyslance, pravděpodobně ze Španělska.

Jejím dalším partnerem se stal pirát z minulého století. Poznala sira Cronana Darbyho, velice příjemného a veselého člověka. Francouzsky mluvil příšerně, ale v křiklavě žluté košili a kalhotách zdobených volánky vypadal docela dobře, a Elf se ani nebránila, když ji vylákal do kouta a ukradl jí polibek.

S Fortovým polibkem se to však nedalo srovnat, pomyslela si, když ji k sobě přitiskl. Pak si povzdechla. Nyní tedy bude všechny muže srovnávat s Fortem. A tomu se nevyrovná nikdo.

Sir Cronan jí navrhl, aby si našli klidnější místo, ale Elf ho vesele odmítla a vrátila se do sálu, aby byla na očích. Sice doufala, že si jí Fort sám všimne, ale přesto si pozorně prohlížela každého vysokého muže, kterého zahlédla. Chvíli tancovala s pánem v dominu, jenž byl příliš malý, aby ji mohl zajímat, a nepřestávala přitom sledovat okolí. Všimla si několika mužů, kteří odpovídali postavou, ale byla si téměř jistá, že ani jeden z nich není Fort Ware.

Taneční série skončila a Elf se podívala na hodiny. Vyděsilo ji, jak rychle čas plyne. Bylo půl jedenácté a o půlnoci se všichni odmaskují a půjdou si dát večeři. Do té doby musí najít Forta a odejít s ním.

Třeba opravdu nepřišel.

Elf cítila, jak se jí stáhl žaludek.

Vtom si všimla vysokého muže v hnědém dominu. Napadlo ji, že si Fort tentokrát záměrně nevzal černé šaty, aby zůstal v utajení. Rychle se omluvila svému společníkovi a následovala tajemného pána do předsálí, kde se podávaly nápoje.

Muž právě přijal od sluhy sklenici vína. Elf do něho lehce narazila, takže pár kapek vylil.

„Oh, monsieur!“ vyhrkla. „Je vous demande pardon!“

Utřel si ruku do ručníku, který mu lokaj rychle podal, a odvětil bezchybnou francouzštinou. „Nic se nestalo, drahá dámo. Mohu vám nabídnout trochu vína?“

Nebyl to Fort. Elf se přinutila k úsměvu. „Ano, pane, to budete velice laskav.“

Nyní s ním musela ztrácet drahocenné minuty. Po chvíli se vrátila do sálu a potkala lorda Ferrona v tóze a s vavřínovým věncem na hlavě. Byl to jeden z jejích dlouholetých nápadníků, ale zřejmě ji nepoznal. Elf jeho pozvání k tanci přijala. Alespoň zjistí, zda zvolila dobrý převlek.

Brzy jí došlo, že udělala chybu. Sice ji nepoznal, ale dělalo mu velké problémy zvládnout tógu i partnerku. V jednu chvíli se mu látka sesmekla z ramene a odhalila hrudník. Elf s překvapením spatřila, jak ho má úzký.

Vždy Ferrona považovala za dobře stavěného mladíka, ale za svoji přitažlivost evidentně vděčil krejčímu. Také si všimla, že má prořídlé vlasy a kouty. Není divu, že pořád nosí paruku.

Je opravdu nespravedlivé, že muži chodí tak zahalení! Ženy musejí nosit šaty s výstřihy a odhalovat paže, a to o jejich postavě leccos prozradí. To pánové skrývají vše!

Mohla by se mu ještě podívat na nohy.

Nenápadně pohlédla dolů. Její předpoklad se vyplnil, Ferron má hubená lýtka a určitě nosí v punčochách vycpávky, jistě, i hubeňour s řídnoucími vlasy může být velice milý člověk, ale dáma má přece právo vědět, co se skrývá pod oděvem.

Možná by měla začít prosazovat hnutí za odhalování mužského těla!

Vtom koutkem oka zahlédla mnicha v kapuci. Dlouhá černá kápě muže zcela zahalovala, ale přesto ji jeho chůze zaujala a okamžitě si vybavila osobu, kterou si tak dobře pamatovala.

Všiml si jí? Určitě. Její šarlatově červené šaty se nedají přehlédnout.

Jak to, že nejde za ní? Mířil ke dveřím stejně povýšeně jako tehdy ve Vauxhallu. Odchází!

Elf se rychle omluvila Ferronovi a vyrazila za mnichem. V duchu proklínala veselý dav. Zadýchaná doběhla ke schodišti a viděla, jak schází dolů k hlavnímu vchodu.

Přehnala se kolem něho a zastavila až dole pod schodištěm. Také

on zůstal stát.

Elf zvedla hlavu. Instinkt ji nezklamal. Poznala Forta. „Madam?“

Tyčil se dva schody nad ní a Elf vystoupila o schod výš, aby nemusela tolik zaklánět hlavu. „Monsieur le comte.“

„Přejete si něco?“ zeptal se francouzsky, ale jako by mluvil s naprosto cizím člověkem.

Zřejmě se kvůli ztracené Lisette příliš netrápil!

Elf si nadzvedla šarlatovou pruhovanou sukni. „Slíbil jste mi, že mi dáte lekci dobrého vkusu, mylorde.“

„Myslím, že se mýlíte.“ Ustoupil stranou, aby kolem ní mohl projít.

Elf ho chytila za provaz kolem pasu. „Myslím že ne. Dáma má právo změnit svůj názor.“

Otočil se k ní, pak ji popadl za paži a zatáhl do nedalekého přijímacího pokoje. „Zešílela jsi?“ vyštěkl a zavřel dveře.

Zase se vztekal. Prudce ji pustil.

„Proč to říkáte, mylorde?“

Stáhl si kapuci a odhalil nenapudrované vlasy, které mu volně spadaly na ramena. Vypadal divoce. Jako tehdy v ložnici, až na to, že nyní se zlobí.

Cítila, jak jí po zádech přeběhl mráz, možná riskuje více, než měla v plánu –, ale přesto mu položila rozechvělou ruku na hrud. „Je mi opravdu moc líto, že jsem tehdy v noci utekla z vašeho domu, mylorde. Bylo toho na mě moc. Když jsem však o tom později přemýšlela“

Zakryl jí ruku dlaní. „Uvědomila sis, jaké z toho plynou výhody?“ Zadíval se na ni tak upřeně, až dostala strach, že pozná Elf Mallorenovou. „Ani si nemohu být jistý, zda jsi to ty. Třeba jsi jen Lisettina příbuzná v jejích šatech.“

Elf pocítila velké zklamání, že si z ní pamatuje pouhé šaty, které navíc považoval za příšerné.

„Jistě,“ pokračoval, „kdybych tě políbil, možná bych tě poznal.“

Ten lotr! Elf se však začínala vracet dobrá nálada. Takže mu není úplně lhostejná.

Předstírala ostýchavost. „Trochu mě znervózňuje představa, že bych se měla líbat s mnichem, mylorde.“

Zvedl bradu. „Dávám ti rozhřešení ještě předtím, než zhřešíš.“

Políbil ji stejně důkladně jako minule, ale přesto jí jeho polibek nepřipadal příliš vášnivý. Když se odtrhl od jejích úst, řekla: „To nebylo moc hříšné, mylorde.“

„Chcešli hřešit, Lisette, ještě tuto noc ti ukážu cestu do pekla.“ V jeho hlase nebyla ani známka vřelosti. „A teď mi pověz, proč to děláš.“

Sice uvěřil, že je Lisette, ale zůstal mužem, kterého Elf velice dobře znala, opatrným, nedůvěřivým a cynickým. Možná byl tehdy v noci jen dočasně poblouzněný. Co teď?

Každopádně ho musí aspoň doprovodit na ulici a vylákat Skoty z úkrytu. Ovšem na noc plnou vášně bude zřejmě muset zapomenout.

Cítila, jak se jí chvějí rty, a rychle je skryla za vějíř. „Jen jsem vás chtěla znovu vidět, mylorde.“

„Proč? Vzhledem k vynalézavosti, jakou jsi prokázala při útěku z mého domu, bych si myslel, že jsi chytřejší.“

Nesměle sklopila hlavu. „Omlouvám se, mylorde. Byla jsem jen nervózní. Bála jsem se, že mě znásilníte.“

„Ještě pořád to můžu udělat. To, co říkáš, mi však nedává smysl, Lisette. Kdo je za tím?“

„Nikdo!“

Elf by ho nejraději něčím praštila po hlavě. Znovu se na něj podívala. Pohodlně se opíral o pohovku a paže měl zkřížené na prsou. Z nějakého důvodu jí znovu přeběhl mráz po zádech, ale strachy to nebylo.

„Jak ses sem dostala?“ zeptal se. „Pochybuji, Že li lady Yardleyová poslala pozvánku.“

„Vlastně ano! Tedy spíše mé sestřence. Má šlechtický titul.“

„Opravdu?“ Na chvíli se zamyslel. „A tvá hostitelka je tu s tebou?“

„Ano, mylorde.“

„Kdo je to?“

„Proč bych vám to měla říkat?“

„Stále chceš zůstat v anonymitě?“ Cynicky se usmál. „Takže ta dáma tě jako vždy pustila z dohledu a nevyvolá poplach, když tě odvedu. Tohle teď nebudeme rozebírat, ale chci slyšet, cos měla v plánu. A pospěš si.“

Elf se znovu začala ovívat vějířem. Proč ten lotr nehraje svou roli a nepokusí se ji svést? Zatím to vypadá, že ona bude muset svádět jeho.

„Já chtěla jsem se vám jen omluvit, mylorde. Obávala jsem se, že jsem zranila vaše city.“

Hlasitě se zasmál. „Můžeš být klidná. Jen jsem se bál, žes třeba skončila někde ve stoce s podříznutým krkem. Ale byl bych rád, kdybys mi vrátila moji pistoli.“

Elf si uvědomila, že se mračí, a rychle se vzpamatovala. „Vrátím vám ji, mylorde.“

„To ti doporučuji, jinak tě nechám zatknout za krádež.“

Znělo to, jako by to myslel vážně!

Chvíli na ni hleděl, pak zakroutil hlavou. „Nechápu, proč jsi ji vlastně brala. Mávat kolem sebe nenabitou pistolí mi nepřipadá příliš účinné.“

„Samozřejmě jsem ji nabila.“

„Skutečně?“ Vrhl na ni podezíravý pohled. Co když ji opravdu pozná?

Rychle se schovala za vějíř. „Můj bratr mě to naučil, mylorde. Naštěstí jsem však nemusela vystřelit, protože mířit moc neumím.“

„To je dobře.“ Přistoupil k ní tak rychle, že nestačila zareagovat. Chytil ji za bradu a přinutil zvednout hlavu. „Kdo jsi, Lisette?“

Elf s bušícím srdcem hleděla do jeho chladných modrých očí a přemýšlela, jestli ji poznal. Pak to však zavrhla. Koho by napadlo, že se lady Elfled Mallorenová vydává za Lisette Belhardi, mladou dívku volnějších mravů, která hledá bohatého milence?

Přidušeně vyhrkla: „Nechci vám říct své celé jméno, mylorde.“

Pustil ji, ale zůstal stát těsně před ní. „To je velmi moudré, ačkoliv ode mě ti žádné nebezpečí nehrozí. Vzpomínáš si však na toho muže s dýkou? Neměl radost, že jsem tě nechal utéci.“

Elf se snažila předstírat naivitu. „Ale proč by mu na mně mělo záležet? Co by ode mě mohl chtít?“

„Má strach, že jsi vyslechla jeho soukromý rozhovor. Tys tehdy ve Vauxhallu nic neslyšela?“

„Rozhovor, mylorde? Zaslechla jsem nějaké hlasy, ale příliš jsem jim nerozuměla. Neumím moc dobře anglicky. Schovávala jsem se tam před jedním gentlemanem. Když jsem potom vyšla na stezku, ten muž se mě snažil chytit. Začala jsem utíkat a on se hnal za mnou. Měla jsem hrozný strach.“

„Možná ano.“ Lehce ji pohladil po tváři a pak sjel dolů po krku až k výstřihu. Než mu v tom stačila zabránit, vytáhl jí ze živůtku dýku a zkusil ostří. „Dámy u sebe většinou nenosí dýku.“

Elf se rozhodla, že bude raději mlčet.

„Kdybys věděla, o čem jsme tehdy hovořili, asi bys tu nebyla. Ani ty by ses nezachovala tak hloupě. Tak,“ dodal a opatrně jí zastrčil nůž

zpátky do záňadří, „proč jsi sem přišla? Opravdu jsi změnila názor a chceš se stát mou milenkou?“

Dokonce i tak neosobní dotyk Elf vzrušil a přivolal zajímavé vzpomínky. Náhlý náznak vřelosti jí dodal naději. Možná dnešní noc přece jen skončí tak, jak si vysnila.

Zatím to však ještě vůbec nebylo jisté. „Možná,“ zašeptala a v duchu si přála, aby ji začal svádět.

„Potřebuji to vědět jistě, Lisette. Nerad bych zažíval totéž co minule. Jsi ochotná se mi oddat?“

Elf za vějířem zaskřípala zuby. Copak ten chlap nemůže aspoň předstírat náklonnost? „A budu si moci ponechat masku, mylorde?“

Překvapeně nadzvedl obočí. „Po celou dobu? Udělá se ti vyrážka.“

„Jen dnešní noc,“ zašeptala a celá se zachvěla. „Jednu jedinou noc, mylorde.“

Podezíravě na ni pohlédl. „Proč?“

„Protože pochybuji, že muž, se kterým jednou budu žít, bude tak zajímavý jako vy.“

Odstrčil vějíř stranou, aby na ni lépe viděl. „Ty jsi také zajímavá, Lisette. Rozmyslela sis to dobře? Znáš mé podmínky. Žádný sňatek, ani v případě, že bys počala dítě. Žádná falešná vyznání lásky.“

„Vše si pamatuji, mylorde, a rozmyslela jsem si to dobře.“ Mluvila upřímně, ale přitom věděla, že mu nesmí prozradit, jak moc po něm touží. „Dostanu těch pět set guinejí, mylorde?“

Poslední otázka rozptýlila případná podezření, protože Fort se zasmál: „Za jednu noc? To určitě ne, zlatíčko. Mám takový dojem, že bys ty měla zaplatit mně. Ale dám ti stovku, abys případně mohla umlčet budoucího manžela.“

Elf rozevřela vějíř, našpulila rty a předstírala, že jeho nabídku zvažuje. Stále doufala, že ji začne přemlouvat, ale když se ničeho nedočkala, přikývla. „Tak dobře, mylorde. Půjdeme? Večer už značně pokročil.“

Udiveně nadzvedl obočí. „Víš jistě, že jsi panna, Lisette? Vlastně bych byl raději, kdybys nebyla, ale nemám rád, když mi někdo lže.“

„Ano, jsem panna, mylorde. A je mi líto, jestli vás to mrzí.“

Najednou se usmál. „Ty máš ostré drápky, že? Ačkoliv tě učili příliš je nevystrkovat. Možná ti dnes v noci dovolím, abys je použila.“

Elf si to zkoušela představit. Ráda by se od toho muže dočkala nějaké reakce.

Políbil jí ruku a znovu se usmál. „Tak tedy půjdeme. Myslím, že nás čeká zajímavá noc, a slibuji ti, že na ni nikdy nezapomeneš.“

Elf o tom ani v nejmenším nepochybovala.

Fort počkal, až jí diskrétní komorná přinese bílý plášť, a pak spolu vyšli do letní noci. Elf si úmyslně nechala plášť rozevřený, aby v ní její lidé i Skotové poznali šarlatovou dámu.

Ještě zcela nezapomněla, proč to všechno dělá.

Rychle se rozhlédla po ulici a spatřila několik bloumajících postav, ale nikoho známého. Uvědomila si, že nebude snadné rozpoznat případné pronásledovatele, protože v ulici byly jasně osvětleny další čtyři domy a hosté ještě stále přijížděli. Téměř nikdo však tak záhy neodcházel.

Kočáry jezdily sem a tam, a když některý z koní znečistil ulici, hubení výrostci se okamžitě vrhali na cenný produkt. Zítra ho na trhu prodají zahradníkům. Čekající sluhové se opírali o zábradlí, povídali si a sledovali dámy a pány.

V tuto chvíli většina postávajících upírala zrak na šarlatovou dámu a mnicha a tvářila se vědoucně. Elf byla vděčná za svou masku, protože sluhům bylo určitě jasné, oč tu běží.

Fort se zastavil na okraji chodníku a řekl: „Můj dům je hned ve vedlejší ulici, takže jsem se neobtěžoval s kočárem. Nebude ti vadit, když se trošku projdeme? Tedy pokud ti to nepřipadá příliš nebezpečné.“

„S vámi se ničeho nebojím, mylorde.“

„Jsi lépe ozbrojená než já, kotě. Máš dýku a já nemám ani kord. Vlastně,“ dodal a přitáhl ji k sobě, „pod touhle mnišskou kutnou nemám vůbec nic. Připadalo mi to zábavné.“

Elf si začala až bolestně uvědomovat, že mezi její rukou a jeho hrudí leží jen tenká látka. Nevědomky pohnula dlaní a Fort se zasmál. „Zajímá tě to, že ano?“ Chytil ji za bradu a podíval se jí do očí. „Myslím, že sis vybrala správnou profesi.“

„Určitě se jednou provdám, mylorde.“

„Proboha proč?“ Lehce ji políbil na rty. „Možná ti opravdu nabídnu, aby ses stala mojí milenkou. To sis přece přála.“

„Ne, mylorde. Ve skutečnosti jsem velice konvenční člověk.“ Elf si vychutnávala příležitost mluvit pravdu.

„Opravdu?“ opáčil udiveně a vykročil dolů ulicí. „Uvažuj, Lisette. Určitou dobu bys mohla být mojí milenkou, vydělat si peníze a potom se provdat za slušného muže.“

„Nejsem blázen, mylorde. Kdybych s vámi strávila tolik času, těžko by mě pak někdo zaujal.“

„Doufám, že splním tvá očekávání, Lisette. Proč se však chceš vdávat, když se ti manželský svazek vůbec nezamlouvá?“

„Už jsem vám to říkala, mylorde. Jsem velice konvenční a má rodina ještě víc. Okolnosti mi dovolují prožít dnešní noc podle svého přání. Možná je to moje jediná příležitost a já se rozhodla strávit ji s vámi.“

Zastavil se, podíval se na ni a přejel jí prstem po rtech. „Myslím, že ti konečně rozumím, Lisette. Jsi obdivuhodná žena. Tak tedy máme jen jednu noc. Jedinou noc jen pro nás dva. Noc naprosté svobody.“

Kdyby Elf nebyla již dříve rozhodnutá zhřešit, nyní by určitě podlehla.

Znovu se vydali ulicí, jen nyní kráčeli rychleji. Již se nemohli dočkat, až budou doma. Elf však nezapomínala na své další úkoly a pozorně si prohlížela každého, koho míjeli. Nespatřila však nic podezřelého.

Co když se Skotové neobjeví? Nedokázala si představit, jak jinak by je měla vylákat z úkrytu, a k útoku na krále mohlo dojít každou chvíli.

Vzpomněla si na záhadný předmět ve sklepení Fortova domu. Ten jí možná něco napoví. V noci, až Fort usne, mu ukradne klíče a půjde se tam podívat. Ostatně to je hlavní důvod, proč se rozhodla provést svůj hříšný plán.

Nebo snad ne?

Nakonec si však musela přiznat, že spěchá do Fortova domu, protože se už nemůže dočkat, až uspokojí svoji touhu. Dokonce i zde na ulici pociťovala v jeho blízkosti nádherné vzrušení, jaké nikdy předtím nezažila.

Nesmí však zapomínat na své povinnosti.

Zahnuli do Morpeth Street. Zde panoval naprostý klid, žádné společenské akce se nepořádaly. Kolem nich pomalu projel povoz tažený unaveným koněm, v dálce rychle kráčeli dva muži. Jinak se tu nic nedělo.

Elf se znovu rozhlédla kolem sebe. Přemýšlela, zda se ve stínu neskrývají vrahové a zda jsou její ochránci dostatečně blízko, aby v případě potřeby mohli zasáhnout.

Nikde nikdo.

Možná ji nakonec ohrožují jen vlastní mučivé touhy.

Vlastně by se mohla za Forta provdat. Došla k názoru, že by jí vyhovoval. Není snadné s ním vyjít, ale je silný a ve své podstatě čestný.

Kdyby náhodou narazil na pohádkového draka, určitě by ho dokázal zabít.

Ještě před několika týdny měla jiný názor, ale nyní věděla, že Port dokáže rozpoznat, co je správné a co špatné. Na druhé straně je nešťastný a něco ho trápí, něco, co by ho mohlo přinutit dělat věci, které zcela odporují jeho povaze, ale

„Docela by mě zajímalo, nač myslíš,“ vytrhl ji z myšlenek Fortův hlas. Rozbušilo se jí srdce a cítila se provinile, jako by uměl číst její myšlenky.

„Na vás,“ odvětila pravdivě.

„A já na tebe. Jsi pro mě záhadou, Lisette, a stále nevěřím, žes mi o sobě pověděla pravdu. Možná ji však budu znát na konci dnešní noci.“

Doufám, že ne. „Proč to říkáte, mylorde? Slíbil jste, že si mohu ponechat masku.“

„Sex všechno odhalí, drahá Lisette, a teď nemluvím jen o těle. Ta maska vlastně nic podstatného nezakryje.“

Panebože, a ť to není pravda! „Takže se i já dozvím pravdu o vás, mylorde?“

Usmál se na ni. „Možná. Ale díky svým zkušenostem mám jistou výhodu. Až ti rozevřu stehna a začnu ti dráždit a laskat ňadra, pochybuji, že budeš schopná mě pozorovat.“

Jedna věta a Elf cítila, jak jí přebíhá mráz po zádech. Také se na něho usmála. „Pak bych vám možná měla oplácet stejným.“

Pobaveně přikývl. „To v každém případě, Lisette. Když si představím tvoji ruku na mém“ Hříšně se usmál. „Jak bys to nazvala? Mé intimní partie?“

Elf cítila, jak jí rudnou tváře. Ještě že má tu masku. Takový rozhovor tedy nečekala. Domnívala se, že se vše bude dít mlčky a ve tmě.

„No tak, Lisette,“ pobídl ji. „I nezkušená dívka určitě ví, jak se nazývá tato část mužského těla.“

Elf sice uměla francouzsky dokonale, ale tento výraz v její slovní zásobě chyběl. Znala jen slůvko, kterým jejich francouzská chůva označovala Cynův malý penis. „Co třeba vnější orgány, mylorde?“

„Aha.“ Lehce si odkašlal. „Mé vnější orgány se již nemohou dočkat, až je budeš hladit a laskat. A doufám, že nezůstane jen u

toho. Jen si představ, nejdražší Lisette, jak se můj vnější orgán dere mezi tvá hedvábná panenská stehna. Už se těšíš?“

Ano, těšila se. Velice! Stále kráčeli ulicí, ale Elf již měla pocit, jako by se jí dotýkal po celém těle. „Jste nemravný, mylorde.“

Hlasitě se zasmál. „Ani netušíš jak, Lisette. Ale brzy to poznáš. Tím si můžeš být jistá. Jelikož máme na tvé uvedení do světa milostných hrátek jen jednu noc, hodlám svou povinnost splnit do posledního puntíku. Jsme doma.“

Omámená Elf se zadívala na dveře Walgravova domu, místa, kde se za okamžik měla oddat ďábelským orgiím.

Zachvěla se. Začínala mít strach. Ale nic, ani nebezpečí hrozící králi, ji tentokrát nepřinutí couvnout.

„Dávám ti poslední příležitost, Lisette,“ vyrušil ji Fortův jasný hlas. „Jestli půjdeš dovnitř a znovu si to rozmyslíš, budu se hodně zlobit.“

Znělo to, jako by mu na její odpovědi ani nezáleželo, ale záblesk v jeho očích jí prozradil, že tomu tak není.

Elf se zamyslela. Ještě může hodit hříšné myšlenky za hlavu a vrátit se do domu lady Yardleyové neposkvrněná.

Pak by se nemusela bát, že na to její bratři přijdou.

Nehrozilo by jí, že otěhotní.

Amandě by se velice ulevilo.

A přesto

Nedokáže to.

Toužila, velice toužila po jediné noci s Fortem. Chtěla se s ním milovat, aby zjistila, jaký doopravdy je.

Aby však tuto noc mohla prožít, musí zůstat Lisette. Žádná Elf Mallorenová, která by snad mohla tohoto muže milovat a která by ho chtěla vyléčit a nabídnout mu útěchu. Pro dnešek je Lisette Belhardi, nezbedná osůbka, která touží využít jeho tělo k vlastnímu milostnému poznání.

Elf naklonila hlavu na stranu a vesele se usmála. „Máte strach, že si to rozmyslím, mylorde? Vůbec ne. Naopak, umírám touhou po vás.“

Zasmál se a vedl ji dovnitř.

9

Ze svého místa na rozviklaném povoze pozoroval Nat Roberts, jak šarlatová dáma a hrabě kráčejí ulicemi. Věděl, že jeho lidé jsou opodál a stejně jako on určitě nic podezřelého nezahlédli. Jestli tu Skotové jsou, pak se dobře schovávají.

Díval se, jak šarlatová dáma s hrabětem stoupají po schodech a mizí v domě. Jakmile se za nimi zavřely dveře, Roberts se poškrábal rukojetí biče pod třírohým kloboukem.

Co teď?

Hned mu došlo, že dáma v červených šatech je lady Elfled. Nenápadně si promluvil s Chantal a ta mu potvrdila, že mylady má šarlatové pruhované šaty a plánuje si je obléct na dnešní maškarní bál. Lady Elfled se začíná vybarvovat, ačkoliv už jako dítě pořád něco vyváděla. Roberts zvažoval, zda se nemá se svým podezřením svěřit Graingerovi, ale pak si to rozmyslel. Ani on by stejně nic nezmohl.

Lady Elfled je členkou rodiny. Mají ji snad zamknout v pokoji jako zlobivé dítě?

Pro jistotu zde však dnes rozestavil více lidí než obvykle a přikázal jim, aby mylady okamžitě vytrhli hraběti z drápů, kdyby začala křičet. Nezdálo se však, že by potřebovala zachraňovat. Ne. Vůbec ne. Z pohledů, které na hraběte vrhala, bylo zřejmé, že s ním je dobrovolně.

Vlastně se chová skandálně, ale to už není jeho věc.

Možná jim přikázala, aby hraběte hlídali, protože na něho žárlí. Nat toho o ženské žárlivosti věděl dost, protože měl velice podezíravou ženu.

Ale co teď? Nikdo z jeho lidí nespatřil kolem domu lady Yardleyové nic podezřelého a od okamžiku, kdy lady Elf vyšla s hrabětem ven, nedostal žádnou zprávu.

Nat si přihnul z láhve rumu a přemýšlel, co podnikne dál.

Markýze z Rothgaru by určitě nepotěšilo, že jeho sestra strávila noc, navíc nemravnou noc, v domě svobodného muže, a už vůbec ne hraběte z Walgravu. Ovšem na druhé straně by jistě nechtěl, aby lady Elf vytáhli za vlasy ven.

„Ženské,“ zamumlal si pod vousy a znovu se napil rumu. „Jsou s nimi jen potíže.“

Jako s těmi dvěma támhle.

Dvě komorné kráčely ulicí zavěšené do sebe. Zpívaly si lechtivé písničky a mrkaly na každého muže, kterého potkaly.

U kočáru se zastavily. „Dobrý večer, krasavce!“ vykřikla blondýna a přistoupila ke kočáru. „Dej nám napít z té tvé láhve.“

Nat něco zabručel, podal jí láhev a tiše se zeptal: „Co se děje, Sally?“

Sally se zasmála, jako by řekl něco veselého, a potom si k němu vylezla na kozlík. „Nemyslím si, že ta žena byla unesena.“ Napila se rumu a zalapala po dechu. Sally Parsonsová byla bystré děvče a navíc i hezké. Měla plnou postavu a veselé oči.

To ho však tolik nezajímalo.

Někdy také příliš mluvila, a tak mohl děkovat bohu, že neodhalila pravou totožnost šarlatové dámy.

„My jsme ale měli dávat pozor na případné skotské pronásledovatele, Sally.“

„Nikdo podezřelý se neobjevil. Ale“

„Ale?“ opáčil a krátce na ni pohlédl.

Zavrtěla se a přitiskla se k němu. Sakra, jestli se to jeho Hettie dozví, čeká ho peklo na zemi! „Šla za nimi skupinka těch malých otrapů.“

Děti! Ulice byly plné otrhaných zlodějíčků, ale on jim nevěnoval pozornost. Rozhlédl se kolem a spatřil dva kluky, kteří něco hráli u nedaleké stoky. Zřejmě kostky.

„To jsou oni?“

„Můžou k nim patřit. Většina však utekla. Roger s Lonem šli za nimi, aby zjistili, zda budou někoho informovat.“

Nat tiše zaklel. „Do domu se ale stejně nedostanou, že ne?“

„Myslím že ne,“ zašeptala mu Sally do ucha a předstírala, že ho svádí. „V čem je problém? Roger s Lonem pohlídají, jestli se ti malí opičáci sejdou s nějakými Skoty. A o to jde, ne?“

„Ano, o to jde.“ Nat se však necítil ve své kůži.

Právě si vzpomněl, že šarlatová dáma měla zjistit, co hrabě skrývá ve sklepení. To by mohlo být velice nebezpečné. „Poslouchej, Sally. Vrátím vůz majiteli a co nejrychleji jsem zpátky. Možná budeme muset jít dovnitř. Zůstaň tady a měj oči otevřené.“

Sally na něho svůdně zamrkala. „Copak to vždycky nedělám, krasavce?“ Pak ho políbila na tvář, seskočila z kozlíku, zavěsila se do Elly a obě odešly.

Celou cestu do stájí si Nat brblal pod vousy.

Ty ženské!

Jsou s nimi jen problémy.

V hostinci U Pávice poslouchal Michael Murray, převlečený za reverenda Campbella, vůdce dětské tlupy. Udělal moc dobře, že ty spratky najal. Nejenže byli levní, ale navíc nebudili nežádoucí podezření. Všichni si jen hlídali peněženky a cennosti, jakmile se zlodějíčci někde objevili.

Ano, bylo moudré najmout ta děcka. Takové zprávy však nečekal. Šarlatová prostitutka se znovu objevila a navíc na společenské akci. Věděl, že prostitutky se někdy na maškarní bály dostanou, popřípadě je tam propašují jejich milenci, ale la žena se mu zdála velice podezřelá.

Škoda, že si ti mrňousové nevšimli, s kým do domu kuly Yardleyové přijela. Murray by dal cokoliv, jen aby to věděl.

Každopádně s Walgravem nepřišla. Ten dorazil sám, převlečený za mnicha. Mack ho sledoval.

A teď s tou ženskou odešel do svého domu. Možná je to přece jen jeho milenka. Nějaká hloupá mladá manželka, která podvádí svého muže, kdykoliv se jí naskytne příležitost.

Ovšem co ty zakrvácené podvazky?

Murray tomu nerozuměl.

Hodil chlapci drobnou minci a poslal ho pryč. Pak se posadil a kousal se do rtu. Ne, tady něco nehraje.

Plán měl již připravený. Právě teď Jamie přemisťuje kámen na bezpečné místo. A brzy dostane potřebné zařízení. Zítra musí král zemřít. Nyní si nemohou dovolit žádné pochybnosti.

Zaplatil svou útratu v hostinci a vydal se pěšky do domu lorda Buta. Pořád musel myslet na hraběte a jeho šarlatovou poběhlici. Walgravovi nikdy zcela nevěřil a litoval, že se s ním spojil.

Jeho jméno však stálo na seznamu Angličanů, kteří byli tajnými přívrženci ve čtyřicátém pátém. Většina z nich se nikdy nepřiznala, že podporovala prince Karla, a ti mladší nyní zaujímali vysoké postavení.

Jakmile si Murray uvědomil, že by se díky příbuzenským vztahům s Butem mohl dostat ke králi, okamžitě začal kontaktovat

lidi, kteří se zachovali obzvláště neopatrně a zanechali po sobě důkazy. Sice nestačily k tomu, aby je přinutil podpořit jejich věc, ale na druhé straně ho ani neprozradili.

Murray se zamračeně zadíval na skvostné domy, které právě míjel. Na jeho seznamu bylo aspoň půl tuctu urozených lordů, kteří právě teď seděli v podobných domech a dělali si starosti s tím, co by na ně Michael Murray mohl vyzradit.

Nijak zvlášť se však nebáli. Kdepak. Určitě si hladili svá tlustá břicha, nalévali si další brandy a namlouvali si, že dny Stuartoven jsou již stejně sečteny a že Murray je pouhý blázen. Určitě nebudou kvůli svým nerozvážným činům z mládí trpět.

Murray jim dokáže, že není šílený a že Stuartovci ještě neskončili.

Když se setkal s Walgravem, našel svůj nástroj pomsty. Důkazem bylo doložené setkání s králem Jakubem a princem Karlem. Jistě, vše se týkalo otce současného hraběte. To Murraye nepříjemně zaskočilo, ale zdálo se, že nový hrabě se chce za každou cenu vyhnout skandálu. Je to divoký mladík, jenž rád a hodně pije a užívá si s děvčaty.

A dá se s ním snadno manipulovat, myslel si tehdy Murray.

Rozhlédl se kolem sebe a rychle zmizel v dalším domě, vlastně spíše chatrči, stojící v přilehlé ulici poblíž bohatých domů. Spěšně se převlékl z kněžského roucha do obyčejných šatů. Stařena, která zde bydlela, mu za pár pencí ochotně poskytla místo a slíbila mlčení. Poté vyšel druhými dveřmi a pokračoval k domu hraběte z Butu na South Audley Street.

Ano, ujišťoval sám sebe, udělal dobře, když si vybral Walgrava. Potřeboval někoho, kdo se dobře vyzná na královském dvoře a poradí mu způsob, jak dostat smrtonosné zařízení do blízkosti krále Jiřího. Tento svůj úkol splnil hrabě na výbornou. Navíc se ukázalo, co ho vlastně pohání, pomstychtivá nenávist k jistému markýzi z Rothgaru.

Murraye markýz vůbec nezajímal, ale byl rád, že konečně zjistil, proč mu hrabě pomáhá. Je příjemné znát slabé stránky ostatních.

S celou situací byl spokojen, dokud se nedoslechl o nápadně častých setkáních Walgrava s ministrem Grenvillem. Právě kvůli tomu si s ním dal schůzku ve Vauxhallu, což zřejmě byla chyba, jak se později ukázalo. Ale stejně by ho zajímalo, jakou roli hraje ta šarlatová prostitutka. Je snad Walgravovou špiónkou? A jestli ano, jaký to má smysl?

V Butově domě se rychle vydal do svého malého pokoje, aby si nikdo nevšiml, jak se mu třesou ruce. Je už blízko. Tak blízko. Nesmí připustit, aby mu teď jeho plán někdo zhatil.

Vytáhl z kapsy medailon, otevřel jej a podíval se na obrázek hezkého mladého muže s bílými napudrovanými vlasy. Karel Eduard Stuart. Jeho přítel.

Princ Karel už nyní není tak mladý a také si nemůže dovolit drahého malíře, což dodává miniatuře, dárku od samotného prince, na ceně. A také Murrayovi připomíná, čím by tento muž měl být. Jeho idol se nyní toulá po Evropě a nezbývá mu nic jiného, než se spoléhat na laskavost ostatních monarchii.

To se musí změnit.

A brzy se to změní.

Princův otec, Jakub III., už nebude dlouho žít, a Karel se pak stane právoplatným králem. Králem Karlem III.

Murray ho již jednou chtěl mít králem, aspoň Skotska, když ne Anglie. Jenže jeho tehdejší plány nevyšly.

Nejprve zemřel starý král. Murray oslavoval smrt každého Hannoveřana, ale tehdy se mu to zrovna nehodilo. Starý král byl nefalšovaný německý autokrat. Nebyl oblíbený a jeho násilné smrti by stejně nikdo nelitoval, spíše naopak.

Kdyby na trůn usedl nejstarší syn Jiřího II., bylo by to v pořádku. Jednalo se o prostopášného muže středního věku. Zemřel však již před devíti lety a nahradil ho tedy králův vnuk.

Současný vládce, Jiří III., byl hezký mladý muž, jenž se nedávno oženil a jeho žena čekala prvního potomka. Narodil se a byl vychován v Anglii a dokonce neměl ani německý přízvuk.

Angličané nebudou mít z jeho smrti radost.

Ale na tom nezáleží. Podstatné je, že král zemře a kámen osudu se již postará o ostatní.

Kámen osudu, který Angličané, ti proklatí zloději, nazývali sconským kamenem

Podle pověsti byl částí sloupu, po němž šplhali Jakubovi andělé do nebe, a dlouhé roky býval součástí korunovačních obřadů skotských králů. V roce 1303 jej však sprostě ukradl Eduard I., vrah Williama Wallace, při svém tažení do Skotska.

Kámen pak nechal vsadit do křesla, které se stalo korunovačním trůnem anglických monarchů. Od té doby každý anglický král při korunovaci spočívá na posvátném skotském kameni.

Murrayovi bylo lhostejné, že v současnosti je anglický a skotský trůn spojen. Když Jakub VI. zdědil anglický trůn, měl zůstat v Edinburghu a panovat odtamtud! A měl vrátit kámen tam, kam náleží.

Kdyby tak učinil, dynastie Stuartovců by určitě nezažila tolik tragédií.

Stalo se toho hodně. Jakubova syna Karla popravili republikáni.

Karlův starší vnuk se sice po nějaké době stal králem Karlem II., ale nepodařilo se mu počít legitimního potomka, který by po něm mohl zdědit trůn.

Moci se ujal další syn Karla I, Jakub. Říkalo se, že se pokusil obnovit monarchii a vrátit kámen do Skotska. Angličané se však samozřejmě proti němu obrátili, vyhnali ho a o jeho synovi dokonce tvrdili, že ve skutečnosti není legitimním potomkem, že dítě bylo podvrženo.

Potomkem tohoto syna byl Murrayův milovaný princ, který se pokusil v roce 1745 o hrdinskou invazi. Určitě by uspěl, kdyby jeho otec mohl složit korunovační slib na kámen osudu ve skotském městě Scone.

Karel III. tak učiní a znovu získá právo na královský trůn.

Murray se spokojeně zasmál. Angličané budou truchlit nad smrtí svého nynějšího krále, ale pak dosadí na trůn dalšího, aniž by si uvědomili, jaké jim hrozí nebezpečí. Nový král již nebude korunován na kameni. Ten už bude ve Francii u právoplatného vládce.

Již nyní je kámen ukrytý na bezpečném místě a zbývá obstarat vhodnou bednu, v níž by mohl být převezen. Je jen otázkou času, kdy kámen osudu zapůsobí svým kouzlem a falešná linie Hannoveřanů se přetrhne bez nutnosti dalších invazí a násilí.

Takže zbývá jen jediný úkol. Zabít krále.

V temné hale Walgravova domu, pod nesouhlasným pohledem soch římských senátorů a před lhostejným zrakem lokaje, se Fort otočil k Elf. „Nechceš se občerstvit, drahá?“

Elf se v přítomnosti nezúčastněného sluhy necítila dobře, a tak jen zakroutila hlavou. Pak si však připomněla, že má masku a napudrované vlasy, takže ji nikdo nemůže poznat.

„Tak tedy pojď.“ Fort ji vedl k širokému schodišti, po kterém před několika dny utíkala.

Jakmile vstoupili do jeho ložnice, hlavou se jí začaly honit vzpomínky na předchozí návštěvu a Elf cítila, jak jí po zádech

přeběhl mráz. Bylo to zvláštní. Zdálo se, že její vzrušení je ještě silnější.

Podívala se na Forta a viděla muže, jenž ji povede bludištěm tělesných rozkoší. Protože si to přeje. Možná je opravdu více tou hříšnou Lisette, než spasitelkou Elf.

Myslela jen na to, že touží po všem, co jí může nabídnout.

Ztuhla, když jí položil ruce na ramena a palci přejel po klíčních kostech. Podívala se mu do očí, bezmocná v prvním náporu sílící bouře.

„Byl bych raději, kdyby sis sundala masku,“ řekl tiše. „Slibuji, že tě neprozradím. Tělesných rozkoší si nejlépe užijeme, nebudeli mezi námi stát vůbec nic.“

Elf na krátkou chvíli cítila pokušení mu vyhovět, ale pak zakroutila hlavou a Fort na ni více nenaléhal. Se smutným úsměvem jí prstem přejel po okraji masky, pak uchopil její hlavu do dlaní a palci ji hladil po bradě.

„Moc by mě zajímalo, kdo jsi Ale,“ dodal a lehce ji políbil na rty, „teď na tom nezáleží a musím přiznat, že tak je to možná ještě více vzrušující.“

Zasypal ji drobnými polibky a Elf se k němu přitiskla. Znovu ji políbil, tentokrát důkladněji, a Elf sebou trhla, když ucítila jeho horký jazyk.

Zasmála se a opětovala polibky. Začala v jeho objetí tát jako vosk pod plamenem svíčky.

Odtrhl se od jejích rtů a Elf se musela opřít o jeho hrud, jak se ji zatočila hlava. Široký rukáv mnišské kutny mu sjel k lokti a odhalil silné předloktí, ozdobené vystouplými žílami.

Takové paže viděla u štolbů. Vypadají všichni gentlemani pod krajkou a hedvábím takhle?

Jak to, že si nikdy nevšimla, jak je svalnatá paže krásná? Obdivné mu přejela rukou po předloktí.

Pak sklonila hlavu a políbila ho na vystouplou žílu.

„Co to děláš?“ zeptal se a na okamžik znehybněl.

„Máte moc hezké ruce.“ Vzhlédla k němu a výraz v jeho očích ji pobavil. Vypadal téměř rozpačitě.

„Jsem rád, že se ti líbím. Ty jsi také pěkná.“ A zasypal ji polibky od zápěstí po loket, potom od nahého ramene k napůl odhalenému poprsí.

Elf si vychutnávala jeho laskání, ale zároveň pokračovala ve vlastním průzkumu.

Vyhrnula mu rukáv až k širokému rameni a pomyslela si, že mužské tělo si zaslouží více pozornosti.

Šaty se jí náhle rozevřely.

Překvapeně sklonila hlavu a zasmála se. Rozepnul je jednou rukou a nyní je stáhl z Elfiných ramen. Otočil ji a začal rozvazovat šněrování.

Chvíli si připadala okradená, protože na něj neviděla a nemohla se ho dotýkat, ale pak ucítila jeho jemné prsty na zádech a zavřela oči

„Podívej se,“ vydechl a lehce ji pootočil. „Podívej se, Lisette.“

Elf zvedla ztěžklá víčka a spatřila obraz

Ne.

Spatřila svůj odraz v zrcadle. Uviděla bělovlasou ženu s bílou maskou na obličeji, ve zlatém korzetu a šarlatové spodničce, kterou svléká mnich v tmavé kutně s černou maskou přes oči.

Bože. Je to jako v nemravném snu!

Možná proto cítí takové vzrušení. Ve vzduchu se vznášelo něco hříšného.

Zřejmě to vnímal stejně, protože zvedl hlavu a jejich pohledy v zrcadle se střetly. „Myslím, že s tou maskou to byl nakonec dobrý nápad, Lisette. Převleky mají něco do sebe, co říkáš? Ovšem na druhé straně ty jsi nevinná“

Zase je to tady. Zřejmě ho musí hodně mást. „Jsem panna,“ řekla do zrcadla. „Ale v tuto chvíli si nevinná nepřipadám.“

„Ráno už panna nebudeš. To ti slibuji.“ Šněrování bylo dostatečně uvolněné a teď jí stáhl i ramínka. Elf sledovala, jak se jí osvobozená ňadra, nyní zakrytá jen tenkým hedvábím, dmou vzrušením.

Instinktivně si je zakryla.

Fort se zasmál a políbil ji na šíji. „Uklidni se, Lisette, za chvíli budeš celá bílá.“

Zatáhl za pentli a šarlatová spodnička dopadla na zem. Stáhl jí ruce z ňader a korzet byl také pryč.

Nyní zde stála celá v bílém, přesně jak říkal. Bílé na pudrované vlasy, bílá kožená maska, bílá pleť a tenké kombiné z bílého hedvábí. Dokonce i punčochy měla bílé, krajkové. Když si je před lety kupovala, říkala si, že by se hodily pro nevěstu. I střevíce byly bílé s pozlacenými podpatky. A pak zde byla černá. Fort stál za ní jako stín. Nebo jako ďábel.

Nebo milenec z nejtemnějších snů.

Elf se zachvěla, ne však strachy. Otřásla se, když spatřila výraz v jeho očích. Každá žena si určitě přeje, aby se milenec na ni díval právě takhle.

Položil jí ruce na boky a začal vyhrnovat kombiné. Elf jako ve snu sledovala, jak se objevují nejprve podvazky zdobené bílými poupátky, pak i nahá stehna.

Jeho chování ji překvapilo. Zadržela ho a vyhledala jeho oči v zrcadle. Jen se usmál a pustil ji. Kombiné sjelo zpátky k lýtkům a Elf si ho nervózně začala uhlazovat. Když znovu pohlédla do zrcadla, Fort byl nahý a bez masky.

„Je to tak lepší?“ zeptal se.

Stál za ní. Chtěla se otočit, ale zastavil ji, takže viděla jen jeho ramena a paže, kterými ji objímal. Hnědé svalnaté paže. Zřejmě tráví hodně času s vyhrnutými rukávy na slunci. Asi ve stájích.

Přála by si ho vidět při práci za hezkého slunečného dne.

Přitiskl ji k sobě a Elf přes tenké hedvábí ucítila spalující žár.

Přepadl ji strach, ale rychle ho zahnala, protože se v jeho náruči cítila příjemně.

Zvláštní, jakou rozkoš může člověku poskytovat pouhé objetí. Položil si bradu na její napudrované vlasy a tvářil se zcela klidně. „Pověz mi pravdu, Lisette. Jak hříšná chceš být?“

Byla to neobvyklá otázka, ale Elf nezaváhala. „Velmi.“

Nevěřícně nadzvedl obočí. „Tvé přání je mi rozkazem. A mé úmysly jsou dobré. Chci ti poskytnout rozkoš, nic jiného než rozkoš. Jestli ti něco nebude příjemné, musíš mi to říct.“

„A vy přestanete?“ zeptala se nevěřícně.

„A já přestanu,“ odvětil. „Ozvi se, když se ti něco nebude líbit. Jsem si však jistý, že najdu to, co tě potěší.“

Elf o tom nepochybovala. Například se jí líbilo, když ji objímal. Ještě před týdnem nevěřila, že by Fort mohl být tak jemný. Z toho mála, co o těchto věcech věděla, usoudila, že většina mužů jde přímo na věc.

Očekávala, že i on bude takový.

Nyní netušila, co má od něj čekat, což ji vzrušovalo i děsilo zároveň. Tohle je opravdu dobrodružství!

„Nepřestávej se dívat do zrcadla,“ řekl a zmizel.

Elf cítila pokušení ohlédnout se, ale poslechla ho a čekala, až se znovu objeví. K jejímu překvapení vedle ní postavil čalouněnou lavici a znovu ji objal.

Začal ji něžně hladit a pravou rukou zajel dolů ke stehnu. Pohlédla mu do očí. Uchopil ji pod kolenem, zvedl jí nohu a postavil na lavici. Elf zalapala po dechu, když se jí kombiné vyhrnulo až k rozkroku.

Instinkt jí přikazoval, aby se zahalila, ale ignorovala ho, opřela se o Forta a čekala na další jeho dotyk.

Přejel jí prstem po květinovém podvazku, který přidržoval punčochu pod kolenem, ale nepokoušel se ho rozvázat. Místo toho ji začal hladit po stehně. Elf fascinovaně hleděla na hnědou ruku na bílé kůži. „Jestli si vzpomínáš, mluvil jsem o kráse bílých ženských stehen.“

Elf nemohla odtrhnout oči od jeho dlaně.

„Tenhle pohled mám moc rád,“ zašeptal jí do ucha. „Uvolněná žena se oddává mému laskání.“ Jeho dlouhé hnědé prsty jí tancovaly po kůži. „Zvláště tady je to velice zajímavé.“

Elf zatajila dech a chtěla ho zastavit, ale rychle ji chytil za ruku. „Nedělej to. Nebojuj se mnou, pokud si opravdu nepřeješ, abych přestal. Vychutnávej si ten pocit, Lisette.“

Mohla by se mu vytrhnout, ale uvolnila se a sledovala, jak si s ní hraje.

„Jaké to je?“ zeptal se.

Elf si nebyla jistá, zda to dokáže správně popsat. Báječné. Nestydaté. Nebezpečné. Slibné. „Hříšné,“ vydechla.

„Totéž si myslím i já.“ Lehce jí foukl do ucha, zatímco přejížděl prsty po druhém stehně. Po celou dobu z ní nespouštěl oči. „Cítíš to?“

„Co?“ Právě ji jemně kousl do ušního boltce a Elf se utápěla v rozkoši.

„Místo, kde chceš, abych se tě dotýkal.“

Okamžitě se jí vybavilo jediné místo, kde se soustředila její vzrůstající touha. „Ano. Ale“

Jeho prsty pokračovaly v pomalém, vzrušujícím tempu. „Ale?“

Celá se k němu přitiskla. „Ale ještě ne. Nevím proč“

„Protože pak by to rychle skončilo, že ano? Jsi moc chytrá a máš pro tuhle hru nadání. Je to naléhavé, neodkladné. Ovšem paradoxně si člověk nejlépe užije, když rozkoš prodlužuje.“ Dotkl se jejích bradavek, nejprve první, pak druhé, a sledoval ji. Ona zase pozorovala jeho.

Elf viděla, jak její ruce vyletěly nahoru a zase klesly, jako by hledaly něco, čeho by se mohly zachytit.

„Sáhni dozadu. Chytni se mě.“

Nahmatala horké tělo. Jeho stehna. Tato pozice ji přinutila vypnout prsa. Fort jí rozvázal výstřih a stáhl hedvábí dolů. Růžové bradavky měla větší než kdykoliv předtím.

„Má ústa chtějí ochutnat tvá ňadra, chci slyšet, jak vzdycháš.“

Elf se vydral z hrdla přidušený výkřik a celá se zachvěla. „Ale odsud na ně nedosáhnu. Tak to odložíme. Máme před sebou celou noc. Já klidně počkám.“

„Ne, já chci“

„Buď trpělivá, Lisette. Vyzkoušíme úplně všechno, každý dotek, každou chuť. Cekání může být největším afrodiziakem. Víš, co to je afrodiziakum?“

Neschopna ze sebe vyrazit jediné slovo, jen zakroutila hlavou.

„Něco, co povzbuzuje tělesnou touhu.“

Pravou ruku natáhl mezi její stehna. Elf pocítila nový nápor vzrušení.

A hladové touhy.

Je možné, že ta žena v zrcadle, vzdychající, svíjející se a stoupající na špičky, je opravdu Elf Mallorenová? „Myslím, že já nic takového nepotřebuji Prosím!“

Ten roztřesený hlas patří opravdu jí?

„Uděláme jen malou změnu pozic,“ uklidňoval ji, obešel ji a posadil se na lavici, takže její zvednutá noha se nyní tyčila nad ním jako most. Uchopil ji za kotník.

„Polož mi ruce na ramena.“

Poslechla ho, vděčná za oporu. Jeho teplé svalnaté tělo bylo příjemné na dotek.

„A teď se dívej, jak jsi hříšná, Lisette.“

Elf pouze cítila doteky mezi stehny, protože jeho záda jí bránila ve výhledu. Viděla však jeho hlavu u svých prsou, cítila jazyk, zuby a rty, kterými ji dráždil a mučil. Vzrušením se jí zatočila hlava a pokoušely se o ní mdloby.

„Dívej se!“ vykřikl naléhavě.

Elf se přinutila otevřít oči. Roztoužená bytost ho držela za ramena, paže měla napjaté, ústa toužebně pootevřená, ňadra zrůžovělá laskáním. „Milost,“ zašeptala, znovu zavřela oči a vzepjala se jako luk.

Nepřestával ji dráždit a sát bradavky. Skutečnost zmizela a vystřídala ji rozkoš.

Nekonečná rozkoš.

Elf problesklo hlavou, že na to, aby popsala tuto zkušenost, by potřebovala úplně novou slovní zásobu. Trochu ji od sebe odstrčil, aby se na ni mohl podíval, a potom si ji posadil na klín a něžně začal hladit.

Jakmile se však uklidnila a usmála se, připravená mu poděkovat, zeptal se: „Ještě?“

Po pravdě řečeno, jedna její část chtěla odmítnout. Chtěla si nějakou dobu vychutnávat novou zkušenost a teprve potom pokračovat.

Další příležitost však již mít nebude.

„Ano, ještě,“ odvětila Lisette a zavrtěla se mu na klíně.

„Jaká sladká slova,“ zašeptal a posunul se, takže nyní cítila jeho vzrušené mužství mezi svými stehny v místě tak citlivém, až sebou trhla.

„Nebojuj se mnou.“ Neřekl to, aby předešel případnému odporu z její strany. Byl to náznak nejistoty. Elf rozpoznala jeho dlouho potlačovanou touhu a zachvěla se, když jí začal přejíždět dlaněmi po těle.

„Chceš mě, že ano?“ zeptal se téměř zasněně a Elf ucítila, jak se do ní dobývá. Přestože jí již poskytl potěšení, znovu po něm zatoužila.

Vtom si uvědomila, že on potřebuje, aby to řekla. Kam se poděla její vyhlášená výřečnost.

„Ano,“ odvětila chraptivě. Odkašlala si. „Ano. Chci. To, co jsme dělali před chvílí Bylo to moc hezké, ale ne“

„Pokračuj,“ vydechl.

Olízla si rty. Viděla se v zrcadle. Polonahá a zrůžovělá. Na jeho klíně. Viděla i jeho široká záda. Přejela mu po nich dlaněmi.

„Trochu to bolí,“ zašeptala. „Nebo spíše pálí, ale nevadí mi to.“

Cítila ho uvnitř těla.

Přála si, aby vstoupil hlouběji, ale připadalo jí nevhodné o to žádat.

„Pokračuj,“ řekl, „i já budu postupovat.“ Elf sklonila hlavu a spatřila v jeho očích vyzývavý pohled. Hlasitě se zasmála. „Tak se mi zdá, že blufujete.“

Rovněž se zasmál. „Jednou mi musíš říct, jak je možné, že toho nevinná dívka tolik ví. Ano, blufuji, ale stejně bych byl rád, kdybys mi řekla, co cítíš. Předstírejme, že tvá slova mohou ovlivnit naše milování.“

Elf odpověděla dříve, než si to stačila promyslet. „To, co jste dělal předtím,“ řekla zoufale, „se mi moc líbilo.“

„Překvapuješ mě,“ zašeptal pobaveně a pohrával si ústy s jejími ňadry.

„Možná proto mě pozorujete. Vždycky jsem si myslela, že takové věci se dělají jen ve tmě, ale musím přiznat, že takhle je to vzrušující Au!“ Vnikl do ní hlouběji. „Ano! To to nebyl protest, my lorde.“

„Já vím. A říkej mi Forte.“

„Forte.“

Elf si vzpomněla, jak snila o tom, že ho oslovuje jménem. Opakovala ho stále znovu a znovu, líbala ho na obličej, útočila na něj, poháněná jeho blízkostí.

Opětoval její polibky, ale stále nikam nepostoupili.

„Ty lumpe, jak můžeš dámu takhle trápit!“

„To tys přestala mluvit.“ Celý se zachvěl. „Smiluj se, Lisette, a pověz mi, co cítíš!“

„Nejraději bych ti zaryla nehty do masa,“ odvětila téměř nazlobeně. „Připadám si horká, ulepená. Roztoužená.“ Rozhodla se převzít vedení a posunula se dopředu. „Au!“ Rychle se stáhla dozadu.

Chytil ji za boky a přitiskl k sobě. Tělem jí projela bolest a hlasitě vykřikla, když ji celou naplnil.

Elf znehybněla a vychutnávala si nové pocity, některé byly i mírně nepříjemné. „Domnívám se, že teď už nejsem panna.“

„Jestli si začneš stěžovat, uškrtím tě.“ Jeho napjaté tělo jí připomnělo, co asi prožívá. Cítí totéž co ona, balancuje na okraji a touží po vyvrcholení?

Přinutila se uvolnit. „Nestěžuji si, jen nechápu, proč příroda začátek milostného života ženám takhle zkomplikovala.“ Už se cítila trochu lépe. Bolest ustupovala a cítit ho uvnitř, tak intenzivně, bylo bylo nepopsatelné.

Znovu se přisál k jejím ňadrům. Elf mu zabořila prsty do vlasu. „Myslím, že se mi to začíná líbit, mylorde. Chci říct Forte. Můj milence Můj první milence. Těší tě, že na tuhle noc nikdy nezapomenu?“

Prudce vydechl a podíval se na ni. „Jsi obdivuhodná žena, Lisette. Přestože toužíš po konvenčním vztahu, možná tě nenechám odejít“ Začal se prudce pohybovat a Elf se zachvěla.

Hladově ho políbila na rty. „Nemůžeš si mě nechat.“

„Možná nebudeš chtít odejít. Pověz mi, co cítíš.“

„Pověz mi, co cítíš ty.“

„Připadám si, jako bych měl vybuchnout a rozletět se na drobné kousíčky. Ale také mám pocit, že již brzy budu velice šťastný. Hodně brzy. A budu ještě šťastnější, když budeš mluvit.“

„Jsi neuvěřitelný. Prostě dělej, co chceš.“ Když se však přestal pohybovat, dodala: „Cítím bolest. Není to však nic hrozného.“ Pohnula pánví a snažila se najít nejlepší polohu, když vtom pocítila další příliv touhy.

Fort zasténal a jí se to líbilo.

„Je to zvláštní vzrušení,“ zašeptala spíše pro sebe. „Ale myslím, že je hezké“ Při dalším prudkém výpadu Elf zalapala po dechu. „Bože!“

Zasmál se a začal jí sát bradavky.

„Smiluj se nade mnou!“ vydechla a vyšla mu vstříc. Znovu zasténal, a tak pohyb zopakovala. Zaťal zuby a stále se ovládal.

„Chci se natáhnout,“ zašeptala. „Dotknout se okraje světa Je to jako hlad. Ukrutný hlad. Jako bych jedla poprvé a nemohla se nasytit“ Chytila ho za vlasy a obrátila jeho obličej k sobě. „Už toho začínám mít dost, mylorde.“

„Forte. Trvám na tom, abys mi říkala Forte.“

Elf se zadívala do jeho potemnělých očí. „Zasloužil by sis, aby Tak tedy Forte. Forte. Forte!“

Opakovala jeho jméno stále dokola a Fort vstal s ní v náručí. Lehli si na koberec. Opakovala jeho jméno, když do ní začal pronikat, a nepřestala, dokud jí nedošel dech. Držela se ho pevně, stále pevněji, jako by měla strach, že jí uteče.

Pak znovu vydechla: „Forte,“ a vzpomněla si, že mu chtěla poděkovat. „Děkuji.“

Tiše se zasmál. „Nedokážeš si představit, jak rád jsem ti posloužil, drahá dámo.“

Opustil její tělo, ale vzrušení zůstávalo. Elf ležela na zádech na koberci, protáhla se a usmála: „Jen jestli nepodceňuješ moji představivost, Forte.“

Poněkud nejisté jí pomohl vstát, popadl ji do náručí a nesl k nedotčené posteli. Postavil ji, aby mohl stáhnout přehoz, a když se k ní otočil, něžně jí položil prst na ústa. „To se mi líbí.“

„Co?“

„Tvůj úsměv. Vypadá to, že jsi se sebou velice spokojená.“

Rozzářila se. „To jsem. A s tebou taky, Forte.“ Troufale dodala: „Jestli budeš někdy potřebovat doporučení, ráda ti ho napíšu.“

Zasmál se, zvedl ji a položil do postele. Uvědomila si, že je stále ještě částečně oblečená. Na sobě měla rozvázané kombiné, krajkové punčochy a jednu botu. Zula si ji a hodila na podlahu.

Začala si svlékat kombiné, ale zarazil ji. „Nedělej to.“

Podívala se na poskvrněný, zpocený kousek oděvu. „Proč ne?“

„Žena je nádherná, když je takto neupravená.“

Elf si pomyslela, že se ještě nikdy necítila tak krásná, jako když se dívala do jeho očí. „A co potom ty?“

„Co by sis přála?“

Zvažovala, že ho požádá, aby si oblékl černý hedvábný župan, ale pak si pomyslela, že jeho tělo je příliš dokonalé na to, aby ho schovával pod šaty. Silné tělo, rozcuchané vlasy a uvolněný obličej, tak vypadal nejlépe.

„Nač myslíš?“ zeptal se. „Můžeš mě požádat o cokoliv.“

„Myslím na to, že muž byl stvořen, aby potěšil oko ženy.“ Usmál se a možná dokonce i mírně zrudl. „Muži si totéž myslí o ženách.“

„Což jen dokazuje, že Bůh obě pohlaví stvořil naprosto dokonale.“

Sklonil se k ní, aby ji políbil. „Boha do toho nezatahuj, drahá. Slíbil jsem ti přece, že ti ukáži cestu do pekla.“

Začala prozkoumávat pevnou oblost jeho pozadí. „Ode dneška si budu peklo představovat jinak“

Pevně ji přitiskl k posteli, ale Elf zůstávala uvolněná. Tohle není nebezpečná chvíle, jen smyslná. Tomuto muži by svěřila i svůj život.

To pomyšlení ji překvapilo.

Tak tohle je ta odhalená pravda, o které mluvil? Kéž by si mohla sundat masku a být k němu upřímná.

Olízla si rty. „Máš na mysli něco hříšného, Forte?“

Hlasitě se zasmál a najednou jako by se pohnul vesmír.

Je to možné, pomyslela si Elf. Tak takhle se člověk do někoho zamiluje?

Srdce jí začalo bít v novém rytmu. Náhle si neuvědomovala jen tělesnou touhu, ale lásku. Chtěla být stále s ním, ochraňovat ho. To však není možné. Kdyby Fort znal její pravou totožnost, odmítl by ji.

Patří jí jen tuto jedinou noc.

Pohodlně se uvelebil vedle ní, Elf se k němu přitiskla a vychutnávala si jeho blízkost.

Cítila, že po tomhle toužila nejvíce.

Kdyby se tak mohla zbavit Elfled Mallorenové a všeho, co s tím souvisí, a stát se skutečnou Lisette. Neváhala by ani vteřinu, protože pak by mohla zůstat s tímto mužem, smát se s ním a milovat každý den a noc. Ta představa ji rozesmutnila. Věděla, že to nejde.

Nebo snad ano? Je přece Mallorenová a Mallorenové se nikdy nevzdávají bez boje. Pro ně není nic nemožné

Fort je oba přikryl a pevně ji objal. „Trochu se vyspi, Lisette. Slibuji, že tě později probudím a budeme pokračoval ve výuce, ale teď si oba potřebujeme odpočinout.“

Nikdy ji nenapadlo, jak je krásné usínat v náručí milovaného muže.

Svůj slib dodržel a probudil ji polibky a dráždivými doteky. Na její přání ji naučil, jak se ho má dotýkat, aby se svíjel a sténal vzrušením. Milování před zrcadlem bylo smyslné, ale tohle ještě lepší.

Nevnikl do ní, ale oba dosáhli vrcholu. Znovu se schoulili jeden druhému v náručí a usnuli.

Když se Elf vzbudila, byla zabalená do tmavé látky a objímaly ji silné paže. Nejprve si myslela, že ji čeká další lekce hříšnosti, ale tentokrát to nebylo příjemné. Začala sebou házet a snažila se protestovat, ale velká ruka jí zacpala ústa.

Sakra, co to ten blázen dělá?

Když ruku odtáhl, nadechla se přes těžkou, zatuchlou látku a rozkašlala se.

„bud zticha, nebo tě uškrtím,“ okřikl ji mužský hlas, který V žádném případě nepatřil Fortovi. Uvědomila si jeho skotský přízvuk.

10

Elf dostala strach.

Jak se to mohlo stát?

Proč?

Svět se naklonil a cosi ji uhodilo do břicha. Ten člověk si ji přehodil přes rameno, takže nyní visela hlavou dolů. Zvedl se jí žaludek. Snad nebude zvracet!

Co když ji ten muž chce opravdu uškrtit?

Co se děje?

Kam ji nese?

Kde je Fort?

Podle trhavých pohybů poznala, že scházejí ze schodů. Elf přes těžkou látku téměř nemohla dýchat, a křičet už, vůbec ne. Žaludek měla jako na vodě.

Začala se modlit a doufala, že bůh její prosby vyslyší.

Najednou ji muž prudce otočil a upustil na tvrdé dřevo. Elf vykřikla. Stáhl jí deku z hlavy a ona se konečně mohla nadechnout čistého, svěžího vzduchu. Byla venku v tmavé noci a ležela v nějaké velké bedně. Nad ní se skláněly temné postavy Nad obličejem se jí objevila lampa a Elf sebou prudce trhla.

„Má masku. Podíváme se, kdo se pod ní skrývá.“

Stačilo jedno říznutí nožem a maska spadla vedle ní. „Nikdy jsem ji neviděl.“

Muži lampu znovu zakryli a zase byla tma. Než se Elf stačila pohnout, cosi těžkého dopadlo na ni. Vypískla a okamžitě dostala ránu do hlavy. „Říkal jsem ti, abys byla zticha!“

Ozvalo se bouchnutí a vzduch se znovu změnil. Nyní byla v zavřené bedně. Dlouhé, úzké bedně.

V rakvi?

Elf zpanikařila. Cosi na ní částečně leželo a tížilo ji. Natáhla ruku, aby zjistila, co to je. Látka. Pokožka.

Tělo? Tělo v rakvi?

Je v rakvi s mrtvolou? Kristepane!

Chtěla ze sebe bezvládné tělo shodit a tiše mumlala: „Ne. Prosím. Ať to není pravda. Pomoc.“

Ať se však snažila sebevíc, nemohla najít prázdný prostor. Bezvládné, studené paže a nohy se dotýkaly jejích končetin Ne, chladné nejsou.

Elf znehybněla. Ten člověk je živý.

Rychle mu začala ohmatávat obličej a vlasy.

„Forte?“ zašeptala nevěřícně.

Ani se nepohnul. Zatřásla s ním. „Forte!“

Musí být v bezvědomí. Snažila se nahmatat mu na krku pulz a úlevně vydechla.

Leží sice v rakvi, ale je s Fortem a on žije.

Elf se několikrát zhluboka nadechla a horečně přemýšlela.

Zajali je Skotové, ale naštěstí je nechali žít.

To je dobře.

Nebo snad ne?

Dokázala si představit několik nepříjemných důvodů, proč ji chtějí živou. Ale jak je to s Fortem?

Někam je odnášeli. Rakev se houpala. Nebo spíše ležela na něčem, co se pohybovalo. Zřejmě nějaký povoz. Slyšela skřípění kol a klapot koňských kopyt.

Natáhla ruku a dotkla se drsného dřeva.

Z hrdla se jí vydral vzlyk, ale rychle ho spolkla a pokusila se nadzvednout víko. Marně. Podle očekávání bylo zajištěné.

Hodlají je snad zaživa pohřbít?

Srdce jí bušilo jako zběsilé. Nejraději by začala tlouci a hlasitě křičet, ale ovládla se a kousla se do ruky. Křik jí nepomůže.

Únosci je určitě nespustí do hrobu a nezasypou hlínou. Proč by to dělali?

Je to dobrý způsob, jak se zbavit nepohodlných těl, blesklo jí hlavou. Vražda hraběte by vyvolala poplach. Když však zmizí, bude to jen záhada.

Za jak dlouho si lidé uvědomí, že ve stejnou dobu zmizela i markýzova sestra? Zřejmě by vypukl skandál, ale jí už by se to netýkalo.

Její rodina by se s tím však nesmířila.

Rothgar! Její smrt by ho zničila. Znovu se pokusila nadzvednout víko a zklamáním se rozplakala. Jak mohla být tak sobecká a riskovat takové nebezpečí!

Dostala vztek.

K čertu s těmi proklatými Skoty. Tohle si odskáčou. A Fort také. Proč se s nimi vlastně zapletl! Je to všechno jeho chyba Najednou se však zarazila, protože ve skutečnosti si to nemyslela. V duchu mu sice stále spílala do bláznů, ale přitiskla se k němu a znovu zkoušela jeho pulz.

Byl pravidelný.

Zatřásla s ním a snažila se ho přivést k vědomí. Slabě zasténal, ale jinak nic.

Elf se k němu opět přitiskla a jednou rukou ho objala kolem hrudi. Pozorně naslouchala, jak mu bije srdce. Utřela si slzy a políbila ho.

Její milenec. Připadalo jí zvláštní takhle o něm uvažovat, ale je to pravda.

Její milovaný.

Ano, miluje toho muže. Záleží jí na něm více než na ostatních, dokonce víc než na bratrech. Potřebuje ho mít vedle sebe. Život bez něj pro ni nemá smysl. Touží po jeho těle. Ne jenom po milostných hrátkách, ačkoliv byly velice příjemné, ale především po jeho přítomnosti. Jako by bez něho nebyla celá.

Vlastně by ji to nemělo překvapovat. Vždyť ji přitahoval od prvního setkání.

Za jiných okolností by se to možná snažila popřít, ale nyní, když hleděla smrti do očí, k sobě musela být upřímná.

Zajímalo by ji, zda Fort cítí něco podobného. Připadalo jí nemožné, aby mu byla naprosto lhostejná. Ale co když to tak je?

Při té představě jí pukalo srdce.

Začala mu lehce přejíždět po obličeji. Políbila ho na víčka, na tváře, na rty.

„Mmmmm.“ Spokojené mumlání se změnilo ve sten a Fort ztuhl.

„Pssst!“ zašeptala rychle. „Potichu.“

„Co“

Elf mu zakryla dlaní ústa. Byl zmatený a nemohla připustit, aby začal křičet. Kdyby jejich únosci z nějakého důvodu otevřeli rakev, bylo by lepší předstírat, že je stále v bezvědomí.

Zůstával ztuhlý, ale zdálo se, že si začíná uvědomovat, co se děje. Elf mu opatrně odkryla ústa.

„Co se stalo?“ zašeptal a natáhl ruku, aby zjistil, kde je. „Kde to sakra jsem? Krucinál. Moje hlava“

„Jsme v rakvi,“ odpověděla mu šeptem. Cítila, jak strnul.

„Kdo to udělal?“ zašeptal. „A proč?“

„Jediný hlas, který jsem slyšela, měl skotský přízvuk.“ Čekala na jeho reakci.

Ani se nehnul a mlčel.

To ji připravilo o poslední naději. O tom, že se zapletl se skotskými zrádci, nemohlo být pochyb.

Kde je vlastně Roberts a ostatní její lidé? napadlo ji najednou. Vtom si uvědomila, že je noc. Zřejmě jsou už dávno doma.

Elf pojala podezření, že všechno zkazila, a možná za svou chybu zaplatí životem. Fort také není zcela bez viny, ale přesto se k němu přitiskla.

Až teď si uvědomila, že je nahý a ona téměř také. Odnesli ji jen v kombiné a punčochách!

Při představě, že ji takhle viděl cizí muž, se jí chtělo plakat. Věděla, že to je hloupá reakce, avšak nemohla si pomoci. Na okamžik jí to připadalo jako ta nejdůležitější věc.

Jednou nebo dvakrát se jí zdálo, že se ocitla nahá ve společnosti. Nyní si připadala jako v některém z těch příšerných snů. Měla by se strachovat o svůj život, ale místo toho se děsila okamžiku, kdy její únosci otevřou víko a opět ji takhle uvidí.

Fort tiše zasténal a pohnul se, aby získal více místa. Pak ji pevně objal.

Elf ztuhla.

„Co se děje?“

„Nic.“

Lehce jí přejel dlaní po těle. „Krucinál! Odnesli tě jen v kombiné?“

Elf měla slzy na krajíčku, ale přemohla je. „Ještě mám punčochy.“

Přitiskl ji k sobě. „Myslím, že jsem zabalený v té proklaté mnišské kutně. Jakmile to půjde, oblékneš si ji. Takže ty si myslíš, že v tom má prsty ten muž, který tě pronásledoval ve Vauxhallu?“

„Kdo jiný?“

„Možná máš pomstychtivé příbuzné.“ Znovu se pohnul a položil ji částečně na sebe. „Jen doufám, že neskončíme jako Abélard a Héloise.“

„Jako kdo?“ Položila mu hlavu na rameno a udivilo ji, že se cítí docela pohodlně.

„Středověcí milenci.“

„Romantický příběh?“

„Vlastně ani ne. Její příbuzní ho vykastrovali.“

„Proboha!“

„Bohužel. A jedná se o pravdivý příběh.“

„Ujišťuji tě, že mí příbuzní v tom prsty nemají.“ Elf si však pomyslela, že by možná něčeho podobného schopní byli, kdyby zjistili, co se stalo. Měla v úmyslu vrátit se k Amandě do snídaně.

Teď bude ráda, jestli přežije. Každopádně hrozí, že její dobrodružství vyjde najevo.

Vzpomněla si na Chastity, kterou přistihli v posteli s mužem. Nestydaté obrázky znázorňující mileneckou dvojici visely v každé výkladní skříni, a dokonce i poté, co se vše vysvětlilo, se na ni někteří lidé dívali podezíravě.

A to byla Chastity nevinná!

Vůz zastavil.

Elf se chytila Forta a případný skandál jí náhle připadal zcela nepodstatný. Zatímco čekali, co s nimi bude, Fort ji tiskl k sobě a ona mohla aspoň doufat, že ji ochrání. Kdosi hekl a rakev se zvedla. Elf vyděšeně zašeptala: „Hrob. Myslím, že nás chtějí pohřbít zaživa!“ „Sakra.“

Tiskli se k sobě, zatímco se rakev kývala ze strany na stranu. Pak prudce dopadla na zem.

Nebyl to však pád z velké výšky, takže se nejednalo o hlubok o u jámu.

Elf se ztěžka nadechla.

Něčí hlas řekl: „Napni provazy, Macku.“

Rakve se spouštějí do hrobů po provazech, že ano?

„Ne!“ vykřikla Elf Fortovi do ramene. Najednou se pohnul a vší silou vrazil do víka. A ještě jednou.

„Myslím, že jsou vzhůru, Kenny.“

„To je jedno. Pospěš si.“

Rakev se naklonila a sjela dolů. Dopadla tak prudce, až Elf zacvakaly zuby a Fort se uhodil do hlavy. To je konec. Konec dobrodružství.

Elf se smiřovala se svým osudem. Budou zaživa pohřbeni. Nikdo o nich neví, takže jim nikdo nepomůže a možná se ani nikdy nedozví, co se jim stalo. Připadalo jí to hloupé a smutné zároveň, ale nedalo se nic dělat.

Začala se modlit, aby smrt přišla rychle a její bratři se kvůli ní dlouho netrápili.

Zaslechla nějaký rámus opodál, a pak cosi bouchlo do rakve. Začali je zahrabávat?

Náraz kovu o kov, ale kdesi v dálce. Rýče či lopaty? Snažila se představit, co se asi děje.

„Je mi to líto,“ řekla Fortovi, protože byla přesvědčená, že to je její vina.

„Proč? Mně je jen líto, že nás odsud nemůžu dostat.“ Elf přemýšlela, zda mu má říct pravdu, když vtom zvuky ustaly. Ticho přerušovalo jen jejich dýchání. Po chvíli se zeptala: „Nač myslíš?“

„Možná odešli pro nějaké nářadí“

Najednou měla pocit, že je v rakvi čím dál méně vzduchu. „Cekají, až se udusíme!“ Při té představě jí vystřelily ruce nah o r u k víku. Pohnulo se.

Elf tomu nemohla uvěřit. Rychle se posadila a zatlačila. Víko povolilo. Už ho chtěla shodit, ale Fort ji v tom zabránil. „Nemyslím si, že to je náhoda,“ zašeptal. „Ale pro jistotu raději nevytrubujme do světa, že jsme volní.“

Volní byl v tomto případě relativní pojem. Měli teď více místa a čerstvý vzduch, ale žádné světlo, ani oblohu nad hlavou. Nepochybně jsou někde uvnitř.

„Kde to jsme?“ zašeptala.

„V hrobce?“

Elf se zachvěla a pak řekla: „Zdá se mi, že cítím pivo“

„Třeba jsme v nějakém sklepě.“ Seděli nyní proti sobě a usilovně přemýšleli. „Nic nevidím,“ řekla. „Možná jsou tu nějací lidé a poslouchají nás.“

„To bychom, myslím, poznali.“

„Aspoň že se tu dá dýchat. A jsme naživu“ Náhle se na něho vrhla. Začali se smát a líbat. „My žijeme!“ vydechla. „Žijeme! Žijeme!“ „Máš pravdu.“ Popadl ji za boky a prudce posadil na svůj ztopořený úd.

Elf nevěřícně zalapala po dechu. Trošku to bolelo, ale hned se poddala jeho touze. Sdílela jeho nápad oslavit život tímto divokým způsobem. Začala se prudce pohybovat a dosáhla vrcholu dříve než on.

Tiskli se k sobě, rozechvělí a zpocení. „Tohle,“ řekl nejisté, „nebylo součástí mého plánu.“

„Víš to jistě?“ utahovala si z něho. „Sliboval jsi, že na dnešní noc nezapomenu.“

„Také jsem ti sliboval peklo, ale tohle jsem neměl na mysli.“ Políbil ji na tvář. „Jsi v pořádku?“

„Úplně.“ Jeho něžný polibek ji zaskočil. Skoro mu řekla, že ho miluje.

„Divím se, žes ještě neztropila scénu.“

„Co by mi to pomohlo?“

„Ty jsi milionová žena, Lisette.“

„Chceš snad říct, že ženy snášejí šok a nepohodlí hůře než muži?“ Popichovala ho, ale přitom svou otázku myslela vážně.

„Neříkej mi, že patříš k těm, kteří se domnívají, že mezi muži a ženami není žádný rozdíl!“

„Jisté rozdíly jsou nepopiratelné.“ Odvážně se dotkla jeho ochablého mužství.

Uchopil její ruku a políbil ji na prsty. „Nehraj si s ohněm nebo za sebe neručím.“ Pohladil ji po tváři a ztuhl. „Kam se poděla tvá maska?“

Kristepane. „Sundali mi ji.“

„To jsem rád.“ Přejížděl jí prsty po tváři, jako by chtěl zjistit, jak vypadá. Elf doufala, že ji nepozná. „Možná se mi tu nakonec začne líbit.“

Elf ho odstrčila. „Hlouposti. Musíme odsud utéct.“ To jí připomnělo, že se má do rána vrátit k Amandě, chceli předejít skandálu.

Sundali víko a opatrně se postavili.

„Mluvíš výborně anglicky,“ poznamenal.

Proboha!

Elf si uvědomila, že od chvíle, kdy se ocitli v zajetí, instinktivně přešla do angličtiny. Většinou šeptali, takže ji prozatím nepoznal po hlase.

V takové situaci by na tom nemělo záležet, ale na druhé straně se bála, že by vše, co spolu nyní sdíleli, mohlo po odhalení její totožnosti skončit.

„Merci,“ poděkovala a pokračovala anglicky s francouzským přízvukem. „Měla jsem dobrou učitelku.“

„Souhlasím, ale nejsem si jistý, jakému jazyku tě učila. Domnívám se, že ve vypjatých situacích lidé dávají přednost své mateřštině.“ Pohladil ji po tváři a lehce políbil na ústa. „Prozatím si nechej své tajemství pro sebe, Lisette,“ řekl francouzsky. „Nejprve se odsud musíme dostat.“

Elf v duchu děkovala Bohu, ačkoliv Fortovo „prozatím“ znělo nebezpečně.

Bohužel to znamená, že po dnešní noci musí Lisette zmizet. Původně plánovala, že její dobrodružství potrvá jen tuto noc, ale nyní se nemohla smířit s tím, že tak brzy skončí.

Co by se stalo, kdyby mu pověděla pravdu? Pochopil by ji? Dokázal by překonat zlobu a nenávist? Muž, kterého dnes v noci poznala, přece není tak zlých citů schopen.

Pustil její ruku a Elf slyšela, jak se pohnul. „Podlaha je dlážděná.“

Elf se vydrápala ven. „Ta tma je příšerná. I noční obloha by byla lepší.“

„Nebo nějaký hluk. Jestli je tohle hostinec, pak je nápadně tichý.“

„Je noc.“

„Přesto.“

Elf stála na podlaze a cítila, že jí jedna punčocha sjela dolů. Vzpomněla si, jak je neupravená. Natáhla se do rakve pro podvazek a zavadila o Forta.

„Pardon.“

Nechte se dotkla jeho intimních partií. Zasmál se a přitáhl ji k sobě. Něco jí podával.

Nějakou látku. Elf poznala mnišskou kutnu. „Nechceš si to nechat? Já mám aspoň kombiné.“

„V téhle tmě nic nepotřebuji. Obleč si to.“ Při představě, že se tu Fort prochází úplně nahý, se Elf zatočila hlava. Rychle si přetáhla kutnu přes hlavu, aby se uklidnila. Hned jí bylo tepleji. Udělala krok vzad a přišlápla lem. „Je příliš dlouhá.“

Ve tmě ji nahmatal. „Máš pravdu. Ale bohužel nemáme nůž. Kdybys měla aspoň nějaký provaz, aby sis to mohla podkasat.“

Elf si kutnu svlékla a vrátila mu ji. „Nedá se nic dělat.“

Odstoupil stranou, ale neslyšela, že by se oblékal. „Ty si to nevezmeš?“

„Proč?“ Slyšela v jeho hlase smích.

„Abych na tebe náhodou zase nesáhla.“

„Mně to nevadí.“

„Ale mně ano!“

„V tom případě se omlouvám. Netušil jsem, že jsi tak citlivá.“ Nyní Elf slyšela šustot látky. „Tak. Už jsem slušně oděn.“

„Děkuji.“ Elf slyšela vlastní upjatý tón, ale nemohla si pomoci. Opravdu ji rozčilovalo, že chodí nahý.

„A ty?“ zeptal se.

„Co já?“

„Jsi slušně oděná?“

Elf rychle nahmatala podvazek a narovnala si punčochu. Pak si upravila výstřih. Znovu si povzdechla, když si představila, v jakém stavu ji ti muži odnášeli.

Kéž by nebyla tak nemravná a oblékla si na tohle dobrodružství bavlněné kombiné i punčochy. Ale ne. Musela si vybrat nejjemnější hedvábí a krajku! Přejela dlaní po kombiné a zjistila, že je na boku roztržené.

Ach bože!

Přestala myslet na to, jak vypadá, a začala prozkoumávat jejich temné vězení.

„Zajímalo by mě, proč tu kutnu vůbec brali?“ ozval se Fortův hlas ze vzdáleného konce místnosti.

„Možná tě v ní nesli. Mně si někdo přehodil přes rameno, ale ty jsi mnohem těžší.“

„To je možné. Jedna záhada je tedy vyřešena. Ale co zbytek? Co vůbec chtějí? Sakra, nic si nepamatuji. Co se vlastně stalo?“

„Také nic nevím. Vzbudila jsem se, když mě někdo popadl. Slyšela jsem nějaké zvuky. Jako by někdo s někým zápasil.“

„To se zřejmě zrovna pustili do mě.“ Po chvíli dodal: „Ale nic hrozného se nedělo. Bolí mě jen hlava, ale jinak nemám žádná zranění.“

Znělo to zklamaně. Elf nechápavě zakroutila hlavou. Je neuvěřitelné, jak muži uvažují. Jako by ho mrzelo, že neutržil žádné rány v boji.

Tiše si povzdechla. „Musíme utéct, než se ti muži vrátí,“ připomněla mu. „Mohl by ses soustředit na tohle?“

„Lisette, evidentně nemáš tušení, jak příšerně se cítí muž, když usne ve své posteli a probudí se jako vězeň, aniž by svým únoscům uštědřil jedinou ránu!“ Když mlčela, dodal: „Tak dobře. Musíme to tu prozkoumat.“

Elf opatrně kráčela vpřed a musela se hodně ovládat, aby se nerozesmála. Jeho rozmrzelost jí připadala legrační. „Zřejmě bys chtěl být rytířem v nablýskané zbroji. Nebo princem z pohádky.“

„To přeháníš. Jen je mi líto, že jsem nikomu nezlomil pár kostí.“

„To zní příšerně.“

Slyšela, jak něco přetahuje na druhé straně místnosti.

Elf do něčeho narazila. „Je tu sud. Velký. Zřejmě pivní.“

„Já jsem našel několik menších. Asi s vínem, ale,“ slyšela ťukání, „zdají se prázdné. Takže, Lisette, jestli se odsud dostaneme a budeme se muset utkat s našimi nepřáteli, mám jim zlomit pár žeber?“

„Myslím, že ti s tím pomůžu.“ Zaklepala na sud před sebou. „Tenhle je také prázdný. A rozbitý. Myslíš“

„Hele.“

„Copak?“ Otočila se za jeho hlasem, i když stejně nic neviděla.

„Našel jsem dveře. Pochopitelně jsou zamknuté.“ Slyšela tiché bouchání. „Dost pevné, sakra. Nedokážu si představit, že bychom je otevřeli holýma rukama.“

Elf se líbilo, že mluví v množném čísle. V tuto chvíli nebyli Ware a Mallorenová, lord a lady. Byli jednoduše dva lidé, kteří se dostali do problémů. Skoro jako Adam a Eva, pomyslela si, nazí v rajské zahradě.

„Máš na sobě ještě tu kutnu?“ zeptala se.

„Ano. Nejsem sice tak stydlivý jako ty, ale je tu zima. Opravdu ji nechceš?“

Sklep byl velmi chladný a vlhký. Elf si až nyní uvědomila, že se třese zimou. „Ne, děkuji,“ odvětila, ale jeho galantní nabídka ji dojala.

Opřela se o sud, začala si třít paže a pomyslela si, že vlastně mají štěstí. Jsou naživu, zatímco ještě před několika minutami si mysleli, že zemřou. Pro tuto chvíli zapomněli na všechno ostatní –na své postavení, rodiny, spory.

Bylo to zvláštní, ale v tomto okamžiku jí byl Fort dokonce bližší, než když se milovali.

„Našlas ještě něco?“ zeptal se a zároveň ji pobídl, aby pokračovala v průzkumu.

Dotkla se nohou dřevěného vědra. Prázdného. Fort našel nějaké hadry a provaz. „Bohužel nám k ničemu nejsou,“ řekl. „Tohle je proklatě dobré vězení.“

Vtom Elf došla k rampě. „Ale jistě,“ řekla. „Pivní sudy se vždy spouštějí dolů po rampě. Tudy určitě spustili i naši rakev.“

Přišel k ní a vztáhl k ní ruku. Neodolala a nechala se obejmout.

Mnul jí ramena. „Jsi úplně zmrzlá.“

„Nedá se nic dělat.“

„Další důvod, proč se odsud musíme dostat. Kdy myslíš, že tě tvá příbuzná začne hledat?“

Takže se rovněž obává skandálu. „Myslím, že ráno.“

„A co udělá?“

„Nemám tušení.“ Snažila se být co nejupřímnější, a tak dodala: „Možná bude chvíli váhat, než zburcuje ostatní, ale dlouho ne.“

Lehce ji políbil na čelo. „Musíme se tedy pokusit utéci ještě před začátkem nového dne. Vylezu na tu rampu.“

Slyšela, jak se škrábe nahoru, a pak cosi zařinčelo. „Dvířka jsou pochopitelně zajištěná zvenku. Možná bych je mohl otevřít, ale to bych musel mít nějaký nástroj.“

Vrátil se dolů a vyhledal ve tmě Elf.

„Máš strach?“ zeptal se.

„Ano, ačkoliv kdybych byla sama, bála bych se ještě víc. A ty? Máš strach?“

„Ano.“ Vzájemně se hladili po zádech. „Neměl bych to přiznávat? Tady, v tmavém sklepě, mi připadá směšné něco předstírat. Nechci ještě zemřít a už vůbec ne takhle nedůstojně.“

„Myslíš, že nás zajali tví skotští přátelé?“

Na chvíli se odmlčel. „Možná.“

„Ale proč? Kdyby mě chtěli zabít, proč by se vloupali do tvého domu a unášeli nás oba?“ Doufala, že se dočká upřímné odpovědi.

„Nemám tušení, což mě znepokojuje“

„Zvláště když to jsou tví přátelé,“ vyštěkla.

„Uklidni se, prosím. Opravdu nemám nejmenší tušení, co to má znamenat. V tuto chvíli jsme na jedné lodi a nutně se odsud musíme dostat. Nejdříve je třeba najít nějaký nástroj.“

Chtěl odejít, ale Elf ho chytila za kutnu. „Chci vědět, co se vlastně děje.“

„Nijak nám to nepomůže.“

„Jak to víš?“

„Jsi prostě jen zvědavá, ostatně jako každá ženská.“

„Zvědavá! Můj život je v ohrožení“

„A teď mě zdržuješ nesmyslnou hádkou.“ Vytrhl se z jejího sevření a odešel.

Elf rozzlobeně zasyčela, klekla si a začala prohledávat podlahu. Kombiné se jí ještě více roztrhlo, a tak si ho podkasala a zavázala kolem pasu. Kdyby teď někdo přišel se světlem a spatřil ji takhle, hanbou by umřela. „Kdybys nevěděl, oč tu jde, také bys byl samá otázka.“

„Ale já to nevím. Tak například netuším, kdo jsi, ačkoliv mi tvůj hlas zní proklatě povědomě, když mluvíš anglicky. Co kdybys mi pro začátek prozradila své pravé jméno?“

Elf mu ho málem řekla. Nakonec se však ovládla.

„Kdo jsem, není důležité.“ Opatrně hmátla pod velký sud –bůhví, co tam může být. Našla však jen kousky rozbité dlažby.

„V tom případě není důležité ani to ostatní,“ řekl. „Našel jsem nějaký klacek, zřejmě zlomenou násadu. Ale netuším, jak by nám mohla posloužit.“

Oba zmlkli a pokračovali v prohledávání místnosti.

11

Po chvíli si Elf uvědomila, že se oba chovají absurdně, a nabídla mu smír. „Bylo by k vzteku,“ řekla, když stále nic nenacházela, „kdybychom zjistili, že sekery nebo palice visí u stropu.“

Postavila se, upravila si kombiné a zamířila zpátky k rakvi. Zavadila palcem o kámen, upadla a narazila si kolena. Vykřikla. „Co je? Co se stalo?“ lekl se Fort.

„Jen jsem si nakopla palec.“ Posadila se a mnula si naražená místa. Pak začala prozkoumávat překážku. Považovala ji za vystouplou dlažební kostku. Tahle věc jim k ničemu neposlouží.

„Ta tma je příšerná,“ prohodila Elf a znovu se postavila. „Pořád si mnu oči a doufám, že začnu vidět.“

„Taky si připadám jako slepý.“

„Našel jsi něco?“

„Ne. Pojď, sedneme si na chvíli na naši rakev.“

Elf opatrně kráčela kupředu. Tupá rána jí prozradila, že zavřel víko, a když se na něj posadila, Fort jí přehodil přes ramena svoji kutnu.

Sedl si vedle ní, objal ji a přitáhl k sobě a Elf si uvědomila, že zůstal nahý.

„Co teď?“ zeptala se.

„Musíme se rozhodnout, zda se pokusíme vypáčit dveře nahoře na rampě. Myslím, že vedou ven a zámek asi nebude moc pevný. Pokusím se je vylomit, ale nevím, zda se mi to podaří. Nahoře se nemůžu pořádně rozběhnout.“

„Ještě si ublížíš.“

„Pro tebe, krásná dámo, podstoupím cokoliv.“ Zasmála se a přitiskla se k němu. „Tobě opravdu vadí, že nemůžeš nic dělat, že ano?“

„V každém případě. Je hrozné, že tu musím nečinně sedět a čekat, co se stane.“

Elf si vzpomněla na své lidi. Možná po ní již pátrají. Třeba dokonce přihlíželi únosu, ale nemohli nic podniknout. V tom případě však jistě plánují akci na její záchranu.

Pak si uvědomila, že je pro ně obyčejná prostitutka, kterou Mallorenové najali, aby svedla hraběte.

„Myslíš, že někdo hlídá dveře?“ zeptala se.

„To záleží na mnoha okolnostech. Jestli s námi mají další plány, pak nás určitě někdo hlídá a v tuto chvíli již ví, že jsme při vědomí. Pokud se nás však chtějí jen na nějakou dobu zbavit, pak zde možná žádného strážce nenechali. Je zřejmé, že z tohoto vězení se jen tak nedostaneme.“

„Proč by se nás chtěli zbavit?“ Znovu ho žádala, aby k ní byl upřímný a pověděl jí, co se děje.

„Existují jisté důvody, ale pro tebe bude bezpečnější, když je nebudeš znát.“

Elf si vzpomněla, jak mu jako Lisette tvrdila, že ve Vauxhallu nic podstatného neslyšela. Ten galantní muž se ji snaží ochránit. Musela se usmát.

„Jestli nás nikdo nehlídá,“ navrhla, „mohli bychom ztropit povyk. Volat o pomoc.“

„Podle mého odhadu jsou tak tři hodiny ráno a tenhle dům je zřejmě opuštěný. Nikdo by nás neslyšel.“

„Můžeme to aspoň zkusit.“ Elf seskočila z rakve. „Já budu bouchat klackem do dveří a ty zkus třást dvířky na rampě.“

„Divoká Lisette.“ Slyšela, jak se pohnul. „Lituješ, že jsi mě svedla?“

„Já že tě svedla?“ Elf ztuhla. „To není pravda!“

„Že ne? Když gentleman nemá v úmyslu s nikým laškovat, ale nakonec neodolá úpěnlivým prosbám dámy toužící po rozkoši, jak bys to nazvala?“

Úpěnlivým prosbám! „To vy jste mě svedl tehdy na lodi, mylorde.“ Elf zamířila ke dveřím, nahmatala klacek a začala s ním vztekle mlátit do dubového dřeva.

„Takže už jsem zase mylord.“ Fort se vyšplhal po rampě nahoru a lomcoval dvířky. „Pomoc! Haló! Jestli jsem tě svedl, Lisette, pak jsem si počínal velice neobratně.“

„Opravdu?“ Znovu zabouchala do dveří. „To tys mě přinutil změnit mé rozhodnutí.“

„Ty mi navracíš sebevědomí. Hej! je tam někdo! Pomozte nám! Tady ve skleně! Sto guinejí tomu, kdo nás pustí!“

„Sto? Ty jsi ale skrblík. Pomoc!“ volala Elf. „Tisíc guinejí tomu, kdo mě osvobodí! Pomoc!“

„Takové drobné. Deset tisíc guinejí tomu, kdo mě zachrání před touhle výbušnou, extravagantní holkou!“

„Tak se mi zdá, že máš omezené zdroje. Pomozte mi někdo! Sto tisíc guinejí tomu, kdo mě spasí před tímhle zbabělým padouchem!“

„Proč mám takový dojem, že ode mě očekáváš, že zaplatím tvé dluhy? Pomoc! Hrabství tomu, kdo mě zachrání!“

Rozhostilo se ticho. Vtom si Elf uvědomila, že se Fort směje. Doslova se zalykal smíchy. Tolik si ho přála vidět.

Ještě stále se mu třásl hlas, když řekl: „Tak sto tisíc guinejí, říkáš? Ty jsi mi ale hříšné a drzé děvče. No nic, je to zbytečné, zřejmě tam nikdo není.“

Elf upustila klacek a opřela se o dveře. „Ale Copak nás tu prostě nechají zamknuté? Přece tady nezemřeme hlady.“

„I to by se mohlo stát, ale já to nepřipustím.“

„Ne? Sám jsi přiznal, že nejsi žádný hrdina.“

„A ty vykazuješ všechny znaky hubaté dračice! Uklidni se. Ve dveřích jsou škvíry a za úsvitu se tu určitě někdo objeví. Něco vymyslíme.“

„Promiň.“ Elf se opatrně vydala zpátky k rakvi. „Nenávidím bezmocnost.“

„Já přece také! Nemáš tušení, co znamená být hrabětem.“

Elf toužila povědět mu pravdu, ale nechtěla riskovat. „Už se nemůžu dočkat, až vyjde slunce. Tahle tma mě děsí.“

Posadil se vedle ní a sevřel ji v náručí. Pak si položil její hlavu na prsa a oba je přikryl mnišskou kutnou. „Zavři oči a představ si, že usínáš.“

„Myslíš, že dokážu usnout?“

„Ne, ale se zavřenýma očima ti tma nebude připadat tak nesnesitelná.“

Opravdu to bylo lepší a Elf se v jeho náručí cítila pohodlně. Bála se však, že jemu se příliš dobře nesedí.

„Jsi velice laskavý, Forte.“

„Myslíš? To by mnohé překvapilo.“

„Proč to říkáš?“

Pohladil ji, ale zdálo se, že jí neodpoví. Po chvíli se však ozval: „Poslední dobou jsem se příliš laskavě nechoval.“

Vzájemná blízkost přímo vyzývala k důvěrným sdělením. Elf zvažovala, zda to má připustit, protože Fort by se Elf Mallorenové nikdy nesvěřil. Chtěla ho však poznat, porozumět mu a navíc nabyla dojmu, že Fort se potřebuje vyzpovídat.

„Proč ne?“ zeptala se. „Máš to v povaze.“

„Opravdu? Vlastně ani nevím, jaký doopravdy jsem. Možná jsem býval laskavý, ovšem jen když mi to nepůsobilo žádné problémy.“

„Myslím, že se hodnotíš příliš přísně. Ke mně ses choval hezky.“

„Muži se často chovají hezky k ženám, se kterými se chtějí vyspat.“

„Aha!“ Elf se prudce posadila. „Takže přiznáváš, že jsi to chtěl!“

Zasmál se. „Ano. Přesněji, chtěl jsem tebe. Bůhví proč.“

„Umíš být i pořádně hrubý.“

„Vždyť jsi právě tvrdila, že jsem se k tobě choval pěkně.“

„Máš obdivuhodnou schopnost chovat se hezky i hrubě zároveň.“

„Hovoříš o mé povaze či sexuálních dovednostech?“ Natáhl se po ní, stáhl ji na sebe. „Je mi chladno.“

„Ty ty to zase chceš.“ Nemohla si nevšimnout jasného důkazu.

„Vypadá to tak, že ano? Ale neboj se, nejsem zoufalý.“

Elf se trochu posunula, aby se na něj tolik netiskla. „Proč mě tedy chceš?“ zeptala se a přejela mu rukou po hrudi.

„To je těžká otázka. Možná proto, že jsem dlouho žádnou ženu neměl.“

„Opravdu?“ opáčila škádlivě. „To nevysvětluje naše poslední milování.“

Plácl ji po zadečku. „Čertice. To byl jen bláznivý projev radosti nad tím, že jsme zůstali naživu.“

„Tak dobře. A proč mě tedy chceš nyní?“

„Nebezpečí některé muže vzrušuje.“

„Zajímavě řečeno. Proč jsi dlouho neměl ženu? Nepochybuji, že příležitostí bylo dost.“

„Možná mě již unavovalo jejich nepřetržité žvanění.“

Snažil se ji odradit od dalších otázek, ale Elf toužila lépe mu porozumět. „Prostitutce můžeš přece zaplatit, aby mlčela.“

Přitáhl ji k sobě. „Hraješ si na hloupou naivku, ale ve skutečnosti jsi velmi chytrá. Nechceš mi to vysvětlit, Lisette?“

Přitisknutá k němu cítila, jak je vzrušený. Vytasil novou zbraň, aby ji umlčel.

Mallorenové se však umlčet nedají.

„Má rodina se jen tak snadno nevzdává,“ řekla. „Proč jsi dlouho neměl ženu?“

Sklonil hlavu a umlčel ji polibkem. Elf jej opětovala, ale když se odtrhl od jejích rtů, zašeptala: „Proč jsi neměl ženu?“

Stiskl jí ramena tak pevně, až zalapala po dechu. Hned ji však zase pustil. „Protože,“ odvětil tiše, „jsem jim ubližoval.“

„Ubližoval?“ Přála si vidět, jak se tváří.

„Tak jako jsem právě teď ublížil tobě.“ Začal jí mnout pohmožděná ramena.

„Zatím ses ke mně choval hezky.“

„Ty jsi jiná. Proto jsem se rozhodl to s tebou zkusit.“

Elf mu položila hlavu na rameno. „To jsem ráda.“

„Proč jsi ráda?“

„Ze jsem jiná.“

„Aspoň nepatříš k ženám, které si potrpí na kousance a modřiny.“

„Některé ženy to mají rády?“

„Konečně! Malý náznak nevinnosti. Ano, některé ženy vyžadují při sexu bolest. Někteří muži ostatně také.“ Políbila ho na tvář. „Ale ty ne.“

Otočil hlavu, aby ji mohl políbit na ústa. „Ne, já ne. Takže jestli máš zájem o drsnější lásku, doporučuji ti, aby sis našla jiného milence.“

Elf se odvrátila. „Možná nerad někomu fyzicky ubližuješ, ale slovy zraňuješ docela často!“

Chvíli se nehýbal a potom ji lehce pohladil po vlasech. „Omlouvám se, ale říkal jsem ti, že nejsem laskavý.“

„Nemyslím, že to máš v povaze. Proč jsi tak zahořklý?“

Byla to přímá otázka, ale pochybovala, že na ni odpoví.

„Zažil jsem šok,“ odvětil nakonec. „Velice mě to rozzlobilo.“

Moc jí toho neřekl, ale aspoň něco. Pohladila ho po hrudi. „Je mi líto, žes musel trpět.“

„Trpět? Ano, dá se to tak říct.“

„Zemřel ti někdo blízký?“ zeptala se.

Chtěla, aby jí prozradil důvod své zatrpklosti. Možná o tom ještě nikdy s nikým nemluvil. Věděla, že některým mužům dělá problémy hovořit o svých pocitech. I její bratři byli takoví.

„Ano, Lisette, je to tak.“

Znovu zmlkl a Elf vyčkávala. Nechtěla na něj příliš tlačit. „Můj

otec.“

Elf se snažila nedat na sobě nic znát. Muselo pro něj být obtížné vyslovit ta dvě slova.

„Ztratit rodiče je velice bolestivé,“ řekla. „Můj otec zemřel, když jsem byla ještě malá.“

„Kolik ti bylo?“

Kolik toho ví o Mallorenech? Pro jistotu si pár roků přidala. „Devět.“

„To si na něho skoro nepamatuješ.“

„Máš pravdu. Moc bych si přála lépe ho poznat. Mít aspoň více jeho podobizen. Nebo dopisů. Když umíral, všem nám napsal dopisy, ale jsou dost strohé. Samé rady a varování. Ale všichni říkají, že býval zábavný.“

„S blížící se smrtí zřejmě všichni zvážní. Takže máš sourozence?“

„Ano. A vy, mylorde?“

„Musíš mi říkat Forte, jinak ti nic nepovím.“

Elf se usmála, protože z jeho škádlivého tónu poznala, že se jí podařilo prolomit ledy. Znovu pocítila pochybnosti, ale rychle je zahnala. Fortovi prospěje, když se jí svěří. „Také máš nějaké sourozence, Forte?“

„Dvě sestry a jednoho bratra.“

„A co tvá matka? Ještě žije?“

„Zemřela, když jsem byl docela mladý.“

„Alespoň máš sourozence.“

„Nejsme si moc blízcí.“

Elf chtěla zaprotestovat. Chastity měla Forta moc ráda, podobně jako jeho druhá sestra Verity. Moc rády by ho podpořily a pomohly mu, ale on si to zřejmě neuvědomoval. Domníval se, že s ním již nechtějí mít nic společného, protože je zklamal.

„To je smutné,“ řekla.

„Ve vaší rodině máte dobré vztahy?“

„Ano, velice dobré.“

„To máš štěstí.“

„Zřejmě ano, ačkoliv na druhé straně mají všichni pocit, že mi mohou zasahovat do života.“

„Opravdu? Zdá se mi, že ti poskytují neobvyklou volnost.“

Elf věděla, že se nebezpečně přibližuje pravdě, ale nemohla odolat příležitosti být k němu upřímná. „To jen proto, že jsou nyní daleko.“

„Chápu. Navíc pobýváš u přítelkyně, která tvé chování schvaluje.“

„Nevyjadřuj se o ní pohrdavě. Ona s mým dobrodružstvím nesouhlasí.“

„Pak tě měla zastavit.“

„Možná se zastavit nenechám.“

„To jsem si ověřil. A jsem tomu moc rád.“ Přitiskl ji k sobě. „Velice by mě potěšilo, kdyby ses stala mou milenkou, Lisette. Líbíš se mi a nemůže být pochyb o tom, že mě vzrušuješ.“

„Moc bych si to přála,“ řekla Elf. „Ovšem kdyby to má rodina zjistila, hlasitě by protestovali.“

„Měl jsem jiný dojem.“ Jeho hlas zněl mírně podrážděně. „Přemýšlela jsi, jak by se zachovali, kdybys otěhotněla? Vyloučit se to nedá.“

Elf o tom přemýšlela. „Byli by zklamaní, ale pomohli by mi. Porodila bych dítě někde v ústraní a dala ho na výchovu vhodným náhradním rodičům. Není to zas tak neobvyklá situace.“

„Vidím, že máš všechno dobře promyšlené. Jen doufám, že tvá rodina bude mít takové pochopení, jak tvrdíš.“

Elf v to také doufala, ale myšlenka, že by mohla být těhotná, ji děsila. Vůbec si neuměla představit, že by měla dát své dítě cizím lidem. Proč si neuvědomila dříve, že to nedokáže?

Z myšlenek ji vytrhl Fortův hlas. „Slib mi něco.“

„Ano?“

„Jestli porodíš dítě, dáš mi vědět. Mám dvě nemanželské děti, o kterých vím, a držím nad nimi ochranou ruku. Myslím, že pro děti není dobré, když se příliš brzy dozvědí, že mají urozeného a bohatého otce, ale postarám se, aby měly dobrý start do života.“

Uchopila jeho obličej do dlaní a políbila ho na ústa. „Říkala jsem ti, že jsi laskavý člověk.“

„Myslíš, že to je laskavost? Jednou mi možná k něčemu budou.“ Cítila, že se usmívá.

„Proč se tak usilovně snažíš působit jako necita?“

„Jsi romantická. Jen se snažím být upřímný.“

„Máš pokřivené zrcadlo. Pověz mi tedy, jak vidíš hraběte z Walgravu.“

Náhle se pohnul a Elf si znovu uvědomila, jak je vzrušený. „Jako muže poblázněného chtíčem.“

Elf se však nenechala snadno odbýt. „Proč se mě pořád pokoušíš rozptýlit?“

„Protože se šťouráš v mých ranách.“

„V jakých ranách?“

Zasténal a umlčel ji polibkem. Elf si jeho laskání užívala. Jakmile se však odtrhl od jejích úst, znovu se zeptala: „V jakých ranách?“

„Mlč.“ Položil ji pod sebe a prudce do ní vnikl. Elf ztuhla překvapením a bolestí.

Také se zarazil a přestal. „Vidíš, jaký jsem.“

Chytila ho za vlasy. „Vidíš, jaká jsem já? Jako honicí pes, který jde neomylně po stopě.“

Drsně ho stáhla dolů a sedla si na něj. „Chci tě,“ zašeptala. „Dělám to dobře?“

Divoce se zasmál. „Naprosto dokonale. Cítíš se pohodlně?“

Elf si trošku poposedla a plně si vychutnávala jeho vzrušené mužství. „To je zajímavá otázka. Je mi dobře.“

Pohnula se, aby získala rovnováhu, a cítila, jak Fort ztuhl. Vzpomněla si, jak ji při jejich prvním milování nutil mluvit.

„Jaká zranění?“ zeptala se a lehce začala pohybovat pánví.

„Cože?“ Nemusela ho vidět, aby jí bylo jasné, že myslí na něco úplně jiného.

Kousla se do rtu, aby se nerozesmála. „Jaké rány?“ navázala znovu na jejich rozhovor. „Pověz mi a já se budu více snažit.“

„To je vydírání nejtěžšího kalibru.“

„Nesmysl. Jaké rány?“

„Přestaň. Přestaň“

„Pověz mi to. Rány musíš nejprve otevřít, aby se mohly zahojit.“ Nepřestávala se pohybovat a opakovala jako zaříkadlo: „Pověz mi to, pověz mi to, pověz mi to“

Chytil ji, převrátil na záda a surově ji zalehl. „Zabil jsem svého otce,“ řekl a začal do ní drsně pronikat.

Otřesená jeho slovy a divokým rytmem se nezmohla vůbec na nic, dokud se bezvládně nesvalil na její hrud. Zvedla roztřesenou ruku a pohladila ho po zpocených zádech.

Co má říct, co má říct? Zabil svého otce. Vystřelil on, ne její bratr!

Vtom si uvědomila, že Fort pláče. Bezmocně naříkal v jejím náručí a Elf vytryskly slzy. Nedělej to. Jak se budeš cítit, až zjistíš, kdo jsem? jak se s tím vypořádáš? Nedělej to Je to všechno její vina. Překonala jeho zábrany a ani jednou ji nenapadlo, jak se ona sama vyrovná s tím, co se dozví.

Znovu se v duchu vrátila k oné příšerné noci v Rothgarově opatství. Všichni její bratři byli ozbrojení. Byla si jistá, že starého hraběte zabil jeden z nich. Místo toho přinutili Forta, Rothgar ho přinutil, ke spáchání nejodpornějšího zločinu. K otcovraždě.

Poprvé se zastyděla za to, co její rodina provedla.

Fort nyní ležel tiše. Co mu má v takové situaci říct? Co by teď udělala Lisette? Elf se pokusila o přesvědčivý tón. „Jsem si jistá, že si tvůj otec smrt zasloužil.“

Roztřeseně se zasmál. „To určitě. Ale smrt si zaslouží spousta lidí. To není omluva.“

„O tvém zločinu zřejmě nikdo neví, jinak bys byl potrestán.“

„Pár lidí o tom ví. Budou však mlčet. Neděsí tě to?“

„Ne.“ Uvědomovala si hrozící nebezpečí, ale musela se aspoň pokusit napravit, co způsobila. „Proč tě to tolik bolí?“

„Proč? Bůh ví. Možná proto, že je jediný člověk, kterého jsem kdy zabil. Muselo mě to poznamenat.“

Elf mlčela a doufala, že jí řekne víc.

„Možná proto, že jsem ho nenáviděl.“ Mluvil tak tiše, že mu téměř nerozuměla. „Celý život jsem ho nenáviděl a bál se ho. Mé sestry tvrdí, že jsem tím zachránil ostatní. Ale já ho zabil z nenávisti. Chtěl jsem to udělat už dávno.“

Opřel se o lokty a pokračoval: „Jako dítě jsem ho chtěl zabít, protože jsem měl strach a připadal jsem si bezmocný. Nejenže mě bil, ale určoval mi cíle, kterých jsem nikdy nemohl dosáhnout. Nikdy jsem nic neudělal správně. Žádné mé pochybení nenechal bez povšimnutí a vytýkal mi je před nastoupeným služebnictvem. Když mě bil, museli se na to dívat. Řekl, že tak zlomí moji pýchu. On, nejpyšnější člověk na světě. Pak jsem dospěl a osvobodil se od něj. Nevyhledával mě a já se mu vyhýbal, jako by trpěl nakažlivou nemocí. Byla to z mé strany zbabělost. Nepomohl jsem ani svým sestrám. Neudělal jsem nic, abych před jeho krutostí ochránil služebnictvo a leníky. Nedokázal jsem nijak zakročit. A tak jsem ho nakonec zabil.“

Rozechvělá Elf ho pohladila po vlhké paži. „Musel to být netvor.“

„Ano. Ale měl zemřít v čestném souboji.“

„Ne. To by nebylo možné. Ano, možná ses mohl aspoň pokusit pomoci ostatním. Ale zřejmě jsi netušil, jak daleko dokáže zajít.“

„Protože jsem to nechtěl vědět.“ Jeho hlas zněl již klidně. Zajel jí rukou mezi stehna.

Chytila ho za zápěstí. „Ne.“

„Ne? Ten můj předchozí útok ti příliš rozkoše neposkytl.“

„Hlavně že dostanu svých sto guinejí.“

„Nezapomínej, že já si platím tebe.“ Když se i nadále bránila, vzdal to a posadil se. „Možná si teď budeš chtít přivydělat vydíráním.“

Sedla si vedle něj. „I kdyby to všechno byla pravda, nemám žádné důkazy.“

„To je mé velké štěstí.“ Přestože byli těsně vedle sebe, Elf měla pocit, jako by se jí vzdaloval. „Jsi na sebe hrdá, Lisette?“

Elf se přikryla mnišskou kutnou, protože jí náhle přeběhl mráz po zádech. „Ne. Po tom všem mě už nikdy nebudeš chtít vidět, je to tak?“

„Pokud je mi známo, nikdy jsme o delším vztahu nemluvili.“ „Chtěl jsi, abych se stala tvou milenkou.“

„Ach ano, máš pravdu. Je mi to líto, ale svoji nabídku musím vzít zpět.“

Elf polkla. „Nechci, abys mě kvůli tomu začal nenávidět.“

„Děláš si zbytečné obavy. Jen se na tebe pokusím zapomenout.“

Elf sevřela rty a bojovala se slzami. „Co když se ještě někdy potkáme?“

„Lisette,“ pronesl ostře. „Moc dobře víš, co se stalo. Nechej to být. Tohle byla velice zvláštní noc a jestli přežijeme, nikdy se nám nepodaří zcela na ni zapomenout. Ale jsem si jistý, že se o to aspoň pokusíme.“

Uvědomila si, že mu sebrala kutnu a on tu nyní sedí nahý. Rychle se z ní vymotala a podala mu ji. „Vezmi si to. Musí ti být chladno.“

Kamsi zmizel a jeho hlas se ozval ze vzdálenějšího konce místnosti. „Nechej si ji a zkus usnout.“

Elf spolkla slzy, zabalila se do kutny a pokusila se na nic nemyslet.

Probudil ji hlasitý hluk. Rychle se posadila a uslyšela tlumené hlasy a bouchání do dveří.

„Klíčová dírka je ucpaná,“ řekl kdosi.

Ucítila dotek a prudce sebou trhla. „Pssst,“ uklidňoval ji Fort.

„Kdo je to?“

„Nevím. Ale naši únosci určitě ne. Mámeli štěstí, pak jsou to mí lidé, kteří nás začali hledat.“ Snažil se o klidný tón, příliš se mu to však nedařilo.

Nebo mí lidé, pomyslela si Elf. Pak si vzpomněla, že je Fort nahý. Rychle seskočila z rakve a vtiskla mu do ruky kutnu.

„Asi bych se měl obléct,“ řekl. „Škoda, že už nic jiného nemáme. Tvé kombiné mi připadá nedostatečné.“

Elf si všimla slabého světla prodírajícího se škvírami ve dveřích. Ještě nebyl den, ale začalo svítat. „Neměli bychom se ozvat?“ navrhla. „Jestli jsou to únosci, stejně vědí, že jsme uvnitř. A jestli je to někdo jiný, mohl by to třeba vzdát.“

„Máš pravdu. Půjdu si s nimi promluvit.“ Slyšela, jak se škrábe po rampě nahoru. „Haló, je tam někdo?“

Bouchání ustalo. „Pane?“

Elf nadzvedla víko rakve. Za chvíli budou zachráněni a je nutné, aby udržela svou pravou totožnost v utajení. Především kvůli Fortovi.

Bude lepší, když nezjistí, komu se v noci přiznal ke svému zločinu.

„Jsem hrabě z Walgravu. Jestli mě zachráníte, bohatě vás odměním.“

Víko bylo těžké, ale podařilo se jí ho udržet jednou rukou. Druhou šmátrala uvnitř.

„Promiňte, mylorde, ale není tam s vámi dáma?“

Našla masku!

„Ano, je. Vy ji hledáte?“

Elf zavřela rakev. Neuniklo jí překvapení ve Fortově hlase. A to ještě zdaleka neví všechno. K čertu s těmi proklatými Skoty. Šňůrka u masky byla přeříznutá.

Elf poznala Robertsúv hlas. „Je v pořádku?“

„Ano!“ vykřikla Elf. „Prokristapána, už nás pusťte!“

V tuto chvíli ji však nejvíce zajímala maska. Krucinál! Přeřízli šňůrku asi centimetr od okraje. Roztřesenýma rukama se pokoušela oba konce svázat, avšak marně.

Marně.

Co kdyby si ji jen přidržovala u obličeje? Ne, to by vypadalo hloupě.

Rány sílily a hrozilo, že dveře každou chvílí povolí a dovnitř se dostane světlo!

Elf odhodila nepoužitelnou masku a rozpustila si napudrované kadeře.

„Nějaký problém?“ křikl Fort.

„Máme s sebou muže, který si dokáže poradit s každým zámkem, mylorde, ale klíčová dírka je ucpaná. A jelikož se dveře otvírají ven, bude obtížné je vyrazit.“

„Dole jsou ještě jedny. Kde to vlastně jsme?“

„V polorozbořeném hostinci poblíž doků, mylorde. Zdá se, že tu nedávno hořelo. Většina okolních budov lehla popelem. Zkusíme najít ty druhé dveře.“

Elf slyšela, jak se Fort škrábe dolů.

„Kde jsi?“ zeptal se.

„U rakve.“

Za okamžik byl u ní. Chytil ji za ruku. „Choval jsem se dnes v noci jako darebák, Lisette. Přijmi mou omluvu.“

Elf mu stiskla ruku a spolkla slzy. Představila si, jaké by to mohlo být, kdyby oba byli někým jiným. „Nutila jsem tě, abys mi odpověděl na otázky, o které jsi vůbec nestál.“

Objal ji téměř bratrsky. „Možná jsem se chtěl někomu přiznat.“

„Nechtěla jsem, aby ses přiznával. Myslela jsem, že by se ti mohlo ulevit. Promiň mi to.“

„Nemám co.“ Lehce ji kolébal v náručí, což jí připomnělo jejich první objetí včera večer, něžné objetí, jež vedlo k dalším věcem, které se již nikdy nezopakují.

Slovo nikdy jí připadalo nesnesitelné.

„Jsi laskavá žena, Lisette.“ Tlumené hlasy za dveřmi se blížily. Za chvíli bude po všem. „Prozradíš mi své pravé jméno?“

Elf si nic nepřála více, ale zašeptala: „To se neodvažuji.“ Ještě stále doufala, že se jí podaří odjet, aniž by ji poznal. Možná se časem Elf Mallorenové podaří najít způsob, jak získat Forta Warea.

Přejel jí prsty po obličeji. „Zajímalo by mě, čeho se bojíš?“

Vtom se dveře otevřely a dovnitř vniklo světlo pochodně.

Elf si schovala hlavu na jeho hrudi.

„Klíč byl v zámku, mylorde. Proproboha.“

Roberts se v poslední chvíli zarazil a neřekl „mylady“. Kolik toho hrabě ví? A jak to lady Elf vypadá?

„Dejte dámě nějaké oblečení,“ křikl Fort. „Rychle. Svlékněte si někdo kabát.“

Než se Elf vzpamatovala, byla zabalená do hrubého vlněného kabátu. Strčila ruce do dlouhých rukávů a litovala, že kabát nemá límec, kterým by si mohla schovat obličej. Pak ji Fort popadl do náruče a vynášel ven. Opřela si tvář o jeho rameno.

„Klidně můžu jít sama.“

„Nemáš boty.“

„Ty také ne.“

„Tohle je možná jediná příležitost, abych se projevil jako galantní rytíř. Neber mi ji.“

Elf se již nebránila a vychutnávala si jeho blízkost.

Uvolnila se, zatímco stoupal po rozvrzaném schodišti a procházel ruinami bývalého výčepu. Páchlo to tu zvětralým pivem a ohořelým dřevem, ale svěží větřík sem přinášel vůni nedaleké řeky. Elf opatrně otočila hlavu a viděla, že za vybitými začouzenými okny svítá.

Vyšli ven do pustiny lemované ohořelými budovami.

„Máte nějaký kočár?“ zeptal se Fort.

„Ano, mylorde.“

„Kdo vlastně jste?“ zeptal se udiveně.

Elf se ohlédla přes rameno a povzdechla si. Přivezli její vlastní otevřený kočár, kterým jezdila po městě s lokajem na zadním stupínku. Modrý vůz s bílozlatým čalouněním nevypadal jako obyčejný povoz a Bianka, její bílá klisna, nevypadala jako obyčejný kůň.

Elf ztuhla. Teď se Fort dozví pravdu.

„Jmenuji se Roberts, mylorde,“ odvětil sluha flegmaticky. „Byl jsem najat, abych vypátral tuhle dámu.“ Díky bohu, díky bohu.

Fort na něj více nenaléhal, jen se ještě zeptal: „A jak se vám proboha podařilo ji najít?“

„Promiňte, mylorde, ale nemohli bychom si promluvit někde jinde? Jestli se únosci vrátí, nevím, zda je nás dost, abychom se jim mohli úspěšně bránit.“

Elf obhlédla situaci. Jen Roberts a další dva muži. Chápala, proč s sebou nevzali ženy, ale kde jsou další muži z její družiny?

Fort chvíli mlčel a potom řekl: „Tak dobře. Ale jeden z vás mi dá své boty. Dotyčný zde může počkat, než mu přinesete nový pár. Přijeď sem s tím kočárem!“ houkl na muže stojícího opodál.

Ten ho poslechl a Fort vysadil Elf do kočáru. Pak se otočil, aby si vybral některé z nabízených bot.

Elf se chopila opratí a skoro začala věřit, že se jí nakonec podaří odjet, aniž by ji Fort poznal. V tuto chvíli stáli muži mezi ní a jedinou zdejší cestou. Tuhle část Londýna neznala, ale jakmile vjedou do známé čtvrti, pobídne Bianku k vyšší rychlosti a znovu Fortovi unikne.

Ubohá Lisette musí navždy zmizet, ale aspoň se s ním bude moci setkávat jako Elf Mallorenová.

Fort si vybral muže, který držel koně, a poslal ho k nedalekému domu, aby se tam zul. Roberts měl jít s ním a přinést boty zpět.

Vlastně to je od Forta projev laskavosti, uvědomila si.

Ano, vyžádal si sice cizí obuv, ale nenechal toho muže jít bosého přes rozbité sklo a ostré kameny.

Povzdechla si a musela si přiznat, že v jejích očích je Fort téměř dokonalý.

Ano, zamilovala se do něj.

Bláznivě a beznadějně.

Amanda měla pravdu. Jsou jako Romeo a Julie, ale naštěstí nepřišli o život.

Roberts se vrátil s botami a Fort se obul. „Tak,“ řekl, „a teď doprovodíme dámu domů. A cestou mi řeknete, co se stalo a jak jste nás našli.“

Otočil se ke kočáru a Roberts mu bezděčně posvítil pochodní. Než tomu Elf stačila zabránit, Fort jí odhodil rozcuchané vlasy z obličeje.

Usmíval se téměř něžně.

Pokusila se odvrátit hlavu, ale chytil ji za bradu. Úsměv mu zmizel z tváře.

Zamrkal, jako by nevěřil vlastním očím, a natočil ji na světlo.

„ Elf Mallorenová?“

12

„Omlouvám se.“ Elf mu pohlédla láskyplně do očí.

Pustil ji, jako by pálila. „Není divu, že mi váš hlas připadal povědomý! Určitě jste strávila báječnou noc, my lady. Nejen že jste mě využila jako prodejnou děvku, ale ještě jsem vám vyžvanil svá tajemství jako nějaký ufňukaný kluk!“

Vrhl se na ni. Elfini muži ho popadli a stáhli na zem.

Nohy a ruce se míhaly ve světle Robertsovy pochodně.

Ozývaly se nadávky a hekání.

Elf sebou trhla, když slyšela zvuky bušících pěstí.

„Přestaňte!“ vykřikla, ale nikdo jí nevěnoval pozornost.

Práskla bičíkem do klubka rukou a nohou, ale nikdo si ničeho nevšiml. Vždyť se zabijí!

Vtom přiběhl bosý muž a za chvíli Forta přemohli, přestože kolem sebe nepřestával mlátit jako šílenec. Roberts zaklel a rychle ho svázal.

Pak se postavil a podíval se na Elf. Ze rtu mu tekla krev a košili měl roztrženou. „Co teď, mylady?“ Znělo to, jako by ji chtěl uškrtit.

Roztřesená Elf schovala hlavu do dlaní. Neměla tušení, co si počne.

Byla unavená a vyčerpaná a nenapadala ji jediná rozumná myšlenka.

Mohla by ho odvézt do jeho domu a nechat věci být, ale vzpomněla si na výraz v jeho očích. Bůhví, co by ještě vyvedl.

Navíc tu byla ta záležitost s velezradou. Na chvíli na to úplně zapomněla.

Zhluboka se nadechla a narovnala se. „Co ti Skotové?“

„To je na dlouhé vyprávění, mylady, raději bychom odtud měli zmizet.“

„To je pravda.“ Elf nutně potřebovala čas na rozmyšlenou. „Posaďte ho nahoru a pojedeme k lady Lessingtonové.“

Fort sice mlčel, ale zuřivě se bránil, když se ho pokusili vysadit na sedadlo. Nakonec ho museli položit na podlahu a Elf nezbývalo nic jiného, než si o něho opřít nohy. „Patří ti to,“ vyhrkla rozzlobeně a pobídla Bianku k pohybu. „Takový hloupý výstup.“

Mlčel.

Vyjeli ze spáleniště do úzké ulice. Roberts kráčel vpředu s pochodní, další muži šli za kočárem s pistolemi v ruce.

Několik lidí, které zřejmě vzbudila rvačka, vykukovalo zpoza roztrhaných závěsů nebo pootevřených dveří, ale nikdo nic neříkal.

Elf pohlédla na spoutané tělo pod svýma nohama a bojovala se slzami. Svým chování způsobila problémy a nezbývá jí nic jiného, než se je pokusit vyřešit.

„Nechtěla jsem ti ublížit,“ řekla tiše. „Naše setkání ve Vauxhallu byla naprostá náhoda. Ale zaslechla jsem něco o tvých plánech. Nemohla jsem to jen tak nechat.“

Ani se nepohnul, ale Elf přesto pokračovala.

„Včera večer jsem šla na maškarní bál k tvé tetě jen proto, abych zjistila, co skrýváš ve sklepemí. A doufala jsem, že vytáhnu z úkrytu Murraye a jeho muže. Myslela jsem, že se na mě pokusí zaútočit, nebo mě aspoň budou sledovat. Zřejmě se mi to podařilo, protože nás unesli. Ale nechápu, proč mě nezabili“

Zase brebentí.

Mohla by mu říct, že ho miluje, ale jaký by to mělo smysl? Zřejmě bude lepší mlčet. Bezpochyby je tak rozzuřený, že ji ani neposlouchá.

Možná později.

Jestli ještě bude nějaké později.

Bože, je tak vyčerpaná. Oči ji štípaly a třásla se zimou. Nemohla se na nic soustředit, ale musela se přemoci.

„Robertsi,“ řekla unaveně. „Pověz mi, co se dnes v noci stalo.“

Zatímco kůň kráčel po blátivé cestě, Roberts jí vylíčil celý příběh.

„Bylo to takhle, mylady. Sledovali jsme vás, když jste odešla z plesu a zamířila s hrabětem do jeho domu. Nic se nestalo a nikdo o vás nejevil zájem. Sally, Bůh jí žehnej, si však všimla, že vás sleduje banda otrhaných děcek. A tak jsme se za nimi vydali. Nebylo snadné je pronásledovat, protože ti uličníci jsou mrštní jako úhoři, ale nakonec nám jeden z nich prozradil, že si je najal nějaký kněz, co bydlí v hostinci U Pávice poblíž Cow Cross Street, aby sledovali lorda Walgrava. Jelikož se nic jiného nestalo, šel jsem se tam podívat, abych se pokusil něco zjistit. Nyní se musím přiznat, mylady, že jsme dům hraběte nehlídali, protože jsme se domnívali“

Odmlčel se a vrhl na ni nejistý pohled. Elf jen doufala, že v šeru není vidět, jak jí hoří tváře.

„Prostě jsme nečekali,“ pokračoval, „že by se tam mohlo odehrávat něco neobvyklého. Když jsem se však vrátil, nemohl jsem uvěřit vlastním očím.“

„Dorazil jsi právě, když nás unášeli?“

„Ne, to ne, mylady. V takovém případě bychom se je pochopitelně pokusili zastavit! Ne, vrátil jsem se mnohem později. Víte, Sally a Ella zůstaly poblíž domu. Ženský instinkt, říkala Ella. Zahlédly nějaký pohyb za domem a bylo jim jasné, že se něco děje. A tak Sally zůstala na místě a hlídala a Ella se rozběhla pro pomoc. Než se s Rogerem vrátila, dům již byl vzhůru nohama.“

„Ach bože.“ Jako by toho ještě nebylo dost. Fort zná její pravou totožnost, ale bude to hotová tragédie, jestli se o jejím dobrodružství dozvědí i ostatní.

„Všichni si mysleli, že se jedná o vloupání, mylady. Sluhové hraběte se vzbudili, objevili v domě cizí lidi a začali s nimi bojovat. Většinou ve sklepě.“

Nijak to nezdůraznil, ale Elf informaci zaregistrovala. Skotové se jistě ve sklepě pokoušeli ukrást, co tam Fort schoval. Podívala se na něj a zdálo se jí, že je najednou napjatý.

„Ukradli to?“ zeptala se.

„Myslím že ano, mylady.“

Fort sebou trhl a Elf už si myslela, že konečně přeruší mlčení. Nakonec to však neudělal. Co je ta důležitá věc? A jestli ji Skotové mají, co s ní udělají?

„Muž, který hlídal u dveří, je těžce zraněný,“ pokračoval Roberts. „Přesto bojoval statečně. Našli jsme mrtvé tělo jednoho z těch lotru. Nakonec se jim ale podařilo získat to, pro co přišli, a vás a hraběte zajali. Sloužící běhali po domě jako vyplašená kuřata!“

Elf usilovně přemýšlela a snažila se odhalit, co se za tím skrývá, když vtom Roberts znovu promluvil.

„Našli jsme Sally v zahradě, mylady. Probodnutou.“

Elf se k němu otočila. „Je mrtvá?“

„Ano.“

Jedna z žen, s nimiž nedávno hovořila v kanceláři, je nyní po smrti.

Kvůli ní.

Takové pocity zřejmě zažívá důstojník, když zjistí, že vojáci, které poslal do bitvy, padli. Kéž by si mohla promluvit se Cynem. Ten by jí určitě poradil, jak se vyrovnat s takovou zodpovědností.

„To je mi líto,“ pronesla tiše.

„Odnesli jsme ji,“ pokračoval Roberts chraplavě. „Domnívali jsme se, že by nebylo moudré, kdyby ji tam někdo našel.“

„To asi ne.“ Elf cítila, že už déle nezadrží slzy. Nesmí však plakat. Nemůže se poddat lítosti. Čeká ji ještě spousta práce. Musí celou

záležitost dotáhnout do konce. Jinak Sally zemřela zbytečně. „Co se stalo potom?“

Roberts si odkašlal. „Roger s Lonem se vydali po stopách těch lotrů a Ellu nechali na místě, aby mi podala zprávu. Jakmile jsem ji vyslechl, povolal jsem další lidi a začali jsme prozkoumávat oblast, zda tam najdeme nějakou stopu. Abych řekl pravdu, mylady, celý jsem se třásl, když jsem si představil, co se vám mohlo stát.“

A co by tomu řekli mí bratři, doplnila ho v duchu Elf.

„Zachoval ses správně, Robertsi,“ ujistila ho, protože velitel musí své vojsko povzbuzovat.

Zabočili do širší ulice a Elf doufala, že se již blíží k Warwick Street. Začínalo se rozednívat a venku se objevovali první lidé. Dříve nebo později si někdo všimne svázaného mnicha v kočáru, nemluvě o jejím nedostatečném oděvu a bosých nohách.

„Snažil jsem se, mylady,“ řekl Roberts. „Nenašli jsme nic konkrétního, ale pak jsem si vzpomněl na ty malé uličníky. Vytáhl jsem jednoho z té jejich díry a dal mu zlaťák, aby mi prozradil nějaké informace. Zajímalo je, kdo je ten kněz, který je najal. Skotský duchovní, reverend Archibald Campbell. Velice upjatý a pobožný, ovšem přesto se jim na něm něco nezdálo. Sledovali ho a zjistili, že často chodí do Westminsterského opatství, na tom však není nic divného. Také ho několikrát viděli, jak vchází do domku jedné ženy, ale ta je příliš stará na to, aby s ní něco měl. Chodil však také na spáleniště poblíž doků, což jim připadalo podezřelé. A tak ho sledovali dál, protože doufali, že ho přistihnou s nějakou prostitutkou a budou ho moci vydírat. To oni nás přivedli dolů k řece, kde jsme vás našli.“

„Co má však Murray v plánu?“ dumala Elf. „A kdo je ten skotský duchovní? Říkáš, že chodí do Westminsterského opatství? Je možné, že chce zabít krále právě tam?“

Roberts na ni vrhl překvapený pohled. „Zabít krále?“

Teď neměla sílu mu něco vysvětlovat. „Vlastně jsou to jen moje domněnky. Díkybohu. Jsme ve Warwick Street. Raději ale zastavíme za domem.“

Roberts je vedl do uličky za Amandiným domem. Všude bylo ticho, pak se jen na chvíli otevřely kuchyňské dveře a zívající hoch vyhodil ven nějaké odpadky.

Potřebovala, aby jí Amanda pomohla skrýt Forta na bezpečném místě. Seskočila z kočáru a přikázala mužům: „Nenechte ho utéct.“ Pak se rozběhla přes zahradu k domu.

Hoch, asi desetiletý, vykulil oči, když ji uviděl.

„Jsem lady Elfled Mallorenová. Jdu do svého pokoje.“ Její rázný tón ho zřejmě ohromil, protože se ji ani nepokusil zastavit.

Elf vyběhla po schodišti do vrchního patra a pokračovala chodbou k Amandině ložnici. Tiše otevřela, a teprve když stála u postele, uvědomila si, že v ní leží dva lidé.

Amanda!

Vtom poznala Stephena, Amandina manžela. Zřejmě se vrátil domů dříve.

Elf začala couvat zpátky ke dveřím, ale pak se zastavila. Potřebovala, aby jí přítelkyně pomohla, ale kdyby ji vzbudila takhle oblečená a rozcuchaná, Amanda by určitě leknutím vykřikla. A jestli ji takhle uvidí Stephen, bude to její konec.

Tiše se vydala do svého pokoje a rychle se svlékla.

Chtěla se umýt. Ne. Toužila po dlouhé a horké koupeli. Na to však nebyl čas, a tak jen popadla čisté kombiné, spodničku a šaty. Bez korzetu to sice není ono, ale tyhle jednoduché šaty aspoň nepotřebují obruče.

Boty! Kam schovala Chantal její boty?

Našla je v zásuvce a teprve nyní si všimla roztrhaných a špinavých punčoch. Krucinál.

Rozzlobeně si je svlékla a začala prohledávat další zásuvky, dokud nenašla obyčejné bavlněné.

Obutá a oblečená schovala zničené šaty do spodní zásuvky a pak se podívala do zrcadla.

To ovšem byla chyba. Vlasy měla rozcuchané, obličej a ruce špinavé a vypadala vypadala prostě divně.

Ušklíbla se na svůj obraz v zrcadle a studenou vodou si umyla ruce a tváře. Pak si učesala napudrované vlasy a schovala je pod krajkový čepec.

Zrcadlo jí prozradilo, že nevypadá o moc lépe, ale nedá se nic dělat., Rychle se vydala zpět do Amandina pokoje a opatrně otevřela dveře.

Stále spali.

Elf došla po špičkách k Amandině straně postele a lehce přítelkyní zatřásla. „Amando,“ řekla tiše. „Vzbuď se.“

Amanda zamrkala, otevřela oči a málem promluvila. Elf jí však rychle položila prst na rty. Přítelkyně opatrně vstala z postele, zabalila se do plédu a rychle vyšla s Elf na chodbu.

„Co se stalo?“ zeptala se šeptem. „Vypadáš příšerně! Tolik jsem se“

„To je na dlouhé povídání,“ přerušila ji Elf. „Podívej, mám venku svázaného Forta, Walgrava, a potřebuji ho někam schovat.“

„Svázaného?“ Amanda se opřela o stěnu. „Elf, cos zase provedla?“

„Celé jsem to zkazila. Nadávat mi však můžeš později. Teď potřebuji nějakou volnou místnost, ve sklepě nebo na půdě“

„Elf, tenhle dům není jako váš palác. Na půdě i ve sklepě jsou ložnice pro služebnictvo! je tu jeden volný pokoj pro hosty, ale Stephen tam může kdykoliv přijít.“

Elf usilovně přemýšlela, jak situaci vyřeší, Amanda však dodala: „A stejně jsem mu řekla, že jsi u Sapfó.“

„U Sapfó?“ Elf na ni vytřeštila oči. „Proč jsi mu to říkala?“

Amanda se ušklíbla a zatáhla Elf dále od ložnice. „Stephen se objevil u lady Yardleyové! Pochopitelně jsem měla radost, že se vrátil tak brzy, ale když chtěl jít domů,“ Amanda zrudla, „zjistili jsme, žes zmizela. Chtěl tě začít hledat, a tak jsem mu řekla, žes odešla s přítelkyní. Pochopitelně se mě zeptal, kdo to je, a mě napadla jediná osoba, která na maškarním bále zcela určitě nebyla –Sapfó!“

Nyní se pro změnu musela opřít o stěnu Elf. „Kdybych si začala rvát vlasy a hloupě se chichotat, myslíš, že bys mě mohla odvézt do nějakého pěkného blázince?“

„Já za nic nemůžu,“ bránila se Amanda. „Něco jsem mu říct musela. To ty jsi zmizela, předpokládám že s Walgravem. Myslela jsem si, že si užíváš, a tys ho místo toho svázala! Ty jsi zase v bryndě, že ano?“

„Až po krk,“ přikývla Elf a hlasitě si povzdechla. Potom přítelkyni objala. „Máš pravdu. Dělalas, cos mohla. A možná ten nápad se Sapfó nakonec není tak špatný. Jestli nepochodím ani u ní, vezmu ho k nám domů. Však ono to už nějak dopadne.“

Amanda ji rovněž objala. „Vypadáš unaveně. Asi ses příliš nebavila. Mohu ti ještě nějak pomoci?“

„Myslím, že ne. A přestože mi teď není do smíchu, v noci jsem se i bavila. A hodně“

Dole v kuchyni Elf potkala další dvě sloužící, ale jelikož již měla normální šaty, jen na ni vrhly ospalý pohled a pozdravily.

Na konci zahrady přistihla Robertse, jak tiskne pistoli k Fortově kolenu. „Dělal problémy, mylady. Tak jsem mu musel pohrozit.“

Elf by nejraději sluhovi vynadala a pevně Forta objala, ale nakonec jen Robertsovi vrátila kabát, nasedla do kočáru a rozjela se k domu Sapfó.

Naštěstí stál nedaleko a ulice byly stále ještě tiché, když zastavila v zadní uličce. Seskočila na zem a řekla Fortovi. „Nezkoušej žádné hlouposti. Nestojí to za to. Všechno vyřešíme, jen co budeme mít více času.“

Znovu se tvářil jako hluchý. Škoda, že ho nemůže píchnout jako vosa, za kterou ji ostatně označil. Pak by určitě nějak zareagoval!

Zaklepala na kuchyňské dveře. K jejímu překvapení jí otevřela samotná básnířka. Na sobě měla jednoduché šaty a vlasy stočené do volného uzlu.

„Lady Elfled?“ Dokonce i žena jako Sapfó dala najevo své překvapení.

„Potřebuji vaši pomoc.“

Sapfó otevřela dveře dokořán. „Ale jistě.“

Elf se nad tím projevem laskavosti málem rozplakala. „Vy to nechápete. Mám Forta, lorda Walgrava, spoutaného venku v kočáře. Nevím, co s ním mám dělat, a Amanda řekla ostatním, že jsem u vás. Nepustím ho, dokud nedostane rozum. Musí mi říct o těch Skotech. O králi. O věci, kterou skrýval ve sklepě. Musíme vyřešit náš vztah. Já jsem nechtěla“

Sapfó ji objala. „Pssst, dítě, uklidněte se Cassie! Nalij do čaje trošku brandy.“ Vedla Elf k prostému jídelnímu stolu. „Nedělejte si starosti. Nechám přinést Walgrava dovnitř a pak se to pokusíme vyřešit.“

„Nerozvazujte ho!“ řekla Elf a začala vstávat ze židle.

Sapfó ji zatlačila zpět. „Vyvádí? To mě nepřekvapuje a bezpochyby mu prospěje, když ho někdo trošku zkrotí.“

Elf najednou ztratila všechnu sílu. Seděla u stolu a dívala se, jak jí komorná nalévá čaj a přidává do něj cukr a brandy. Pak jí hrnek vtiskla do ruky a Elf napadlo, jak je příjemně teplý.

„Napijte se, madam,“ pobídla ji komorná a zvedla jí hrnek ke rtům. Čaj byl silný, horký a sladký a brandy jí rozproudila krev v žilách. Elf se napila znovu a cítila, jak se jí vyjasňuje mysl a vrací síla. Když se ve dveřích objevil Roberts a jeho pomocník s Fortem, byla již připravená řešit problémy.

Sapfó přikázala mužům, aby Forta položili na podlahu, a pak je propustila. „Snad je už nepotřebujete, lady Elf.“

„Ne, myslím že ne. Robertsi, mohli bychom to chvíli udržet v tajnosti?“

Poškrábal se na nose. „Možná, mylady. Nikomu nic neřekneme. Ale vzhledem k tomu vloupání a mrtvolám odhaduji, že Londýn bude brzy vzhůru nohama.“

„To asi ano. Bože, kéž by se již mí bratři vrátili domů! Udělej, co budeš moci, Robertsi.“ Muž odešel a Elf se obrátila k Sapfó. „Musí vám to připadat naprosto šílené.“

Sapfó se posadila ke stolu a nalila si čaj. „Řekněme, že to je zajímavé. Už se nemohu dočkat, až mi celý příběh vylíčíte. Doufám,“ dodala, „ že ty mrtvoly nemá na svědomí hrabě? Byla by velká škoda, kdyby skončil na šibenici.“

„Přece by nepověsili hraběte?“

„Není to tak dávno, co pověsili Ferrerse.“

To byla pravda. Lord Ferrers se pomátl a zavraždil svého komorníka. Elf se podívala na Forta, který nebyl pomatený, ale v tuto chvíli by byl schopen vraždit.

I rozcuchaný, špinavý a v rozervané mnišské kutně vypadal překrásně.

Dokonce i s modřinami a rozbitým rtem.

Vstala ze židle, poklekla vedle něho a opatrně se dotkla poraněných kloubů na jeho ruce. „Ach bože! Konečně se ti podařilo někoho uhodit, že ano?“

„Bohužel jsi to však nebyla ty.“ Oči měl tvrdé a chladné jako kámen a upřeně zíral do stropu.

Elf se kousla do rtu a obrátila se ke komorné. „Mohla bych, prosím, dostat trochu vody? Vyčistím mu rány.“

„Jestli k tomu mohu něco říct, byl bych raději, kdyby ses mě nedotýkala.“

Jeho ledový hlas Elf zasáhl. Očekávala, že bude mít vztek, ale tahle chladná nenávist mohla trvat navždy. Nevěděla, zda se má bránit, vysvětlovat či se omlouvat.

Vedle ní se objevila Sapfó s umyvadlem a ručníkem. „V tom případě se budete muset spokojit se mnou, mylorde. Nemohu připustit, aby můj host setrvával v takovém stavu.“ Otočila si jeho hlavu k sobě a opatrně mu začala otírat obličej. Prohlédla mu oko. „Vypadá v pořádku.“ Omyla jeho tvář a ruce, pak si nechala přinést pinzetu a vytáhla z rány na hřbetu ruky několik drobných kamínků.

Elf klečela na podlaze a nejraději by ho chytila za druhou ruku nebo pohladila po čele. Požádal ji, aby se ho nedotýkala, ale péči jejich hostitelky se nebránil.

Sapfó mu očistila obě ruce a začala se věnovat chodidlům. Má moc hezké nohy, pomyslela si Elf. I ruce. Mužské tělo poskytuje mnohé rozkoše

Založila si paže na prsou. Připomněla si, co všechno s tímto mužem sdílela.

A on si nyní nepřeje, aby se ho dotýkala.

Kousla se do ruky, protože znovu cítila pokušení prosit ho, žadonit. Později. Určitě je stejně vyčerpaný jako ona a potřebuje čas, aby si vyléčil duši i tělo.

„Máte rozříznutou nohu, mylorde,“ řekla Sapfó. „Vytáhla jsem vám z ní střep, ale teď musím ještě ránu vyčistit. Bude to trochu bolet.“

Přitiskla mu na ránu kousek látky namočené v brandy a Fort zasyčel a sevřel ruce v pěst. Když mu Sapfó začala ránu zavazovat, znovu se uvolnil a zavřel oči.

Elf se podívala na hostitelku, která její pohled opětovala a nadzvedla obočí. Její výraz byl záhadný, ale svým způsobem uklidňující, jako by z celé záležitosti nedělala žádnou tragédii. Elf doufala, že má pravdu.

Sapfó vstala a podala umyvadlo s ručníkem komorné. „Co s vámi nyní provedeme, mylorde? Budete se chovat rozumně a slíbíte nám, že nebudete dělat žádné problémy?“

Otevřel oči a mírně se pousmál. „Právě naopak, mám v úmyslu dělat velké problémy.“

„Jako například zabít krále?“ vyštěkla Elf.

Konečně se na ni podíval. „To stěží.“

„Tak mi pověz, co se děje, abych to mohla zastavit!“

„Ale já nechci, abys něco zastavovala. Již ne.“

Elf popadl vztek.

Než však stačila něco říct, Sapfó jí položila ruku na rameno. „Nejprve pro něj musíme najít nějaké důstojnější místo. Žádný muž se nemůže chovat rozumně, když leží na podlaze u nohou svého únosce. A vy, mylady, byste měla něco sníst. Lord Walgrave se také může najíst, budeli mít zájem. Určitě by ho to uklidnilo. Pak si o celé záležitosti znovu promluvíme.“

„Nejsem si jistá, zda je čas na zdvořilosti!“ Elf bylo jasné, že Fort opravdu nemůže zůstat na podlaze. Popadla dřevěnou židli a prudce ji postavila vedle jeho hlavy. „Můžeme ho posadit.“

Sapfó zakroutila hlavou. „Když se tak na něj dívám, určitě by ji okamžitě převrátil. Ne, myslím, že ho raději odneseme na pohovku. Cassie, zavolej Johna a Margaret.“

Za chvíli se objevil statný starší muž a šlachovitá komorná. Tři sloužící a Sapfó zvedli Forta, vynesli ho z kuchyně a pokračovali po schodech nahoru do elegantního salonu, v němž ho Elf nedávno potkala.

Opravdu od té doby uplynuly teprve čtyři dny?

Jedna z pohovek měla opěradlo z vyřezávaného dřeva. Zadýchaní sloužící na ni Forta posadili, nohy mu spustili dolů a pak ho přivázali k opěradlu.

Zřejmě zvažoval, že se začne vzpínat, ale pak to vzdal. Elf to ani nepřekvapilo. Byl samý šrám a modřina a navíc ho stále musela bolet hlava od rány, kterou nedávno utržil.

Sapfó sloužícím přikázala, aby mu sundali pouta z nohou, takže měl jen spoutané paže těsně nad lokty a vrchní část těla pevně přivázanou k pohovce.

„To bychom měli.“ Sapfó se posadila do protějšího křesla, jako by se jednalo o běžnou společenskou návštěvu. „Myslím, že tady se budeme všichni cítit pohodlněji. Cassie, bud tak hodná a dones nám snídani nahoru.“

Sloužící odešli a Elf se svezla do křesla. Bolely ji oči i žaludek. A celé tělo. Toužila po koupeli. Chtělo se jí spát. Fort určitě cítí totéž.

„Teď mi vysvětlete, jak jste to mysleli s tím králem? Proč by ho chtěl někdo zabíjet? Připadá mi jako naprosto neškodný mladý muž.“

Elf vzala rozum do hrsti. „Lord Walgrave je ve spojení se skupinkou jakobitských šílenců, kteří hodlají krále zavraždit. Do týdne, říkali. A ten týden je již u konce.“

Sapfó se otočila k Fortovi. „Mylorde! Vy mě překvapujete.“

„Je pomatená. Měli byste ji nechat odvézt do blázince.“

„Pokud jsem šílená,“ vyhrkla Elf, „tak mi povězte, kdo nás unesl z vašeho domu, zranil vaše sloužící a zabil moji komornou?“

Podíval se jí do očí. „Žárliví milenci?“

„Pak jedině milenky, protože před dnešní nocí jsem žádného milence neměla.“

Trhl sebou, ale pak se ušklíbl. „Doufám, že jste to nebrala jako projev lásky, drahá. Byla to stejná zábava jako hon na medvěda.“

Elf cítila, jak se jí do očí hrnou slzy.

„Vraťme se ke králi,“ připomněla jim Sapfó.

Ano, ke králi. K plánované zradě. O tom mohla Elf mluvit, aniž by jí to rvalo srdce z těla. „Nemůžete popřít, že jste se ve Vauxhallu setkal se Skoty. Viděla jsem vás i slyšela.“

„Něco se vám zdálo. Nebo sama chystáte zradu a hledáte někoho, na koho byste svalila vinu. To je ostatně pro Malloreny typické.“

Než mohla Elf vybuchnout, do salonu vstoupila Cassie s velkým podnosem. Sapfó jí pomohla vyložit na stůl briošky, máslo, džem, kávu a horkou čokoládu. Jakmile komorná odešla, Sapfó se obrátila k Fortovi. „Mohu vám něco nabídnout, mylorde? Možná vás jídlo uklidní.“

„Nechci se uklidňovat.“

„Jak si přejete.“ Sapfó pohlédla na Elf. „Kávu nebo čokoládu, lady Elf?“

Elf hostitelce dovolila, aby jí nalila čokoládu a naložila na talíř pečivo. Bylo zřejmé, že s Fortem není rozumná řeč. Neprozradí jim nic o spiknutí proti králi a místo toho bude neustále provokovat a urážet ji, ačkoliv nebezpečí je již tak blízko.

Všechno je její chyba. Elf netušila, jak to napravit.

Bez chuti se zakousla do briošky a zoufale se snažila něco vymyslet.

Joseph Grainger nebyl v domě Mallorenových ještě ani hodinu a už musel řešit spoustu problémů. Vtom se dveře otevřely a dovnitř vstoupil další člověk.

Grainger vyskočil od stolu. „Mylorde!“

Markýz z Rothgaru nadzvedl obočí. „Uvědomuji si, že jsem přijel nečekaně. Proč se však tváříte tak vyděšeně?“ Prohlížel si svůj tmavý jezdecký oblek a holinky, jako by hledal nějakou zvláštnost.

Graingerovi zrudly tváře. „Omlouvám se, mylorde. Ale tolik se toho událo“

„To není nic nového.“ Rothgar se posadil a pokynul Graingerovi, aby učinil totéž. „A teď mi povězte, co se stalo.“

Grainger hleděl na svého zaměstnavatele a přemýšlel, co mu má říct. Bylo velice nebezpečné snažit se před lordem Rothgarem cokoliv tajit, ale proč upozorňovat na něco, co možná nikdy nevyjde najevo?

Začal s nejméně důležitou záležitostí. „Právě jsem obdržel zprávu z vašeho opatství, mylorde. Ani ne před týdnem odtud odvezli

mechanickou hračku. Launceston se domnívá, že se tak stalo na váš rozkaz, ale já si nepamatuji, že bychom o něčem takovém mluvili.“

„Mechanickou hračku?“

„Čínskou pagodu, mylorde. Automat.“

Rothgar se mírně zamračil. „Někdo ji odvezl? Ukradl?“

„Ne, to bych neřekl. Přijeli si pro ni nějací muži a tvrdili, že jsou od hodináře Jonase Grimese. Měli u sebe dopis, v němž stálo, že zařízení je nutno vyčistit a zkontrolovat, než ho darujete Jeho Výsosti. Právě jsem se chystal poslat Grimesovi dopis a o celé záležitosti se informovat, ale obávám se, že ten muž o ničem neví. Zároveň však nechápu, proč by někdo riskoval problémy, aby tu hračku získal.“

„To je opravdu zvláštní. A to je jediná věc, která vás trápí?“

Grainger si odkašlal. „Ne, mylorde. Tohle je ještě podivnější. Mám zde dopis od jednoho z vašich soukromých informátorů z vládních kruhů. Vypadá to, že z Westminsterského opatství zmizel sconský kámen.“

„Sconský kámen,“ opakoval Rothgar. „Jestli se nemýlím, pak je to velký a docela ošklivý kus pískovce. Není divu, že vás to tolik rozrušilo, pane Graingere. Minulou noc byl úplněk, že?“

„Ne, mylorde. Měsíc ubývá.“

„Aha. Děkuji vám. Co se týče detailů, mohu se na vás vždy spolehnout. Takže,“ řekl a začal počítat na dlouhých, štíhlých prstech, „máme tu chybějící hračku a chybějící kámen. Ještě něco podivného se ztratilo?“

Grainger se začal neklidně přehrabovat v papírech. „V dalším případě nejde o věc, mylorde, ale o hraběte.“

Rothgar překvapeně zvedl obočí. „O hraběte?“

„Zmizel lord z Walgravu.“

Tato informace markýze zaujala. „Odjel ze země?“

„Vypadá to, že ne, mylorde. Zmizel ze své postele, nevzal si s sebou jediný kus oblečení a zanechal po sobě mrtvolu a těžce zraněného sluhu.“

Rothgar se netvářil nijak znepokojeně, ale Grainger věděl, že nejnebezpečnější je právě tehdy, když zůstává v naprostém klidu. „Znáte totožnost té mrtvoly a raněného sluhy?“

Grainger polkl. Teď to bude horší, ale nedá se nic dělat. V duchu děkoval bohu, že má pověření podepsané lady Elfled. „Toho mrtvého nikdo nezná, mylorde, a ten sluha nepatřil k našim lidem. Avšak,“ odkašlal si, „máme tu ještě jeden smrtelný případ. Jedná se o Sally Parsonsovou, komornou ve vašich službách.“

Rothgar si opřel prsty o bradu a paprsek ranního slunce se odrazil v rubínu vsazeném do jeho pečetního prstenu. Kámen se zablýskl rudě jako krev. „Užívala si snad s hrabětem z Walgravu?“

„Ehm, ne, mylorde. Hrabě měl v ložnici jinou ženu a ta zmizela společně s ním. Sally tam byla Pohybovala se tam na rozkaz lady Elfled.“

„Myslím, že byste mi měl říct všechno, pane Graingere, a co nejrychleji.“

Grainger mu tedy vypověděl celý příběh. Když se rozhostilo zlověstné ticho, vytáhl listinu podepsanou lady Elfled, která ho měla zachránit.

Rothgar natáhl ruku a Grainger oběhl stůl, aby mu papír podal. V duchu znovu děkoval bohu, že ho napadlo ji po lady Elfled vymáhat.

Rothgar si listinu přečetl a zvedl hlavu. „Vy jste si ji vyžádal, pane Graingere?“

Graingerovi přeběhl mráz po zádech a znovu si odkašlal. „Považoval jsem to za rozumné, mylorde.“

Rothgar vstal. „Pane Graingere, jestli ještě jednou zapochybujete o rozkazu některého člena rodiny, budete okamžitě propuštěn. Pokračujte ve své práci.“

Otřesený Grainger sledoval, jak markýz míří do své kanceláře, a přemýšlel, zda někdy pochopí způsob uvažování svého zaměstnavatele.

Ve své soukromé kanceláři Rothgar schoval Elfin dopis do zásuvky a chvíli zamyšleně postával. Bůh se na ně zřejmě usmál, když pozdržel Cynův a Chastitin odjezd. Vzal ze stolu stříbrný zvonek a zazvonil. Dovnitř okamžitě vstoupil lokaj, který stál u dveří vedoucích do haly.

„Mylorde?“

„Požádej lorda Cynrica a jeho paní, aby za mnou přišli hned, jak to bude možné.“

Cyn a Chastity si jeho vzkaz vyložili správně a objevili se okamžitě.

„Kristepane, Rothgare,“ řekla Chastity a ukázala na své cestovní šaty. „Ještě jsem se ani nestačila převléknout.“

„Omlouvám se.“ Markýz ji usadil na pohodlnou židli. „Stalo se však něco, co možná nesnese odkladu.“

„Nějaké problémy?“ zeptal se Cyn a opřel si loket o manželčinu židli.

„Obávám se, že ano. A zdá se, že je do toho zapletená Elf.“ „Elf? Nebyly s ní problémy od chvíle, kdy nasypala prastrýčkovi Favershamovi do šňupacího tabáku pepř!“

„Zapomněls na Scottsdala.“

Cyn se narovnal a položil dlaň na rukojeť kordu. „Chceš říct, že se dostala do spárů dalšího dobrodruha?“

„Nevím, komu se dostala do spárů, ale hodlám navštívit lady Lessingtonovou a zjistit to. Napadlo mě, že byste mě s Chastity možná rádi doprovodili.“

„Jistěže. Proč si však myslíš, že je něco v nepořádku?“

Rothgar zamířil ke dveřím. „Jen proto, že jedna z našich služebných byla včera zavražděna ve Walgravově domě a přišla tam na Elfin rozkaz.“

„A sakra!“

„Ještě jsem vám neřekl, že hrabě je od rána nezvěstný, společně s neznámou ženou, která s ním strávila noc.“

Rozhostilo se ticho a Chastity střídavě hleděla z jednoho bratra na druhého. „Snad si nemyslíte Ale ona ho přece nemá vůbec ráda!“ Cyn stiskl rukojeť kordu ještě pevněji. „Zato on nenávidí Mal lorenovy natolik, že by klidně zneužil naše ženy. Já ho“

„Ty půjdeš se mnou k lady Lessingtonové,“ řekl Rothgar. „Doufám, že tam Elf najdeme,“ dodal Cyn ponuře.

Amanda se snažila užít si snídani s milovaným manželem, přestože si dělala o Elf velké starosti. Od Sapfó dorazila zpráva se vzkazem, že Elf je v pořádku, ale nebyla tam jediná odpověď na otázky, které se Amandě honily hlavou.

Elf nechala lorda Walgrava svázat. Proč to proboha udělala?

A podaří se přítelkyni vyhnout skandálu?

Do pokoje vstoupil lokaj a oznámil jim, že přišel markýz z Rothgaru a ptá se po své sestře. Amanda málem upustila šálek s horkou čokoládou.

Stephen okamžitě vstal, aby přivítal návštěvu, a Amanda spěchala za ním. Na jedné straně byla ráda, že se mocný markýz vrátil a celý tenhle zmatek vyřeší, ale na druhou stranu si dělala o Elf starosti. Co s ní Rothgar provede, až vyjde pravda najevo?

Jakmile vstoupila do přijímacího pokoje, zjistila, že markýz nepřijel sám. „Cyne? Prokristapána, myslela jsem, že už jste na moři!“

Cyn pokrčil rameny. „Foukal silný vítr a pak se navíc objevily nějaké problémy s lodí. Padlo rozhodnutí odložit plavbu o měsíc a

připadalo nám zbytečné zůstávat tak dlouho v Portsmouthu.“ Přestože mluvil příjemně, Amanda nepřehlédla, že je neobvykle vážný. „Přišli jsme si promluvit s Elf.“

Stephen se otočil k Rothgarovi. „Vrátil jsem se domů teprve včera večer, mylorde, ale pokud vím, tak lady Elfled se rozhodla strávit několik dní u básnířky jménem Sapfó.“

Amanda se modlila, aby tomu uvěřili. Pak si vzpomněla, jak Elf tvrdila, že Sapfó je markýzova milenka.

Kristepane, co teď?

Rothgar chvíli mlčel a nabral si z tabatěrky špetku tabáku. „Sapfó,“ opakoval a otřel si prsty hedvábným kapesníkem. „Lady Lessingtonová, máte tušení, proč se tam přestěhovala?“

Amanda se podívala do jeho pronikavých očí. „Ale ona se nepřestěhovala, mylorde! Všechny její věci zůstaly zde. Chci říct,“ opravila se rychle, „že většina jejích věcí zůstala zde. Víte, navštívili jsme Sapfó před několika dny“ Čím déle na ni upíral své tmavé oči, tím více se jí zamotával jazyk. „Šlo o čtení poezie. Mimochodem velice zajímavé! Elf si zřejmě tu dámu oblíbila“

„Kdy tedy odjela?“

„Ehm vlastně včera večer.“

Stephen se k manželce otočil. „Včera večer? Myslel jsem“ Amanda se nutila do úsměvu. „Bylo to náhlé rozhodnutí. Znáte Elf.“

„Domníval jsem se, že ji znám,“ ozval se Cyn. „Co má sakra za lubem?“

Stephen se zamračil na Amandu. „Ale včera večer jste byly na maškarním bále u lady Yardleyové.“

„Jistěže, drahý. Tam jsi mě přece našel!“ Amanda se pokusila dát dohromady smysluplný příběh. „Elf tam potkala Sapfó a přijala její pozvání k návštěvě.“ Široce se na Rothgara usmála. „Najdete ji v jejím domě, mylorde.“

Rothgar se tvářil, jako by věřil každému jejímu slovu. Nakonec většina toho, co řekla, byla pravda. Políbil jí ruku. „V tom případě se tam hned vydáme. Omlouvám se, že jsme vás vyrušili od snídaně, mylady. Mylorde.“

Amanda se dívala za odcházejícími Malloreny a pak se otočila k manželovi.

„Amando, lásko. Myslím, že bys mi měla říct, co se vlastně stalo.“

V kočáře všichni mlčeli, jen Rothgar přikázal kočímu, aby je zavezl do Harlow Street. Pak Cyn řekl: „To je ale zvláštní příběh.“

„Velice zvláštní,“ souhlasil Rothgar. „Zvláště když Sapfó upřímně nenávidí maškarní bály a nikdy ji nikdo na žádném neviděl. A lady Yardleyová je navíc Walgravova teta.“

*

Mezitím se u Sapfó již Elf cítila lépe, posílená jídlem a kávou. Nyní hleděla na Forta a snažila se najít jeho slabinu. O snídani neprojevil nejmenší zájem. Určitě musí mít aspoň žízeň.

Určitě ho bolí celé tělo, ale přesto sedí naprosto nehybně.

Věděla, že ho její pohled rozčiluje, i když se snažil upřeně zírat do zdi nad její hlavou. Chtěla ho iritovat. Jakákoliv reakce je lepší než žádná.

Sapfó odešla s podnosem, a tak zůstali na chvíli sami.

Elf se postavila a začala před ním přecházet sem a tam. „Chceš říct, že králi nehrozí žádné nebezpečí?“

Neodpovídal, a tak se postavila přímo před něho. „Mluv se mnou! Tohle je důležitější než naše malicherné spory.“

Podíval se na ni a pomalu, znechuceně nadzvedl obočí. „To máš náhodou pravdu, skoro vše je důležitější. Ale ano. Můžeš přestat vyvádět. Král byl před spiknutím varován.“

„Díky bohu!“ vykřikla a narovnala se. „Takže nejsi do zrady zapletený.“ Znovu se na něj zahleděla. „Murray měl pravdu. Opravdu jsi provokatér.“

„Vůbec ne. Provokatér svádí lidi k zločineckým aktivitám a pak je předá příslušným úřadům. Já nikoho nesváděl. Na rozdíl od tebe.“

Zaplavily ji žhavé vzpomínky, znovu slyšela, jak ho prosí o noc plnou rozkoše. Věděla, že to řekl schválně, chtěl, aby se cítila nepříjemně. Dala si ruce v bok. „Chceš snad tvrdit, že jsem se chovala jako provokatér a sváděla tě k hříchu? No, alespoň jsem neměla v úmyslu předat tě úřadům.“

„Ne? Myslel jsem, že ti připadá zábavné provokovat bratry k pomstě.“

„To si nezasloužím.“

„Zasloužíš si vše, co se stane. Jestli nechceš dělat rozbroje, pak tě ujišťuji, že já ano.“

Pohlédla mu do očí. „Jak to myslíš?“

Křivě se usmál. „Hodlám povědět celému světu o našem dobrodružství. A nenechám si pro sebe ani ty nejmenší detaily. Jen si to představ. Články v novinách. Historky v klubech. Kreslené seriály

ve výkladních skříních pro pobavení kolemjdoucích. Myslím, že to bude velká legrace.“

„Jen do té doby, než tě Rothgar zabije.“

„S tím počítám, tedy pokud nezabiji já jeho.“

Vše dobré, čeho dosáhla, bylo pryč, způsobila mu další bolest. „Přestaň,“ zaprosila. „Přestaň a přemýšlej!“

V tu chvíli se otevřely dveře a slyšela Sapfó: „Jsou uvnitř, mylorde.“

Elf se otočila a sevřel se jí žaludek, když spatřila nejen Rothgara, ale i Cyna s Chastity.

Než stačila cokoliv říct, Fort otočil hlavu ke dveřím. „Rodina! S Elf jsme právě probírali, jak nejlépe oznámit světu, že jsme spolu strávili noc plnou vášně.“

13

Elf se k němu obrátila. „Ty hlupáku!“

To však již Cyn tiskl Fortovi ke krku kord. Rothgar ho rázně odstrčil. „Je spoutaný, Cyne. Možná později.“

Chastity přiběhla k Elf. „Je to pravda?“

Elf se ušklíbla. „Na rozdíl od tebe ano. Máš nějaký návrh?“

„Proboha ne. Já se s tím skandálem nedokázala vůbec vyrovnat. Nedovolím však, aby tě zbili. Slibuji.“

Elf v Chastitiných očích viděla, že ani měsíce svobody a manželství se Cynem ji nezbavily strachu.

„Nebojím se, že by mě chtěli bít,“ uklidňovala švagrovou. „Budou však chtít zabíjet.“

Chastity zbledla a Elf si uvědomila, že Fort je její bratr. „Já jim to nedovolím,“ slíbila a rychle chytila Chastity za ruku. Myslela to naprosto vážně, ačkoliv věděla, že to vůbec nebude snadné. Ještě stále nezapomněla na aféru se Scottsdalem.

„Já také ne,“ řekla Chastity a postavila se vedle svého bratra.

Elf chvíli zvažovala, že se k ní přidá, ale pak došla k závěru, že by tím nikomu nepomohla. Vzpomněla si, jak nedávno tvrdila, že jí záleží více na bratrech než na Fortovi. Nyní mohla jen doufat, že nebude podrobena zkoušce.

„Beyi,“ obrátila se k Rothgarovi, „jsou zde mnohem vážnější věci, kterými bychom se měli zabývat.“

Pohlédl na ni. „To jsem si myslel, vzhledem k mrtvým, o kterých jsem se dozvěděl.“ Vypadal docela klidně, ale Elf věděla, že bratr dokáže skrývat i ty nejsilnější emoce.

„Jakobité se chystají zabít krále.“

„Ve Walgravově posteli?“ Takže měl větší vztek, než to na první pohled vypadalo.

„Ne,“ odvětila rázně. „To je náhoda, které se můžeme věnovat později.“

„Tak náhoda,“ pronesl Fort tklivě. „Jsem si jistý, že to nebyla žádná náhoda, když ses za mnou hnala.“

Cyn udělal krok vpřed. Chastity ho chytila za rukáv, ale byl to Rothgar, kdo ho zvednutou paží zastavil. „Později,“ řekl znovu.

Elf si všimla, že tentokrát však vypustil slovo „možná“. Litovala, že nedala Fortovi roubík.

Rothgar se obrátil k Fortovi. „Jelikož je zřejmé, že musíme probrat spoustu věcí, ocenil bych, kdybyste odložil své pokusy o sebevraždu, Walgrave. Jak je to s těmi jakobity?“

„Rozvažte mě.“

„Raději ne. Zachraňuji vám tím život. Povězte mi více o jako bitech.“

Fort sevřel rty, ale pak řekl: „Muž jménem Murray chce zabít krále a dosadit na trůn Stuartovce. Hodlá králi poslat dar napěchovaný střelným prachem a nechat ho v králově přítomnosti vybuchnout. Žádné velké nebezpečí však nehrozí. Grenville o všem ví a královský dvůr byl varován.“

„Ale zločinci se stále pohybují na svobodě?“

„Grenville je chce chytit při činu.“

„Proč?“

Fort na okamžik zaváhal, potom však odpověděl: „Protože Murray je vzdálený příbuzný lorda Buta a v současné době žije v jeho domě.“

„Aha. Přistižený Murray by s sebou stáhl i Buta a Grenville by se tak mohl stát premiérem.“ Zkoumavě se na Forta zadíval. „Nevěděl jsem, že jste Grenvillův přívrženec. Jak jste se do toho vlastně zapletl?“

„Do toho vám vůbec nic není.“

„Bezpochyby přes vašeho otce. Víte o vraždách, ke kterým došlo včera v noci ve vašem domě?“

„Slyšel jsem o nich.“ Přestože byl Fort spoutaný a rozcuchaný, tvářil se jako povýšený hrabě v nudné společnosti.

„Jedna z obětí byla má služebná.“

„Poslal jste ji tam, aby pro vás něco ukradla?“

„Co z vašeho domu bych mohl chtít?“ opáčil Rothgar stejně chladně. „Pochopitelně pokud nemluvíme o té mechanické hračce.“

O hračce? Elf netušila, nač Rothgar naráží, ale náhlé napětí jí prozradilo, že se jedná o něco důležitého.

Fort zrudl a vystrčil bradu. „Ano. Nechal jsem ji pro Murraye ukrást z Rothgarova opatství. A ano, doufal jsem, že tím na vás vrhnu stín podezření.“

„Nyní vás to zařízení již nezajímá?“

„Proč by sakra mělo?“

„Protože včerejší noci zmizelo.“

Fort náhle zbledl. „Bože, já zapomněl!“ Krátce pohlédl na Elf, ale pak rychle uhnul očima, jako by pohled na ni nemohl snést. „Ale ještě nenastal čas. Nejprve se musí zmocnit jakéhosi mystického kamene.“

„Sconský kámen,“ pronesl Rothgar nečekaně vzrušeně. „Před čím přesně byl král varován?“

„Sconský korunovační kámen? Je pryč?“

„Před čím přesně byl král varován?“

Fort sebou podrážděně trhl, ale s odpovědí neváhal. „Aby si dával pozor na neočekávané dary.“ Když viděl Rothgarův tázavý výraz, dodal: „Grenville nechtěl být příliš konkrétní, protože měl strach, že by se král svěřil Butovi a ten by tu informaci pustil dál.“

„A vy jste si přál, aby část viny padla na mě. Což zřejmě znamená, že mechanická hračka bude doručena s mým jménem. V tom případě však již nemůžeme hovořit o neočekávaném daru.“ Otočil se k Cynovi. „Jed domů, vezmi si nejrychlejšího koně a spěchej do Windsoru varovat krále. Chastity půjde s tebou a vyřídí Graingerovi, aby shromáždil všechny naše lidi a připravil je k akci. Také je třeba poslat zprávu Grenvillovi.“

Manželé odešli a Rothgar se obrátil zpátky k Fortovi, který již ztratil svůj klid. „Jak jistě víte, králi se ta mechanická hračka velice líbila. Měl jsem v plánu darovat mu ji při příležitosti narození jeho dítěte a on to ví. Opravdu si myslíte, že mu někdo z jeho podřízených zabrání v tom, aby ji natáhl a uvedl do provozu?“

„Varovali jsme je. Krucinál. Odvažte mě!“

„Neuděláte nic, co by ostatní nezvládli.“

Elf jejich hádku přerušila. „Ve sklepě, kde jsme byli uvězněni, ležel nějaký velký kámen.“

Fort na ni překvapeně pohlédl. „Cože? Nic jsi neříkala.“

„Dveře se s ním vyrazit nedaly, tak jsem se o něm ani nezmínila. Byl velký asi jako polštář.“ Otočila se k Rothgarovi. „Sconský kámen tak vypadá, že ano? Je to velký plochý balvan.“

„Krucinál, odvažte mě!“

Rothgar Forta ignoroval. „Takže ukradli kámen a pak Walgrava odstranili. Do toho sklepa, jestli se nemýlím. Zajímalo by mě, proč vás oba nezabili.“

„Protože mrtvý hrabě vyvolá více otázek než nezvěstný,“ řekl Fort. Přestal sebou škubat a unaveně se opřel. „Určitě nikoho zabíjet nechtěli. Zřejmě je to všechno vina vaší sestry.“

„Vážně?“ vykřikla Elf. „To by mě zajímalo, jak jsi k tomu závěru došel?“

Otočil se k ní. „Jednoduše. Typicky mallorenovským způsobem jsi do toho začala strkat nos. Murray nevěděl, co si má o tobě myslet, a zpanikařil. Navíc jsi do toho zapletla své lidi, a zřejmě proto došlo k násilí.“

„To je možná částečně pravda,“ řekl Rothgar klidně. „Ale jelikož téměř zabili strážce, který ve sklepení hračku hlídal, nemůžete ze všeho vinit nás. Máte tušení, jak dlouho by trvalo přeměnit ji ve smrtonosnou zbraň?“

„Natolik mi zase nedůvěřují,“ vyštěkl Fort. „Vím však, že plánovali naplnit vnitřní dutinu střelným prachem a kousky kovu, takže v případě uvedení do chodu by došlo k výbuchu a následnému rozmetání kovových střepin do okolí.“

„Což znamená vysokou pravděpodobnost, že oběť bude zasažena, a nebudeli rána smrtelná, ještě existuje možnost, že zemře na infekci.“

Fort sebou znovu začal házet, pak však přestal a zaťal zuby. „Předpokládám, že toho chcete využít, abyste mě zničil.“

„Já? Nepatřím k lidem, kteří si libují v ubližování ostatním. Moc bych si však přál, abych mohl říct totéž o vás. Elf, necháš nás o samotě?“

Elf se dívala z jednoho na druhého. „Ne, jestli mu chceš něco udělat.“

Rothgar se k ní otočil a překvapeně nadzvedl obočí. „Je spoutaný. Něco takového by mě nenapadlo ani ve snu. Docela by mě však zajímalo, jaké k němu chováš city.“

Elf dělalo velké potíže upřímně mu odpovědět. „Já záleží mi na něm. K ničemu mě nenutil a ani mě nesvedl“

„Lisette!“ vykřikl Fort zlomyslně. „Copak jsi zapomněla, jak jsem tě zajal a přivázal k posteli?“

„Bud zticha! Moc dobře si pamatuji, že sis ke mně vůbec nic nedovolil, když jsem byla spoutaná. A včera v noci jsem se musela hodně snažit, abych tě přiměla k souhlasu s s tím, co jsme dělali.“

„Máš na mysli sex na podlaze,“ připomněl Fort. „Sex v posteli. Sex na rakvi“

Elf zrudla, zaťala ruce v pěst a pobouřeně vykřikla.

„teď si vzpomínám, že jsme měli i sex v rakvi.“ Vrhl na ni udivený pohled. „Vlastně mě docela překvapuje, žes to všechno vydržela.“

Elf se od něj odvrátila. „Myslím, že ho nenávidím.“

„Myslím, že ne,“ řekl tiše Rothgar a jemně se dotkl jejího ramene. „Bohužel se domnívám, že on nenávidí tebe, protože jinak by se tě nesnažil zostudit.“

Elf se k bratrovi otočila a on ji pevně objal. Dal jí tím najevo, že ji má rád a bude ji chránit. Chtělo se jí plakat a styděla se za vše, co udělala.

„Velice mě to překvapilo,“ pokračoval. „Považoval bych tě za posledního člověka na světě, kterému by se něco tak nepříjemného mohlo stát.“

„Má své důvody.“ Vymanila se z bratrovy náruče a pohlédla do Fortových cynických očí. „Měla jsem masku a napudrované vlasy, takže nevěděl, kdo doopravdy jsem. Přinutila jsem ho, aby mi odpověděl na několik nepříjemných otázek. Myslela jsem to dobře, ale on mi prozradil více, než by kdy někomu z Mallorenú řekl. Doufám, že mi jednoho dne odpustí.“

„Drahá Elf,“ ozval se Fort. „Myslím, žes z toho vzrušení přišla o rozum. Žádné ,jednoho dne´ už nebude. Cyn mě zabije. Musím přiznat, že jsem s jeho přítomností nepočítal. Jak si vzpomínáš, jednou jsem s ním už šermoval, a přestože jsem od té doby hodně trénoval, určitě je stále lepší než já.“

„Žádný z mých bratrů tě nezabije, pokud si to nebudu přát.“ Elf se obrátila k Rothgarovi. „Je to tak?“

Chvíli mlčel a potom odpověděl: „Za tenhle přestupek ne.“

Fort zvedl hlavu a podíval se na Rothgara. „Váš podivný klid mě překvapuje. Smím vědět, zda jí aspoň uštědříte výprask?“

„To určitě ne. A můžete si to vyložit, jak chcete. Elf, buď tak hodná a běž už.“

Elf viděla, jak moc se bratr musí ovládat, a raději odešla z pokoje.

Sapfó čekala v hale a přes předloktí měla přehozené černé pánské šaty. „Bude je Walgrave ještě vůbec potřebovat?“ zeptala se. „Nechala jsem pro ně poslat do jeho domu, ale rubáš by byl možná vhodnější.“

„Myslím, že se mu nic nestane.“ Elf se rozechvěle dotkla kabátu. Podle knoflíků poznala, že je to ten, který měl na sobě o svatojánské noci. „Ach bože! Způsobila jsem katastrofu!“

„Vůbec ne.“ Sapfó ji objala kolem ramen. „Podle mě mají všechny takové katastrofy na svědomí muži a nechávám je, aby si je vyřešili sami.“

Rothgar se díval za odcházející sestrou, a teprve když se za ní zavřely dveře, obrátil se k Fortovi. „Nebojte se. Nemám v úmyslu vám ublížit.“

Fort si opřel hlavu a zavřel oči. „Vypadá to, že mě hodláte umlátit slovy. Nemyslíte si, že vzhledem k mému otci jsem proti slovním výtkám imunní?“

„Moc bych se divil, kdyby se uchyloval jen ke slovním výtkám. Vlastně jsem se vám chtěl, Walgrave, omluvit.“

Fort udiveně otevřel oči. „Teď jste mě překvapil.“

„Myslel jsem si to. Zatím si nejsem jistý, co mám soudit o vašich pletkách s mou sestrou, ale mé reakce budou záviset na budoucích událostech. V každém případě jsem vás špatně odhadl.“

„Jsem ohromen. Pokračujte.“

Rothgar se posadil na židli asi tři metry od pohovky. „Než se Cyn zapletl s Chastity, znal jsem jen vaše jméno a věděl, že jste dědicem muže, jenž byl mým nepřítelem. Usuzoval jsem, že jste obyčejný mladík, který se zajímá jen o zbraně, ženy a víno.“

„Kde jsou ty časy“

Rothgar pokračoval: „Jelikož jsem zdědil šlechtický titul velice záhy, na vlastní kůži jsem nepoznal, jaké to je žít ve stínu otce, ve vašem případě takového, který svému synovi neumožňuje nějak se projevit. Naše pozdější setkání mě jen ujistilo v názoru, že jste nezajímavý člověk. Ačkoliv musím přiznat, že při šermířském souboji se Cynem jste mě mile překvapil.“

„Ocenil jste, že jsem po porážce netrucoval?“

„Ano.“

Fort chvíli markýze pozoroval. „Nevzpomínám si, že byste se ke mně začal chovat srdečněji.“

„To ani nemám ve zvyku. Máte pravdu, když se domníváte, že jsem vás využil proti vašemu otci.“

Fort se zhluboka nadechl. „A teď si myslíte, že jedna omluva všechno spraví?“

„Vůbec ne. Ta většinou nezmění vůbec nic. Omlouvám se, jen abych ulehčil svému svědomí a v naději, že se tak možná snadněji smíříte se svou situací. Neomlouvám se za to, že jsem vás využil. Mé jednání bylo součástí určité strategie.“

„Opravdu? To mi objasněte.“

„Jistě. Ten večer jsem neměl žádný pevný plán, jen jsem chtěl vašemu otci předložit důkaz o jeho zradě a tak ho přimět k souhlasu s Chastitiným sňatkem. Protože jsem znal povahu starého hraběte,

doufal jsem, že ho pocit viny dožene k sebevraždě. Byl příliš nebezpečný na to, abych ho mohl jen tak nechat jít. Vůbec mě však nenapadlo, že by se mohl pokusit zabít někoho jiného. To ovšem byla chyba. Váš otec žádnou vinu necítil.“

„Další špatný odhad. Musel jste si pak připadat velice provinile. Velká škoda“

„že jsem se nezabil?“ Rothgar se usmál. „Naučil jsem se s pocitem viny vyrovnávat. Mou chybou bylo, že jsem vás špatně odhadl. Váš pološílený otec mával pistolí v hale, vy, Bryght a já jsme stáli opodál a všichni jsme byli rovněž ozbrojeni. Okamžitě jsem se rozhodl, že starý hrabě musí zemřít, ale nebylo vhodné, aby jej zabil někdo z rodiny Mallorenů. O nepřátelství mezi mnou a jím se všeobecně vědělo, ve vzteku vykřikoval lži o mně a velezradě. Úmyslně jsem do poslední chvíle nezasahoval a doufal, že to nevydržíte a vystřelíte na něho.“

Fort pokrčil rameny. „Což se stalo a já ho zabil.“

„Mohl jste ho zranit. Vystřelit mu pistoli z ruky. Jste dobrý střelec a stál jste blízko.“

Fort zaťal zuby. „Myslel jsem, že to má být omluva, ne obvinění.“

„Milles pardons.“ Rothgar sklonil hlavu. „Musel jste ho zabít, abyste zachránil rodinu před zničením. Považoval jsem vás za člověka, který dokáže zabít otce, navíc nenáviděného, bez výčitek svědomí. Později jsem si však uvědomil, že tomu tak není. Mohuli to zhodnotit, od chvíle, kdy jste se stal hrabětem, se chováte zodpovědně a dospěle, ovšem s výjimkou všeho, co se týká mé rodiny. Podobně jako váš otec obrátil svůj hněv proti mně a princezně Auguste, vy se obracíte proti Mallorenům.“

„Takže mě máte za šílence. A co jste potom vy?“

„Je naprosto zbytečné pokoušet se mě urazit, Walgrave. Mé brnění neprorazí žádná zbraň. Ano, koluje mi v žilách krev šílené matky. Váš otec nebyl blázen, s výjimkou konce svého života. Byl to muž, jenž příliš miloval moc a neohlížel se na důsledky svého jednání. Rovněž byl přehnaně pyšný, nedokázal se ovládat a nemohl přenést přes srdce, když mu někdo zkřížil plány. Doporučuji vám, abyste se nad jeho chybami zamyslel.“

Markýz se postavil a narovnal si sněhově bílé krajkové fiží. „Promiňte mi, že jsem vám způsobil potíže a pak vám ani nepomohl.“

„Myslíte, že bych se od vás nechal utěšovat?“

Rothgar však pokračoval: „Vaše bolest svědčí o tom, že máte duši. Neodmítl bych vás, kdybyste se ucházel o Elfinu ruku.“

Fort se zasmál. „Už jste skončil? Tahle pozice je pro mě velice nepohodlná.“

„Ano, skončil jsem.“ Rothgar vykráčel z místnosti.

Za okamžik se objevila Sapfó a přeřízla pruhy látky, kterými byl Fort přivázán k pohovce. Dal ruce před sebe, bolestně zasyčel a namáhavě se postavil.

„Přejete si horkou koupel, než se převlečete, mylorde?“ zeptala se. „Říkejte mi Forte.“ Přejel si dlaněmi po obličeji. „Po dnešní noci mi stejně nezůstala ani kapka důstojnosti. Bohužel však musím vaši laskavou nabídku odmítnout. Mám ještě něco na práci.“

Elf přecházela po hale, natahovala uši, ale neslyšela žádný křik ani rámus. Po nějaké době vyšel z pokoje Rothgar a vypadal nevzrušeně, ostatně jako vždy.

Vyschlo jí v ústech. Nyní bude zřejmě muset čelit opravdovým následkům svého hloupého chování. Rothgar však jen utrousil: „Předpokládám, že chceš jet domů.“

„Ano.“

Nikdy ji nenapadlo, že by se neměla vrátit do jejich domu, ale nyní si uvědomila, že v mnoha rodinách by padlou dívku už zpátky nepřijali. Co udělá Rothgar?

Uchopil ji za ruku a vedl ven ke kočáru, který se pro ně vrátil. Uvnitř však spustil: „Rád bych ti něco řekl.“

„Ano?“ Elf pocítila strach. Nebála se trestu, ale toho, že bratra zklamala.

„Jednou jsem tě před Walgravem varoval.“

„Myslela jsem to dobře,“ opakovala.

„Tohle, má drahá, jsou ta nejhloupější slova, jaká znám. Měla sis uvědomit, jak je přecitlivělý, a dát mu čas, aby se vyléčil. Místo toho jsi na něj naléhala a nutila ho k odpovědi, kterou ještě nebyl schopen dát.“

„To že jsem dělala? Říkal mi Vespa.“

„Divím se, že ti neříkal Torquemada.“

„To je kdo?“

„To byla nechvalně známá mučitelka.“

„Začínám mít pocit, že se mi nedostalo kvalitního vzdělání!“

„Na mě to nesváděj. Učila ses totéž co Cyn, jenomže jsi byla vždycky roztěkaná a nesoustředěná. Měl jsem očekávat, že něco vyvedeš.“

„Beyi“ Elf si otřela oči. Bratrův hlas zněl nyní laskavě. Nebyla si jistá, zda si zaslouží pochopení, ale zoufale si přála zmírnit Beyovo nepřátelství k Fortovi.

„Když nejedná s Malloreny, je to úplně jiný člověk. Proto jsem mu podlehla. Nyní si však nejsem jistá, zda se tak dokáže chovat i k Elf Mallorenové.“

„Tentokrát mu budeš muset dát čas na vyléčení.“

„Zjistila jsem, že nejsem příliš trpělivá.“ Elf se podívala na šrámy na svých rukou, které připomínaly počátky tohoto dobrodružství. „Mám strach, že něco provede.“ Bála se bratrovi říct o Fortových výhrůžkách, že o jejich milostném dobrodružství bude vyprávět ostatním.

Rothgar ji uchopil za ruku, prohlédl si škrábance, ale nijak je nekomentoval. „Neříkám, že ho musíš nechat jít. Jen bud opatrná a nesnaž se od něho dostat více, než je připravený dát.“

„Beyi, co když jsem těhotná?“

„Na to jsi určitě musela myslet již dříve.“

„Jistě. Vím, že se takové věci stávají. Mohla bych někam odjet Ale bude to i jeho dítě.“

„V tom případě se mu budeš muset svěřit. K sňatku ho však nutit nebudu. To by určitě skončilo špatně.“

„Myslíš? Doufala jsem, že to uděláš.“

„Ale no tak, Elf. Jsi přece nezávislá žena. Jestli ho chceš, budeš se o něj muset ucházet sama. Našlapuj však opatrně. Ale dost těch řečí. Jsme doma a musíš mi ještě vysvětlit, co se vlastně stalo.

Následovaly otázky a vydávání rozkazů shromážděným sloužícím. Roberts dostal za úkol vydat se s několika dalšími lidmi do starého hostince a zjistit, zda tam kámen ještě pořád je, případně zajistit zrádné Skoty. Rothgar napsal vzkaz Grenvillovi s požadavkem, aby na místo poslal vojenský oddíl a nechal zastavit a prohledat všechny lodě plující po proudu řeky.

Uprostřed dění se objevil Bryght. „Cítím ve vzduchu problémy. A vzhledem k tomu, že jsem obdržel dopis s žádostí, abych okamžitě přijel“

Byl vysoký, tmavý a velice hezký. V očích se mu zračil zájem.

„Přijel jsi trochu pozdě,“ řekl Rothgar a stručně bratrovi vylíčil, co se stalo. Bryght překvapeně pohlédl na Elf, protože Rothgar o jejím dobrodružství hovořil naprosto otevřeně.

„Sakra, Elf! Neměli bychom toho lotra zabít?“

„Ne, dokud nám k tomu naše sestra nedá svolení. Což je bohužel nepravděpodobné.“

„Poslouchej mě, Bryghte,“ řekla Elf a na chvíli přestala neklidně přecházet po pokoji. „Já jsem se rozhodla, že se chci s Fortem milovat. Já jsem ho pronásledovala a trvala na tom. Dal mi několik příležitostí, abych si to ještě mohla rozmyslet. A když jsme se milovali,“ v duchu se proklínala, protože cítila, jak jí rudnou tváře, „snažil se, aby se mi to líbilo. Vše by bylo naprosto dokonalé, kdybych mu byla mohla prozradit svoji pravou totožnost. Pak bych nelitovala vůbec ničeho. Nechápu, proč by mi měly být upírány zkušenosti jen proto, že jsem žena!“

„Zkušenosti jsi měla získat v manželství,“ namítl Bryght.

„Jako jsi to udělal ty?“

„To není totéž. Můžeš být těhotná.“

„A tys mohl chytit neštovice!“

„Dával jsem si pozor.“

„Jelikož zřejmě neexistuje způsob, jak předejít těhotenství“

„Vlastně tu pár možností je.“

„Cože?“ Elf hleděla z jednoho bratra na druhého. „Chcete říct, že žena může předejít početí, a vy jste mě vůbec nepoučili?“

„K čemu by ti to bylo?“ opáčil Bryght. „Takové finty používají jen prostitutky!“

Elf popadla velkou čínskou vázu a hodila ji na podlahu. „Svět se musí změnit!“

„Zřejmě ano,“ prohodil Rothgar pobaveně. „Nyní je však třeba se postarat, aby byli nebezpeční zrádci zajištěni a pověst naší rodiny neutrpěla. Příliš Grenvillovi nedůvěřuji. Pojedu na královský dvůr, Bryghte. Ty jdi s Robertsem a pokuste se zajistit sconský kámen, popřípadě i zrádné Skoty. Předpokládám, že Porcie s tebou nepřijela, je to tak?“

„Ano,“ řekl Bryght a stále upřeně hleděl na Elf, jako by jí náhle narostly rohy. „Nechal jsem ji v Candlefordu. Cestování je teď pro ni příliš únavné.“

„Elf,“ prohlásil Rothgar, „ty by sis měla odpočinout.“

„Pojedu s Bryghtem.“

„Proč?“

„Protože tohle je mé dobrodružství a chci ho prožít až do konce. Osedlejte mi Tressii.“ Pak zamířila do svého pokoje a cestou volala na komornou, aby jí šla pomoci do jezdeckého obleku.

Rozzlobená vyběhla po schodech nahoru, ale ve svém pokoji se unaveně zhroutila do křesla. Ach bože, vše se událo tak rychle.

Co její budoucnost? Dokázala se sice postavit bratrům a tvářit se odvážně, ovšem postavit se celému světu, to už vyžaduje pořádnou odvahu. Co když Fort všem poví o její nemravnosti? Už nikdy se nebude moci ukázat na veřejnosti, a i když bratři Forta nezabijí, budou to tak jako tak chtít udělat.

Každý den.

Snad se Fort uklidní a uvědomí si, co by způsobil.

Elf jen doufala, že se o ní nezačnou rozšiřovat zvěsti dříve, než se situace uklidní.

Podívala se na postel a cítila nutkání vklouznout pod peřinu a spát, nechat ostatní, ať se o všechno postarají. To by však bylo zbabělé. Musí vydržet až do úplného konce.

Ještě než přišla komorná, svlékla se do kombiné a připravila si své nejhezčí jezdecké šaty s kabátkem lemovaným stříbrnou stužkou. Služebná jí pomohla s oblékáním.

Na mytí vlasů teď nebyl čas, a tak se Elf rozhodla zakrýt je šedým třírohým kloboukem ozdobeným elegantním pérem. Podívala se do zrcadla a došla k názoru, že vypadá jako dokonalá dáma. Měla však příliš bledý obličej, a tak si rychle nalíčila tváře a rty.

Bože. Teď vypadá jako lehká ženština.

Ale k čertu s tím. Je jí jedno, co si o ní lidé myslí. Sešla po schodech dolů do haly.

„Vezmeme si člun,“ oznámil jí Bryght, ale stále na ni hleděl poněkud divně. „Roberts říká, že vás věznili ve Wappingu, kousek od přístavu.“

„Jak myslíš,“ přikývla Elf. „Můžeme vyrazit.“

Dojeli k řece, kde už na ně čekal Rothgarúv říční člun. Osm statných vesíařů v livrejích již sedělo na lavicích. Jakmile se usadili, loď vyrazila kupředu a mířila k londýnskému přístavu.

Závěsy kolem kabiny pro cestující byly vytaženy nahoru, takže Elf mohla sledovat živé dění na řece. Muži dostali rozkaz jet co nejrychleji, a tak veslovali jako o závod a vzájemně se nevybíravě pobízeli k lepším výkonům.

Elf nevěděla, jestli se má smát nebo červenat. Takhle většinou po řece necestovali. Zdálo se, že si to všichni užívají.

Podívala se na bratra a viděla, že se usmívá. Zachytil její pohled a ušklíbl se na ni. Chytil ji za ruku a povzbudivě ji stiskl. Elf měla slzy na krajíčku.

Opravdu má nejlepší bratry na světě, pomyslela si, přestože Cyn si už určitě chystá dlouhé kázání.

Vtom se podívala před sebe a spatřila Londýnský most. Většinu domů, které tu stály od středověku, nedávno zbourali, avšak most zůstal nedotčen. Devatenáct mohutných kamenných oblouků podpíraly široké kamenné pilíře, mezi nimiž byly jen úzké průjezdy.

„Doufám, že nenarazíme do mostu.“

„Chtělas dobrodružství, ne?“ usmál se Bryght. „Pevně se drž!“

Oči mu zářily vzrušením, ale Elf si všimla, jak všichni sloužící zbledli a několik se dokonce začalo modlit. Pod Londýnským mostem docházelo k nehodám pravidelně a rozumní lidé raději vystupovali z lodě a překonávali překážku pěšky.

Řítili se velice rychle a mezera, do níž mířili, se zdála neuvěřitelně úzká. S napřaženými vesly nemohou projet. Určitě narazí do pilíře Elf vykřikla a schoulila se, když se loď ocitla ve vodním víru. V ohlušujícím hukotu neslyšela vlastní hlas. Temný hukot. Člun naráží do kamene. Divoce se zmítá na vlnách. Bryght ji pevně svírá. Drží jeden druhého, zatímco člun se točí Divoká voda je vynáší zpět do slunečního svitu. Člun se naklání, otáčí. Vesla zajíždějí pod hladinu. Veslaři křičí. Hluk slábne.

Voda se uklidňuje.

Smích.

Všichni, veslaři, sluhové i páni, propukají v divoký smích a radují se, že jsou v pořádku.

Muži se znovu opřeli do vesel a mířili ke schodišti.

Elf si všimla, že má promočené šaty. „Zjistila jsem jednu věc,“ řekla a odtáhla mokrou látku od těla. „Dobrodružství a marnivost nejdou ruku v ruce.“

„Máš pravdu,“ souhlasil Bryght, svlékl si kabát a začal ždímat rukáv, „ale na člověku, který žije svůj život naplno, je něco neuvěřitelně přitažlivého.“

„Vážně?“

Usmál se na ni. „Pochopitelně to tak vidí jen ti, kteří mají podobně dobrodružnou povahu. Tak se mi zdá, že se ani v

nejmenším nepodobáš naší sestře Hildě. Té ke spokojenosti stačí nudný manžel a klidný venkov.“

„Ty žiješ na venkově už několik měsíců.“

„Ovšem s Porcií. A ta mě nikdy nenudí.“

Zpomalovali a mířili k jednomu ze živých přístavišť, lemujících řeku. Veslaři se zkušeně vyhýbali písečným břehům a mělčinám. Před nimi se tyčilo Parsonovo schodiště.

„Ať tak nebo tak,“ řekla Elf, „pochybuji , že skončím stejně jako Hilda. Máš u sebe pistole?“

„Jistě.“

„V tom případě doufám, že nenavlhly. Dáš mi jednu?“

„Proč?“

„Raději chci být ozbrojená.“

Bryght si povzdechl a mávl na sluhu, který držel balíček zabalený do voskované látky. Bryght jej rozbalil a objevilo se pouzdro. Otevřel víko a vytáhl dvě hezké pistole.

„Proboha!“ vykřikla Elf. „Nevrátila jsem Fortovi zbraň. Určitě mě nechá odvézt do vyhnanství“

„Vysvětlíš mi to později.“ Bryght jí jednu pistoli podal. „Je nabitá, takže dávej pozor. A nestřílej, pokud to nebude nezbytně nutné.“

„Jsem přece slušně vychovaná dáma.“

„Tak se mi zdá, že hlavním důvodem, proč ženám nedáváme zbraně, je skutečnost, že jsou nebezpečné i bez nich.“

„Což je další věc, se kterou nemohu souhlasit“

„Už teď se třesu. Nyní však musíme doufat, že najdeme Murraye i posvátný kámen. Jestli chce cestovat lodí, bude se snažil odplout, dokud je příliv.“

Chvíli museli čekat, než převozní pramice vyloží cestující, ale pak konečně přirazili ke břehu a Bryght pomohl Elf vystoupit. Zdálo se, že se zde nic zvláštního neděje.

Parsonovo schodiště se nacházelo mezi dvěma přístavišti plnými zboží. Hluční námořníci se častovali šťavnatými nadávkami a vyměňovali si zdvořilosti typu: „Jak se má tvoje holka?“

Elf se zájmem sledovala, jak jeřáb zvedá velký sud, když vtom se Bryght zeptal: „Robertsi, kde je ta hospoda?“

„Tudy, mylorde.“ Roberts je vedl pryč od řeky spletí ulic, které Elf připadaly povědomé.

Všechny však zřejmě vypadaly stejně, lemované úzkými domky s otevřenými dveřmi a okny, kterými dovnitř proudil čerstvý vzduch. Špinavé děti se zastavovaly a zíraly na neobvyklou skupinku. Ženy v

zástěrách stály ve dveřích, možná proto, aby ochránily své děti. Nebo byly prostě jen zvědavé.

Elf očekávala, že po nich někdo bude chtít peníze, ale pak si uvědomila, že tohle není chudinská čtvrť. Zdejší lidé si nežili špatně, protože muži pracovali v přístavu.

Zahnuli za roh a ocitli se na spáleništi. Nebyli zde však sami, několik lidí prohlíželo již mnohokrát prohledané ruiny. Polorozbořená hospoda stála na jednom konci. Zdi a střecha vyhlížely téměř neporušeně, ovšem okna byla rozbitá. Dům každopádně nevypadal hezky ani před požárem.

Elf si nemohla nevzpomenout, co zde prožila. Chvílemi to bylo téměř romantické. Možná je tma nakonec požehnáním.

Bryght rozkázal svým lidem, aby se rozdělili a obklíčili budovu. Elf poručil, aby se držela u něho. Zatímco se blížili k hospodě, Elf si všimla zvědavých dětí a několika dospělých, kteří postávali opodál. Modlila se, aby nedošlo ke střelbě a nebyli zraněni další nevinní lidé.

14

Markýz z Rothgaru se tentokrát na návštěvu ke králi nestrojil. Dnes nebyla příležitost předvést se v celé své kráse. Snad se Cynovi podařilo včas krále upozornit na hrozící nebezpečí. A jeho úkolem nyní je očistit pověst rodiny.

I s nejlepším šestispřežím mu cesta do Windsoru trvala přes hodinu. Starobylé zdi královského paláce se majestátně tyčily nad později přistavěné budovy.

Každý, kdo chtěl předstoupit před krále, musel projít několika komnatami, Rothgar však postupoval neobyčejně rychle. Nejprve prošel strážní místností. Pak ho lokaj vedl přes audienční sál, kde minuli několik čekatelů, obdivujících nádherný malovaný strop a prázdný vyřezávaný trůn.

Několik mužů se ho pokoušelo oslovit, ale naznačil jim, že jeho záležitost nesnese odkladu. Spatřil v jejich očích závist, ale nezajímali ho. Většina z nich jen chtěla vylákat z krále peníze na financování svého nákladného způsobu života.

Stráž u velkých pozlacených dveří vedoucích do královského salonu ustoupila, aby mohl projít.

Jiří neklidně přecházel po místnosti. Když mu ohlásili Rothgarův příchod, prudce se k němu otočil. „Lorde Rothgare!“ vyhrkl. „Co se to děje?“

Rothgar si všiml, že zde není ani mechanická hračka, ani jeho bratr, a uklonil se králi a těhotné královně, která seděla poblíž se štěnětem na klíně. Pak se pozdravil s lordem Butem a Charlesem Grenvillem, již byli rovněž přítomni.

„Moc rádi vás vidíme,“ pronesl Grenville s předstíranou vřelostí. „Domnívali jsme se, že jste odjel ze země, mylorde, a dělali jsme si obavy o vaši pověst.“

„Bůh seslal opačný vítr, a tak jsem zde, abych vše uvedl do pořádku. Co se stalo s tou hračkou?“

„Byla doručena, ale lord Cynric naštěstí dorazil včas.“

„Choval se ke mně hrubě!“ vyhrkl Jiří.

„Omlouvám se za něho, Vaše Veličenstvo, ale jsem si jistý, že to bylo nezbytně nutné.“

„Já tedy ne! A jestli je ta hračka tak nebezpečná, pak nechápu, jak je to možné, když se jedná o dar od vás, mylorde! Nuže? Doufám, že mi to vysvětlíte! Tak se do toho pusťte. Grenville říká, že je do toho zapletený příbuzný lorda Buta, ale ten popírá, že by o něčem věděl. Mechanická hračka dorazila z vašeho domu, mylorde, ale vy o tom nic nevíte? Lord Walgrave v tom má rovněž prsty, ale jednal na příkaz ministra, takže je nevinný. A nikdo mi není schopen podat vysvětlení. Jsem nespokojen. Velice nespokojen!“

Král si hedvábným kapesníčkem otřel zpocené čelo.

„Naprosto vás chápu, Vaše Milosti,“ řekl Rothgar a snažil se, aby jeho hlas zněl co nejklidněji. „Ujišťuji vás, že jsem o celé záležitosti neměl tušení, jinak bych vás pochopitelně okamžitě informoval. Lordu Walgravovi snad můžete odpustit. Je mladý a dal na radu zkušenějších.“

„Překvapuje mě, že se ho zastáváte právě vy, Rothgare,“ ozval se Grenville a už se neusmíval. „Vaše rodiny spolu nikdy nevycházely.“

„Nenechávám se ovlivňovat předsudky, Grenville, a nezapomínejte, že naše rodiny jsou nyní propojeny. Bylo mi řečeno, že Walgrave jen pomáhal odhalit spiklence.“

„Jakmile najdeme Michaela Murraye,“ řekl Bute, „dám mu co proto! Jsem velice znepokojen, že jsem si hřál na prsou takovou zmiji.“

„Jistě.“ Rothgar se otočil zpátky ke králi. „Poslal jsem několik mužů na místo, kde by mohli Murraye najít, Vaše Milosti. Zároveň jsem odeslal zprávu do úřadu pana Grenvilla s návrhem, aby tam vyslal vojáky a lodě. Netušil jsem, že je pro něj důležitější být v tuto chvíli zde.“

Grenville zrudl. „V mém úřadu pracují kompetentní lidé, Vaše Veličenstvo. Navíc jim nyní pomáhá lord Walgrave, který má pochopitelně zájem uvést vše do pořádku. Přijel jsem, jelikož jsem se domníval, že Vaše Veličenstvo bude požadovat informace.“

„Těch se mu ovšem nedostalo.“ Rothgar se obrátil ke králi. „Když dovolíte, Vaše Milosti, mohli bychom si sednout a já vám vše vylíčím. Nepochybuji, že lord Bute a pan Grenville přispějí svou troškou do mlýna.“

„Já nic nevím,“ bránil se vehementně Bute. „Nic.“ Poslušně však usedl s ostatními a zřejmě usilovně přemýšlel, odkud mu hrozí největší nebezpečí.

Starý hostinec vypadal opuštěně, ale jakmile se Elf podívala na dvířka vedoucí na rampu, věděla, že zde někdo byl. Byla otevřená a zámek vypadal porušeně. Nakoukla dovnitř, přestože ji Bryght chytil za rameno a snažil se ji zastavit. I za denního světla působila sklepní místnost ponuře a uvnitř zůstaly jen staré sudy.

Rakev zmizela a na podlaze neležel žádný zvláštní kámen.

„Je pryč,“ zašeptala.

„Ano,“ ozval se známý hlas a Elf spatřila Forta. Na sobě měl černé šaty. I s potlučeným obličejem vyhlížel důstojně. „Kde je?“ zeptala se.

Až nyní si všimla vojáků za jeho zády, a když se otočila, vynořili se zpoza domu další. Všichni podezíravě sledovali sloužící Mallorenových.

Matky z nedalekých domů začaly svolávat zvědavé děti.

„Nemám tušení,“ odpověděl Fort. „Právě jsem dorazil.“

„My jsme také sotva přijeli.“

Elf viděla, že Fortova pozornost se plně upíná na Bryghta, a pomyslela si, že kdyby byl pes, naježil by srst. Její bratr pochopitelně reagoval naprosto stejně. Kvůli Porcii mezi nimi panoval nepřátelský vztah. Bůh ví, jakou hloupost by provedli, kdyby jim v tom nezabránila.

Otočila se k nim zády a zamířila k postávajícím zvědavcům. Vybrala si bezzubou stařenu v rozedraných šatech.

„Promiňte, paní, ale neviděla jste, že by dnes ráno někdo něco odnášel z této budovy?“

Žena nervózně zamrkala a ustoupila o pár kroků dozadu. „Já nikomu nic nevzala. Opravdu!“

„Jistěže ne,“ uklidňovala ji Elf a pokusila se o přátelský úsměv. „Nikdo vás z ničeho neobviňuje. Jen jsme čekali, že ve sklepě něco najdeme. Vlastně se jedná o velký kámen. Ale už tam není. Naši přátelé nás zřejmě předběhli.“

Žena se zamračila. „Tak přátelé, jo? A hledají je červenokabátníci? Nechci žádné problémy.“

Elf za sebou zaslechla kroky a věděla, že to není Fort. „Bryghte, nemáš nějaké drobné?“

Vtiskl jí do dlaně šest pencí a Elf je podala ženě. „Vezměte si to. Jestli něco víte, bylo by od vás velice laskavé, kdybyste nám to řekla.“

Stařena popadla peníz a obezřetně se rozhlédla kolem sebe. „Tak dobře, vypadáte jako milá dáma, tak vám to povím. Před chvílí sem přijeli nějací muži s povozem. Viděla jsem, jak vylomili dveře.

Vlastně mi to připadalo zvláštní, protože ještě včera nebyly zamknuté a ten sklep byl úplně prázdný až na několik starých sudů. Pak vyvalili ven jakýsi balvan. Vůbec mi to nešlo na rozum,“ dodala. „Všude se válí spousta kamení, tak proč si sakra vybrali právě tenhle? Ale ten kněz v paruce, co kolem nich pobíhal, jim pořád říkal, aby ten kámen nepoškrábali. Něco takového jsem v životě neviděla.“

Kněz v paruce? Pak si však Elf vzpomněla, jak se Roberts zmiňoval o pouličních dětech najatých skotským duchovním. Ze by to byl Murray v přestrojení? „Opravdu to zní neuvěřitelně,“ prohodila. „Co s tím kamenem udělali?“

„Strčili ho do bedny.“ Stařena se zachechtala. „Vlastně to byla rakev a ten kněz vyváděl, jako by do ní ukládali mrtvolu. Neustále jim opakoval, že měli strčit kámen do bedny předtím, než jej vynesli ze sklepa. Což byla pravda, když nechtěl, aby ho poškodili.“

„Takže ten kněz tu nebyl, když začali vynášet kámen ze sklepa?“

„Ne, přišel až později.“

„A předpokládám, že bednu s kamenem pak naložili na povoz a odjeli pryč.“

„Přesně!“ vyhrkla žena nadšeně, jako by jí připadalo neuvěřitelné, že to Elf uhodla. „Stalo se to tak, jak říkáte, paní.“

Elf se zadívala směrem k řece. „Jak jste si správně všimla, ten ubohý kněz není zcela normální. Věří, že ten balvan má ohromnou cenu, a hodlá jej odvézt do Francie a darovat králi“

Žena se znovu rozchechtala. „Kristepane, to bych chtěla vidět!“

„Byli bychom raději, kdyby se nám ho podařilo zastavit dřív, než vypluje. Kdybych tak věděla, z kterého přístaviště.“

Stařena opět zpozorněla. „Když vidím všechny ty vojáky,“ zabručela, „pochybuju, že mi říkáte celou pravdu, ale vypadáte jako slušný člověk. Slyšela jsem, jak mluví o Harrisonově přístavišti. Je to kousek odsud.“

„Kdy odjeli?“

„Před chvílí. Určitě tam ještě nedorazili.“ Elf chytila ženu za špinavou, mozolnatou ruku. „Jak se jmenujete?“

Stařena sebou trhla, ale pak řekla: „Dibby Cuttlowová, paní.“

„Děkuji vám za vaši pomoc, paní Cutlowová. A jestli budete někdy něco potřebovat, přijdte do domu Mallorenových na Marlborough Square.“ Pak se otočila k Bryghtovi. „Ten kněz je zřejmě Murray v přestrojení. En avant!“

Fort stál jen kousek od nich a bezpochyby všechno slyšel. Nyní se otočil ke svým vojákům, jako by jim chtěl vydat své vlastní rozkazy.

Elf k němu bez váhání zamířila. „Tohle je vážná věc a na hloupé soupeření není čas. Jestli nebudeme spolupracovat, mohlo by se stát, že si začneme navzájem překážet.“

Nedokázala říct, zda jsou jeho oči ledově chladné nebo žhnou vzteky. Neměla však příležitost dlouho si je prohlížet, protože se náhle prudce otočil k Bryghtovi. „Jaký máte plán?“

Elf uráželo, že ji tak okázale přehlíží, ale ani na to teď nebyl čas.

Později, slíbila si a vzpomněla si, že totéž říkal Rothgar Cynovi. Ti dva však neměli na mysli příležitost promluvit si, navzájem si vysvětlit své postoje a jeden druhého pochopit.

K čertu se všemi muži a jejich chováním.

„Měli bychom se k přístavišti přiblížit z obou stran,“ řekl Bryght. „Vlastně ze tří. Někteří vojáci mohou jít na naši loď pro případ, že by se Murrayovi již podařilo náklad naložit.“

„Vy jste připluli lodí?“

„Je to nejrychlejší.“

„Projeli jste pod mostem?“ Fort krátce pohlédl na Elf a ona uvěřila, Že jeho znepokojený výraz prozrazuje strach o její bezpečí. Okamžitě se však obrátil ke svým mužům „Desátníku, vyšlete čtyři muže na loď lorda Bryghta, aby zaujali pozici na řece.“

„Provedu, mylorde! Jaké jsou další rozkazy?“

„Zastavit každé podezřelé plavidlo. Krucinál ne. Na řece je příliš velký provoz“

„Půjdu s nimi,“ ozvala se Elf. „Já jediná Murraye poznám.“

„Je to příliš nebezpečné,“ vyštěkl Fort.

„Souhlasím,“ řekl Bryght.

„Obdivuhodné, jak se dokážete shodnout!“ Vytáhla z kapsy pistoli. „Zastřelím každého, kdo se mě pokusí zastavit.“

Fort s Bryghtem v údivu otevřeli ústa a vyměnili si soustrastný pohled.

Elf se bez dalších slov otočila ke čtyřem vybraným vojákům. „Následujte mě.“ Vykročila směrem k řece a ještě zaslechla, jak Bryght říká: „Vždycky jsem věděl, že je nebezpečné dávat ženám zbraně.“

Rovněž slyšela Fortovu odpověď. „Ovšem opravdové dámy jsou odmala vedeny ke slušnému chování.“

Vzpomněla si, že podobný rozhovor zažila na Bryghtově zásnubním plese a tehdy málem skončil rvačkou. V tuto chvíli si docela přála, aby se kvůli ní poprali.

Člun s osmi veslaři stál kousek od břehu, ale na její znamení připlul, aby mohli nastoupit. Elf veliteli posádky Woodhamovi krátce vysvětlila situaci.

„Potřebuji,“ řekla nakonec, „abyste zaujali pozici na řece naproti přístavišti. Je to možné?“

Statný muž středního věku se zadíval na provoz na řece. „Ano, mylady, ačkoliv to nebude snadné. Ostatní lodě nás nebudou chtít obeplouvat.“

„Udělejte, co bude ve vašich silách.“

Jak Woodham řekl, doplout s osmi páry vesel na místo bylo docela snadné. Udržet pozici v rychlém proudu a zároveň se nesrazit s ostatními plavidly však již bylo obtížnější, ale nakonec to zvládli. Elf se rozhlížela po řece. Hledala člun s rakví a kněze v paruce nebo světlovlasého Murraye. Nikoho takového však neviděla. Otočila se k přístavišti.

Litovala, že nemá dalekohled. Všude na břehu pobíhali dělníci kolem skladišť a jeřábů. Vtom zahlédla červené vojenské kabáty. Za okamžik již rozpoznala Forta a Bryghta, kteří přicházeli z opačných stran.

Zadívala se na okraj přístaviště, kde se nakládalo zboží do lodí. Bylo obtížné rozeznat jednotlivé lidi, ale potom si všimla jeřábu, který cosi zvedal.

Rakev?

„Tam!“ ukázala vojákům. „Vidíte tu bednu?“

Chvíli jim trvalo, než ji také spatřili. Jeřáb se skláněl nad námořním nákladním člunem. Dole v přístavu netrpělivě poskakovala postava v bílé paruce a vše sledovala.

„To je náš cíl,“ řekla vojákům. „Musíme je zastavit dříve, než tu bednu postaví na loď.“

„Promiňte, mylady,“ ozval se jeden z vojáků, „ale pokoušet se o to ze člunu by mohlo být nebezpečné.“ Elf viděla, že se mu pobyt na vodě vůbec nezamlouvá, protože se křečovitě přidržoval okraje člunu. „Nic se nestane, když tu bednu naloží. Loď můžeme později kdekoliv zastavit a prohledat.“

Měl pravdu. Doplout po Temži k Severnímu moři mohlo trvat i několik dní a lodě musely dodržovat mnohá pravidla a procházet častými kontrolami.

„Možná ne, mylady,“ řekl Woodham. „Vidíte tamhletu loď?“ Ukázal na nepřehledný les stěžňů. „Tu se vztyčenou vlajkou s královským erbem Francie?“

Elf si zastínila oči a opravdu ji uviděla. „Co to znamená?“

„Domnívám se, že se jedná o loď francouzského ambasadora a ta jediná se chystá k vyplutí. Taková plavidla většinou nikdo nezastavuje.“

„Ano,“ přikývla Elf. „Proto muselo všechno proběhnout včera v noci. Aby mohli odjet na téhle lodi. Říkáte, že se chystá vyplout?“

„Ano, mylady. Myslím, že chtějí stihnout příliv.“

Až doposud cítila Elf vzrušení, ale najednou měla pocit, že je naprosto vyčerpaná, neschopná učinit jakékoliv rozhodnutí. Hlavou se jí honily jen samé pochybnosti. Rychle se vzpamatovala. „Zablokujte té lodi cestu,“ rozkázala.

„Ano, mylady,“ řekl Woodham, ale pak dodal: „Jedná se o námořní loď. Není to žádná pramice. Jestli do nás narazí, z našeho člunu zbudou jen třísky.“

Elf si to uvědomovala, ale nemohla couvnout. „Pak ji budeme muset zastavit dříve, než nás smete.“

Rakev již ležela na palubě, byl to jen zlomek nákladu, který mohlo velké plavidlo pojmout, a Fort s Bryghtem právě dorazili do přístaviště. Něco se dělo. Vojáci v červených kabátech na někoho mířili mušketami.

Na koho?

Na muže s pistolí.

Ještě stačila rozeznat, že to není Murray, když vtom muž vystřelil a z řady mušket vyšlehly plameny a smrt. Osamocený střelec spadl do řeky. V přístavišti se jeden člověk zhroutil k zemi. Kdo? Proboha, kdo?

Elf svírala dřevěný sloupek a sledovala, jak nákladní loď odplouvá. Na břehu zatím panoval zmatek. Ale loď neplula jejich směrem, vzdalovala se i od francouzského plavidla!

„Co to dělá?“ vykřikla Elf a snažila se nemyslet na mrtvá těla. „Kam jede? Plujme za ní!“

„Ne, mylady,“ pronesl Woodham klidně. „Má namířeno k francouzské lodi, ale námořní nákladní čluny jsou velice nemotorné. Jeden muž s jedním veslem mnoho nezmůže. Musí využít proudu řeky. Uvidíte, že nakonec u té lodi skončí. To ovšem znamená,“ dodal a zadíval se na hustý provoz na Temži, „že i kdyby do nás nechtěl vrazit, nebude to moci příliš ovlivnit.“

„Kristepane,“ zašeptala Elf.

Pohlédla znovu na břeh, ale viděla jen zmatený dav. Vojáci se náhle znovu seřadili, vystřelili na odplouvající loď, avšak minuli. Modlila se, aby palba nezranila nevinné lidi. Snad jim už Bryght s Fortem nedovolí vystřelit.

Kdo padl v přístavišti? Snad ani jeden z nich. Proč má neodbytný pocit, že to byl Fort? Přinutila se pohlédnout zpátky na námořní člun. Nyní již jednoznačně mířil k francouzské lodi. Vtom spatřila Murraye.

Stál na palubě, jednu ruku položenou na rakvi, a upřeně sledoval svůj cíl. Na sobě měl mnišské roucho, ale Elf ho přesto okamžitě poznala. V druhé ruce svíral pistoli a mířil na člunaře, což znamenalo, že nesleduje jen francouzské plavidlo.

Existovalo jediné možné řešení.

Elf promluvila k vojákům. „Který z vás je nejlepší střelec?“

Jeden vystoupil dopředu. „Já, mylady. Jmenuji se Pickett.“

„Výborně, vojíne Pickette. Myslíte, že byste dokázal zabít toho stojícího muže ve člunu?“

Zadíval se daným směrem. „Jestli se nebudeme příliš houpat, mělo by to být snadné, mylady.“

„Woodhame, snažte se udržet člun v co nejklidnějším stavu.“

„Ano, mylady.“

Připadalo jí neuvěřitelné, že plánuje chladnokrevnou vraždu, ale musela nepřátele zastavit. Elf si vzpomněla na Vauxhall a na to, jak ji tehdy Murray pronásledoval s nožem v ruce. Věděla, že by bez váhání zastřelil nevinného člunaře. A navíc nese zodpovědnost i za Sallyinu smrt.

Možná i za Fortovu

Nemůže vědět, kdo je ten člověk, který padl v přístavišti, avšak přesto měla pocit, že jde o něho, a po zádech jí přeběhl mráz.

Vrhla krátký pohled na vzdálený břeh, zhluboka se nadechla a zavelela: „Pusťte se do toho, vojíne Pickette.“

Muž poklekl na sedátko potažené sametem a pečlivě zamířil. Elf upřeně sledovala jeho prst na spoušti.

Vtom kolem proplul další nákladní člun a jejich plavidlo se zakymácelo.

Pickett cosi zamumlal a potom vyzval dalšího z vojáků: „Bobe, dej mi vědět, kdyby se zase něco blížilo.“

„Jistě, Billy,“ odvětil. „Pár minut by se nemělo nic dít.“

Pickett počkal, až se hladina uklidní, ale člun se k nim mezitím nebezpečně přiblížil. Nyní bude sice snadnější Murraye zasáhnout,

ale na druhé straně hrozí, že si jich všimne. Pak by musel zahlédnout i vojáky v červených kabátech.

Rychle, rychle! pobízela Elf v duchu Picketta, ačkoliv věděla, že vojín musí počkat, až se přestanou houpat.

Vtom se Murray pohnul a ohlédl se k přístavišti. Když otáčel hlavu zpět, zachytil pohledem Elfinu loď. Otevřel ústa, jako by chtěl vykřiknout, ale hlasitá rána z Pickettovy muškety vše přehlušila. Jakmile se kouř rozptýlil, Elf viděla, že Skot leží na rakvi, v níž se skrýval jeho milovaný sconský kámen.

Obludnost smrti ji na okamžik ochromila, ovšem pak si uvědomila, že nákladní člun míří přímo na ně. Clunař křičel a Wood ham se jí na něco ptal

„Ano!“ vykřikla. „Uhněte! Uhněte!“

Několik mocných záběrů vesel je dostalo mimo nebezpečí, avšak zakrvavená mrtvola, jež byla ještě nedávno člověkem, proplula jen pár metrů od nich.

Všichni zírali na mrtvé tělo a Elf napadlo, že ani vojáci nejsou vůči takové podívané imunní. Najednou si uvědomila, že ona zde vydává rozkazy a nese zodpovědnost. Věděla však, že správný velitel nedělá jen to. Musí své muže ujistit, že postupovali správně.

Přála si, aby se jí tolik netřásly ruce, ale pevným hlasem řekla: „Výborně, Woodhame. Zavolejte na člunaře, aby se vrátil zpět do přístaviště.“

„Jistě, mylady. Ale chvíli mu to bude trvat.“

„To není podstatné, hlavní je, aby jeho náklad neskončil na francouzské lodi.“

Zatímco se Woodham hlasitě domlouval s vyděšeným člunařem, Elf se otočila k vojákům. „Dobrá práce, vojíne Pickette. Přímý zásah. Bezpochyby jste tomu člunaři zachránil život.“

Teprve nyní si ho pořádně prohlédla a uvědomila si, že mu není víc než dvacet. Mladík byl ve tváři úplně bledý. Po jejích slovech však zrůžověl a potěšené odvětil: „To nic nebylo, mylady.“

„Právě naopak. Bylo to velice důležité a vy jste svůj úkol splnil výborně.“

Woodham se již mezitím domluvil s mužem v nákladním člunu a Elf ho vyzvala: „Dovezte nás, prosím, zpátky do přístavu.“

Konečně si mohla sednout. Bohužel si však znovu začala dělat velké starosti o Forta.

Do přístaviště dorazil kočár. Přijel snad doktor? Pro mrtvolu by určitě kočár nezavolali, že ne?

Zřejmě ano, jeli ten mrtvý hrabě.

Možná to nakonec není Fort.

Byla si však téměř jistá, že ano.

Třeba jen zakopl a upadl.

Třeba

Cítila však, že rána zasáhla právě jeho a způsobila mu vážné zranění.

To však ještě neznamená, že je mrtvý.

Vzpomněla si na dům básnířky Sapfó, na svázaného Forta a rozzlobené bratry. Tehdy ještě netušila, na čí stranu patří. Nyní to již ví.

Sepjala ruce a modlila se, aby zůstal naživu. Tolik si přála, aby ještě dostala příležitost přinést radost do jeho života.

Vtom si všimla, že ji vojáci pozorují, a rychle složila ruce do klína. Snažila se vypadat klidně, protože nyní musela hrát jinou roli, roli lady Mallorenové, chladnokrevné velitelky.

Bryght čekal u schodiště sám.

On tedy zraněný není. Elf se pochopitelně ulevilo, ovšem jen částečně.

Forta nikde neviděla a na zemi spatřila rudou skvrnu. Krev.

Rozbušilo se jí srdce a prudce vstala, aby vystoupila jako první. Jakmile člun přirazil ke břehu, popadla Bryghtovu nataženou ruku a vyskočila na dřevěné molo.

„Dobrá práce!“ řekl.

„Kde je Fort?“ vyhrkla.

Zvážněl. „Kulka ho zasáhla do nohy. Myslím, že to přežije.“ Elf opustila veškerá síla, zhroutila se bratrovi do náruče a rozplakala se.

Cítila, jak ji zvedá a odnáší pryč, ale usnula dříve, než našel kočár, kterým by jí dopravil domů.

Po dvou hodinách vysvětlování, otázek a omluv vyšel Rothgar bočním vchodem z královského salonu a zeptal se lokaje na svého bratra. Cyn seděl v malé komnatě hlídané strážci, ale nezdálo se, že by nějak strádal. Dokonce popíjel pivo.

Jakmile spatřil Rothgara, zvedl korbel k přípitku. „Jak dlouho ještě budu mít hlavu na krku?“

„Dost dlouho, ačkoliv Jeho Veličenstvo se s tvým zásahem ještě zcela nevyrovnalo.“

Cyn se zasmál a vyskočil na nohy. „Byla to neuvěřitelná situace, Beyi! Ten ďábelský stroj ležel přímo na velkém pozlaceném stole v

královském salonu. Vypadá to, že byl doručen se zprávou od tebe, a král požadoval, aby mu ho okamžitě přinesli nahoru. Snažili se ho od toho odradit, avšak marně. Byl rozhodnutý za každou cenu tu proklatou hračku uvést do chodu. Naštěstí si přál, aby to viděla i královna, a tak pro ni nechal poslat. A v tu chvíli jsem dorazil já.“

„V nejvyšší čas.“

„To sice ano, ale viditelně jsem ho svým chováním popudil. Z jeho reakce usuzuji, že mé šance stát se majorem nebo dokonce plukovníkem jsou mizivé.“

„Možná bychom ho mohli přesvědčit o tvých kvalitách. Kde je to zařízení?“

„Ve vedlejším pokoji. Trval jsem na tom, že ho chci mít pod kontrolou.“

Rothgar otevřel dveře. Čínská pagoda stála na odkládacím stolku. Nehybné figurky čekaly, až je někdo natáhne, aby se proměnily ve smrtonosnou zbraň.

„Jaká škoda,“ prohodil. „Je to opravdu moc hezká hračka.“

„Necháme ji vybuchnout?“

„Jistě. Musíme to však provést bezpečně. Vyhrň si rukávy. Odneseme ji.“

„My dva?“

„A kdo jiný? Vypadá to, že pouhé přenášení není riskantní. A l e člověk nikdy neví. Chceš snad, aby na sebe vzal riziko někdo jiný?“

„Sakra. Kdybych tě neznal, myslel bych si, že se cítíš provinile.“

„Domníváš se, že něčeho takového nejsem schopen?“

Cyn jen zakroutil hlavou. „Chováš se hodně zvláštně. No nic. Pusťme se tedy do práce.“

Hračka nebyla těžká, ale museli ji přemisťovat velice opatrně. Nakonec ji vynesli ven, na trávník poblíž řeky. Cyn vytáhl kapesník a otřel si zpocené čelo.

Rothgar přikázal sloužícím, aby donesli staré matrace a mušketu. Pak poslal zprávu králi a pozval ho, aby představení sledoval ze vzdáleného balkonu.

„Proč?“ zeptal se Cyn.

„Pochopitelně kvůli tvé další vojenské kariéře.“

Jakmile se král s královnou objevili na balkoně, Rothgar rozkázal sloužícím, aby kolem hračky rozmístili staré matrace. Když se všichni stáhli do bezpečné vzdálenosti, podal Cynovi mušketu. „Jsem přesvědčen, že umíš se zbraněmi zacházet lépe než já. Zkus se trefit do škvíry mezi matracemi.“

Cyn opatrně nabil a zamířil. Pak stiskl spoušť, ozvala se hlasitá rána a vyletěla kulka.

O chvíli později se cáry látky a ostré kovové části rozletěly do všech stran.

„Sakra,“ zaklel Cyn. „Představ si, co by se dělo, kdyby ta věc vybuchla nechráněná a v uzavřené místnosti.“

„Hrůza pomyslet,“ prohodil Rothgar a otočil se k balkonu. Král s královnou však mezitím zmizeli.

Sloužící okamžitě začali uklízet nepořádek a Rothgar dodal: „Myslíš, že by krále potěšilo, kdybych mu nechal vyrobit repliku? Nebo bych mu tím spíše pomohl do blázince?“

Cyn se hlasitě rozesmál.

Když se vrátili do paláce, čekal na ně nejen jejich kočár, ale také posel se zprávou od krále. „Jeho Veličenstvo si přeje, aby k němu lord Cynric okamžitě přišel.“

„Bohužel to vypadá,“ řekl Rothgar, „že popravě neunikneš. Nechceš naskočit do kočáru a zmizet ze země?“

Cyn vypadal vyděšeně. „Sakra, Beyi, co asi chce?“

„Doporučuji ti, abys to šel zjistit. Koneckonců,“ dodal nevinně, „vždy jsi tvrdil, že nepotřebuješ, aby ti někdo pomáhal.“

15

Elf se probudila a cítila se, jako by s ní mocná Temže praštila do pilíře Londýnského mostu. V polospánku ještě nedokázala posoudit, zda se to doopravdy stalo nebo ne.

Hlavou se jí honily zmatené výjevy. Zakrvácený Fort leží na rakvi, v níž se milovali, a umírá. Zastřelila ho ona

Ne! opravila se rychle. To byl Murray a ne Fort, a ona sama nestřílela. Ovšem rána vyšla na její rozkaz.

Vtom si vzpomněla, že Fort byl opravdu raněn. Kulka ho zasáhla do nohy.

Přinutila se otevřít oči a posadila se.

Mohlo to znamenat cokoliv, od nepatrné ztráty krve až po amputaci, ale v každém případě hrozila infekce, dokonce i smrt. Vloni zemřel mladý sir Francis Cornhallows na otravu krve jen proto, že nedovolil lékaři, aby mu ránu po kulce pořádně vyčistil.

Elf začala zběsile tahat za šňůru u zvonku. Zvonila a zvonila a modlila se, aby si Chantal pospíšila.

Vyskočila z postele a zcela jasně viděla, jak arogantní hrabě z Walgravu od sebe odhání doktory. A nemá nikoho, kdo by na něj dohlédl. Kromě ní. Škvírou mezi závěsy vnikl do pokoje jasný sluneční paprsek. Ještě není noc. Možná se jí podaří přivést ho k rozumu.

Do pokoje vběhla Chantal a hned za ní se objevila Chastity.

„Mylady! Vy jste vzhůru!“

„Elf, jak se cítíš?“

Elf se zatočila hlava a musela se chytit sloupku postele. „Příšerně.“ Ústa měla úplně vyschlá. „Potřebuji se napít.“

„Nejen to,“ ozvala se Chantal a zase rychle odběhla.

Chastity nalila do skleničky vodu a podala ji Elf. „Mám pocit, že ti musím zopakovat radu, kterou jsi mi kdysi dala. Domnívám se, že koupel by ti udělala dobře.“

„Ano.“ Elf vypila plnou sklenici vody a pak se dotkla vlasů. „Mám je pořád napudrované? Určitě vypadám příšerně. Ale teď na to není čas. Musím za Fortem“

Chastity ji něžně zatlačila zpátky na postel. „To není nutné. Nehrozí mu žádné nebezpečí.“

Elf pohlédla švagrové do očí. „Nechal se pořádně ošetřit? Vyčistili mu ránu důkladně?“

„Ano. Ujišťuji tě, že jsem stála nad ním a osobně na všechno dohlížela.“

„Uzdraví se?“

„To ví jen bůh. Má bolesti. Teplotu. Ale zdá se, že se jeho stav zlepšuje.“

Při představě, jak Fort trpí, vyskočila Elf z postele. „Ještě je příliš brzy na to, abys mohla tvrdit, že se uzdraví. Proč jsi zde a ne u něho? Jsi jeho sestra!“

Chastity jí chlácholivě položila ruku na rameno. „Elf, spala jsi celý den a noc. Je neděle odpoledne.“ Přistoupila k oknu a odhrnula závěsy. Pokoj zalilo jasné světlo a Elf si zakryla bolavé oči.

„Den a noc,“ opakovala. „A co král?“

„Je v pořádku.“ Chastity jí dolila do sklenice vodu. „Cyn dorazil včas.“

„Díkybohu. A co ten kámen?“

„Nenápadně ho vrátili do Westminsterského opatství s vysvětlením, že ho na chvíli odvezli, aby mohli trůn opravit. Mámli být upřímná, neměla jsem o jeho existenci ani tušení. Ty věříš, že má opravdu mystické schopnosti?“

Elf se napila a opatrně vstala. Hlava se jí už tolik netočila, a tak se začala procházet po pokoji, aby protáhla ztuhlé a bolavé tělo.

To jí připomnělo další problémy, a tak se raději soustředila na Chastitinu otázku. „Vlastně nevím. Stuartovcům mnoho štěstí nepřinesl a oni na něm byli korunováni jako první.“

„Máš pravdu. Slyšela jsi o Cynovi?“

„Co se stalo?“ Elf okamžitě napadly samé příšerné možnosti.

„Nic zlého“

Vtom se do pokoje vřítila Chantal s konvicí kávy, několika druhy koláčků a oloupaným pomerančem rozděleným na pravidelné dílky. Na Elfin pokyn zase odběhla, aby nechala připravit koupel.

E l f se zadívala na podnos s jídlem. „Požádala jsem o vodu a dostala jsem jídlo. Nabídni si a rychle mi pověz, co se přihodilo Cynovi.“

Chastity si vzala kousek pomeranče. „S Rothgarem odpálili mechanickou hračku. Pochopitelně v bezpečí, před Windsorským

palácem. Cyn naštěstí dojel na poslední chvíli. Představ si, že král už skoro natahoval mechanismus a čekal jen na příchod královny.“

„Kristepane!“

„Cyn neměl na vybranou, a aby krále zachránil, musel použít nějaký vojenský hmat. Jeho Veličenstvo o nutnosti zásahu zpočátku pochybovalo, ale když se později pagoda roztříštila na tisíce smrtonosných kousků, Jiří si nechal Cyna zavolat, přitiskl ho na svou královskou hrud a jmenoval ho lordem Raymorem!“

Elf na Chastity překvapeně pohlédla. „Proč Raymorem?“

Chastity měla co dělat, aby zachovala vážný obličej. „Vypadá to, že se tak jmenuje nejoblíbenější kůň Jeho Veličenstva!“

Obě ženy se hlasitě rozesmály.

„A Rothgar mu poradil, aby darovanému koni na zuby nekoukal,“ dodala Chastity. „Zvláště když král k titulu vikomta přidal ještě panství.“

„Cyn je teď vikomt? To ovšem znamená, že stojí na společenském žebříčku výše než Bryght a Brand. Co si o tom Cyn myslí?“

Chastity se usmála. „Vždyť ho přece znáš. Vlastně je mu trapné, že byl odměněn jen za to, že splnil svou povinnost. Rovněž pojal podezření, že v tom má prsty Rothgar. Víš, jak špatně přijímá podporu ze strany rodiny.“

„V tomto ohledu to trošku přehání.“

„Souhlasím, ale znáš muže.“

Elf si vzpomněla na Forta a Sapfó. „Začínám je poznávat.“ Pohlédla švagrové do očí. „Ty víš, že jsme byli s Fortem milenci.“

Chastity mírně zrudly tváře. „Jsem ta poslední, která by tě mohla kritizovat.“

„Ale tys Cyna milovala.“

„To máš pravdu. Ty Forta nemiluješ?“

Elf vyhlédla z okna na tiché náměstí. „Ano. Ale je hloupé zamilovat se do muže, kterého nemůžu mít.“

„Možná ti to jen tak připadá. Když jsem se poprvé milovala se Cynem, byla jsem přesvědčená, že se nikdy nevezmeme. Také jsem se tehdy přestrojila, ačkoliv později se ukázalo, že on věděl, kdo jsem. Tebe prý Fort nepoznal.“

„Jak by ho mohlo napadnout, kdo jsem? A většinou jsme mluvili francouzsky.“ Otočila se zpátky k Chastity. „Hrozně se bojím, abych nebyla těhotná.“

„Musela jsi vědět, že se to může stát.“

„Jistěže.“ Elf se nervózně zasmála, ale hned zase zvážněla. „Až nyní mi došlo, co to znamená“

Chastity se rovněž zatvářila vážně. „I kdybys byla těhotná, Elf, pochybuji, že se s tebou ožení.“

To bolelo, ale Elf se ovládla. „Nebylo by fér, kdybych to od něj očekávala. Jasně jsme se domluvili.“

„Domluvili?“

Elf jen mávla rukou a začala přecházet po pokoji. „Na okamžik mě napadlo, že řeknu Beyovi, aby ho k sňatku přinutil. Bylo by to však šílené a Fort by snad raději zemřel. Není ale možné, abychom počali dítě a upřeli mu dědictví?“

Chastity ji pevně objala. „Problémy řeš, až nastanou. To je Cynova rada. A dobrá.“

Elf přikývla. „Asi máš pravdu. Jak na tom jsem, se ukáže až za několik týdnů. Do té doby se může stát cokoliv.“ Například Fort zemře na otravu krve. Nebo, jestli splní své výhrůžky a ztropí skandál, ho zabije některý z jejích bratrů. V takovém případě by se jí nepodařilo jim v tom zabránit.

„Škoda, žes neudělala nějaká opatření,“ řekla Chastity, když se obě posadily na pohovku.

Elf si vzpomněla na svůj rozhovor s bratry. „Ale jistě, to jsou ty finty, které podle mých bratrů používají jen prostitutky! Vidím, že ty také, jelikož jsi vdaná už déle než půl roku a“

Chastity zrudla. „Ano. Vzhledem k naší cestě do Nového Skotska jsme nechtěli, abych musela rodit na lodi, případně cestovat těhotná.“

„Ale jak se to dělá?“

„Houbička namočená v octu prý zabrání početí.“

„Houbička namočená v octu,“ opakovala Elf nechápavě a potom dodala: „Chceš říct uvnitř?“

Chastity přikývla. Byla úplně rudá.

„Kristepane. Ale jak Ty si ji tam dáváš?“

„Bud já nebo Cyn.“ Chastity si vzala z podnosu kousek koláče. „Nevím, k čemu přesně mezi tebou a Fortem došlo,“ řekla. „Ale není neobvyklé, že se muž ženy dotýká v těch místech.“ Prudce se k Elf otočila. „Teď samozřejmě mluvím o milencích!“

„Jistě. Chápu,“ přikývla Elf.

„Většina lidí ale ne. Mnozí to považují za hřích, za snahu změnit boží vůli.“

„Nemůžu uvěřit, že by si bůh přál, aby žena ve vysokém stupni těhotenství plula na druhý konec světa, nebo dokonce rodila na lodi.

Každopádně ti děkuji za informaci. Myslím, že bychom měly poučit i ostatní ženy.“

„Mnohé ženy i muži to již slyšeli, ale bud nesouhlasí, nebo tomu nevěří. Příroda se nedá jen tak snadno obelstít. Vlastně,“ dodala smutně, „začínám mít podezření, že i v mém případě nakonec zvítězila. Ale Cynovi nic neříkej. Mohl by chtít cestu odložit a já vím, jak moc se do Ameriky těší.“

Elf cítila, jak se jí do očí hrnou slzy. „Tolik ti závidím!“

„Dítě nebo cestu do Ameriky?“

„Všechna ta dobrodružství, která vás čekají!“

Chastity ji objala. „Kdyby tě život začal nudit, nasedni na loď a přijeď za námi do země lesů a indiánů. A můžeš si u nás užít tolik dobrodružství, kolik budeš chtít!“

Vyměnily si smutné úsměvy, protože obě věděly, že jediné dobrodružství, po kterém Elf doopravdy touží, je život s Fortem. Vtom se vrátila Chantal.

Chastity vstala. „Koupel je připravená, takže já půjdu.“

Elf zamířila do své šatny a dopřála si dlouhou koupel. Pozorně si prohlédla všechny škrábance a modřiny, ale největší obavy jí dělalo případné těhotenství. Co si počne, jestli se opravdu ukáže, že čeká dítě?

Nedokázala si představit, že by měla porodit v cizině a svěřit dítě do výchovy náhradních rodičů. Chtěla ho kojit, v noci kolébat, sledovat jeho první krůčky a slyšet první slůvka, tleskat každému malému úspěchu.

Domnívala se, že totéž by si přál jeho otec. Zmínil se o svých dvou potomcích, na které dohlížel a staral se, aby netrpěli nedostatkem.

Určitě by se postaral i o její dítě.

Elf však věděla, že to by jí nestačilo. Chtěla, aby se vzali a radovali se z malého společně.

Co kdyby porodila syna? Stal by se Fortovým dědicem, ale jen pod podmínkou, že by se vzali ještě před jeho narozením.

Kdyby na tom trvala, její bratři by Forta k sňatku donutili. Nedokázala si však představit nic horšího, než připoutat k sobě muže na celý život proti jeho vůli.

Ach bože, Chastity má pravdu. Proč řešit něco, co se možná nikdy nestane?

Jednu věc však hodit za hlavu nemohla. Fort vyhrožoval, že o jejím skandálním chování nebude mlčet, a zdálo se, že to myslí

smrtelně vážně. Nyní je sice zraněný a nemůže nic dělat, přesto by měla přijmout jistá opatření, jak případné katastrofě předejít.

Elf zazvonila na Chantal, aby jí umyla vlasy, a když vylezla z vany, dala si kávu a něco k snědku. Přestože dlouho nejedla, její žaludek při každém soustu protestoval.

Doufala, že to není první známka těhotenství. Zřejmě si jen dělá velké starosti o Forta. Přestože ji Chastity ujišťovala, že mu nic nehrozí, zoufale toužila přesvědčit se na vlastní oči. Chtěla mu otírat čelo a podávat výživnou polévku.

Pravděpodobně by si od ní polévku nevzal.

Když však nedávno mluvili o tom, jak podplouvali Londýnský most, vypadal, že o ni má strach.

Elf se ušklíbla. Pořád si něco namlouvá. Vlasy má už suché, a tak by měla začít řešit důležitější problémy.

Přivolala Chantal a za chvíli již byla lady Elfled Mallorenová s lesklými vlasy umně sčesanými pod krajkovým čepcem, oděná do smetanově bílých šatů s modrými pomněnkami připravená čelit světu. Jeden pohled do zrcadla jí prozradil, že po smyslné Lisette nezbyla ani stopa.

Vtom si uvědomila, že je oblečená stejně jako v den Cynova odjezdu, kdy celé tohle šílenství začalo, což jí náhle připadalo absurdní.

Kdo je nyní Elf Mallorenová? Možná by na tu otázku měla najít odpověď.

Od lokaje se dozvěděla, že Cyn s Chastity jsou na zahradě, zatímco Bryght s Rothgarem se nacházejí v pracovně.

Po chvilce přemýšlení se vydala za nimi.

Rothgar s Bryghtem pracovali u stejného stolu. Probírali se listinami, které zřejmě neměly s jejím dobrodružstvím nic společného. Je vůbec možné, že poprask utichl dříve, než pořádně začal?

Oba zvedli hlavu a vstali. Netvářili se ani rozzlobeně, ani odmítavě. Elf cítila, jak jí rudnou tváře.

„Doufám, že vás neruším.“

„To je v pořádku,“ řekl Rothgar, podal jí ruku a doprovodil ji ke křeslu. „Vypadáš mnohem lépe.“

„Děkuji. Zdá se, že jsem spala celou věčnost.“

„Zřejmě jsi to potřebovala. Ačkoliv Cyn chtěl již poslat pro doktora.“

„Vzhledem k tomu, jak jsem se o něj celá léta bála, mi připadá spravedlivé, aby si o mě aspoň jednou v životě taky dělal starosti.“

„Naprosto s tebou souhlasím. Takže jsi už zase v pořádku?“

Elf ještě více zčervenala. Ztracenou poctivost jí už nikdo nevrátí. „Ano. Jen pár modřin a škrábanců. Chastity mi pověděla, co se stalo. Všichni Skotové byli dopadeni?“

„Zřejmě.“ Rothgar se posadil za psací stůl. Bryght zůstal stát.

„Murray zemřel na člunu,“ pokračoval Rothgar. „Mimochodem, vedla sis moc dobře. Jeden z jeho mužů padl v přístavu. A další byl zabit ve Walgravově domě. Čtvrtou mrtvolu nalezli v hostinci U Pávice. Tento člověk zřejmě spáchal sebevraždu, když zjistil, že hra skončila. Ostatní byli jen najatí pomocníci a často ani nevěděli, do čeho se vlastně zapletli. Jelikož král si přeje uchovat celou záležitost v tichosti, zůstanou v nevědomosti i nadále.“

„A Fortova role v celém případu? Byl s ní král dostatečně obeznámen?“

Rothgar na ni vrhl chápavý pohled. „Myslím, že ano. Když jsem odcházel, Jiří se zlobil na Grenvilla, že ho řádně neinformoval, a s Butem také nebyl zcela spokojený. Nezpochybnil jeho loajálnost, ale spíše moudrost a zdravý úsudek, což je dobře.“

Elf se na bratra zamračila. „Doufám, že nemáš politické ambice?“

„Proč tě ta představa tak děsí? Politika má přece zlaté dno. Ale jinak si děláš zbytečné obavy,“ dodal s úsměvem. „Dá mi dost práce zvládat své divoké sourozence. Nemohu však nečinně přihlížet, jak mou zemi spravují hlupáci. Jiří je schopný panovník, ale Butovo vedení mu nesvědčí. Domnívám se, že ho brzy nahradí Grenville. Mimochodem, kdyby se Cyn vydal po cestě, kterou jsem pro něj vybral, jednoho dne mohl stanout v čele země.“

„Proboha, jen to ne!“ vykřikla Elf, ale věděla, že to bratr nemyslí vážně, ačkoliv si tak kdysi Cynovu budoucnost možná opravdu představoval. Pohlédla na druhého bratra, který měl na starosti rodinné finance. „A co Bryght? Ten by se možná rád stal ministrem financí.“

„Kdepak,“ bránil se Bryght. „Vládní finance mi připadají příliš chaotické. Do měsíce bych skončil v blázinci. Což mi připomíná, že Elf by třeba ráda převzala některé z mých povinností. Přiznávám, že by se mi líbilo trávit více času v Candlefordu. Co bys říkala obchodu s hedvábím? To by se ti mohlo docela zamlouvat, nemyslíš?“

Elf se do očí hrnuly slzy. Nejenom že jí bratři za necudné chování nevyčinili, ale dokonce pochopili, že se zřejmě nudí, a pokoušeli se jí pomoci.

Bryght si nejisté odkašlal. „Ale jestli ti to připadá příliš složité“

Rothgar ji mlčky sledoval.

„Jste ti nejlepší bratři na světě.“ Vytáhla z kapsy kapesník a vysmrkala se. „Moc ráda to zkusím. Ale“

„Ale?“ opáčil Rothgar. „Co když se vdám?“

Chvíli bylo ticho, ale pak řekl: „Bryght se také oženil. A ačkoliv již není ochoten věnovat tolik času rodinným záležitostem, ještě pořád se na něho mohu spolehnout.“

Elf se váhavě zeptala: „A co když se provdám za Forta?“

„Ať už si vezmeš kohokoliv, manželská smlouva ti zajistí finanční nezávislost.“

Jako obvykle na sobě nedal Rothgar znát, co si o celé záležitosti myslí. Stejně je velice nepravděpodobné, že by se s ní Fort oženil, pomyslela si Elf. Vůbec s tím neměla začínat. Připomnělo j í to však další problém, kvůli němuž bratry vyhledala. „Vyhrožoval, že ztropí skandál, Beyi. Ze o nás poví celému světu. Obávám se, že je toho schopen. Zmiňoval se o článcích v novinách. Karikaturách ve výkladních skříních“

Rothgar se tvářil nevzrušeně. „To řekl jen v afektu. Navíc máme v jeho domě své lidi, kteří nám v případě sebemenšího podezření dají vědět.“

„To mi nepřipadá správné.“

„Správné to možná není, ovšem praktické určitě. V tuto chvíli mu však jeho zdravotní stav nedovoluje plánovat případnou pomstu.“

Elf prudce vstala. „Ach bože, tolik bych si přála“

„Ne,“ vykřikli oba bratři současně.

„Elf,“ pokračoval Bryght, „opravdu si nemyslím, že by mu tvá péče prospěla. Důvěřuj nám.“

Elf se na bratry zamračila. „Muži jsou příšerní!“

„Jen ti navrhujeme, abys mu dala pár dní na zotavení, než na něj znovu zaútočíš. To by bylo fér, nemyslíš?“ zeptal se Rothgar.

„Nikdy jsem na něho neútočila“ Hned si však uvědomila, že to není pravda. Napadla ho přece několikrát.

Posadila se a narovnala si květovanou sukni. „Jak myslíte. Ale jakmile se trochu vzpamatuje, hodlám s ním celou záležitost znovu probrat. Nedovolím, aby se choval jako hlupák.“

Bryght se tvářil skepticky, ale nic neříkal a posunul k ní dvě účetní knihy. „Co kdybychom si trochu popovídali o hedvábí? Jedním z hlavních středisek je Spitalfields“

Elf vyšla z pracovny hodinu poté s hlavou plnou nových informací a nápadů. Jelikož se zajímala o módu a pomáhala zařizovat bratrovy domy, znala různé druhy hedvábí, jejich trvanlivost a vyznala se i v módních trendech.

Nyní se dozvěděla o probíhajících změnách v textilním průmyslu a o investicích, na kterých se dalo hodně vydělat, ale rovněž prodělat.

Poté co ji Bryght zasvětil do toho, kde všude jejich rodina investuje, navrhla, že se postará i o další textilní materiály. V současnosti se vyrábělo mnoho druhů bavlněných tkanin, používaly se nové metody potisku a vazeb, celý průmysl procházel velkými změnami.

Elf obzvláště zaujaly nové techniky tkaní, ačkoliv Bryght o nich mnoho nevěděl. Vlastně se o ně až doposud nezajímala, ale považovala za rozumné dále je rozvíjet. Určitě by stálo za to nalézt způsob, jak levně vyrábět hezké a pevné látky, které by si mohl dovolit každý.

Cítila pokušení odebrat se do svého pokoje a přečíst si knihy, jež jí Bryght věnoval, ale věděla, že by tak jen odložila setkání se svým dvojčetem. Lokaj v hale jí pověděl, že Cyn a Chastity jsou nyní v ranním salonku, a tak mu svěřila své knihy a vydala se za nimi.

Hráli karty, ale jakmile vstoupila dovnitř, Cyn okamžitě vyskočil. „Hledal jsem tě!“

O tom nepochybuji, pomyslela si a pokusila se ho rozptýlit. „Byla jsem s Rothgarem a Bryghtem. Mají pro mě práci.“

„Práci?“

„Budu se věnovat rodinnému obchodu.“

Cyn se mírně usmál. „A ty záříš jako lucerna. Ubohá Elf, opravdu ses tak nesnesitelně nudila?“

Cítil se provinile. Viděla mu to na očích. „Nesnesitelné to nebylo,“ odvětila. „Jen mě už nebavilo stále jen zahálet.“

„Tak ses rozhodla vyrazit vstříc dobrodružství. Skončilo to však katastrofou.“

„Doufám, že tak zlé to nebude.“ Elf se otočila k Chastity. „Mohla bys mě pravidelně informovat o Fortově zdravotním stavu?“

Chastity její záměr okamžitě pochopila. „Ale jistě. Vlastně jsem ho chtěla právě navštívit a načechrat mu polštáře.“ Rošťácky zamrkala a

dodala: „Ani nevíš, jak jsem ráda, že naši plavbu odložili. Tohle všechno bych se dozvěděla až o mnoho měsíců později!“

Odešla a Elf se Cynem na sebe chvíli mlčky hleděli. „Cítím se

provinile,“ řekl. „Já vím, ale to nemusíš.“

„Kdybych tě neopustil, tohle všechno by se nikdy nestalo.“ „O tom pochybuji. Musel bys studovat právo a vstoupit do politiky.“

„Byl bych ti však nablízku,“ vyhrkl netrpělivě.

„Ale nebyl bys šťastný.“

„A teď jsi místo mě nešťastná ty.“

Elf jen mávla rukou. „Není to tak zlé. Jistý neklid jsem pocítila teprve nedávno.“

Příliš ho nepřesvědčila. „Tak dobře, a co tohle? Kdybych zcela nezavrhl kariéru, kterou mi Bey plánoval, možná by vybral nějaké zaměstnání i tobě.“

Elf se s ním odmítala hádat a posadila se na pohovku. „To je nesmysl. Jsem žena, takže by ho to nikdy nenapadlo. Myslel si, že budu jako Hilda a brzy se provdám. Naštěstí jsou mí bratři přizpůsobiví a dokážou se smířit s ledasčím.“

Cyn k ní přistoupil. „Tak dobře. A co Walgrave? Dovolím si tvrdit, že ten přizpůsobivý není, vzhledem k tomu, jak se zachoval ke svým sestrám. Takovému muži by ses chtěla svěřit?“

Elf sepjala ruce v klíně. Věděla, že bratr má důvod k obavám. „Nechci, abys ho nenáviděl, Cyne. Prosím. A nepokoušej se ho zabít. Náš případ není o nic horší než ten váš.“

„Zapomnělas, že jsem viděl, jak se k tobě u Sapfó choval?“

„Byl v šoku. A hlavně se ještě nevzpamatoval z toho, že zabil svého otce. Není snadné s tím žít, zvláště když si jeho smrt opravdu přál. Cyne, jeho otec byl netvor. Mnohem horší, než jsme si mysleli Tohle je jen mezi námi dvěma.“

„Jistě.“ Cyn se posadil naproti ní. „Vím toho o starém hraběti dost. Chastity mi o něm vyprávěla. Neumím si takového otce představit. Tyranizoval své dcery a stejně špatně se bezpochyby choval i ke svým synům.“

„Ještě hůře. Forta bil před sloužícími, aby zlomil jeho pýchu“ Kousla se do rtu. „Musí být těžké zapomenout na hrůzy dětství, i když je člověk už dospělý.“

„Máš pravdu. A nás vůbec nenapadlo, že by ho otcova smrt mohla tolik zasáhnout. Dokonce ani Chastity. Jistě, ta měla radost, že už jí nikdo nebrání ve svatbě. Dnes jsme o tom mluvili. Všichni jsme oslavovali a vůbec jsme nepomysleli na to, jak se asi cítí Fort. Bylo to

od nás kruté a proklatě bezohledné. Už se však stalo. Nenávidí celou naši rodinu a vždycky tomu tak bude.“

Bála se, že Cyn má pravdu, ale řekla: „Čas možná vše zahojí. Kdybys ho však zabil, nikdy se to nedozvíme.“

„Zdá se, že ke všemu potřebuji tvé svolení.“ Ušklíbl se. „Cítím s ním, ale nemůžu jen tak stát a přihlížet, jak se ti snaží ublížit.“

„V tom případě jsem ráda, že odpluješ dříve, než se uzdraví. Ale stejně si nemyslím, že mi začne znovu vyhrožovat. Potřebuje jen vychladnout. Ublížila jsem mu. Vystavěl si kolem sebe ochrannou zeď a já do ní narážela tak dlouho, až praskla.“

„A teď si vystaví novou a ještě silnější. Lidé se nemění, Elf. Proč sis k čertu musela vybrat právě jeho?“ Už zase neklidně pochodoval po pokoji.

„Překvapuje tě, že máme stejný vkus?“

Prudce se k ní otočil. „Nevidím žádnou podobnost mezi ním a Chastity.“

„Ale no tak. Určitě tu něco musí být. Mé tělo na něj reagovalo ještě dříve, než jsem si uvědomila, že se mi líbí. Nezažil jsi snad totéž?“

Chtěl něco namítnout, ale pak pokrčil rameny. „Možná. Chastity vypadala hodně zvláštně, když jsem ji poprvé uviděl, a přesto mě od začátku fascinovala. Dokonce mě přivázala k posteli a tebe prý Fort také spoutal.“

Elf se moc nelíbilo, že si bratři povídají o jejím dobrodružství, ale na druhé straně to bylo přirozené. „Naše zážitky jsou podobné. Chastity byla v přestrojení, já také. Nechtěla, abys věděl, že je nechvalně známá Chastity Wareová, protože se bála, že bys ji znechuceně odmítl. Já jsem se vydávala za někoho jiného ze stejného důvodu.“

„Rozdíl je v tom, že Chastity byla čistá a nevinná a mohla to dokázat. Ty jsi pořád Mallorenová a navždy jí zůstaneš. Ať už se mezi vámi stalo cokoliv, Elf, odmítne tě právě z toho důvodu.“

„To jsou ty mužské zásady!“

„Ne, to je mužská povaha. A tenhle člověk je nepružný a zkostnatělý jako jeho prokletý otec.“

„Ne! To se mýlíš. Jen se snaží převzít otcovo místo ve společnosti a vystavěl si kolem sebe hradbu, aby ho nikdo nemohl ranit.“ Chtěla bratra přesvědčit, a tak úmyslně zaútočila na jeho city. „Ale pod slupkou se ukrývá člověk, který dokáže být laskavý, člověk jako Chastity, jenž se umí smát a dokonce i rozesmát ostatní.“

Zabralo to. Když se Cyn poprvé setkal se svou ženou, byla chladná a nedůtklivá, protože se na ní podepsala otcova krutá výchova. „Možná máš pravdu,“ řekl tiše. „Ale víš jistě, že jsi pro něho ta pravá?“

Myslel to dobře, ale přesto pocítila bolest. „Nevím.“

„Slíbíš mi něco?“

„Budeli to možné.“

„Jestli zjistíš, že se s tebou nedokáže radovat, že se ti nedokáže otevřít, neber si ho z pouhé lítosti.“

Hořce se zasmála. „Pochybuji, že mě požádá o ruku.“

„Možná se vzpamatuje a bude tě prosit na kolenou.“

Ta představa ji lákala a děsila zároveň. „To by ovšem znamenalo“

„Ne. Neznamenalo by to vůbec nic. Walgrave si možná uvědomuje, že je zraněný, ale nemusí to znamenat, že je i vyléčený.“

„Možná bych ho mohla vyléčit já“

Zakroutil hlavou. „Slib mi to, Elf. Nebo z Anglie neodpluji.“

Vůbec se jí nechtělo. Byla ochotná provdat se za Forta za jakýchkoliv podmínek, i kdyby pro ni nebyly příznivé. Sebrala však všechny síly. Věděla, že Cyn má pravdu.

„Slibuji. Bude to bolet, ale nevezmu si Forta, pokud mě z celého srdce nemiluje. Myslím, že to je především pro jeho dobro. Zaslouží si najít nevěstu, se kterou dokáže být šťastný.“

16

Chastity vstoupila do Walgravova domu a jako obvykle se znechuceně otřásla. Všechno jí zde připomínalo nenáviděného otce, skandál, bití a příšerný pocit, který zažila, když jí oholil hlavu. Loni touhle dobou jí husté zlatohnědé kadeře spadaly až do půlky zad. Když se seznámila se Cynem, měla je úplně krátké. Dokonce i nyní jí sahaly sotva po ramena.

Tohle však nebyla Fortova vina. Patřil k těm, kteří ji přistihli v posteli s Vernhamem. Proč by ho mělo napadnout, že šlo o úskočnou lest, jež ji měla přinutit k nechtěnému sňatku, navíc naplánovanou vlastním otcem? Během následujícího těžkého období, kdy se ji otec jako rozhořčený rodič snažil zlomit, si nikdy nepředstavovala, že by jí Fort mohl přijet na pomoc.

Již v raném dětství se naučili nestavět se do cesty mocnému Neúplatnému.

Fort se však kvůli tomu cítil provinile a Chastity nevěděla, zda je to dobře či ne. Jeho vztah k Mallorenům se však zkomplikoval.

Naopak Rothgar svým nevlastním sourozencům od mládí vštěpoval, že si musí navzájem pomáhat. Fort sice strávil v Roth garově opatství jen krátkou dobu, ale přesto si musel všimnout propastného rozdílu v rodinném životě Mallorenů a Wareů.

Tohle všechno je však již minulost a nemá smysl se k ní neustále vracet. Kéž by o tom dokázala přesvědčit i Forta.

Zaklepala na dveře jeho ložnice a otevřel jí komorník Dingwall. Chastity neměla tušení, proč Fort toho divného chlápka ještě nepropustil. Naštěstí se nyní vypařil a nechal ji v pokoji jen s bratrem a ještě jedním návštěvníkem.

„Jack Travers,“ představil jí Fort přítele. „Jacku, znáš mou sestru Chastity? Lady Mallorenová.“

Chastity neunikl překvapený výraz, který se Traversovi mihl po obličeji, ale pak jí rychle políbil nataženou ruku. Přestože se její situace vysvětlila a král s královnou ji několikrát přijali ve svém paláci, mnozí ještě nezapomněli na největší skandál posledního desetiletí.

„Nyní již vlastně lady Raymorová,“ řekla s úsměvem. „Král Cynovi udělil šlechtický titul za“ Kousla se do rtu, protože si vzpomněla, že nepodařený útok na krále má zůstat v tajnosti.

„Nedělej si starosti,“ uklidnil ji Fort. „Jack většinu příběhu stejně už slyšel. Nese se městem rychlostí hurikánu. Tak jak je to s tím titulem?“

Chastity se k bratrovi sklonila a políbila ho na čelo. „Král Cyna jmenoval vikomtem za to, že mu zachránil život. Neřekla jsem ti to, protože jsem se bála, aby se ti nepřitížilo.“

Ušklíbl se: „Mohl jsem tušit, že Rothgar všeho využije ve svůj prospěch.“

„V tom případě mohl krále požádat o titul vévody, nemyslíš? Nemá s tím vůbec nic společného.“

„Rothgar?“ Fort se ostře zasmál. „Ten má vždycky všechno promyšlené do nejmenšího detailu. To on poslal Cyna za králem. Mohl jsem tam jet já.“

„Kristepane! Neříkej mi, že bys chtěl být vévodou!“

Zrudl. „Jistěže ne. Jen chci zdůraznit, že každý ví, jak se král odvděčí lidem, kteří mu přinesou dobrou zprávu.“

„Zpráva, že král stojí vedle smrtonosné zbraně, mi nepřipadá příliš dobrá. Mimochodem, nevíš, co se říká o poslech špatných zpráv?“

Fort zabořil hlavu do polštářů. „Už se zase hádáme, sestřičko. To bychom před hostem neměli.“

Travers se uklonil. „Vlastně už musím jít, Forte, takže můžete klidně pokračovat. Však já vám rozumím. Také mám sestru. Velice mě těšilo, mylady.“

S těmi slovy z pokoje odešel.

Chastity si všimla, že byl Travers v její přítomnosti očividně v rozpacích, ale rozhodla se o tom pomlčet. Fort se však začal omlouvat: „Je mi to líto.“

„Nezačínej s tím zase,“ okřikla ho rychle a posadila se na židli vedle postele. „Ty za nic nemůžeš, a i kdyby ses pokusil zasáhnout, otec by tě zničil. Nezapomínej, že jsi nebyl jediným možným dědicem titulu. Je tu ještě Victor.“

„Přesto jsem měl něco udělat.“

„Cože? Když se ohlédnu zpět, vlastně bych ani nechtěla, aby se něco změnilo. Kdyby se Vernham tajně nevplížil do mé postele, nikdy bych se neseznámila s Cynem.“

„Ztělesněním všeho dobrého.“

Chastity překvapeně pohlédla na zamračeného bratra. „Snad na Cyna nežárlíš!“

„Proč bych na něho měl žárlit? Mrzí mě však, že jsem tě nezachránil já.“

Chastity ho chytila za ruku a přála si, aby dokázala celou záležitost vyřešit. Nakonec to vypadalo, že Fort je jediný, kdo se ještě trápí. „Jakmile sis uvědomil, co se děje, pomohl jsi mi.“

„Já si naopak pamatuji, že jsem tě chtěl uškrtit, když jsem zjistil, že ses stala Mallorenovou milenkou.“

„To byla pochopitelná reakce. Ale teď mi pověz, jak se cítíš?“

Fort změnu tématu přivítal. „Lépe než včera, ovšem žádná sláva to není. Mám pocit, jako bych měl nohu dvakrát tak velkou, a pod tou proklatou klecí není vůbec nic vidět.“ Spodní část těla mu zakrývala velká proutěná klec, aby pokrývka neležela přímo na ráně.

„Doktor říká, že se zranění hojí dobře.“

„Prokletí felčaři.“ Pohlédl na sestru. „Chastity, mohla by ses mi na nohu podívat? Já vím, že to asi nebude hezký pohled“

Chtělo se jí plakat radostí, že ji o to požádal. Nikdy si nebyli příliš blízcí a jejich vztah se ještě zhoršil, když se přivdala do Mallorenovy rodiny.

„Nebuď hloupý.“ Už vstávala a sundávala si rukavice. „To víš, že se podívám. Myslíš, že to máš zanícené?“

„Nevím. Jen doktorům prostě nedůvěřuji. Pořád se usmívají. Tvrdí, že se nemám hýbat, protože by rána mohla začít krvácet, ale možná jen nechtějí, abych věděl“

Chytila ho za rameno. „Podívám se a povím ti pravdu.“

Odhodila pokrývku a zatlačila Forta do polštářů, když se pokoušel nadzvednout. „Důvěřuj mi.“ Pak zvedla proutěnou klec. „Ale nevím, jestli mám obvaz sundávat.“

„Udělej to. Vždycky můžeme někoho požádat, aby mi to zase zavázal.“

„Určitě? Každopádně ti mohu říct, že ostatní části tvé nohy vypadají zdravě.“

„Tak se neobtěžuj“

Avšak Chastity věděla, že si o sebe dělá velké starosti. „Mně to vůbec nevadí. Mámli však odkrýt ránu, budu ti muset trošku hýbat nohou.“

„Já to vydržím.“ Zakryl si oči paží.

Chastity se rozhodla, že při první známce krvácení přestane. Jemně mu nadzvedla nohu a začala odmotávat obvazy. „Možná to bude přilepené. Trhat nic nebudu. Cítíš bolest?“

„Ne.“

Zřejmě zapíral, ale potřeba dozvědět se pravdu byla silnější než bolest. V duchu se modlila, aby byla rána v pořádku. Co kdyby přišel o nohu?

Vše šlo celkem snadno. Pak narazila na pruh látky. „Tohle není původní, že ne?“

„Bryght mi ránu ošetřil hned v přístavišti. Doktoři pak obvazy museli strhnout.“

„Ach!“

„Opravdu to bolelo. Spěchali, aby kulku vytáhli co nejrychleji. Prý byla hluboko a nebezpečně blízko kosti. Tak jak to vypadá?“

Opatrně nadzvedla látku a odhalila zašitou ránu.

„Budeš mít zajímavou jizvu,“ řekla, ale usmála se. „Je ještě červená a napuchlá, ale jinak vše vypadá dobře.“

Zvedl hlavu. „Vezmi zrcadlo a ukaž mi to.“

Chastity se narovnala a pohlédla na něj. „Proč mám ten pocit, že nejsi právě ideální pacient?“ Pak však ze zdi sundala oválné zrcadlo a podržela ho tak, aby si mohl nohu prohlédnout.

Po chvíli se mu obličej vyjasnil. „Nevypadá tak zle, že ne? Myslel jsem, že to bude horší.“ Srdečně se na ni usmál. „Děkuji ti.“

Chastity pověsila zrcadlo zpátky. Fort si zaslouží být šťastný a snad by se mu to s Elf i podařilo, ale na druhé straně věděla, že bariéry mezi nimi jsou možná nepřekonatelné.

S úsměvem na tváři se vrátila k bratrovi, aby mu nohu zase zavázala. „Myslíš, že budeš kulhat?“

„Doktoři tvrdí, že ne, ale člověk jim nemůže všechno věřit. Každopádně budu vděčný, zůstanuli naživu a budu moci chodit. A mí nepřátelé mě přestanou považovat za vhodného kandidáta na souboj.“

Chastity mu přehodila přes klec pokrývku. „Moc bych se na tebe zlobila, kdybys chtěl bojovat se Cynem.“

„Děláš si zbytečné obavy. Posledních pár dní jsem měl dost času na přemýšlení. Jestli je někdo za celý tenhle zmatek zodpovědný, pak je to náš otec a ten už naštěstí nežije. S rodinou Mallorenů jsem skončil. Od nynějška hodlám věnovat veškerou svou energii na nápravu toho, co otec pokazil.“

Chastity souhlasně naslouchala plánům na zlepšení podmínek na bratrově panství. Po celou dobu však myslela na Elf, kterou do rodiny Mallorenů určitě také zahrnuje. Fort tak možná nikdy nepozná takovou lásku, jakou našla ona a Cyn.

Kdyby to mělo smysl, snad by se dokonce pokusila pozdržet jejich odjezd z Anglie, aby celý tenhle zmatek pomohla vyřešit, ale bála se, že to je marné.

Začali mluvil o obecných věcech, ale Chastity si všimla, že se Fort ani jednou nezmínil o Elf, ani neprojevil zájem o její stav.

Třeba od ní dostal zprávu.

A nebo mu na ní opravdu nezáleží.

Do místnosti se vrátil Dingwall s lékařem. Chastity vstala, aby se s bratrem rozloučila.

Teprve když otevřela dveře, vyhrkl: „Jak se má lady Elfled? Doufám, že je v pořádku?“

„V naprostém,“ odvětila Chastity a odešla s kapkou naděje v srdci.

Elf moc ráda slyšela, že se Fort uzdravuje, ačkoliv ještě větší radost by jí udělalo pozvání k návštěvě. Věděla však, že to je nepravděpodobné. Aby přišla na jiné myšlenky, pustila se do práce a nejprve navštívila Amandu, aby jí všechno vysvětlila.

Přítelkyně poslouchala s otevřenými ústy. „Proboha, Elf! Něco takového se může stát jen tobě!“

„Forta se to týká také,“ upozornila ji Elf a nalila si čaj.

„Víš, jak to myslím. Jsi pořád stejně divoká jako v dětství a stále máš neuvěřitelné štěstí. Bud ráda, že jsi vše přežila!“

Elf si povzdechla. „Nemám pocit, že bych měla bůhvíjaké štěstí.“ Přidala si do šálku cukr. „Ačkoliv na rodinu si nemůžu v nejmenším stěžovat.“

Amanda zbledla. „Chceš říct, že o tom vědí? O všem?“

„Jistě.“ Elf pokrčila rameny. „Ten blázen všechno hned vyzvonil Cynovi a Rothgarovi.“

„Kristepane! A?“

„A co?“ opáčila Elf nevinně.

„A co bylo pak?“

„Dali mi práci.“

„Ne! Neříkej, že tě Rothgar nutí uklízet v kuchyni.“

Elf se hlasitě rozesmála. „Amando! Jistěže ne. Dostala jsem na starost část rodinných záležitostí. Nechceš se mnou někdy zajít do velkoskladů s hedvábím?“

„Hedvábí. To zní báječně!“ Amanda vyskočila na nohy, ale pak se zarazila. „Chceš říct, že nic víc se nestalo? Ty se vrhneš po hlavě do bláznivého dobrodružství, ocitneš se v ohrožení života, hrozí ti skandál, a budeš za trest nakupovat pro rodinu hedvábí?“

„Přesně tak.“ Elf se ani nepokoušela Amandě vysvětlovat rozsah obchodních zájmů její rodiny.

„Promiň, ale to mi připadá strašlivě nespravedlivé! Já, naprosto nevinná oběť, jsem dostala přednášku o slušném chování.“

„Omlouvám se, že jsem tě do toho zatáhla.“

„To nemusíš.“ Amanda se usmála. „Když se ohlédnu, myslím, že jsme si docela užily, co říkáš?“

„Ano,“ přikývla Elf s povzdechem. „To určitě.“

O několik hodin později, poté co navštívily hlavní londýnské velkoobchody s hedvábím, doprovodila Elf Amandu domů a přikázala kočímu, aby ji zavezl k Sapfó.

Tentokrát nepoužila zadní vchod, ale lokaj zaklepal na hlavní dveře. Když se dozvěděl, že paní domu lady Elfled přijme, vrátil se pro ni do kočáru.

Komorná ji vedla nahoru, tentokrát však ne do salonu. Elf se ocitla v pracovně plné knih a papírů.

Sapfó ve volných šatech a vlasech spletených do copu jí vyšla vstříc. „Má drahá! Vypadáte mnohem lépe.“

Elf se usmála. „Ani mi to nedalo moc práce. Když jsem k vám minule vtrhla, vypadala jsem příšerně.“

Sapfó ji vedla k pohovce a odhodila několik papírů, aby si mohly sednout. „Jsem moc ráda, že jste mě požádala o pomoc.“

„Samotnou by mě to asi nikdy nenapadlo. To Amanda řekla, že jsem u vás.“

„Každopádně jste se nebála za mnou přijít. A co lord Walgrave? Jak se má? Slyšela jsem, že byl zraněn.“

Elf v poslední větě zaslechla tázavý tón. „Proboha, já jsem na něho nestřílela!“ Stručně Sapfó vylíčila spiknutí Skotů a jak všechno dopadlo.

Sapfó se pohodlně opřela: „Myslím, že se na vás dva trošku zlobím. Vůbec vás nenapadlo, že byste mě mohli přizvat, abych si také užila dobrodružství. Například na té lodi bych byla moc ráda.“

Elf se zasmála. „Vůbec mi nepřišlo na mysl, že by se vám to mohlo líbit. Hluboce se vám omlouvám.“

Sapfó jen mávla elegantní rukou s těžkými, neobvyklými prsteny. Elf na okamžik zvažovala, zda by také mohla nosit volné šaty z nápadných orientálních látek a prsteny fantastických tvarů.

„Myslím, že ne,“ odvětila Sapfó mile, jako by jí četla myšlenky.

Elf cítila, jak rudne. „Asi máte pravdu. Nemám na to ani výšku, ani vzhled. Ale moc bych si přála mít vlastní styl.“ Nespokojeně roztáhla světlezelenou sukni. „Kdykoliv si vyberu něco, co se mi líbí, všichni omdlévají hrůzou, a tak nakonec vždycky skončím v něčem takovém.“

Sapfó naklonila hlavu na stranu a upřeně na ni pohlédla. „Víte, člověk si velice často myslí, že když se změní navenek, změní se i uvnitř.“

„Chcete říct?“ Elf na ženu chvíli hleděla. „Mám tomu rozumět tak, že má touha po výrazných barvách znamená, že toužím po zajímavějším životě? To mi připadá“

„Podivné? Ano, zní to divně, ale je na tom hodně pravdy. Pochybuji, že jste za dobrodružstvím vyrazila ve smetanově bílých či světlezelených šatech.“

Elf si neklidně poposedla a vybavila si šarlatově červené šaty a krajkové punčochy. „Co to ale znamená? Mí přátelé a rodina by se vyděsili, kdybych začala nosit křiklavé a nevkusné věci.“

„Ano, je třeba nalézt kompromis mezi našimi potřebami a názory lidí, které máme rádi. Co byste si oblékla dnes?“

Elf chvíli přemýšlela a pak se zasmála. „Dnes je mi to jedno. Právě jsem s Amandou navštívila čtyři velkosklady s hedvábím. Amanda by si nejraději koupila úplně všechno, zatímco mě nezaujalo téměř nic. Dokonce ani šarlatově červené odstíny.“

„Možná jste se tedy změnila.“

„Možná ano,“ připustila Elf váhavě. Nebyla spokojená, protože její vztah s Fortem zůstával nevyřešený, ale cítila jakýsi vnitřní klid, vyrovnanost.

„Přesto,“ opakovala Sapfó, „co byste si dnes oblékla?“

Elf se zadívala na své šaty. Byly ušity ze zeleného popelínu s tenkými šedými, proužky, mezi kterými se proplétaly drobné lístečky. „Už mě unavují tyhle drobné motivy,“ řekla. „Jsou tak krotké. A také dívčí, a já už nejsem dívka.“

Sapfó přikývla a pobídla ji, aby pokračovala.

Elf se opřela a zavřela oči. „Zřejmě jsem začala mít strach, že si vyberu něco příliš odvážného, a má komorná má pocit, že nejbezpečnější je držet se při zemi.“ V duchu se snažila představit si šaty, které by se jí líbily, ale po chvilce otevřela oči a pokrčila rameny. „Možná prostě nemám vkus.“

„Ale váš bratr říká, že látky do jeho domů volíte s velkou pečlivostí a vždy dobře.“

Určitě mluvila o Rothgarovi. Elf cítila silné pokušení zeptat se jí na Rothgara a na jeho místo v jejím životě, ale nakonec se ovládla. „Asi ano.“

„To dokazuje, že za správných okolností si vybrat umíte.“ „Vypadá to tak. Zřejmě o sobě budu muset přemýšlet jako o posteli a rozhodnout se, jaké závěsy by se k ní nejlépe hodily!“

Obě ženy se zasmály a pak vstaly. Elf se otočila k Sapfó. „Děkuji vám za všechno.“

„Ráda pomáhám ženám,“ odvětila básnířka prostě. „Ale vás vnímám spíše jako sestru.“

Nyní už to Elf nevydržela. „Kvůli Rothgarovi?“

„Samozřejmě.“

Zdálo se, že Sapfó ji k dalším otázkám přímo vybízí. „Jaký je mezi vámi vztah?“

„Určitě si mě nevydržuje,“ odvětila Sapfó s úsměvem. „Není snadné náš vztah pojmenovat. Jsme velice blízcí přátelé. Někdy i milenci, ale pořád na bázi přátelství. Není to tak silné jako váš vztah s Walgravem.“

„Náš vztah!“ vyhrkla Elf a hořce se zasmála. „O vztahu nemůže být ani řeč. Jedině snad o nepřátelském.“

„Ne, takhle nepřátelství nevypadá. Ale nechci vám tu přednášet o mezilidských vztazích.“

Elf se usmála a natáhla si rukavice. Na jazyku měla ještě jednu otázku a nakonec se odvážila. „Vezmete si ho?“

„Dělá vám to starosti?“

„Ne,“ odpověděla Elf, ačkoliv neříkala úplnou pravdu.

„Nevezmu,“ řekla Sapfó a vedla ji dolů. „Náš vztah je silný, ale v manželství by nám to neklapalo.“

Elf se zastavila u dveří, protože tohle ji zajímalo. „Proč ne?“

„Přemýšlejte, Elf.“ Ukázala na svůj domov. „Já jsem spokojená ve svém domě, on zase ve svém. Ani jeden z nás by se nechtěl stěhovat. Naše přátelství může pokračovat i bez manželství a ústupků.“

„Takže v manželství je nutné dělat ústupky?“

„Jistě, ale máli být spokojené, pak je musí dělat obě strany.“ Znovu se zasmála. „Už zase mluvím jako na vědecké přednášce a láska a věda přitom nemají nic společného. Moc ráda vás zase uvidím, Elf. Zastavte se, kdykoliv se vám to bude hodit.“

„Určitě přijdu. A ještě jednou vám děkuji.“

Elf se vrátila ke kočáru s hlavou plnou nových podnětných myšlenek.

Jakmile dorazila domů, zavolala Chantal a společně provedly revizi jejího šatníku. Ano, je to tak. Oblečení je sice hezké, ale nudné, až na pár neobvyklých kousků, které si koupila v záchvatu vzdorovitosti.

A že jsou podivné, o tom nemůže být pochyb.

Zadívala se na šaty z nápadné tygrované látky. Byla velice působivá, ale jak švadlena, tak Chantal oprávněně protestovaly, že z ní nebudou hezké šaty. Možná měla tehdy chuť ukázat světu drápy.

Narazila na jedovatě žluté a povzdechla si. Kristepane, bůhví jaký vnitřní zmatek tehdy prožívala. Každopádně je neměla nikdy na sobě.

Mnoho podobných toalet tu však nebylo, protože když se loni objevila Chastity a neměla co na sebe, Chantal využila příležitosti a darovala jí většinu Elfiných výstřelků. Elf ještě nyní trošku smutnila kvůli krásné róbě z malinově červeného hedvábí, ale Chastity v ní vypadala nádherně, zatímco jí taková barva vůbec neslušela.

Možná nyní konečně najde odvahu a objedná si něco nového zcela podle svého vkusu. Snad si povede lépe než doposud.

Aspoň se nějak zabaví, než se Fort uzdraví a ona na něj bude moci znovu zaútočit.

17

Trpělivost nepatřila k Elfiným silným stránkám, a přestože ji Chastity o Fortově stavu pravidelně informovala, musela se každý den ovládat, aby se nevydala do jeho domu a nevnutila mu svou přítomnost. I kdyby jí nadával a vyháněl ji, nebo ji jen chladně přehlížel, alespoň by ho viděla a osobně se ujistila o jeho zdraví.

Když se vydávala za Lisette, bavili se spolu bez zábran. Proč spolu nemohou mluvit i teď a najít způsob, jak jejich situaci vyřešit?

Někdy jí to připadalo snadné, stačilo by, kdyby se setkali. Neušlo jí však, že ji Chastity k návštěvě bratra nepobízí. To jí pomáhalo držet se zpátky. Jestli mají jeden s druhým bojovat, pak musí bezpodmínečně počkat, až Fort vstane z postele.

Některé dny to nevydržela a napsala mu dopis. Vždy ho však vzápětí zničila.

Každou noc ležela sama v posteli a mučila ji jediná myšlenka. Je možné, že našla muže, kterého by mohla navždy milovat, ale nepřátelství jejich rodin jim nedovolí, aby k sobě našli cestu?

Amanda měla pravdu, jsou jako Romeo a Julie a vypadá to, že je čeká smutný konec.

Jen tak snadno se však nevzdá. Bude za své štěstí bojovat. Ale musí počkat, až se Fort postaví na nohy.

Aby přišla na jiné myšlenky, pustila se do práce, staré i nové. Starost o Rothgarovu domácnost jí zabrala část dne a obchodní záležitosti také.

Navíc se začala věnovat sebeobraně. Brzy s Chastity uměly docela slušně zacházet s pistolí. Rothgar nic nenamítal a dokonce najal puškaře, aby navrhl zbraně vhodné pro jejich menší ruce.

Od šermu je však odrazoval.

„Tohle umění má už svůj vrchol za sebou, Elf, a využívá se jen k soubojům. Je velmi nepravděpodobné, že by tě někdo vyzval na souboj.“

„Možná bych já ráda někoho vyzvala.“

Jeho pohled jí prozradil, že ví, koho má na mysli. „Na tvém místě bych si vybral pistole. Pro běžné použití bych ti však doporučil dýku, kterou sis ostatně již vyzkoušela.“

A tak se objevil další poradce, tentokrát Hunot, černoch, jenž vyučoval zajímavé způsoby, jak zneškodnit nepřítele pomocí krátké dýky. Cyn byl touto dovedností rovněž zaujat a brzy všichni zkušeně metali nožem na cíl.

Jednoho dne, právě když zabodla nůž přímo do srdce figuríny vyvedené na stěně prázdné ložnice, se ozval potlesk, a když se Elf otočila, spatřila usmívajícího se Rothgara.

„Chceš to zkusit?“ zeptala se.

Natáhl ruku a Elf mu podala nůž. Za okamžik se zabodl těsně vedle jejího. „Jak myslíš, že jsem poznal Hunota, drahá? Rád chodím ozbrojen, ovšem nenápadně. Cyn se to nestačil naučit, protože příliš brzy odešel do krutého vojenského světa.“

Cyn se zasmál. „Co si dát souboj? Děla na dvacet kroků.“

Rothgar se mírně uklonil. „Bohužel musím odmítnout. Elf, přišla ti pošta.“

A tak byla Elf nucena věnovat se obchodním povinnostem.

Začínala chápat, proč Bryghtovi připadá obchod tak vzrušující. Cyna nebavil. Potřeboval čerstvý vzduch a tělesnou aktivitu. Rothgar zase chápal obchod a finance jako prostředek k zajištění moci a bezpečností své rodiny. Ale Bryght, a nyní i ona, brali obchodování jako výzvu, jako velkou hru.

Bryght kdysi býval hráčem a stejné vzrušení nyní nacházel v byznysu. Elf nikdy neuchvátily ani kostky, ani karty, ale investovat do nových projektů či vysílat lodě za účelem zisku, to by ji mohlo bavit.

A hlavně se dozvěděla mnoho nových věcí.

Nyní již věděla, jak se hedvábí liší podle země původu a způsobu zpracování. Navštívila tkalcovny v Spitalfieldsu, dívala se, naslouchala a učila se rozpoznávat kvalitu.

Během jednoho rozhovoru zachytila jméno jistého Jacquese de Vaucansona z Francie. Ten muž prý vynalezl zdokonalenou metodu tkaní, kterou používali v Spitalfieldsu. A nyní pracuje na nových projektech.

Mallorenové měli ve Francii svého člověka, který sbíral informace o monsieuru Vaucansonovi a případných možných investicích.

Elf rovněž pozorně naslouchala, když Rothgar hovořil o situaci v parlamentu. Británie se chystala zakázat dovoz hotového hedvábí. Jestli zákon projde, tkalcovny čeká zlatý věk. V opačném případě mnohé zkrachují.

Po dlouhém přemýšlení udělala své první důležité rozhodnutí a doporučila, aby v Norwichi postavili malou dílnu pro tkalce, kteří chtěli odjet z Londýna.

Docela ji vyděsilo, když Rothgar bez váhání uvolnil na projekt peníze, a litovala, že Bryght není ve městě, aby se k záležitosti také vyjádřil.

„Nemrač se,“ řekl Rothgar. „Myslím, že neznáš základní pravidlo podnikání. Nikdo nemůže očekávat, že pokaždé vyhraje. Některá rozhodnutí se ukáží jako špatná. Musíš se dívat hodně dopředu.“

„To mi dělá problémy. Jsem spíše opatrná.“

Byli v pracovně, ale Rothgar se chystal na audienci ke králi. „Myslím, že ne. Jen se obáváš, abys neohrozila ostatní. Co kdybych připustil, že v případě mladého Scottsdala jsem to trochu přehnal?“

Zřejmě se zamýšlel nad minulostí a hledal, kde ve výchově svých sourozenců pochybil. Chytila ho za ruku. „Beyi, nejsi zodpovědný za všechno, co se nám stane. Za některé své problémy si můžeme sami.“

Mírně se usmál. „A některá má rozhodnutí musí být zákonitě špatná. Měl bych se řídit vlastní radou, že ano?“

„Ano,“ odvětila a také se na něho zazubila. Pak však zvážněla. „Mimochodem, Chastity říká, že Fort již brzy vstane z postele.“

„To je snad dobrá zpráva, ne?“

„Víš, jak to myslím.“ Otočila se a nervózně začala rovnat papíry týkající se Norwiche. „Nenechám ho jen tak odejít ze svého života.“

„Kdybys to udělala, velice bys mě zklamala.“

Otočila se k němu. „Takže ti to nevadí?“

„Ze ho chceš přitáhnout do rodiny za každou cenu? Já to přežiji. Ale teď už musím jít, jinak bude Jiří neklidný. Musím říct, že starat se o krále je mnohem únavnější než vychovávat problematická dvojčata.“

Tiše za sebou zavřel dveře a Elf se usmála. Každý den děkovala bohu, že ji obdařil tak skvělou rodinou.

Najednou si vzpomněla na starou ženu od řeky. Doposud nepřišla, aby ji požádala o pomoc, a Elf napadlo, že jí v tom možná brání strach. Nebo je to pro ni přes celý Londýn daleko.

Předala materiály Graingerovi a pak si nechala přistavit kočár. V hale potkala Chastity a pozvala ji na společný výlet do Wappingu. Brzy již cestovaly v doprovodu dvou ozbrojených lokajů. Elf už bezpečnost nepodceňovala.

Spáleniště a jeho okolí se příliš nezměnilo a panský kočár přilákal na ulici spoustu zvědavců, avšak nikdo nežebral a bylo zřejmé, že tito lidé na rozdíl od jiných nestrádají.

Elf poručila kočímu, aby zastavil na okraji spáleniště. Několik dětí si hrálo v troskách ohořelých domů. Elf přikázala, aby jí otevřeli dveře, vystoupila a podkasala si sukně. Zamířila k dětem, které zvedly hlavy a obezřetně ji sledovaly.

„Nebojte se,“ uklidňovala je Elf. „Hledám jednu starou ženu. Říkala, že se jmenuje Dibby Cutlowová. Znáte ji?“

Asi osmiletá dívenka přikývla.

„Víš, kde bydlí?“

Dívenka znovu přikývla.

„Jestli ji sem přivedeš, dám ti penci.“

Děvče podezíravě přimhouřilo oči. „Ukažte.“

Elf sáhla do kapsy a vytáhla minci.

„Tak dobře.“ Dívka běžela po nerovném povrchu hbitě jako ovečka.

Elf se za ní dívala, byla mladá, silná a zdravá, a přemýšlela, proč se vlastně má za to, že ženy jsou křehké. Děvčata, stejně jako chlapci, jsou živá a silná. Zeny by bez problémů mohly zvládnout spoustu řemesel a pak by jim nehrozilo, že si budou muset vybrat mezi bídou a prostitucí.

Téhle otázce by stálo za to věnovat více času.

Zdálo se jí neuvěřitelné, že ještě před několika týdny neměla co dělat a nudila se. Nyní jí dny připadaly krátké, potřebovala toho ještě tolik zvládnout. Zamířila zpátky ke kočáru a přikázala kočímu, aby jel za dívkou. Chtěla stařeně ušetřit cestu.

Chastity si prohlížela polorozbořenou hospodu. „Tady vás drželi?“

„Ano. Ve sklepě. Je zvláštní, že můžu mít na tak sešlé místo pěkné vzpomínky.“

„Také s láskou vzpomínám na zaprášenou půdu.“

Obě ženy se usmály a Elf řekla: „Zeslábne někdy ten pocit?“

„Jaký pocit máš na mysli?“

„Potřeba být s milovaným člověkem.“

„Myslím, že ano, jinak bychom se od sebe nehnuli. Důležitá je důvěra. Kdybych si nebyla jistá, že mě Cyn miluje, asi bych se ho více držela.“

Elf se usmála. „Víš, někdy přemýšlím, jestli jsem všechno nemohla provést jinak. Lépe. Byl to bláznivý nápad vymyslet si Li

sette Belhardi. Ale bez ní bych nikdy nepoznala, jaký Fort opravdu je.“

„Víš jistě, že znáš opravdového Forta?“ Chastity se na ni upřeně zadívala.

„Ty mě před ním chceš taky varovat?“

„Ne, to ne. Ale zamilovaní lidé snadno podléhají iluzím. Pamatuji si, jak ses smála, když jsem ti tvrdila, že je Cyn citlivý.“

„Docela mě to překvapilo. Ale zřejmě jsi nakonec měla pravdu. Na muže je opravdu docela citlivý.“

„Ano. Ale také je velmi praktický a tvrdý, což vlastně musí být každý voják.“

„Vadí ti to?“

„Už ne, ale chvíli mi trvalo, než jsem poznala všechny stránky jeho osobnosti. Fort je synem svého otce.“

„Fort není starému hraběti ani trochu podobný!“

„Ale je. Navíc to ví a je tím znepokojen. Je pyšný, nerad přiznává, že udělal chybu, a věří, že má právo dělat si, co se mu zlíbí.“

„To si myslí Mallorenové taky.“

Chastity pokrčila rameny. „Jen tě varuji, aby ses připravila na setkání s takovým člověkem, a ne s mužem z tvých vzpomínek. Není to ta tvoje stařena?“

Elf se otočila a spatřila Dibby Cutlowovou.

Vypadala lépe a Elf si všimla, že má nové boty a čistou, neroztrhanou zástěru. Dá se tohle všechno pořídit za šest pencí?

Elf jí vyšla naproti. „Paní Cutlowová, chtěla jsem se jen ujistit, zda jste v pořádku.“

Stařena se nejisté rozhlížela kolem sebe. „Daří se mi docela dobře, madam.“

„Napadlo mě, že je to pro vás na Marlborough Square příliš daleko, a proto jste za mnou nepřišla.“

„Máte pravdu, je to docela daleko. Nic však nepotřebuju. Jeho lordstvo se o všechno postaralo.“

„Jeho lordstvo?“ Vyřídil to snad Rothgar za ni?

„Lord Woolgive nebo tak nějak,“ odvětila Dibby. „Byl tu tehdy s vámi a poslal mi korunu. Taky mi vzkázal, že mi ji bude posílat každý týden, a svůj slib splnil. Bůh mu požehnej.“

Fort! Co ho to napadlo překazit jí její dobročinné plány? Sice jí pár týdnů trvalo, než se rozhoupala

Elf se rozhodla získat stařenu zpátky.

„A máte kde bydlet, paní Cutlowová?“

„Mám svůj pokoj.“

„Nechtěla byste domek na venkově? Daleko odsud?“

Stařena ustoupila o krok dozadu. „Neodvážejte mě odsud, madam. Nechci jít pryč!“ Nervózně si mačkala zástěru a zdálo se, že se rozpláče.

„Ne, ne. Jistěže ne! Nebudu vás k ničemu nutit“ Elf měla také slzy na krajíčku. Jen chtěla té ubohé ženě pomoci a zase všechno zkazila.

Stejně jako s Fortem.

Opravdu je tak neohrabaná?

Rozhlédla se kolem sebe a vtom ji něco napadlo. Lehce se dotkla ženiny ruky. „Jsem moc ráda, že se o vás lord Walgrave postaral. Na můj návrh klidně zapomeňte. Ale kdybyste cokoliv potřebovala, pošlete vzkaz do domu Mallorenů na Marlborough Square a já uvidím, co se dá dělat.“

S těmi slovy dala netrpělivé dívce penci a vrátila se ke kočáru. Když se rozjeli, Chastity se zeptala: „Takže nic nepotřebuje?“

„Vypadá to že ne. Tvůj bratr jí totiž posílá každý týden korunu.“

„Zdá se, že tě to rozzlobilo.“

„Myslím, že mi to udělal naschvál!“

„Možná. Ale jinak je opravdu velice laskavý. Od té doby, co se stal hrabětem, vykonal mnoho dobrého. Ke sloužícím se chová slušně a lépe je platí. Dokonce navštívil všechna naše panství a promluvil si s nájemci. Náš otec nebyl laskavý a jednal s nimi jako tyran.“ „Ráda slyším, že je zodpovědný.“ Elf to myslela vážně. Stále se však na něho kvůli stařeně trochu zlobila. „Mám plán“ Chastity se ušklíbla. „Co zase?“ Elf se zasmála. „Nic hříšného, nemusíš se bát.“ „Opravdu?“ zeptala se Chastity znepokojeně. „Ano. Proč?“

„Protože jsem dnes ráno byla za Fortem a zjistila jsem, že již vstal z postele a přemístil se na pohovku. Nechtěl mi to ukázat, ale s berlemi prý už dokáže ujít několik kroků. Ríkalas, že až vstane, znovu na něho zaútočíš.“

„Jestli je na pohovce, pak ještě nevstal!“

„Jsem si jistá, že až tě uvidí, okamžitě se vydrápe na nohy.“

„A určitě si ublíží.“

„Elf, máš strach?“

Elf se na švagrovou podívala. „Samozřejmě, že mám strach.“

„Neublíží ti, to vím jistě. Myslím, že už si své city ujasnil.“

„Možná bych jeho duševní rovnováhu mohla narušit. Co když při pohledu na mě opět zahořkne a rozhodne se o mém dobrodružství promluvit na veřejnosti? Teď, když vstal a“

„Takovou hloupost by neudělal.“

„Víš to jistě?“

„Ne,“ připustila Chastity. „Ale opravdu se mi zdá, že hodil vše za hlavu a je z nejhoršího venku. Nyní je to zase Fort, jakého jsem znala před otcovou smrtí, a mnohem lepší. Dospělejší.“

„A co já?“

Chastity si povzdechla. „Nevím, zda máš naději. Vypadá to, že hodil za hlavu i tebe.“

„Sejde z očí, sejde z mysli?“ Elf se snažila tvářit statečně. „Třeba na mě začne myslet, když se mu připomenu Ale právě toho se bojím. Teď můžu aspoň doufat. Můžu snít, že se všechno spraví. Jakmile však něco podniknu, možná zjistím, žes měla pravdu ty Ale zřejmě není fér pronásledovat ho, když nemůže utíkat.“

„Ještě by tě mohl nechat vyhodit,“ podotkla Chastity. „Myslím, že bys to měla zkusit. Říká, že hned, jak se jeho stav zlepší, odjede na venkov do Walgrave Towers.“

Elf zachvátila panika. Celou dobu se uklidňovala myšlenkou, že ji od Forta dělí jen pár ulic. „A my brzy pojedeme do opatství. Nikdo nezůstává přes léto v Londýně. Bože, během následujících měsíců se může stát cokoliv. Kristepane, tohle je horší než jít k zubaři!“

Chastity se zasmála. „To zní opravdu romanticky. Pojedeme ho navštívit hned teď?“

Elf si zkontrolovala účes a podívala se na své šaty. Měla na sobě zase ty nudné s pomněnkami a jednoduchý klobouk zdobený květinami.

Nuda, nuda a zase jenom nuda. Proč si už nekoupila něco odvážnějšího? Musí to co nejdříve napravit. „Nepřijme mě“

„Doufám, že nebude tak neslušný, ale každopádně bychom to měly aspoň zkusit.“

„Bože!“ Elf cítila, jak jí divoce buší srdce, a dlaně měla úplně zpocené.

„Odvahu,“ uklidňovala ji Chastity. „Kam se poděla pověstná mallorenovská kuráž?“

Elf obrátila oči v sloup, ale představa, že Forta po více než dvou týdnech zase uvidí, byla příliš lákavá.

Cestou do bohatší části města spatřila prodavačku květin. Přikázala kočímu, aby jí zastavil, a zavolala na ženu. Brzy již držela v ruce hezkou kytici sladce vonících růží.

„Proč jsi je koupila?“ zeptala se Chastity.

„Když jede člověk na námluvy, musí přece donést květiny.“

*

Forta potěšilo, že ho sestra přišla navštívit, protože už se zase nudil. Navštěvovalo ho sice mnoho přátel, hráli s ním karty a povídali si, ale celé dny u něj trávit nemohli. Hodně také četl a jeho sekretář Jellicoe mu neustále nosil nějaké písemnosti týkající se panství nebo parlamentu. Z jistého důvodu se však na nic nedokázal soustředit.

Pořád musel myslet na Elf Mallorenovou. Nebo spíše na vzrušující Lisette. Viděl ji před sebou naprosto jasně, rozcuchanou, s maskou, polonahou. Vzpomínal, jak tála pod jeho doteky.

Připadalo mu nesmírně těžké spojit si tohle příjemné stvoření s drzou a nabroušenou mylady Elf. A přesto mu z nějakého důvodu připadala představa, že zde Elf leží s rozpuštěnými vlasy a bez masky a chová se stejně jako Lisette, lákavá.

K čertu s tím!

Nejraději by se přestěhoval do jiného pokoje. Znechuceně si prohlížel těžký nábytek a tmavé závěsy. Byl přesvědčený, že v tomhle pokoji straší. A měl pravdu. Duchové jeho otce a Lisette nebyli příjemnými společníky.

Musel se té myšlence usmát. Vtom dovnitř vstoupila Chastity s kyticí v ruce. „Růže? Krásné, ale gentlemanům se květiny většinou nenosí.“

Sklonila se k němu a políbila ho na tvář. „Nechápu, proč by květiny měly dostávat jen ženy. Mimochodem, posílá ti je Elf,“ prohodila ledabyle, ale ve skutečnosti pozorně sledovala bratrovu reakci.

Překvapený Fort odvrátil pohled. „Jak výstřední.“ Růže měl položené na klíně a jejich vůně na něho dorážela. „Gentlemani většinou dary nekritizují.“

Podíval se na růžové, bílé a žluté květy. „Dárce přece není přítomen,“ namítl.

„Čeká dole. Mám ji sem poslat?“

„Proboha ne.“ Rozbušilo se mu srdce.

„Máš strach se s ní setkat?“ Chastity vypadala rozzlobeně. To všechno kvůli té proklaté Elf Mallorenové. „Možná jen nechci být oběšen za vraždu.“

Věděl, že teď by měl hodit kytici na podlahu, ale místo toho, proti své vůli, se lehce dotkl chladných a jemných okvětních lístků.

Byly hebké jako Lisettina pleť.

Jako Elfina pleť.

Kruci, většina žen má hebkou pleť. Děvče jako děvče, co na tom záleží?

„Raníš její city.“

Sestřin hlas již nezněl tolik podrážděně, a tak zvedl hlavu. Snažil se mluvit klidně a logicky. „Chastity, nebylo by to moudré. Jestli je lady Elfled schopná rozumně uvažovat, pak si také uvědomí, že to tak bude nejlepší.“

Chastity zvedla oči v sloup. „Kristepane, mluvíš jako otec. Jsi tvrdohlavý a nesnesitelný!“

„Jaký jsem, takový jsem.“ Pak si uvědomil, že zvedl kytici a přivoněl k ní. Rozhodl se už nic nepředstírat a pohlédl sestře do očí.

„Proč to děláš, Forte?“ zeptala se tiše.

„Možná jsem se prostě jen rozhodl, že sebezničení není to pravé.“

„A místo toho sis vybral tohle melodrama!“ Chastity se kousla do rtu.

„Zbytečně se tím netrap, drahá sestřičko. Už se nebojím, že by otcovo šílenství mohlo být dědičné. Koneckonců otec nebyl blázen, jen nezřízeně toužil po moci, což nás naštěstí nepostihlo. Ano, nepopírám, že kdyby mě někdo dlouho provokoval, mohl bych se chovat pomateně, ale to ještě neznamená, že mám šílenství v krvi.“ Úmyslně dodal: „Jako například Mallorenové.“

Chastity se prudce posadila na židli vedle jeho lenošky. „Mallorenové nejsou šílení, a ty to moc dobře víš. Jediný, kdo může mít jisté obavy, je Rothgar, a to kvůli své matce. Ostatní sourozence však přivedla na svět úplně jiná žena.“

Znovu se sklonil k růžím a napadlo ho, že vůně může mít uzdravující účinek. Proč se květiny dávají jen ženám a mužům je tohle potěšení upíráno?

Z myšlenek ho vytrhl sestřin hlas. „Takže jaký je nyní tvůj vztah k Rothgarovi?“

Odložil kytku a podíval se na ni. „Slíbil jsem Elf, že s nepřátelstvím skončím. Tobě jsem řekl totéž. Pokud na mě nebude útočit, může si v klidu táhnout do pekel.“

„Co když na tebe začne naléhat, aby ses s jeho sestrou oženil?“

„To bych považoval za útok nejtěžšího kalibru.“

„Forte, co když se ukáže, že je těhotná?“

Ta možnost mu dělala starosti, ale nedal na sobě nic znát. „Mluvili jsme o tom ještě předtím, než jsme si začali užívat. Slíbil jsem, že jí v případě potřeby poskytnu finanční pomoc, ale jasně jsem řekl, že se s ní neožením.“

„Doufám, že se tím nebudeš nikde chlubit. Jinak vyprovokuješ Rothgara k činu.“

Chvíli mu trvalo, než pochopil, o čem Chastity mluví. Pak se však rozesmál. „Chceš říct, že jí to ještě pořád dělá starosti? V tom případě jí vyřiď, že jsem přišel k rozumu. Nemusí se bát, že by se o jejím hříšném dobrodružství psalo v novinách. Už jsem ti přece řekl, že netoužím zemřít, ale také se nehodlám oženit s Mallorenovou.“

Chastity se zamračila. „Děláš velkou chybu, Forte.“

Vytáhl z kytice jednu bílou růži a podal ji sestře. „Děkuji ti za tvou starostlivost, Chastity. Sám však vím, co je pro mě nejlepší. Lady Elf se omlouvám, ale dnes se na její návštěvu necítím.“

Přijala růži a řekla: „Hlavně neudělej žádnou hloupost.“

„Co máš na mysli?“

„Já nevím. Ale mám strach, aby se neprojevilo rodinné prokletí.“

„Teď mluvíš o rodině Mallorenů nebo Wareů?“

„O obou.“

Elf tiše seděla v přijímacím pokoji, přestože již bylo zřejmé, že ji Fort nechce vidět. Cítila pokušení vydat se nahoru a vnutit se mu do ložnice, koneckonců cestu znala –, ale zřejmě by tím ničeho nedosáhla.

Navíc si uvědomila, že to není nejlepší místo k setkání. Kdyby znovu spatřila známou postel, lavici a zrcadlo, jistě by ztratila nervy.

Takže ani nebyla zklamaná, když se Chastity vrátila s jednou růží v ruce.

„Nevyhodil je z okna?“

„Ještě nemůže chodit, takže nevstal z lenošky.“ Chastity pokrčila rameny a růži jí podala. „Neřekl to přímo, ale mám dojem, že chtěl, abych ti ji dala. Bohužel tě však nepřijme.“

Elf vstala, vzala si květinu a přivoněla k ní. „Řekl proč?“

„Nepříliš srozumitelně, ale zmínil se, že nechce spáchat vraždu ani sebevraždu. Možná později“

„Ne,“ přerušila ji Elf a zamířila ke dveřím. „Později to bude ještě horší.“

Poslaly kočár domů a vydaly se na Marlborough Square pěšky. „Co uděláš?“ zeptala se Chastity. „Myslím, že nepomůže, když se mu budeš vnucovat.“

„Dám mu žihadlo,“ řekla Elf.

Když procházely kolem hračkářství, vešla dovnitř a koupila míček spojený dlouhou šňůrkou s dřevěným pohárkem. Dárek nechala poslat lordu Walgravovi s pozdravem od mademoiselle Lisette.

Fort se rozhodl propustit Dingwalla.

„Nejste spokojen s mými službami, mylorde?“ zeptal se muž. Poprvé dal na sobě znát, co cítí, a tvářil se zklamaně.

„Jsem si jist, že tvůj zaměstnavatel si tě nemohl vynachválit, Dingwalle. Ale ten již zemřel. Nastal čas ho pohřbít.“

„Pohřbít? Mylorde, jste v pořádku?“

„Máš strach, že jsem zešílel? Jako můj otec? Líbilo by se ti, kdyby mě odvedli v řetězech, že ano? Ale opak je pravdou. Konečně jsem dostal rozum a uvědomil si, že se nepotřebuji neustále trestat. Řeknu panu Jellicoeovi, aby ti vyplatil mzdu a přidal pěknou odměnu za tvé dlouholeté služby. Snažím se totiž napravit otcovy chyby.“ Dingwall měl pravděpodobně vztek, ale nedal na sobě nic znát. „Je mou povinností na vás dohlížet! Musím“

„Musíš přijmout výpověď.“

„Nikdy se vám nepodaří vašeho otce nahradit.“

„Pak budeš určitě spokojenější u jiného pána.“ Fort zvedl hračku. Spustil míček dolů a pak se ho pokusil chytit do pohárku. Minul. Usmál se na Dingwalla.

„Máte pravdu, mylorde.“ Komorník se zatvářil téměř soucitně. „Snažil jsem se, ale tady je každá snaha marná.“ Uklonil se a odešel.

Fort znovu vyhodil míček a tentokrát ho bez problémů chytil. „Tak to bychom měli,“ řekl. „Jednoho ducha jsem se zbavil.“

18

Jack Travers vstoupil do Fortova pokoje a přistihl přítele, jak si hraje s dárkem od Elf. „Co to sakra je?“

„Hračka.“

„To vidím, ale k čemu je dobrá?“

Fort se na přítele podíval. „Hádanka. Chce míček spadnout do pohárku, nebo chce uniknout?“

Jack se zatvářil ustaraně. „Dostal jsi nový lék?“

„Vůbec ne.“ Fort hračku odložil a zvedl kytici růží. „Jak to, že nikoho nenapadlo vyzdobit mé vězení květinami?“

„Květinami?“ Jack si zajel prsty do vlasů. „Poslouchej, drahý příteli, možná bychom přece jen měli zavolat doktora. Kde je Dingwall?“

„Propustil jsem ho.“

„To je jiná.“ Jack se usmál. „Třeba ses doopravdy uzdravil. Konečně.“

„Vypadá to tak. Mám divnou náladu, protože se příšerně nudím. Nezahrajeme si?“

„Ale jistě,“ souhlasil Jack a uvolnil se. „Musí být únavné pořád jen ležet.“ Přitáhl ke stolku židli a dodal: „Vlastně už jsme si říkali, že bychom u tebe mohli uspořádat menší večírek. Tedy pokud s tím budeš souhlasit. Víno, ženy a hazard.“

„To zní dobře, ale ženy bych vynechal. Já se na nic necítím a nehodlám se dívat, jak ze sebe děláte hlupáky.“

„Jak myslíš.“ Jack mírně zrudl a Fort si uvědomil, že přítel nemá tušení, jak se jeho vztah k ženám změnil.

To musí rovněž napravit.

Zvedl kostky a hodil. „Až se úplně uzdravím, uspořádám na oslavu orgie.“

Jackovi se viditelně ulevilo a široce se usmál. „To zní dobře! Největší orgie od Heatheringtonovy akce v Rood House.“

Následujícího dne, v úterý, krátce po snídani obdržel svitek růžového papíru ovázaný stříbrnou pentlí a ozdobený drobnými hedvábnými růžičkami. Když jej rozbalil, objevila se báseň, napsaná

zřejmě Elfinou vlastní rukou a umně orámovaná malovanými květy a ptáčky.

Kytici na hrudi lorda Walgrava

Ach vy překrásné květy,

nesmělých jarních deštíků děti, vám splnila se moje tajná tužba, ulehnouti na Walgravova prsa mužná. Ach bohové, vyslyšte mou touhu a proměňte mě v kytku pouhou, jež jistě kvapně nezhyne

a nebude ležet nečinně,

já toulat se budu po celém těle, od pevného mužství k tváři smělé. Užiji si tisícera slastí

a zasypu polibky všechny jeho části.

Fort se rozesmál, neboť poznal Jenynsovu báseň, která však byla původně určená dámě jménem Pancharilla. V originále se ovšem básník toulal po jejích ňadrech!

Přečetl si dílko znovu a pocítil vzrušení. Kdyby byl slaboch, stačilo by několik slov a jeho sny by se staly skutečností. Mohl by mít Lisette, Elf na své hrudi a dovolit jí, aby ho zasypala tisíci polibky

Zmačkal papír do kuličky a hodil ho na opačnou stranu pokoje.

Nefalšovaná Vespa.

Ta proklatá ženská je neuvěřitelná! Jako všichni Mallorenové si i ona myslí, že může mít všechno, nač ukáže.

*

Ve středu žádný dárek nedostal a už si myslel, že má vyhráno. Uvědomoval si sice, že cítí určité zklamání, ale to bylo bezpochyby nudou.

Právě se večer ukládal do postele, když se ozval zpěv.

Zaklel, popadl berle a dobelhal se k oknu. Dole stáli hudebníci odění do tmavých plášťů a masek, bezpochyby aby mu připomněli Vauxhall a Lisette.

Napadlo ho, že zpěvák, jenž disponoval opravdu překrásným hlasem, je kastrát Gioletto, současná hvězda londýnské opery.

Doprovázeli ho dva kytaristé a flétnista. Žádný z nich nevypadal jako Elf.

Sakra, píseň ho dojala, přestože šlo o hloupý příběh o odmítnuté milence, jež strádá a touží svého milovaného aspoň spatřit

Fort se vzpamatoval, dobelhal se zpátky k posteli, zatáhl za zvonek a přikázal, aby zpěváky vyhnali.

Ve čtvrtek obdržel malou krabičku, ve které se skrýval krásný prsten s topasem, do něhož byla vyrytá vosa. Sedl mu na prst jako ulitý.

Nechal si pomačkanou báseň i růže, ačkoliv ty již začínaly vadnout. S prstenem se také nechtěl rozloučit, ale nakonec ho vrátil do krabičky a poručil, aby mu přinesli papír a pero.

Jeho vzkaz byl stručný.

Lord Walgrave lituje, ale společenská pravidla mu nedovolují přijmout tak cenný dar.

Zapečetil jej a poslal i s krabičkou lady Elfled Mallorenové do domu na Marlborough Square.

Jen co lokaj odešel, uvědomil si, že udělal taktickou chybu. Dal jí najevo, že o ní ví. Navíc její plán zabral, protože všechny dary jej zaujaly a už se těšil na další.

To je tou nudou, opakoval si v duchu. Vždyť leží celé dny v pokoji. A tak zaťal zuby, popadl hůlku, vstal z pohovky a začal se procházet.

Doktor mu nedávno doporučil, aby zkusil cvičit, ale také dodal, že by bylo lepší mít po ruce lokaje pro případ, že by mu noha vypověděla poslušnost. K čertu s tím. Fort vzdoroval bolesti a zamířil chodbou ke schodišti.

Zastavil se nahoře a přidržel se vyřezávaného sloupku. Pot z něho jen lil. Musí však jít ven. Potřebuje to.

Přikáže, aby mu připravili nosítka, a nechá se odnést do klubu. Nebo možná do sněmovny. Při dlouhé a nudné debatě o obchodování s otroky aspoň zapomene na Elf a nebude přemýšlet o případném dalším dárku

Jak se ale dostane dolů?

Kterou nohou má začít? Tou zdravou nebo nemocnou?

Přenesl váhu na zraněnou nohu a zasyčel bolestí.

Někdo zaklepal na dveře a poskytl mu jedinečný důvod, proč tohle všechno odložit na zítřek. Bylo by pod jeho důstojnost nechat se přistihnout, jak se vleče dolů ze schodů.

Otočil se ke svému pokoji, ale pak se zarazil. Možná mu už posílá prsten zpět. Byl to však jen posel s listinami z parlamentu. Fort rychle kulhal zpátky do ložnice, přestože ho noha pálila jako čert. Nechtěl, aby ho lokaj takhle viděl.

Vyčerpaně se svalil na pohovku. Ty listiny si pozorně prostuduje. Aspoň se rozptýlí. Navíc se rozhodl napravit čest rodiny, ačkoliv jen málo lidí vědělo, jak moc ji jeho otec poškodil.

Zůstalo to na něm. Chastity má svůj vlastní život a brzy odjede do ciziny. Verity se svým manželem již v zahraničí pobývá a Victor je v Itálii.

Má ještě přátele, ale ty nemůže zatěžovat svými rodinnými problémy. Jsou to přátelé z dob bezstarostného mládí.

Nejbližší vztah v poslední době měl s jistou šarlatovou dámou. Velká škoda, že se doopravdy nejmenovala Lisette a nehledala bohatého milence a ochránce. Dobře by jí za její služby zaplatil a choval by se k ní jako k manželce

Ožeň se s Elf Mallorenovou, napovídal mu vábný hlásek. Pak tohle všechno můžeš mít.

„Nikdy,“ vyhrkl nahlas. „Nikdy.“

V pátek dorazil poštou balík. Otevřel jej a uvnitř našel úzké pouzdro a krátký vzkaz.

Vespa se omlouvá, že překročila hranice slušnosti. Nechala se příliš unést svými city. Nyní se modlí, aby lord Walgrave přijal místo prstenu tuhle maličkost.

Dlouhé úzké pouzdro skrývalo stříbrnočerný vějíř. Fort ho vytáhl a zakroutil hlavou. Někteří muži používali vějíře, on však mezi ně nepatřil. Každopádně se jednalo o přijatelný dar a Elf nezapomněla ani na jeho zvyk nosit černou barvu.

Nemohla vědět, že se již začal oblékat jinak.

Líně vějíř rozevřel a hlasitě se rozesmál. Byl ozdoben sérií obrázků dámy v šarlatových pruhovaných šatech, jež si pomalu zvedala sukni, aby si mohla zavázat podvazek. Na rtech jí hrál svůdný úsměv.

Otočil vějíř a na druhé straně objevil docela obyčejný výjev z vauxhallských zahrad. Obyčejný pro ty, kdo neměli na Vauxhall výjimečné vzpomínky.

Kruci, už je zase vzrušený. Hlavou se mu honily myšlenky na Lisette a na jejich milování v tomto pokoji. Nejlepší, jaké kdy zažil

Vtom si všiml složeného listu papíru a rychle ho rozložil. Další báseň. Tentokrát se však zřejmě jednalo o originál.

Když vzpomenu si, kam naše cesty vedly, ze zahrady k loži, kde mě tvoje oči svedly, neubráním se dalším myšlenkám, velice skandálním, to přísahám. Mnich v černém dotýká se mé citlivé kůže, svádí mě, já červenám jak růže. Teď modlím se, ať tě bolest nemučí a brzy stiskneš šarlatovou dívku v náručí.

Kruci, Elf Mallorenová není vůbec nesmělá! Opravdu mu znovu nabízí, aby si s ní pohrál?

Ale kdo si vlastně hraje s kým?

Nemohl se rozhodnout, zda ho její smělé chování těší či odpuzuje, ale každopádně se jí podařilo ho zneklidnit. Co bude dál? Ta žena je schopná všeho!

Právě si prohlížel šarlatovou dámu na vějíři, když se objevil Jack.

„Všechno je připraveno na dnešní večer, Forte! Samozřejmě můžeme zůstat tady nahoře, ale nebylo by to pohodlnější v přízemí, když už teď trochu chodíš?“

Fort prudce zavřel vějíř. „Výborný nápad. A víš co? Nechám si přestěhovat postel do pracovny. Stejně mě to tu nahoře nebaví!“

„Senzace!“

„Tenhle pokoj je plný zneklidňujících vzpomínek.“

„Na tvého otce?“ Jack se rozhlédl kolem sebe. „Proč nenecháš vyměnit nábytek? Trochu to tu zmodernizuj. Tenhle těžký dub a samet už nejsou aktuální. To je vějíř?“

Místo odpovědi jej Fort rozevřel, vauxhallskou stranou nahoru.

„Kupuješ ženám dary? Vidím, že to s tebou není tak zlé.“ Jack zamířil ke stolku se skleničkami a karafami. „Víš jistě, že nemáme přivést nějaká děvčata pro pobavení?“

„Naprosto.“ Fort učinil náhlé rozhodnutí. „Vlastně jsem se rozhodl, že se brzy ožením.“

Jack na něho překvapeně pohlédl. „Oženíš? Nic jsi neříkal“

„Měl jsem čas o tom přemýšlet. Lady Lydia Northová se mi docela líbí.“

Jack na něho nepřestával nevěřícně zírat. „Lady Lydia? Není to ta usměvavá holka s velkýma očima? Neměl jsem tušení, že tě zaujala.“

„Její otec mě neúnavně vyhledává. Musím však přiznat, že si nepočíná nijak originálně“

„Cože?“

„Nevěnuj tomu pozornost. Prostě je to tak, že mě lady Lydia najednou začala zajímat.“

Jack si naplnil sklenici a po chvíli řekl: „Mámli být upřímný, Forte, myslím, že tě do týdne zájem přejde.“

„Nikdy nevíš, co se skrývá pod panenskou cudností. Každopádně mi poslouží jako štít proti ostatním dámám.“

Jack k němu přistoupil a vtiskl mu do ruky sklenici s vínem. „Nedělej nic unáhleného, hochu. Důvěřuj mi. Počkej, až se uzdravíš. Tenhle pokoj už ti leze na mozek.“

„Lady Lydia je přesně ten typ nevěsty, jakou bych si měl podle očekávání vybrat.“

„A odkdy děláš to, co se od tebe očekává?“ Jack se posadil a zakroutil hlavou. „Už jsi slyšel o tom chlápkovi, co se zastřelil, protože měl strach z morové nákazy?“

Fort se napil vína.

„A tobě nepřipadá lákavé moci si vybrat, jak zemřeš?“

Cyn vstoupil do salonu s papírem v ruce. „Dostal jsem velice zvláštní pozvánku.“

Elf s Chastity zvedly hlavy od vyšívání. „Co je na ní zvláštního?“

„Walgrave mě zve na večerní karetní partii.“

„To znamená, že už je mu lépe,“ zaradovala se Elf.

„Zřejmě ano. Ale proč zve mě?“

„Půjdeš tam?“ zeptala se Chastity.

„Jistěže ne. Musel bych ho uškrtit.“

Elf přestala vyšívat. „Kéž bychom vypadali úplně stejně“

Cyn okamžitě pochopil, jak to myslí. „Nebuď hloupá. Muž a žena nemohou být nikdy stejní.“

Ušklíbla se na něj. „Ale mohou si být velice podobní.“

„A to vy jste,“ řekla Chastity. „Ne však tak, aby si vás lidé pletli.“

„Ženy se nemohou převlékat za muže. Vypadá to nepřesvědčivě.“

„No,“ namítla Chastity a významně na manžela mrkla.

„Okamžitě jsem tě odhalil, lásko.“

„To bylo předtím, než jsi mi poradil, abych si vycpala kalhoty. Ty lotry v Maidenheadu jsem potom ošálila.“

Zašklebil se na ni. „Musím ti říkat, že pobízíš mou sestru k neuváženým činům?“

Chastity se obrátila k Elf. „To bys neudělala!“

„Asi ne“ Elf se na chvíli odmlčela a pak se zasmála. „Ale jen proto, že by mi to stejně neprošlo.“ Podívala se z jednoho na druhého a zvážněla. „Je velice nepříjemné tak dlouho ho nevidět.“ Chastity jí stiskla ruku. „Chápu tě. Ale když pořádá večírek, Zřejmě už zase chodí. Brzy už znovu vyrazí do společnosti.“

„A pak odjede na venkov.“

„Jestli ano, pak budeš muset být trpělivá. I když budeš na další setkání čekat měsíce, nic hrozného se nestane.“

„Zjistila jsem, že trpělivost není má silná stránka!“

Nejraději by se do Fortova domu dnes večer vydala, ale věděla, že by jí to nebylo nic platné. A blázna ze sebe dělat nebude.

Jednou už to zkusila.

Místo toho mu nechala poslat červený hedvábný kapesník lemovaný zlatočernou krajkou.

Lord Coalport byl viditelně rád, že ho Walgrave pozval do svého domu a navíc požádal o dceřinu ruku. K Fortově nelibosti však na jeho nabídku okamžitě nekývl.

Přijal Coalporta v knihovně v přízemí, kam si nechal přestěhovat postel. Nyní však seděl v křesle a nohu měl položenou na polstrované podnožce. Udělal velký pokrok, ale přesto si připadal jako mrzák.

Coalport naopak vypadal velice zdravě a čile. Zřejmě se nepřejídal a vyhýbal se neřestem.

„Musíte mě pochopit, mylorde,“ řekl Coalport a přehodil si nohu přes nohu. „Slíbil jsem manželce, že naše malá Lydia se k celé záležitosti bude moci vyjádřit. Jsem si však jistý, že to je jen otázka krátkého dvoření, protože jste velice příjemný a hezký mladý muž, zvláště poté, co jste odložil smutek. Nemohu vám však nic slíbit, dokud nebudete mít její souhlas.“

„Ale zatím jsem připoután ke křeslu, Coalporte.“

„Není kam spěchat.“ Coalport se naklonil a poplácal ho po ruce. „Ujišťuji vás, Walgrave, že vám s nikým neuteče. Nepopírám, nejste jediný, kdo o ni projevil zájem. Určitě byste mi ani nevěřil, kdybych vám tvrdil opak, protože má dcera je nejhezčí dívka, jakou Londýn v posledním desetiletí viděl. Ale jsem vám nakloněn a svou šanci dostanete.“

Fort v duchu zaklel. Teď se ani nemohl zajímat o jinou ženu, která by se souhlasem tolik neotálela. A na dvoření se ještě necítil.

„Připouštím, že mám trochu naspěch,“ řekl a doufal, že vypadá jako zamilovaný blázen. „Brzy všichni odjedou z Londýna a vaše panství je od mého dosti daleko.“

Coalport přikývl. „Máte pravdu, mylorde. Máte pravdu. Má žena by ráda odjela již za čtrnáct dní.“ Poškrábal se pod parukou. „Mohl bych vás pozvat k nám, ale povím vám, Walgrave, vypadalo by to podezřele a já nechci, aby měla Lydia dojem, že na ni tlačíme.“

„Pak bude možná lepší, když se setkáme na nějaké společenské akci,“ navrhl Fort a pokusil se o úsměv. „Už se cítím docela dobře. Tancovat ještě samozřejmě nemohu, ale pobývat ve společnosti ano.“

„To je ono, mylorde! Jestli mi dáte vědět, kam půjdete, zařídím, aby se tam Lydia objevila.“

„Děkuji vám, mylorde. Jsem si jistý, že brzy se všechno vyřeší k naší oboustranné spokojenosti.“

Coalport mu potřásl rukou. „Určitě, Walgrave, jsem o tom přesvědčen. Lepší nevěstu byste nikde nenašel.“

Ještě tentýž večer si Fort objednal nosítka a nechal se dopravit do klubu. Jakmile se dobelhal k židli, okamžitě ho obklopili přátelé a zvědavci, kteří se doslechli o šílenci v přístavišti, jenž vystřelil do davu a nešťastnou náhodou zasáhl právě jeho. Fort se výborně bavil a v duchu spílal Elf Mallorenové, že kvůli ní celé dva týdny zůstával doma.

Pak se však objevil Rothgar.

Fort ho obezřetně sledoval. Od podivného setkání u Sapfó se neviděli.

Markýz ho spatřil, překvapeně nadzvedl obočí a zamířil k němu. „Rád vidím, že už se cítíte lépe, Walgrave.“

„Také mě to těší,“ odvětil Fort. „Připadám si svobodnější.“

„To je dobře.“

„Vlastně,“ pokračoval Fort rozhodně, „zvažuji sňatek.“

„Výborně.“ Rothgar otevřel zlatou tabatěrku a nabídl mu.

Fort si vzal špetku tabáku. „Ještě není nic domluveno,“ pokračoval a šňupl si. „Ale otec oné mladé dámy mi dává velké naděje.“

Rothgar ani nemrkl, jen si dlouze otíral prsty do hedvábného kapesníku. Pak se souhlasně usmál. „Přijměte mé gratulace.“

Potom se uklonil a vzdálil. Fort chvíli přemýšlel a uvědomil si, že Rothgar si nepřeje, aby se jejich rodiny spojily.

Když Elf odmítl, udělal přesně to, co si Rothgar přál.

Na okamžik pocítil nutkání za každou cenu Rothgarovi znepříjemnit život. Rychle se však vzpamatoval a soustředil se na karty. S rodinou Mallorenů už skončil.

Následujícího rána Elf procházela finanční výpisy, když do její pracovny vstoupil Rothgar. Zřídila ji teprve nedávno z jednoho z volných pokojů a brzy se stala jejím nejoblíbenějším místem.

„Pořád jen pracuješ. Nesmíš zapomínat na zábavu,“ prohodil bratr.

Elf se na něho usmála. „Možná je pro mě práce zábavou.“

„Začínáš mi připomínat Bryghta.“

„Není divu, jsme přece sourozenci. Víš, že kdybychom koupili“

„Ne,“ přerušil ji. „Nechci to slyšet. Pověz to Bryghtovi. Já si ale myslím, že bys měla zase chodit do společnosti.“

„Je tam nuda. Všichni mluví o samých nezajímavých věcech.“

„Zatímco tebe zajímá jen obchod a zisk,“ prohodil suše. „Walgrave už je zase na nohou.“

Elf odložila pero a pozorně naslouchala.

„Včera večer jsem ho potkal v klubu.“

„To ještě neznamená, že je úplně v pořádku.“

„Předpokládám, že se tam musel nějak dostat.“

„Takže zase chodí?“

„S hůlkou a velkými obtížemi. Nechal se donést skoro až ke stolu.“

Elf cítila chvění v podbřišku. Nastal čas nabrousit žihadlo.

Ale opět ho uvidí.

Konečně.

„Jak vypadal?“ zeptala se.

„Docela dobře. Ani se moc nemračil.“

„To je skvělé. Zajímalo by mě“ Zajímalo ji, kde by se mohl nejpravděpodobněji objevit, ale nechtěla to přiznat. Musí si zachovat aspoň zbytek hrdosti. Všichni už sice vědí o její zoufalé touze Walgrava ulovit, přesto se jí nechtělo to vyslovit nahlas.

„Domnívám se, že by se mohl objevit na pikniku u lorda Coalporta.“

„Na pikniku? Že byl v klubu mě nepřekvapuje, ale piknik v přírodě, kde bude bezpochyby mnoho dam? Že by ho to zranění tolik změnilo?“

„Možná jen touží po čerstvém vzduchu.“ S těmi slovy Rothgar odešel a Elf se kousla do spodního rtu.

Bratr je bezpochyby dobře informován a taky přesvědčen, že tam Fort bude. To ještě neznamená, že si přeje, aby se akce zúčastnila i Elf.

Nebo snad ano?

Zadívala se na sloupce čísel, které vypovídaly o příjmech a výdajích velkoskladů s potahovými látkami. Na život se také dá pohlížet jako na sloupce čísel. Jestli se nepokusí setkat s Fortem, musí si přiznat, že jí chybí kuráž. Že nedokáže jít za svým cílem.

Pak by ho měla nechat být.

Znělo to lákavě, protože takové chování se od dámy očekávalo. Slušně vychovaná dáma má sedět doma a čekat, až se o ni začne někdo ucházet. Jejím jediným právem je případnou nabídku k sňatku přijmout nebo odmítnout.

Fort se však o ni určitě ucházet nebude. Ani kdyby po ní toužil.

Určitě po ní touží. Jistě ho přitahuje stejně jako on ji. A za celý tenhle zmatek může ona. Takže by se měla snažit vše napravit.

Okamžitě poznala, že tohle je jediné správné rozhodnutí. Musí se aspoň pokusit dosáhnout svého.

Odsunula se od stolu a vstala. Pak se zamračeně podívala na své prsty od inkoustu. Kruci, snad pomůže citrónová šťáva.

Ukázalo se, že Chastity o chystaném pikniku ví. „Není na tom nic divného,“ řekla. „Běžně se takových společenských akcí účastnil, než“

„Než zabil svého otce.“

Elf s překvapením zjistila, že celá rodina věděla, jak to tenkrát s Fortovým otcem bylo. Ona však tehdy měla plné ruce práce s princeznou Augustou, a tak jí spousta důležitých věcí unikla.

Po otcově smrti strávily Chastity a její sestra Verity s Fortem mnoho času. Snažily se ho přesvědčit, že to, co udělal, bylo správné. Musel otce zastřelit, aby zachránil nevinné lidi.

Neuspěly, ale Chastity věřila, že Fort časem prohlédne.

Elf věděla, nebo v to aspoň doufala –, že jejich rozhovor v temném sklepě pomohl rozbít zeď, kterou si kolem sebe vystavěl, a mohl začít proces uzdravování. Jestli se jí to opravdu podařilo, pak svého činu nesmí litovat ani v případě, že ztratí veškerou šanci na jeho lásku.

Nejvíce ze všeho si přála, aby zase mohl volně dýchat.

„Takže?“ vytrhla ji z myšlenek Chastity. „Chceš jít na ten piknik?“

„Hrozně moc. Je to však moudré?“

„To opravdu netuším. Vůbec o tobě nemluví. Ale pořád má tvé básně, vějíř, hračku i ten příšerný nevkusný kapesník. A teprve před několika dny dovolil komorné, aby vyhodila zvadlé růže, které jsi mu koupila.“

Elf se usmála. To znělo nadějně. „Pak tedy pojďme. Když už nic jiného, aspoň ho uvidím.“

Odběhla do svého pokoje a byla ráda, že si konečně nechala ušít šaty podle svého vkusu. Ještě stále si v tomto ohledu zcela nevěřila, ale tentokrát ji aspoň švadlena ani Chantal od jejích nápadů neodrazovaly.

Zatím dorazily dvoje šaty a jantarově žluté byly na piknik jako dělané. Pruhovaný taft ji zaujal na první pohled. Určitě bude ladit s jejími vlasy. S hnědým lemováním a smetanově bílou krajkou vypadaly nápadně, ale příjemně.

Chantal ani neprotestovala, když jí poručila, aby je přinesla, což bylo dobré znamení.

Elf si však pamatovala, jak Fort tehdy zhodnotil její šarlatovou róbu, a málem se zase rozhodla pro bezpečné světlé odstíny.

Zatímco čekala, až jí Chantal šaty přinese, neklidně přecházela po pokoji. Nejraději by změnila plán a odložila setkání na jindy. Touha znovu ho spatřit však byla silnější a nakonec překonala všechny její obavy.

Nechal si přece její dárky.

Tou myšlenkou se uklidňovala do chvíle, než se Chantal vrátila a začala jí pomáhat s oblékáním.

Elf se nedívala do zrcadla, dokud nebyla zapnutá. Pak se teprve otočila, hlasitě si oddechla a usmála se. „Jsou hezké, co říkáš, Chantal?“

Jantarově žluté a hnědé hedvábí bylo možná až příliš výrazné, ovšem smetanová krajka ve výstřihu a kolem rukávů kontrast mírnila. Elf se spokojeně otáčela před zrcadlem. „Vlastně by se dalo říct, že i mé vlasy jsou jantarově žluté!“

„Máte pravdu, mylady. Celek vypadá dobře. Zajímavě.“

„Zajímavě?“ opáčila Elf s úsměvem. „Neříká se něco podobného dámám pokročilejšího věku?“ Měla však příjemný pocit, že jí to sluší.

Tyhle šaty o své majitelce hodně vypovídaly. Prozrazovaly, jak se v poslední době cítí, jako sebevědomá žena, jednající dle vlastního uvážení. Jako dáma, která vede hodnotný život.

„Jaký klobouk si budete přát?“

„Asi ten velký slamák.“

Elf nemohla odtrhnout oči od zrcadla. Nejednalo se o marnivost, byla na sebe pyšná. A nešlo jen o šaty.

Její rodina koupila vypálený kus země poblíž přístaviště a Elf se již sešla s architektem, který tam měl postavit starobinec. Dibby Cutlowová a jí podobné tam najdou slušné bydlení, a nebudou muset opustit čtvrť, v níž se cítí dobře.

V budoucnosti hodlala vystavět podobná zařízení po celém Londýně. Na staré lidi se často zapomíná.

Metody, jak předejít početí, si zatím nechávala pro sebe a rozhodla se vyčkat na vhodnější dobu.

Položila si ruku na ploché břicho. Aspoň že už se nemusí děsit nechtěného těhotenství. Nečeká dítě. Měla z toho radost, ale na druhé straně jí to bylo trošičku líto. Není jisté, zda Forta získá, a tak by měla aspoň jeho dítě.

Rychle však podobné myšlenky zavrhla.

Mezitím se již vrátila Chantal se slaměným kloboukem ozdobeným jantarově žlutou stuhou.

„Vypadáte kouzelně, mylady!“ vyhrkla a znělo to upřímně.

Elf vyšla z pokoje a doufala, že má komorná pravdu.

19

Elf s Chastity jely do Chelsea lodí. Elf si však brzy uvědomila, že to nebylo moudré rozhodnutí, protože s touhle lodí měla spojeno příliš mnoho vzpomínek.

Forta znepokojilo, když mu Bryght řekl, že projeli pod nebezpečným mostem.

Z téhle lodi sledovala, jak Fort padá k zemi zasažený kulkou z pistole.

Přesto si s Chastity během plavby vesele povídala.

Zastavili u lodního domku lorda Coalporta a po schodech vystoupali do hezké rozkvetlé zahrady. Elf si namlouvala, že se to ani v nejmenším nepodobá jejímu příjezdu do Vauxhallu na maškarádu noci svatojánské.

Byl den pro piknik jako stvořený. Na obloze ani mráček, vzduch ochlazoval lehký větřík. Stoly s jídlem a pitím stály pod stromy a dámy a pánové se procházeli po cestičkách a trávníku a vesele si povídali. Z jedné strany zahrady, kde hrál malý orchestr, se linula uklidňující hudba.

Dokonalý letní den.

Elf s Chastity se vydaly najít hostitele a hostitelku, když vtom Chastity mávla rukou. „Vosy. S těmi je na pikniku vždycky problém.“

Elf si povzdechla, protože to pochopila jako špatné znamení.

K šatům si vzala jantarové šperky a mezi nimi byl i přívěsek s křídlatým hmyzem, uvězněným v jantaru již celé věky.

Jsou s Fortem také uvězněni v situaci, kterou si nemohou užít, ale zároveň nemohou nikam uprchnout?

Mířily k domu, kde zahlédly lorda Coalporta. Stál vedle své manželky poblíž schodiště vedoucího na terasu.

Najednou se Elf prudce zastavila.

Chastity na ni překvapeně pohlédla. „Co se děje?“ Sledovala Elfin pohled a dodala: „Aha, je tam Fort. A čemu se tak divíš? Přece jsi očekávala, že ho tu potkáš. Ty vlastně ještě nevíš, že už nenosí smutek. Asi jsem ti to zapomněla říct.“

Ano, bylo nečekané vidět Forta v modrém hedvábí, ale kvůli tomu se Elf nezarazila. Copak to Chastity nevidí? Vedle něho sedí nejroztomilejší dívka letošní sezony, dcera lorda Coalporta Lydia.

Přijela do města na jaře a vyvolala hotové pozdvižení. Její podobizny visely ve výkladních skříních tiskáren a každé noviny popisovaly detaily jejích šatů. Všichni ji chtěli poznat a okamžitě měla spousty obdivovatelů.

Elf jí nevěnovala příliš pozornosti, protože takových dívek už viděla celou řadu. Nemohla však popřít, že lady Lydia je opravdu neobyčejně krásná. Lesklé tmavé kudrny, dokonalý obličej srdcoví tého tvaru, velké fialkové oči

Tohle všechno navíc dokonale doplňoval přirozený půvab a rozkošná naivita.

Lady Lydia v nádherných modrofialových šatech a krajkovém kloboučku s květinami seděla vedle Forta a usmívala se na něho jako na boha. Fort její úsměv opětoval a tvářil se, jako by tak fascinující ženu v životě nepotkal.

To děvče sice vypadá kouzelně, ale jistě není schopné dát dohromady dvě souvislé věty, pomyslela si Elf. Tak proč na ni ten hlupák tak civí?

Nejraději by se otočila na patě a rozběhla zpátky k lodi.

To však nepřicházelo v úvahu, a tak nasadila profesionální úsměv a zamířila k hostiteli. Lord Coalport je srdečně přivítal, což znamenalo, že nic podezřelého nezpozoroval.

Elf si ani nepamatovala, kdy naposledy měla takový vztek a strach zároveň.

Bude se muset pozdravit s Fortem. Co ji to proboha napadlo chodit sem s jeho sestrou? Kdyby tu byla sama, mohla by ho ignorovat.

Ačkoliv to by se jí zřejmě nepodařilo. Krucinál, přišla sem, aby se mu dvořila.

A nyní bohužel bude muset prohodit pár slov i s lady Lydií. Ta toho naštěstí moc neřekne, uvažovala zlomyslně.

Nemělo smysl setkání odkládat. Jakmile se přivítali s Coalportovými, Elf sebrala všechnu odvahu a s úsměvem zamířila k Fortovi a jeho krásné společnici.

„Jsem ráda, že už je vám lépe, Walgrave.“

Možná, ale jen možná, mu dělalo problémy pohlédnout jí do očí. „Děkuji vám, lady Elf. Znáte se s lady Lydií?“

Elf se na dívku usmála. „Trošku. Máte moc hezký dům a zahradu.“

Dívka zrudla, jako by slyšela bůhvíjaký kompliment. „Že ano?“

„Ve městě je horko a samý prach, zatímco zde je tak příjemně.“

„Že ano?“

Elf si nemohla pomoci a vrhla na Forta nevěřícný pohled. Na oplátku se na ni vyzývavě podíval. Konečně jí to došlo.

Tohle má být obrana proti neustálým útokům z její strany. Kristepane, zase ho ohrožuje.

Zhluboka se nadechla, posadila se na lavičku vedle Lydie a přenechala Forta Chastity. Zamyšleně na ni hleděl, jako by zvažoval její úmysly, ale pak se otočil k sestře a začal si s ní povídat. Elf se na svou rivalku usmála. „Tohle je vaše první návštěva Londýna, je to tak, lady Lydie?“

„Ano, mylady.“

„A jak jste si ji užila?“

Dívka se rozhlédla kolem sebe. „Všichni jsou velice laskaví.“

U Elf se najednou projevily ochranitelské sklony. Bože, tohle dítě by mělo ještě sedět ve školní lavici! „Možná toho na vás je trochu moc,“ navrhla dívce jemně.

Lydia se na ni podívala a viditelně se jí ulevilo. „Ano! To je přesně ono. Je toho na mě moc. Všichni se chovají laskavě, lichotí mi, ale budu ráda, až se vrátíme domů.“ Z rozrušení jí zrudly tváře.

Elf dívce stiskla ruku. Dokázala si představit, jaké to pro sedmnáctileté děvče musí být, když se kolem ní tlačí davy lidí pokaždé, když vyjde do města. „Až přijedete příště, bude to již snadnější, věřte mi.“

„Zřejmě ano.“ Lydia sklopila hlavu a pohrávala si s lemováním na šatech.

„Nechcete se vrátit?“

Dívka se zatvářila zamyšleně. Zřejmě zvažovala nejvhodnější odpověď. Elf si uvědomila, že vůbec není hloupá, jen velice mladá a stydlivá. „Zřejmě to bude jiné, až se vrátím do Londýna jako vdaná paní.“

Elf vyschlo v ústech. „Budete se vdávat?“

Lydia zrudla. „Několik gentlemanů projevilo zájem.“ Krátce pohlédla na Forta.

Elf pocítila píchnutí u srdce. Očekávala, že Lydia je hloupoučké děvče, pro Forta naprosto nevhodné, ale byla okouzlující, nevinná a

upřímná. Avšak příliš mladá. To v každém případě. Co to její rodiče napadlo?

Když promluvila, vedla ji jen upřímná snaha dívce pomoci.

„Určitě nemusíte spěchat. Na vašem místě bych si ještě nějakou dobu užívala svobodného života. Ujišťuji vás, že i za rok, za dva o vás stále bude zájem.“

Lydia se zasmála, jak jinak než kouzelně. „Totéž říká i maminka. Ale jelikož jsem je tolik prosila, aby mě vzali do Londýna A“ Lydia znovu pohlédla na Forta, který se stále věnoval Chastity a ještě nějakému gentlemanovi, jenž se k nim přidal.

„Lord Walgrave je moc hezký muž,“ řekla Elf.

„Ano, to je.“ Neznělo to však zamilovaně. Bylo to jen prosté konstatování.

„Navíc nejžádanější muž ve městě.“

„Máte pravdu.“

„Umí být příjemný společník.“

„To ano. Dobírá si mě a neustále mě rozveseluje.“

Elf měla slzy na krajíčku. Ji si dobíral jen jednou, tehdy ve sklepě, ale jinak ho takhle vůbec neznala.

S Lydií mu to šlo zřejmě lépe.

Věděla, že by měla vytáhnout bílou vlajku a opustit bitevní pole. Přesně tohle mu přece přála, aby našel někoho, s kým mu bude dobře. Domnívala se však, že Lydia je na sňatek ještě příliš mladá. Vždyť to děvče zatím nemůže vědět, co chce.

Usmála se na dívku, která jí možná ukradne její lásku, a promluvila co nejupřímněji: „Dovolte mi malou radu. Jste mladinká. Nespěchejte do manželství, dokud si nebude jistá, že svého partnera opravdu milujete. Ale jestli máte pocit, že lorda Walgrava milujete, přijměte jeho nabídku ke sňatku. Pochybuji totiž, že bude příští rok ještě volný.“

Lydia na ni chvíli mlčky hleděla a potom řekla: „Děkuji vám, lady Elf. Zní to jako dobrá rada.“

Elf měla pocit, že dívka celé situaci až příliš dobře rozumí. Ne, kdepak hloupá. Právě naopak, učiněný poklad. Jestli ji Fort získá, měla by mu poblahopřát k úspěchu.

Udělala, co mohla, a tak se omluvila a zamířila k ostatním hostům. Všechno to byli staří přátelé a známí.

Znervózňoval ji jediný muž, který seděl ve stínu a po boku měl krásnou Lydii. Stačilo jen natáhnout ruku. Elf v duchu zakroutila

hlavou. Opravdu však chce sdílet manželské lože s rozkošným dítětem?

Jak mě mohlo napadnout, uvažoval Fort, oženit se s takovým dítětem?

Ano, Lydia je neuvěřitelně krásná a navíc i příjemná. Ale kdyby se s ní oženil, zřejmě by dlouho nebyl schopen se jí dotknout. A vůbec si nedovedl představit, že by se s ní miloval tak divoce jako s Elf Mallorenovou.

Elf vypadala dobře. A působila klidnějším dojmem. Snažil se ovládnout, ale několikrát se přistihl, jak ji pozoruje při rozhovoru s některým z hostů.

Uvědomil si, že je oblečená jinak než obvykle. Takové výrazné barvy nikdy nenosila, ale moc jí to slušelo.

Vtom mu to došlo a měl co dělat, aby nevyprskl smíchy.

Vosí barvy.

Bože, jestli nebude opatrný, ubodá ho k smrti.

Všiml si jí hned, jak vstoupila do zahrady, jako by ho o její přítomnosti informoval šestý smysl. Rychle se otočil k Lydii a soustředil se na ni jako na svou jedinou záchranu.

Jak uvolněně se pohybuje po zahradě Kruci, už se zase dívá na Elf.

Zato Lydia se zřejmě bojí vstát z lavičky.

Ne, to není fér. Lydia se jen chová laskavě a nechce ho tu nechat samotného. Elf je o osm let starší a zvyklá pohybovat se ve společnosti. Lydia se to časem také naučí.

Nebo snad ne? Odtrhl oči od Elf a soustředil se na dívku, která se právě bavila se svou mladičkou přítelkyní. Vtom si obě děvčata zakryla ústa dlaněmi a rozchichotala se.

Je to ještě děcko.

Ale děti vyrostou.

Elf byla kdysi také malá. A prý pořádně divoká. Vlastně není divu, se Cynem jsou dvojčata a Chastity říkala, že ti dva již od útlého dětství neustále něco vyváděli.

V osmi letech například slezli po břečťanu severní stěnu Rothgarova opatství a dostali za to od Rothgara výprask. Fort si byl jist, že lady Lydia nikdy nic tak bláznivého neudělala a její rodiče ji nemuseli trestat.

To by měl připsat k jejím přednostem.

Vzpomněl si, jak mu Lisette ukradla pistoli. Ano, věřil, že Elf Mallorenová dokáže nabít zbraň a vystřelit z ní. Zatímco Lydii by ta představa určitě děsila. To by nemělo jeho rozhodnutí ovlivnit. Svou manželku přece ochrání sám.

Přesto ho trápil rozdíl mezi oběma ženami. Elf mu připadala jako kvalitní kord, pružná jako ocel, připravená k akci a smrtelně nebezpečná.

Lydia byla hedvábný polštář, hezká, uklidňující a připravená přizpůsobit se jeho potřebám.

Každý rozumný muž by dal přednost polštáři před kordem.

„Nemáte lady Elfled rád, mylorde?“ vytrhl ho z úvah Lydiin hlas.

Překvapeně na ni pohlédl. „Rád? Proč se ptáte?“

„Zdá se mi, že se na ni mračíte.“

Přinutil se k úsměvu. „To mi asi jen zasvítilo do očí slunce. Lady Elf je švagrovou mé sestry Chastity. Vlastně jsme svým způsobem rodina.“

Lydia jistě odhalila, že se vymlouvá, moc rád viděl, že se nenechá snadno oklamat –, ale již na něho nenaléhala. „Moc hezky jsme si popovídaly.“

„Lady Elf nalezne společnou řeč s každým.“

„Kéž bych to také uměla,“ řekla Lydia a smutně se usmála.

Fort zatajil dech. Bože, je opravdu neuvěřitelně krásná. Další taková krasavice se objeví nejdříve za deset let. Proč ho tedy sužují pochybnosti? Lydia dospěje, naučí se být silnější, pohotovější a určitě si oblíbí i milování

„Jste velice příjemná společnice,“ ujišťoval ji a políbil jí ruku. „Žena, která neustále mluví, dožene manžela k zoufalství.“

Napadlo ho, že by ji mohl políbit na rty. Její hezká, plná ústa vypadala lákavě. Věděl však, že takové chování by ji vyděsilo a musel by ji dlouho chlácholit, než by se zase uklidnila. Škoda, že není pohyblivější. Pak by ji mohl odvést na odlehlejší místo a vyzkoušet, jak se zachová.

Co když patří k ženám, které si na intimnosti nepotrpí?

Našel by si milenku. Nebyl by ostatně první ani poslední.

Znovu se zadíval na Elf a vzpomněl si na Lisette. Sakra, proč není Lisette opravdová? Dokázal by jí odpustit i to, že ho dohnala k slzám, a nabídl jí, aby se stala jeho milenkou. Pak by se mu ale nechtělo trávit čas se svou roztomilou, citlivou ženuškou

„Myslím, že vás nudím.“

Rychle se otočil k Lydii a cítil, jak mu zrudly tváře. „Vůbec ne.“

Netvářila se ublíženě. „Není to nijak překvapivé. Jsem velice mladá a zákonitě musíme mít rozdílné zájmy.“

Najednou mu připadala zajímavější. „Povězte mi tedy, co vás zajímá.“

„Moc hezký pár.“

Elf se s vynaložením všech sil na paní Dettingfordovou usmála. „Lord Walgrave a lady Lydia?“ zeptala se.

„Po tom všem, co prožil,“ pokračovala plnoštíhlá mladá dáma, „by si zasloužil ulovit nejlepší kořist roku!“

„Narážíte na smrt jeho otce?“

„Jistě. Zemřel tak náhle. Je to velká ztráta pro celou zemi.“

„Ano, přišlo to velice náhle.“

„Je dojemné, jak dlouho nosil jeho syn smutek. Nyní však vychází ze svého žalu, aby získal nejkrásnější dívku ve městě!“

Elf napadlo, že by mohla paní Dettingfordové hodit na hlavu mísu s ovocným pyré, ale ta hloupá žena jen opakovala to, co si všichni přítomní mysleli. Všichni nadšeně sledovali nový pár, ncjvětší krasavice sezony získala srdce nejžádanějšího svobodného mládence, který byl navíc nedávno za záhadných okolností zraněn.

Copak nikdo nevidí, že Lydia není pro manželství zralá? Copak nikomu není podezřelé, že „zamilovaný“ pár spolu donedávna neprohodil jedinou větu?

Elf se musela v duchu okřiknout. Ona sice ví, že Fort nemá ve zvyku navštěvovat místa, kde by se mohl seznámit s mladičkou křehkou dívkou. Ostatní to ovšem tušit nemusí. Ostatní nesledují každý jeho krok.

Rozloučila se s paní Dettingfordovou a přidala se k jiné skupince. K její mrzutosti si rovněž povídali o novém páru.

Nakonec došla k názoru, že tu již pobyla dost dlouho, a rozhodla se nenápadně odejít. Mávla na Chastity, která si živě povídala s přáteli.

„Všichni mluví jen o Cynově hrdinském činu,“ řekla Chastity, když mířily ke Coalportovým, aby se rozloučily.

„Opravdu?“ divila se Elf. „Vždyť o něm neměl nikdo vědět.“

„Elf, odkdy jsi tak naivní? Král přece Cynovi propůjčil šlechtický titul. Fort byl zraněný. Městem kolují stovky příběhů, jeden dobrodružnější než druhý. Oba jsou považováni za hrdiny a Cyn chce odplout do Ameriky!“

Elf se zasmála. „To se podívejme. Měla jsem plnou hlavu jiných starostí a teď vůbec nevím, co se děje. Trochu mě však udivuje, že se v mé přítomnosti nemluvilo o ničem jiném než o tom nádherném páru, který sedí tamhle pod bukem.“

Chastity se ušklíbla. „Co se mě týče, pověděla jsem mu, že se chová jako hlupák.“ Pak se usmála a poděkovala lordu Coalportovi za pohostinnost.

„Nepopírám, že všechno vyšlo podle očekávání, lady Raymoreová.“ S úsměvem se zadíval na Forta a Lydii. „Vše je, jak má být.“

Elf si povídala s lady Coalportovou, která obrátila oči v sloup. „Jak jste si určitě všimla, lord Coalport střeží Lydii jako oko v hlavě. Víte, je to naše jediná dcera.“

„Je moc krásná a také velice příjemná.“

„Ano, to ubohé dítě už nemůže být dokonalejší.“

Elf se musela usmát. Teď už ví, po kom je Lydia bystrá a chytrá. Její matka jí určitě nedovolí provést nic unáhleného.

To však neznamená, že by se Walgrave nemohl s Lydii zasnoubit. Některá zasnoubení trvají i dva roky.

Hrůza pomyslet.

Ale ještě to nevzdá.

Dnes večer se o něco pokusí.

S Lydii se docela příjemně povídalo, ale Fort pochyboval, že by se s ní mohl oženit. Možná za rok, za dva, ale během tak dlouhé doby by určitě udělal něco bláznivého.

Jako by se teď choval rozumně!

Koutkem oka zahlédl, jak se Elf směje něčemu, co právě řekla lady Coalportová. Kdy se naposledy smála s ním? Okamžitě si ji představil v posteli.

To ho tak vzrušilo, že musel zkontrolovat, zda ho dlouhá vesta dostatečně kryje.

Díval se, jak Elf s Chastity kráčejí zahradou k řece. Jakmile mu zmizely z očí, odpoledne ihned ztratilo na zajímavosti.

Nesmysl. Znovu se soustředil na Lydii a přemýšlel, jak je možné, že ho tak krásná dívka nepřitahuje.

„Něco se stalo, mylorde?“

Rozhodl se zalhat. „Začíná mě pobolívat noha. Myslím, že bych si měl nechat přivolat kočár a vrátit se domů.“

Lydia okamžitě vyskočila z lavičky. „Samozřejmě! Pošlu tam sluhu.“

Za okamžik byla zpátky s rodiči a lokajem. Fort se rozloučil a kulhavým krokem zamířil k cestě. Doprovázel ho lokaj, ale také Lydia.

To nezůstane bez povšimnutí. Snaží se ho přinutit, aby se vyjádřil?

Než se dobelhal k cestě, noha ho doopravdy bolela jako čert. Už se viděl doma v posteli.

Co ho to vlastně napadlo vyrazit tak brzy po úrazu do společnosti?

Vtom si vzpomněl, co ho sem přivedlo, a podíval se na Lydii.

Viditelně si o něj dělala starosti. „Váš kočár ještě nepřijel, mylorde. Měl byste si sednout. Thomasi, přines lordu Walgravovi židli.“

Lokaj odběhl a na okamžik zůstali sami.

Zařídila to tak úmyslně, aby se mohl vyslovit? Probral již s jejím otcem veškeré podrobnosti. Co vlastně chce? A co by měl udělat?

Lydia je inteligentní a laskavá dívka. Fort nevěděl, co si má počít.

Toho večera se Elf vydala do opery a pak na večeři k vévodkyni z Derby.

Vrátila se domů po půlnoci. V jednu hodinu měla ve stájích schůzku s Hunotem. Přišla na ni v pánských šatech, které tajně ukradla ze Cynova pokoje. Kalhoty jí sice byly těsné přes boky a velké v pase, ale jinak docela seděly. S kabátem také nebyl problém, jen měl trochu delší rukávy.

Tmavý Hunot nebyl ve tmě téměř vidět, ale Elf postřehla, jak kroutí hlavou. „Na světle nikoho neošálíte, mylady.“

„To ani nemám v plánu. Jen mě tak napadlo, že bude bezpečnější převléct se za muže.“

„Se mnou byste mohla kráčet po ulici v kombiné a nikdo by se vás ani nedotkl. Vy, Mallorenové, si prostě rádi hrajete.“

Elf se zasmála. „To máte možná pravdu.“ Zamířila do přilehlé ulice. „Není to daleko, ale raději jsem nechtěla riskovat.“

„To jsou mi novinky,“ zabručel.

Elf se znovu zasmála. Docela ji bavilo kráčet temnými ulicemi, a přesto být v naprostém bezpečí.

Měla nejen osobního strážce, ale také Fortovu pistoli. Navíc si ještě do kapsy zastrčila nůž a další schovala do pravé boty.

Příliš šťastná však nebyla, protože se děsila toho, co se chystá udělat.

Rozhodla se dát Fortovi svobodu.

Mohla ho navštívit ve dne s Chastity, ale třeba by ji znovu odmítl. Navíc si nedokázala představit, že by si spolu za bílého dne upřímně promluvili. Ne, nejlepší to bude v noci, a navíc má k návštěvě záminku, přišla mu vrátit pistoli.

V Abingdon Street minuli hlavní vchod a vydali se dozadu. Brána nebyla zamčená, a tak bez problémů vklouzli do zahrady.

Dům vypadal tiše. Fort byl již zřejmě v posteli a sluhové využili příležitosti pořádně se vyspat. Někdo však mohl být vzhůru, což činilo její výpravu zajímavější.

Elf se na okamžik zastavila a zhluboka se nadechla sladkého nočního vzduchu. Musela si přiznat, že se jí dobrodružný život zalíbil. Vzrušení je jako víno, sladké a osvobozující.

Ano, jsou si se Cynem hodně podobní.

Hunot ji s úsměvem pozoroval. „Bůh pomáhej muži, který se s vámi ožení.“

„Možná se raději nevdám. Zůstaňte tady. Nemusíte si o mě dělat starosti, přinejhorším mě odtamtud vyhodí.“

Hunot se zasmál a Elf se opatrně plížila k domu.

Byla teplá noc a spoléhala se, že najde otevřené okno. Myslela, že bude muset vylézt na střechu špižírny, aby se dostala do horního patra, ale vtom zahlédla v přízemí malé pootevřené okýnko.

Sloužící evidentně potřebují tvrdší ruku, pomyslela si.

Otevřela jej dokořán a potichu vlezla dovnitř. Za chvíli již byla ve známé kuchyni.

Ve velké místnosti panovalo ticho a na zemi leželo několik spáčů zabalených do dek. Ostatní sluhové jsou už zřejmě také v posteli. Zaslechla tiché předení a spatřila černou kočku. Sklonila se a pohladila ji po hlavě.

Neodvažovala se mluvit, ale doufala, že to zvíře pochopí jako omluvu za minule. A zároveň poděkování,

Rychle přešla místnost, chodbou se dostala až do vstupní haly a po schodech zamířila nahoru.

Potom už to bylo snadné. Cestu do Fortovy ložnice znala.

Zmáčkla kliku a rozbušilo se jí srdce. Uvnitř byla tma. Opatrně kráčela k posteli a položila ruku na pokrývku. Nikdo v ní neležel!

Podrážděně odhrnula závěsy a vpustila dovnitř měsíční světlo. Vypadalo to, jako by v pokoji nikdo nebydlel. Postel nepoužitá, ve džbánu žádná voda. Neviděla ani ručníky.

Na krátký děsivý okamžik ji napadlo, že je Fort mrtvý, ale rychle se vzpamatovala.

Kde sakra je?

U nějaké ženy?

Nesmysl, není ještě ve stavu, aby si mohl užívat.

Takže se přestěhoval do jiného pokoje.

Elf zahlédla svůj obraz v zrcadle a překvapilo ji, jak moc se podobá svému bratrovi. Pak si vzpomněla na jiný výjev v tomto zrcadle a napadlo ji, že Forta z ložnice vyhnaly vzpomínky.

Kam se ale přestěhoval? Škoda, že se nemůže zeptat Chastity.

Otevřela dveře do přilehlého pokoje, tam však rovněž nikoho nenašla.

Musí jít dolů.

Zakroutila hlavou a pobaveně se zasmála. Ale jistě, muž s poraněnou nohou nebude používat schodiště.

Za chvíli už byla zpátky ve vstupní hale a usilovně přemýšlela, kde ho najde. Z předchozí návštěvy si pamatovala rozmístění pokojů a rozhodla se začít pracovnou. Odvážně stiskla kliku.

Fort ležel v posteli a četl si.

Prudce se posadil, ale pak zase zabořil hlavu do polštáře. „Chceš mě k smrti vyděsit? Lekl jsem se, že jsi Cyn.“

Elf se rozbušilo srdce tak divoce, až dostala strach, že omdlí. „Nepřekvapilo tě, že mě vidíš?“

Zavřel knihu a odložil ji na stůl. „Překvapilo. Ale u tebe musím být připravený na všechno. Tak čemu vděčím za tvou návštěvu?“

Ležel v úzké posteli, oděný do bílé noční košile. Hnědé vlasy měl rozpuštěné a ve světle svíčky mu tvořily kolem hlavy svatozář. Elf pocítila nával lásky a touhy. Rychle se však vzpamatovala a soustředila se na svůj úkol.

Pak si všimla konstrukce pod peřinou a zatoužila o něho pečovat. „Ještě tě to bolí?“

„Ano. Myslel jsem, že tě Chastity pravidelně informuje.“

„Pravidelně, bohužel však ne podrobně. Je mi líto, že jsi byl raněn.“

„Nevěděl jsem, že v tom máš prsty.“

„Samozřejmě že nemám!“

„Pro Malloreny není nic nemožné.“ Zaútočil na ni rodinným rčením. Jako za starých časů. Už se zase hádají.

Elf opatrně vytáhla z kapsy pistoli a položila ji na psací stůl. „Chtěla jsem ti vrátit tohle.“

„Děkuji. Mohlas mi ji poslat. Pořád mi přece něco posíláš.“

„Chtěla jsem s tebou mluvit.“

„Dnes jsme již spolu mluvili.“

„V soukromí.“

Povzdechl si a rozpřáhl ruce. „Jsem zde a musela bys mi dát hodně bolestivé žihadlo, abys mě přinutila k útěku. Tak pověz, co máš na srdci.“

Elf se posadila a snažila se, aby na ní neviděl, jak moc ji jeho slova zraňují. Co však čekala? Je zřejmé, že Fort k ní necítí to, co ona k němu. Pro něj je jen dotěrný hmyz. Zřejmě má v plánu oženit se s lady Lydií, jejíž sladkou nevinnost považuje spíše za přednost než vadu.

Nedá se nic dělat.

„Nejprve se chci omluvit za to, jak jsem ti ublížila.“

„Tvou omluvu přijímám.“

„Za druhé,“ Elf se zadívala na stolek u postele, na kterém ležely svitky papíru, vějíř a hračka, „už tě nebudu obtěžovat žádnými dary.“

Rovněž pohlédl na stůl. „Díky těmto věcem jsem se snadněji vyrovnal s vynucenou rekonvalescencí. Tak proč chceš nyní přestat?“

„Aby ses mohl ucházet o Lydii Coalportovou.“

Podíval se jí do očí. „Podle tebe jsem povrchní, je to tak?“

„Ne!“

„Že ne? Ty si myslíš, že bych dokázal zkazit život hezké a milé dívce jen proto, abych se ti pomstil?“

Elf zakroutila hlavou. Vůbec nechápala, jak to myslí. „Ty bys jí život nezkazil, byl by z tebe báječný manžel.“

„Čekáš dítě?“

Otázka ji zastihla nepřipravenou, přestože s ním o tom chtěla mluvit, zrudla a odpověděla: „Ne.“

Opřel se a nespouštěl z ní oči. „Pak jsme měli štěstí.“

„Ano, velké.“

Jestli si chce hrát, má to mít. Přehodila si nohu přes nohu. „Takže nemáš v úmyslu oženit se s lady Lydií?“

„V blízké budoucnosti ne.“ Pokrčil rameny. „Možná za rok, za dva Kdo ví? Je to velice příjemná mladá dáma.“

„Velmi mladá.“

„Přestaň!“ Úplně jiným tónem pak dodal: „Dnes jsem ji políbil.“

Elf zatajila dech. „A oni tě nepřinutili, aby ses s ní okamžitě zasnoubil? To je zázrak!“

„Neříkej, že ses nikdy s nikým nelíbala. A pokud vím, zasnoubená jsi nikdy nebyla.“

„Já ovšem nejsem muž.“

„Ano, máš pravdu. V tomto ohledu to máme těžší. Vlastně je to nespravedlivé, nemyslíš?“

Usmál se na ni a Elf nevěděla, co si má myslet. Měla však z jejich rozhovoru dobrý pocit. Povídali si jako přátelé.

„Nechali nás pár minut o samotě a já ji chtěl políbit. Již několikrát jsem si ověřil, že navenek velice spořádané dámy mnohdy překvapí.“

Elf polkla a cítila, jak jí zčervenaly tváře.

„Ukázalo se, že je připravená to zkusit. Začal jsem velice jemně, ale pak jsem si dodal odvahy. Nebránila se, ale brzy ustoupila o krok dozadu.“

„Copak se jí to nelíbilo?“

„Neodmítla mě přímo, ale řekla, že raději ještě nějakou dobu počká, než někomu dovolí takové intimnosti.“

„Jednoho dne z ní bude obdivuhodná manželka.“ Elf se snažila, aby to znělo přesvědčivě, ale nepodařilo se jí to.

Pohlédl na ni. „Elf, já nevím. Nevím už vůbec nic. Připadám si nerozhodný jako dítě.“

Jeho slova zněla upřímně. Vstala a uhladila si kabát. „Útočím na tebe a ty se ještě nemůžeš bránit.“ Přišla ho osvobodit, a tak se rozhodla jednat. „Řekla ti Chastity, že jsem dostala na starost část rodinného byznysu?“

„Staráš se o nemovitosti?“ Překvapeně nadzvedl obočí.

„Ne, zabývám se textilním průmyslem.“

„Netušil jsem, že Mallorenové mají ještě jiné zájmy, než dělat mi ze života peklo.“

Elf na něho pohlédla. „Je to divné, ale Rothgar se tím zřejmě nikde nechlubí. Ano, zabýváme se obchodem a investujeme do různých průmyslových odvětví. Já mám na starosti textil. Začala jsem hedvábím“

Po chvilce se zarazila. „Bože, proč ti to vlastně všechno říkám?“

Fort se usmál. „To jsi prostě celá ty. Ale rád slyším, že se ti nová práce líbí.“

„Ano, líbí.“ Něco v jeho chování ji zneklidňovalo. Začala si nervózně popotahovat rukáv. Pak se však uklidnila, aby mohla dopovědět, co má na srdci. „Dokonalá dáma by se asi neměla zajímat o textilní průmysl. A to ještě nevíš, že mým novým koníčkem se stalo házení nožem na cíl.“ Vytáhla z boty dýku. „Přidrž mi proti zdi jednu z mých básní.“

Fort chvíli váhal, ale pak zvedl růžový svitek a natáhl paži co nejdál od sebe. „Buď tak hodná a nezapomínej, že jednu končetinu mám již zraněnou.“

„Aspoň se nebojíš, že bych tě mohla na takovou vzdálenost zapíchnout.“ Asi jsem se zbláznila, pomyslela si Elf, ale teď už couvnout nemůžu. Je to stejné jako mířit na terč. Rychle se pomodlila, hodila nůž a ten se zabodl doprostřed papíru.

„Díkybohu!“ vykřikla.

Pustil papír a poznamenal: „Kdybych věděl, že si příliš nevěříš“

Znovu se na ni usmál.

„Přátelé?“ navrhl.

Přikývla a bojovala se slzami. Vychutnávala si tu vzácnou chvíli, ačkoliv věděla, že zároveň končí něco jiného. Málem se ho zeptala, jestli si přátelé spolu mohou užívat, třeba jen tak pro zábavu, ale včas se zarazila. Pro ni by to nikdy nebyla jen zábava a jedině by se trápila.

A za rok či za dva by se Fort oženil s lady Lydií.

Udělala pár kroků, vytáhla nůž ze zdi a schovala ho zpátky do boty.

„Co bude s námi dál, Elf?“

„Nevím,“ odpověděla.

Zvláštní. Ještě před chvílí si byla naprosto jistá, že ho chce, že patří k sobě.

Pak byla přesvědčená, že ho musí osvobodit. Nyní nevěděla

vůbec nic.

Natáhl k ní ruku. „Polib mě, Elf. Hrabě z Walgravu se ještě nikdy nelíbal s lady Elf Mallorenovou.“

Posadila se na okraj úzké postele. „Ani teď se mu to nepodaří. Zase jsem v přestrojení.“

„Co je opravdové a co přestrojení?“

Elf na něho hleděla. Hlavu měl položenou na sněhově bílém polštáři, vlnité vlasy mu splývaly k ramenům. Pak se zasmála.

„Co je zase?“ zeptal se rezignovaně, ale v očích mu pobaveně zablýsklo.

„Já jen, že když tu tak sedím v mužských šatech, vypadám jako zamilovaný nápadník, který se chystá vrhnout na rozechvělou pannu.“

Zamrkal řasami. „Jsem připravená křičet, pane. Ale můžete mě políbit.“

„Jestli začneš křičet, budu se s tebou muset oženit.“ Pomalu se k němu sklonila a políbila ho na rty.

Měl pravdu. Ještě nikdy se takhle nelíbali, upřímně a beze spěchu. Opřela se o ruku a druhou mu zabořila do vlasů.

Objal ji kolem krku a přitáhl k sobě.

Málem se na něho vrhla, ale pak se ovládla. Teď na to není vhodná doba. Odtrhla se od jeho úst, narovnala se a vstala. Vysekla hlubokou poklonu.

„Au revoir, monsieur le comte.“

Pak se otočila a odešla, aby nepodlehla vlastní slabosti.

20

Balík dorazil těsně před Vánocemi.

Zastihl Elf uprostřed posledních příprav na vánoční maškarní ples, který již tradičně uprostřed prosince pořádali v Rothgarově opatství. Sloužící a rodina strávili celý den sbíráním větví. Nyní je zdobili červenými a zlatými mašlemi a rozvěšovali po domě jmelí.

Služebnictvo zpívalo koledy a Elf viděla, jak ti mladší schovávají do kapes ořechy a pomeranče. Dnes je však všechno dovoleno.

Elf odložila balík stranou a začala rozdávat pokyny komorným, které na větve upevňovaly pozlacené ořechy.

Najednou uslyšela dětské zavýsknutí. Otočila se a spatřila Porcii s pětiměsíčním synkem v náručí. Rusovlasá Porcie byla velice štíhlá a drobná a její syn rostl jako z vody, takže se zdálo, že ho již nemůže unést. Elf sice věděla, že Porcie je silnější, než na první pohled vypadá, ale přesto jí dítě vzala. Vysloužila si za to úsměv od matky i malého Francise. Nosila chlapečka po hale a ukazovala mu pozlacené ozdoby a červené mašle.

„Elf,“ ozvala se Porcie, „ten balík je od Forta.“

Elf se pomalu otočila. Už se naučila na Forta nemyslet.

Nyní se jí však rozbušilo srdce.

Krátce po jejich posledním setkání odjel na své panství do Dorsetu. Ve stejnou dobu odcestovali Cyn s Chastity do Portsmouthu, odkud krátce nato odpluli do Nového Skotska. Jejich první dopis byl radostný, jen Cyn se trochu zlobil, když vpůli plavby zjistil, že jeho manželka je těhotná a snažila se to před ním zatajit.

Elf se tedy musela rozloučit s bratrem, ale brzy se rozptýlila v Candlefordu, kam se rozjela, aby přivítala na svět Porciina a Bryghtova syna.

Po nějaké době si uvědomila, že se jí více stýská po Fortovi než Cynovi.

To bylo špatné znamení, protože Fort se ji ani jednou nepokusil kontaktovat.

Poté, co Chastity odjela, neměla o hraběti z Walgravu žádné zprávy. Až později se dozvěděla, že odcestoval do Itálie.

Vlastně jí mohlo být jedno, zda je dělí sto mil nebo pět, ale nebylo. Musela se hodně přemáhat, aby zůstala veselá, ale jelikož nechtěla bratrům přidělávat starosti, tvářila se, jako by vše bylo v naprostém pořádku.

Svým způsobem je šťastná.

Věnuje se práci, která jí přináší uspokojení, schází se s přáteli a příbuznými, je oddanou tetičkou. První tkalci hedvábí se přestěhovali do Norwiche a obchod prosperuje.

Minulý týden odjela do Londýna na vánoční oslavu do starobince poblíž Harrisonova přístaviště. Dibby Cutlowová vládla dalším sedmi obyvatelům, kteří zde našli nový domov.

Král byl tak laskav a dovolil, aby starobinec pojmenovali po jeho novorozeném synovi. Poslední dobou si Malloreny velice oblíbil. Měl velkou radost, když se dozvěděl, že Porciin a Bryghtův Francis se narodil v tentýž den jako jeho syn. Už nyní plánoval, jak se hoši spřátelí.

Bryght bručel, že v tom má určitě prsty Rothgar.

Ten však jen poznamenal, že když se jim to nelíbí, měli si dítě pořídit jindy.

Bute s Grenvillem otevřeně bojovali o moc a královu přízeň, a proto si král Jiří ještě více oblíbil markýze z Rothgaru, který po něm nic nechtěl. Právě nyní byl král s královnou a jejich synkem na návštěvě v Rothgarově opatství a těšili se na maškarní bál.

Elf měla ještě hodně práce, a tak vrátila Francise matce a zadívala se na balík od Forta.

Příliš se jí nechtělo ho otvírat. Podařilo se jí se vším vyrovnat a chtěla, aby to tak zůstalo. Přesto však požádala komornou o nůžky a přestřihla provázek. Zvedla víko a objevila šarlatově červené pruhované šaty.

„To je maškarní kostým,“ řekla Porcie. „Trochu nevkusný.“

„A nevhodný. Dnes večer si ho vzít nemůžu.“

„Mohla bys jít za prostitutku z Covent Garden.“

Elf zrudla a rychle krabici zavřela. Nemohla pochopit, že se jí tak divoká barevná kombinace mohla líbit. Proč jí však Fort ty šaty poslal? Zřejmě aby se jich zbavil.

„Vypadá to, že Fort je zpátky ve hře,“ ozvala se Porcie a Elf se znovu rozbušilo srdce. To ji nenapadlo. „Poslalas mu pozvánku?“ „Určitě ano, ale jen ze slušnosti“ Elf zachvátila panika. Snad sem nepřijde! A proč ne? Možná chce přijít.

Ne, to určitě ne. Nesmí si dělat hloupé naděje, zbytečně by se pak trápila.

„Když přijde, tak přijde,“ řekla rychle a věděla, že jestli se tu večer objeví mnich v černé kutně, určitě na ni přijdou mdloby.

Odnesla balík do svého pokoje a přivolala Chantal. Podala jí krabici a pobaveně se zasmála, když ubohá komorná nevěřícně vykřikla. „Mylady ne. Prosím!“

„To víš že ne. Ale nevyhazuj je, Chantal. Mám na ty šaty hodně vzpomínek.“

Elf se otočila a zadívala se na svůj dnešní převlek, volné šaty z hnědého a žlutého hedvábí byly ušity tak, aby se daly nosit bez korzetu a obručí. Ke kostýmu patřila průsvitná křídla.

Maska na obličej byla rovněž žlutohnědá, doplněná křehkými zlatými tykadly.

Dnes večer se z ní stane vosa.

V den maškarního plesu nepořádali formální večeři, ale Elf a ostatní členové rodiny, Porcie, Bryght, Brand a Rothgar, obdrželi pozvání, aby povečeřeli s králem, královnou a několika dalšími hosty. To však vyžadovalo grande toilette a Elf si vybrala tmavě modré hedvábné šaty s širokou spodničkou, zdobené stříbrnou výšivkou a krajkou.

Dnes večer jí do řeči nebylo. Zato král s královnou si chtěli povídat o dětech. Porcie s Bryghtem s nimi na toto téma živě diskutovali, aniž by naznačili, že jejich dítě je ještě hezčí a chytřejší než malý princ Jiří.

Elf seděla mezi lordem Hardwickem a lady Charlottou Fincho vou. Oba byli příjemnými společníky, ale Elf nedokázala spolknout jediné sousto.

Přijde?

Co bude mít na sobě?

Proč jí ten kostým poslal? Měla by si ho obléct? Ne, nevezme si ho. Ty šaty patří do jiného života. Co když ho však zajímá jen Lisette?

Hned po večeři se běžela převléct do vosího kostýmu. Čím dříve bude oblečená, tím dříve ples začne a tím dříve se dozví svůj osud.

Rychle ze sebe strhla šaty, korzet i obruče. Oděná jen do bílého hedvábného kombiné se zadívala do zrcadla a vybavil se jí výjev, který kdysi spatřila v jiném zrcadle.

Když se za ní náhle objevila Chantal v tmavých šatech, vyděšeně vykřikla.

„Mylady! Co se děje?“

Elf si položila ruku na prsa. „To jsou nervy, Chantal. Neptej se proč, ale jsem dnes večer neklidná. Pojď, ať jsem co nejdříve připravená.“

Svlékla si bílé kombiné a vyměnila ho za hedvábí tělové barvy. Pak si přetáhla přes hlavu žlutohnědé šaty, vybarvené podle jejího vlastního návrhu. Sukně jí vlála kolem nahých lýtek a na nohy si obula jednoduché sandály v řeckém stylu.

Zkoušela si šaty již několikrát, ale nyní jí připadaly příliš odvážné. I ty nejsmělejší prostitutky nosí korzety a obruče.

Přejela si dlaněmi po bocích. Pod tenkou látkou se jí rýsovaly bradavky. „Co myslíš, Chantal?“

Komorná překvapeně zamrkala. „Mylady, vypadáte kouzelně. Všichni budou očarováni.“

„Nezdá se ti to poněkud odvážné?“

Komorná ji rázně otočila od zrcadla. „Vůbec ne. Počkejte, až uvidíte víly. A teď se posaďte a já vám nasadím křídla a masku.“

Elf si pamatovala dámu, kterou v létě viděla ve vauxhallských zahradách, Titánii, jež měla problémy s křídly u svého kostýmu –, a tak vše probrala s lidmi z divadla a navrhla si křídla sama. Především chtěla, aby nebyla těžká a nepřekážela jí. Chantal jí na záda připevnila drátěnou konstrukci potaženou lehoučkou látkou. Elf téměř nic necítila. Vstala a udělala několik tanečních kroků. Křídla se nekymácela ani se neuvolnila.

„Výborně!“ vyhrkla a odvážila se znovu pohlédnout do zrcadla. Vypadala hezky.

„Posaďte se, mylady,“ pobídla ji Chantal. „Ještě nemáte masku.“

Maska jí zakrývala horní polovinu obličeje a patřila k ní i zlatá krajková čepička s tykadly. Elf se na sebe ještě jednou podívala a usmála se. Je to opravdu nádherný kostým a jako celek velice působivý. Každý musí hned poznat, za koho se převlékla.

„Cest bien,“ pronesla tiše.

„Bien sůr, mylady,“ řekla Chantal.

Vše bylo dokonale připraveno.

Elf neklidně kráčela prázdnými komnatami do velkého tanečního sálu, ozdobeného chvojím a pentlemi. Panovalo zde pološero, které mělo místnosti dodat nádech tajemná, ale jeden kout byl jasně osvícen. Stál v něm nový automat.

Naprosto jiný než ten, který Rothgar se Cynem nechali vybuchnout před královským palácem. Tohle byl stříbrný strom s pestrými emailovými lístky. Na každé větvičce seděl drobný opeřený ptáček, některý v hnízdě, jiný se připravoval k odletu. Pod stromem seděli pastýř a pastýřka a opírali se o kmen.

Elf našla tlačítko a uvedla stroj do chodu. Ozval se ptačí zpěv a ptáčci ožili. Někteří jen otáčeli hlavičkami či otvírali zobáky, ale jiní se i protahovali a mávali křídly. Pak se probrali k životu i pastýř s pastýřkou. Muž položil ženě ruce na ramena, oba otočili hlavy a jejich rty se na krátký okamžik spojily.

Potom se zase vrátili do svých původních pozic a strom utichl.

„Myslíš, že proklínají hodináře, který jim dal tak krátký život?“

Elf se prudce otočila a spatřila Forta. Působil téměř odtažitě, ale pak se široce usmál.

Elf si ho hladově prohlížela. Dnes večer nebyl převlečený za mnicha. Co to znamená? Černé barvě však zůstal věrný. V lesklém saténu vypadal jako renesanční hrdina.

Za koho se to vlastně převlékl? Za atentátníka? Už se ho na to chtěla zeptat, ale nevěděla, kde začít.

Vytáhl z kapsy malou lebku. „Jsem zasmušilý Dán.“ V očích mu vesele zablýsklo a Elf se kousla do rtu, aby se nerozesmála.

„Doufám, že Rothgara nevidíš jako hříšného strýce.“

„Spíše jako nepřívětivého Laerta či moralizujícího Polonia.“ Obdivné si ji prohlížel. „Moc rád vidím, že ses neuchýlila do kláštera, Vespo.“

„Jen k dobročinnosti.“ Odstoupila od automatu a všimla si Porcie, jež se přestrojila za královnu Alžbětu. Nervózně nakukovala dovnitř, pak náhle zmizela a Elf zaslechla mužský smích. To si Bryght určitě svou ženu dobíral, že si dělá takové starosti.

Jsou tam snad všichni, aby se ujistili, že jí Fort neublíží?

Chytila ho za ruku, spiklenecky na něj mrkla a zatáhla ho za zástěnu ozdobenou borovými větvemi. Za ní se skrývaly boční dveře vedoucí do chodby.

Spěchající sluhové jim uskakovali z cesty a Fort se zeptal: „Můžu ti položit několik otázek?“

„Jen jednu.“

Zastavili se u úzkého schodiště. „Jsi šťastná?“

Elf se otočila. Co mu má odpovědět? Kdyby řekla ano, mohl by si to vyložit tak, že nechce nic měnit, že o něho nestojí. Nakonec však přiznala upřímně: „Ano. Vlastně jsem.“

Nahoře otevřela dveře do chodby.

„Kam jdeme?“

„Jen jedna otázka, pamatuješ?“

„Já jen, že jsem si nevzal kord a nacházím se v doupěti Mallorenů.“

„Ještěže Cyn je na druhé straně oceánu.“ Otevřela dveře do svého pokoje.

„Za což jsem mu upřímně vděčný.“ Zavřel za nimi. „Nepřišel jsem tě svést, Elf.“

Bolelo to, a tak mu ránu vrátila. „To jsem ani nečekala. Děvku jsem ti už dělala v docích.“

Zavřel oči. „Vidím, že jsem tvým dlužníkem.“

Ach bože, ten její nenapravitelný jazyk! Chytila ho za ruku. „Ne! Jsem prostě jen nervózní. Nevšímej si mě.“

Usmál se. „To je nemožné. Tvůj maškarní kostým se nedá ignorovat. Nikdy mě nenapadlo, že hmyz může vypadat tak svůdně.“

Elf zčervenala. „Tolik jsi mi chyběl. Proč jsi vlastně přišel?“ Políbil

jí ruku. „Však uvidíš.“

Objal ji a políbil, jemně a přátelsky –, ale Elf okamžitě pocítila vzrušení.

Přejížděl jí rukama po hedvábných šatech. „Tohle jsou proklatě nebezpečné šaty, Vespo. Zvláště pro muže, který žil tak dlouho v celibátu“ Přejel palcem po bradavce zakryté jen dvěma vrstvami tenké látky.

Elf ztuhla a natáhla k němu ruce. Fort ji však pustil a ustoupil dozadu. „Ne. To by bylo příliš snadné. Musíme si promluvit o vážných věcech.“

To znělo zlověstně. Přišel, aby si s ní všechno vyjasnil, než se ožení s Lydií?

Než mohla promluvit, dodal: „Upřímně. S odhalenou tváří.“

Vtom ho pochopila. „Ty se chceš sejít bez masek?“

„Ano. Jako Vespě ti to sice velice sluší, jako Lisette jsi velmi přitažlivá a jako muž vypadáš kouzelně, ale vzhledem k tomu, že si s tebou chci vážně promluvit, musíš být sama za sebe.“

„Sejdeme se nazí ve sklepě?“ Klidně by to udělala, kdyby chtěl. Každopádně jeho slova zněla nadějně.

Zasmál se a zakroutil hlavou. „Ne, ale jako lord a lady, jako Elf a Fort.“

Elf se na chvíli zamyslela. Fort má pravdu. Život není jen hra a vášeň. Potřebují si promluvit. „Kdy?“

„Kdy jindy než za úsvitu?“

„Na vzdálenost dvaceti kroků?“

V očích mu pobaveně zablýsklo. „To bychom na sebe museli křičet. Můžeš však vybrat zbraň, ale na nůž rovnou zapomeň.“

„Co bys říkal pravdě?“ Přikývl. „A místo?“

„Samozřejmě tady.“

„Co jiného jsem od tebe mohl čekal. Budu se muset spoléhat, že mě ochráníš před běsnícími Malloreny.“

Vyklouzl z pokoje a Elf se zhroutila do křesla. Je zpátky, pomyslela si, a zdá se, že se uzdravil. Umí se smát a radovat ze života. Dokáže to však i s ní?

Maškarní ples se vyvedl. Král s královnou byli oblečeni jako pastýř a pastýřka na mechanické hračce. Když Rothgar králi předal vánoční dar, Jiří radostně zatleskal a od té chvíle se strojek téměř nezastavil.

Fort zřejmě odešel, za což mu byla Elf vděčná. Moc ráda by si s ním zatancovala, ale už tak jí dělalo problémy soustředit se na všechny praktické záležitosti. Nemohla se dočkat, až ples skončí a vyjde slunce. Kdyby tak mohla pohnout časem!

Měla radost, že na ples přijela i Amanda se Stephenem, protože Amanda s Porcií byly jediné, které jí rozuměly. Ani ony však nemohly vědět, co má Fort v úmyslu tentokrát.

O půlnoci se všichni odmaskovali a navzájem obdivovali své kostýmy. Elfina křídla měla velký úspěch. Kéž by s jejich pomocí mohla odletět do budoucnosti.

Ve dvě ráno se hosté začali rozcházet a právě tehdy ji lord Ferron požádal o ruku. Aspoň že tentokrát nebyl v tóze, ale v kostýmu harlekýna. Elf ho taktně odmítla a přemýšlela, zda svého rozhodnutí jednou nebude litovat.

Jestli má Fort v úmyslu ukončit veškeré její naděje, pak možná časem zatouží i po ubohé náhražce. Došla totiž k názoru, že si manžela a děti moc přeje

Ale ne. Nebylo by správné, kdyby se provdala a přitom milovala někoho jiného. Možná časem na Forta zapomene a bude schopna dát své srdce jinému muži.

Sál se již skoro vyprázdnil a Elf se pustila do práce.

Vyprovázela hosty, kteří bydleli poblíž, dohlížela na vydávání plášťů a kabátů. Našla několik odložených hůlek a jeden roztržený perlový náhrdelník. Také objevila pár společensky unavených mladíků a přikázala sloužícím, aby se o ně postarali.

Padla na ni únava, ale věděla, že by stejně neusnula.

Několikrát narazila na Rothgara, který se rovněž staral o to, aby večírek skončil stejně dobře, jako začal. Když se rozhostilo ticho, pozval ji do své pracovny a nalil oběma víno.

Zvedl sklenici k přípitku. „Jako vždy jsi vše zařídila naprosto dokonale, Elf.“

„Ty sis také nevedl špatně. Řekla bych, že krále tvůj dárek velice potěšil.“

„Zřejmě ano, protože si ho hned nechal odnést do svého pokoje. Myslím, že chudák královna se dnes v noci nevyspí.“

„To asi ne,“ souhlasila Elf. „Zaslechla jsem, jak jí král šeptá, že má v úmyslu zajít dále než ten nesmělý pastýř pod stromem.“

„Zdá se, že tu bude ještě veselo.“

Elf viděla, že sám nezačne, a tak to udělala ona. „Fort je tady.“

„Vím o tom.“

„Vypadá to, že je na tom mnohem lépe.“

„To rád slyším.“

„Mám s ním za úsvitu schůzku.“

Rothgar odložil skleničku. „Byl bych nerad, kdyby v mém domě zemřel další Walgrave.“

„Nehodláme spolu bojovat!“ namítla Elf se smíchem. „Tedy aspoň ne zbraněmi.“

„Slova mohou také zranit, drahá. Dávej si pozor na jazyk, ať nerozjitříš staré rány.“

Odvrátila pohled. „Beyi, nevím, o co mu jde. Tvářil se docela záhadně.“

„A víš aspoň, co chceš ty?“

Pohlédla na něj. „Ano. Chci jen jeho, ale pouze pod podmínkou, že se mnou bude šťastný.“ Neklidně si přejela dlaní po šatech. „Myslím, že se půjdu převléknout, aby si Chantal mohla jít lehnout. Fort si přeje, abychom tentokrát odložili masky a přestrojení.“

„To zní rozumně. Bon chance, sestřičko.“

U dveří se Elf zastavila a ohlédla se přes rameno. „Beyi, mohl bys mi upřímně říct, co si o tom myslíš?“

„Já? Se mnou to přece nemá vůbec nic společného. Ale jestli se s tebou bude chtít Walgrave oženit, budu rád, když spolu najdete štěstí. Ublížili jsme mu, ale naše nepřátelství již skončilo.“

„Myslím, že by do naší rodiny dobře zapadl.“

„Máš pravdu. To ho ostatně činilo tak nebezpečným.“

Když Elf otevřela dveře, dodal: „Jestli projeví zájem stát se členem naší rodiny, pak mu řekni, že dostane na starosti divizi vína a alkoholických nápojů.“

Elf se hlasitě rozesmála a běžela nahoru do svého pokoje.

21

Elf dováděla unavenou Chantal k šílenství, protože se stále nemohla rozhodnout, co si má na důležitou schůzku obléci. V čem bude vypadat jako typická lady Elfled Mallorenová? Cítila pokušení uchýlit se do bezpečí nenápadných barev a drobných vzorečků. Možná právě takhle si ji Fort představuje. Koneckonců s výjimkou pikniku u lorda Coalporta ji v ničem jiném neviděl. Nová garderoba však lépe vystihovala její osobnost. Nevezme si nic honosného. To by se nehodilo a navíc má před sebou ještě několik hodin čekání. „Mylady! Proč si nechcete jít lehnout?“

„Nebuď zvědavá, Chantal. Mám k tomu své důvody.“

Jantarové šaty hned vyloučila. Nechtěla vypadat jako vosa. Co ty smetanově bílé s černými a zlatými ozdobami?Nebo raději ty modročervené? Jasně modré s vyšívaným lemováním? Nakonec si vybrala jednoduché zelené s širokou spodničkou. Přesně něco takového by si oblékla ve všední den, a zelená je navíc barva naděje. Jakmile byla hotová, poslala Chantal do postele a sama se uvelebila na lenošce u okna. Už se nemohla dočkat rána. Příroda si však nedá poroučet a v prosinci nevyjde slunce dříve než v osm hodin, ani na rozkaz Mallorenových. Nakonec usnula a probudily ji sluneční paprsky, které jí dopadaly přímo do obličeje. Elf zamrkala a spatřila Forta, sedícího na sedátku před ní. Na sobě měl jezdecké kalhoty, dlouhou bezovou vestu a „Už hodně dlouho jsem neviděl východ slunce,“ řekl a zadíval se na zlatavou oblohu. „Je to velice působivý pohled.“

Posadila se a promnula si oči. „Myslela jsem, že patříš k mužům, kteří uléhají za úsvitu.“

„Tyhle divoké časy mám už dávno za sebou.“ Tázavě na ni pohlédl. „Chceš naše setkání odložit?“

„Ne.“ Elf vstala a šla si nalít vodu.

„Vlastně jsem podváděl,“ řekl Fort, „už jsem stačil posnídat.“

Počkal, až se Elf vrátí, a dodal: „S Rothgarem.“

Elf se posadila. „Myslela jsem, že se do toho nebude plést.“

„Třeba neodolal. Ale možná se ani do ničeho nepletl.“

Elf mu nevěřila. „O čem jste spolu mluvili?“

Zamyslel se. „O situaci v Portugalsku a západní Indii. O obrazech, které jsem koupil v Itálii. A také jsme probírali, jak bych se mohl nejlépe zbavit několika římských senátorů, kteří straší ve vstupní hale mého domu. Neměla bys o ně zájem?“

Elf zakroutila hlavou. „Ne, děkuji.“ Vrhla na něho zkoumavý pohled. „Neptal se tě na víno a alkohol?“

Zatvářil se udiveně. „Ne. Ačkoliv jsem pochopil, že by rád koupil vinici v Portugalsku.“

„Je to možné. Ale já mám dost práce s hedvábím.“

„Vysvětlil mi, jak váš rodinný byznys funguje. Znělo to docela zajímavě. Vzhledem k tomu, že se musím postarat o Victora, docela by mě to lákalo.“

Elf už to nevydržela. „A co lady Lydia?“

„Myslím, že by ji podnikání nebavilo.“

„Víš, jak to myslím!“

Chvíli na ni hleděl a Elf zatajila dech. „Je příliš mladá,“ řekl konečně, „a já nechci tak dlouho čekat.“

To jí nestačilo. „Určitě bys počkal, kdybys věděl, že je pro tebe ta pravá.“

„Asi ano. Pověz mi, co je pro tebe v poslední době nejdůležitější?“

„Cože?“

Ty, pomyslela si.

„Elf, skoro se neznáme.“ V očích mu zablýsklo. „Co když máš v oblibě sborový zpěv a dušená srdíčka?“

„Ty snad ne?“

„Doslova je nesnáším.“

„Pak se jich kvůli tobě vzdám.“

„Aha,“ pronesl s předstíraným smutkem, „a pak budu muset po zbytek života poslouchat, jak ses kvůli mně musela vzdát toho, co ti bylo nejdražší.“

„Nemám ráda ani sborový zpěv, ani dušená srdíčka.“

„Tak mi pověz, co je ti drahé?“

Ty, pomyslela si znovu, ale věděla, že mu bude muset odpovědět.

„Nejraději mám pochopitelně svou rodinu. A práci.“ Věděla, že s tou by mohl být problém. Fort býval konvenční muž. „Je pro mě velice důležité podílet se na rozšiřování rodinného majetku. Je to zajímavé a vzrušující.“

Neprotestoval, a tak pokračovala: „Trénuji střelbu z pistole a hod nožem na cíl a většinou chodím ozbrojená. Líbí se mi, že nejsem zcela závislá na ostatních.“

Stále se tvářil klidně.

„Chystám se vydat brožurku s informacemi, jak předejít nechtěnému těhotenství. Ale neboj se, rozšiřována bude velice diskrétně. Vzhledem k tomu, že mnoho žen ještě stále neumí číst, museli jsme ji doplnit názornými ilustracemi, ale“

„Takže pak hodláš otevřít školu?“ zeptal se. „Tohle všechno děláš s Rothgarovým vědomím?“

„Je to pro tebe důležité?“

„Vlastně ani ne. Jsem jen zvědavý.“

„Ano. Ale nenechala bych se odradit, ani kdyby protestoval. S tou brožurkou mi pomáhá Sapfó.“

„To ovšem znamená, že Rothgar musí souhlasit.“

„Snad si nemyslíš, že ti dva spolu něco mají?“

„Kdepak.“ Smutně se usmál. „Začal jsem k ní chodit na truc otci. Spoustu věcí jsem dělal jen proto, abych ho provokoval. Pak jsem hledal způsob, jak ublížit Rothgarovi. Myslím, že to Sapfó věděla. Nebránila mi v dalších návštěvách, ale Rothgara jsem u ní nikdy nepotkal. Postupem času jsem se naučil obdivovat dobrou hudbu a poezii, a také jsem si oblíbil chytré ženy. Mám nepříjemné tušení, že mě Sapfó nenápadně vzdělávala.“

Elf nevěděla, co má říct. Zřejmě měl pravdu.

„Ještě ses zapomněla zmínit o starobinci,“ připomněl jí. „Navštívil jsem paní Cutlowovou.“

„Ano. Když jsem se tehdy dozvěděla, že jí dáváš korunu týdně, hrozně jsem se na tebe rozzlobila,“ řekla a napila se vody. „Udělal jsi to ze soucitu nebo abys mě vyprovokoval?“

Zamyšleně se zadíval ven do zahrady. „Už si přesně nevzpomínám, jak to tehdy bylo.“ Pak se však prudce otočil. „Tys na ni zapomněla.“

„Připouštím,“ přikývla. „A teď mi pověz, co je důležité pro tebe?“

Pohlédl jí do očí. „Má rodina. Chastity s Verity jsou šťastně vdané, takže mi ještě zbývá postarat se o Victora. Naštěstí to vypadá, že ho minulost nepoznamenala jako nás. Také musím dohlížet na panství a napravit otcovy chyby. Například je neuvěřitelné, kolik ten blázen utratil za dary pro krále.“ Smutně se usmál. „Skromná žena se zájmem o obchod by se mi docela hodila.“

Elf se rozbušilo srdce. „Skromná? Zapomínáš, že jsem Mallorenová.“ Pak se zarazila a napadlo ji, jestli trochu nepředbíhá události.

Nechal její poznámku bez povšimnutí. „Předpokládal jsem, že s tvým věnem si občasné výstřelky budeš moci dovolit. Chceš říct, že do manželství nepřineseš bohatství?“

Elf už to nevydržela. „Chceš říct, že si mě vezmeš?“

Rozhostilo se ticho. Řekne ne?

Po chvilce se Fort pousmál. „Byl bych nerad, kdyby to skončilo tragédií. Připouštím, že mám stále trošku strach“ Seskočil však ze sedátka a poklekl před ni. „Nejdražší Elf, po dlouhém a pečlivém zvažování jsem došel k názoru, že jsi jediná žena, která mě může učinit šťastným. Vezmeš si mě?“

Vložila mu ruku do natažené dlaně, ale pak se zamračila. „Zní to skoro váhavě.“

„Opravdu? To je mi líto.“ Políbil jí ruku a pohlédl do očí. „Jsem nervózní. Skoro vyděšený. Nezapomínej, že jsi Mallorenová. A přesto tě chci. Zjistil jsem to, když jsem srovnával Lydii s tebou. Pochopil jsem však, že nejprve si musím udělat pořádek v hlavě, abych mohl učinit konečné rozhodnutí. Jestli odmítneš, pochybuji, že se ožením s jinou ženou.“

Elf ho objala kolem krku. „Také jsem nervózní. Bojovali jsme spolu tak dlouho, že už nepoznám, kdy mluvíš vážně a kdy ne. Ale teď mi něco řekni. Kdy tě poprvé napadlo“

Společně se usadili na pohovku a vzpomínali na vzájemná setkání, hořká i sladká.

„Víš co,“ řekl nakonec a objal ji kolem ramen, „ještě jsi mi neřekla, zda mou nabídku k sňatku přijímáš.“

Elf dala ruku do kapsy. „Podej mi levou ruku.“

Poslechl ji a překvapeně nadzvedl obočí, když mu na prsteníček navlékla prsten s vyrytou vosou. „Teď jste můj, monsieur le comte.“

Se smíchem se zmocnil její levé ruky a také vytáhl prsten. „Musíš se mnou pořád soupeřit?“

„Asi ano.“ Elf nemohla odtrhnout oči od krásného smaragdu. „Udělala jsem dobře, když jsem si vybrala zelené šaty. Zelená je barva naděje.“ Zvedla k němu uslzené oči. „Forte, tolik tě miluji, že mě to až děsí. Jsem Mallorenová a Mallorenové jsou zvyklí mít svůj život pod kontrolou.“

„Pochopil jsem tvé varování. Nebudu tě bít, když se mi nepodrobíš.“

„Ne, to opravdu nebudeš.“

Zasmál se a políbil ji na rty. „Elf, válka skončila. Mám tě rád takovou, jaká jsi. Jsem přesvědčený, že spolu vyjdeme.“

Znovu ji políbil, tentokrát vroucně a dlouze.

Konečně se od sebe odtrhli. Slunce již stálo vysoko na obloze a Elf věděla, že oba touží po tomtéž. Ale budou muset počkat.

„Kéž by to bylo co nejdřív,“ řekla.

„Co takhle dnes?“

Se smíchem se k němu přitiskla. „To bychom museli mít zvláštní povolení.“

„Já ho mám.“

Překvapeně na něho pohlédla. „Vidím, že nedostatkem sebevědomí netrpíš.“

„Jen jsem byl připravený na všechno. A také jsem si říkal, že není možné, abys mé city neopětovala, když mě to k tobě tolik táhne.“

„Stejný pocit jsem měla posledních šest měsíců.“

Nebyla to stížnost a Fort odvětil: „Kdybych nebyl v zahraničí, přijel bych dříve. Mnohem dříve. Pořád jsem na tebe musel myslet.“

Znovu se začali líbat. „Dnes by to opravdu nebylo špatné,“ zašeptala.

Rázně vstal a pomohl jí na nohy. „Tak proč ne? Pro Malloreny přece nic není nemožné. A myslím, že pro naši rodinu to platí také. Dům je plný hostů. Můžeme mít velký obřad, nebo se nechat oddat v malém kostelíku ve vesnici. Co bys chtěla, lásko?“

Nemohla se nabažit jeho modrých očí a úsměvu.

Tebe.

„Kostelík zní lákavě,“ řekla. „Ale jsem Mallorenová, tak bych dala přednost velkému obřadu se spoustou hostů.“

A tak se i stalo.

Krále s královnou další rychlá svatba v rodině Mallorenú pobavila. Hosté pozdrželi odjezd a zúčastnili se svatebního obřadu, po kterém následovala slavnostní snídaně, na níž se podávala neobvyklá jídla. Většinou se jednalo o zbytky včerejšího pohoštění.

Fort s Elf stáli ruku v ruce a snažili se nedat na sobě znát, že umírají touhou. Jsou všichni novomanželé tak nedočkaví? přemýšlela Elf.

„Tak to byl přece jen Hamlet,“ řekl Fort.

„Amanda tvrdila, že jsme jako Romeo a Julie.“ Elf poděkovala buclaté vévodkyni za srdečné blahopřání.

„Hloupý příběh.“

Konečně jsou manželé. Hosté se najedli a chystali se k odjezdu. Ještě chvíli to musí vydržet. „Pak zase říkala, že jsme jako Benedick a Beatrice.“

„To už je lepší, ale pořád to není ono.“ Oba se krátce rozloučili s odcházejícím párem.

„Tak která hra by se ti líbila?“

„Co kdybychom vymysleli novou? Veselé Vánoce i vám, sire Charlesi. Ano, máte pravdu, svatba narychlo má něco do sebe. Člověk si ušetří spoustu starostí. Bon voyage.“ Fort se obrátil zpátky k Elf. „Docela by se mi zamlouvala lehčí komedie s několika vážnějšími myšlenkami. Konec však musí být každopádně šťastný.“

„Tak to zkusme,“ navrhla Elf. Chvíli přemýšlela a pak zarecitovala: „Odvážný Fort a výřečná Elf mávají hostům u dveří, v myšlenkách však již skáčou do peří.“

„Už jsem slyšel lepší verše.“

„Tak se předved!“ Elf se otočila, aby na rozloučenou políbila tetu Kate.

„Během těch večerů u Sapfó jsem přece musel něco pochytit,“ zabručel. „Svatební slib vyřčen byl, jídlo schováno na neděli, nevěsta s ženichem plácají nesmysly, protože už se vidí v posteli.“

Elf zápasila se smíchem. „Není to špatné, ale ještě to postrádá eleganci. Děkuji vám, lady Garstangová. Veselé Vánoce. Svatební slib vyřčen byl, Fort s Elf jsou svoji, plácají nesmysly, pokukují po loži z chvojí.“

„Možná sis nevšimla, ale teprve odbilo poledne.“

„Já vím, ale zdá se, že všichni urození hosté již odjeli.“

Podívali se na sebe a náhle zvážněli. „Tak pojďme,“ řekl Fort. „Rychle utečme, než si s námi bude chtít někdo povídat nebo zahrát karty.“

Cítili se jako provinilé děti, když utíkali po schodech nahoru do Elfina pokoje. V krbu hořel oheň a postel byla rozestlaná.

„Ještě jsem se tě nezeptal, kam bys chtěla jet na svatební cestu.“ Fort se opřel o dveře jako předchozího večera. „Musím tě varovat, dámo, přišel jsem tě svést.“

„Já vím. Saténové kalhoty neskryjí vůbec nic.“

Hlasitě se rozesmál.

Oba byli netrpěliví, ale chvíli jim trvalo, než ze sebe svlékli všechny vrstvy oblečení. Stáli proti sobě nazí v paprscích zimního slunce. Elf natáhla ruku a rozpustila mu vlasy.

„Takhle se mi líbíš nejvíce. Ačkoliv v černém hedvábí také nevypadáš zle.“

„Jsem moc rád, že se ti líbím.“ Chytil ji za ruku a zatočil s ní jako při tanci. „Uvědomuješ si, že jsem tě nahou ještě neviděl? Jsi dokonalá.“

„Nechal jste se zaslepit láskou, mylorde.“

„Asi máš pravdu. Ale stejně jsi krásná, zlatá úplně všude. Slunce ti moc sluší. Zatancuješ mi v létě v lese?“

Elf se při té představě začervenala. „Ale jen pod podmínkou, že budeš také nahý.“

„Znám břeh řeky, petrklíči obsypaný, mateřídouškou, mdlými fialkami… Možná je nakonec naší hrou Sen noci svatojánské.“

Elf ho stáhla na postel. „Ne, to si nemyslím. Ale teď mi ukaž něco jiného. Něco báječně hříšného“