Patricia Cabot

Prolog

Oxford, Anglie, prosinec 1869

Úplněk, vznášející se nad vysokými zdmi univerzity, ozařoval mladíkovi cestu tak jasně jako plynová lampa.

Ano, plynové lampy tam samozřejmě byly také. Ale ve svitu bílé měsíční koule se jejich žlutavé poblikávání jevilo jako zbytečné. I kdyby v celé Anglii všechny plynové lampy zmizely, opozdilci, zaneprázdnění v noci jako on, by se mohli v úchvatné měsíční záři lehce pohybovat i bez nich.

Třeba to způsobuje jen jeho opilost. Měsíc se patrně nijak neliší od kteréhokoliv jiného a mladík je jen příliš omámený nadměrnou konzumací whisky během hry. Skutečným důvodem, proč se mu tak snadno daří najít cestu v půlnoční tmě, je prostý fakt, že už tudy dřív prošel bezpočtukrát. S měsíční září to zřejmě nijak nesouvisí.

Vskutku se ani nemusel dívat, kam jde. Nohy ho nesly správným směrem samy. Dokonce se při chůzi dokázal soustředit i na další věci asi tak, jak se v tomto stavu mohl na něco soustředit. Kromě značného chladu ho tedy trápila otázka: kde u všech čertů sežene peníze.

Ne že by cítil povinnost nutně je vracet. Karty byly bezpochyby označené. Jak jinak by během tak krátké

doby mohl tolik prohrát? Je vynikající hráč. Skutečně výtečný. Karty musely být zcela jistě označené.

Což se zdá divné vzhledem k Slaterovu přesvědčení, že hra proběhla v pořádku. Slater zná ty nejlepší karetní partie ve městě. Thomas dobře ví, že může považovat za velké štěstí, že ho ke hře vůbec přizvali; uvědomuje si, že je přece pouhý hrabě - a to teprve krátkou dobu. A ten chlapík s knírem byl vévoda. Zpropadený vévoda!

Jistěže, ani jeho chování tomu zrovna neodpovídalo. Obzvlášť po tom, co Tommy prohrál další kolo a prohlásil, že podvádějí. Místo aby se tomu obvinění vysmál, což by skutečný vévoda udělal, vytáhl na něj pistoli. Opravdovou pistoli! Tommy pochopitelně o takových věcech slyšel, ale nikdy by ho nenapadlo, že se to může stát právě jemu.

Díkybohu se tam pohyboval Slater. Když toho maníka uklidnil, ujistil ho, že to Tommy nemyslel vážně -ačkoliv ve skutečnosti to Tommy myslel zatraceně vážně. Později mu však Slater v soukromí vysvětlil, že bez důkazů nemůže člověka obvinit z podvádění. A jediným důkazem, že kresba na rubu karet vypadá divně a že předtím nikdy tolik neprohrál, by Tommy opravdu nikoho nepřesvědčil.

Mohl mluvit o štěstí, když unikl živý. Vévoda budil dojem, že prohnat kouli hlavou protihráči je pro něj zcela běžnou záležitostí.

I když kulka v hlavě by pro Tommyho v této chvíli byla možná snesitelnější, než co ho čeká: pokusit se sehnat tisíc liber, které bude muset zaplatit, aby zahladil dluh.

Banku samozřejmě o peníze požádat nemůže. Majetek, jenž mu otec před více než rokem odkázal jako dědictví po své smrti, byl dán do svěřenectví až do jeho

jedenadvacátých narozenin, a na ty si bude muset ještě dva roky počkat. Na peníze nesmí sáhnout. Ví však, že je může použít jako záruku pro půjčku.

Otázka zní, koho požádat. Banku ne. Informovali by matku, a ta by chtěla vědět, na co peníze potřebuje. V žádném případě by jí nemohl říct pravdu.

Určitou možnost představuje sestra. Dosáhla už plnoletosti a ke svému podílu z dědictví získala přístup právě tento měsíc. Caroline by o půjčku rozumně požádat mohl. Bude chtít vědět, k čemu peníze potřebuje, ale jí se dá snadno zalhat. Mnohem snadněji než matce.

A kdyby si Tommy vymyslel šikovnou historku - třeba něco o dětech žijících v bídě nebo o týraných zvířatech, poněvadž zná upřímný soucit sestry s trpícími -, mohl by dozajista získat takových čtyři sta nebo pět set liber.

Potíž je v tom, že sestře nerad lže. Pravda, škádlení je jedna věc, ale nepokrytá lež? To je něco úplně jiného. Hanebné lhaní vlastní sestře uráží jeho cit pro morálku, i kdyby mělo mít za následek, jako v tomto případě, že si zachrání vlastní kůži. Skutečnost, že Caroline by nepochybně mnohem radši zaplatila jeho dluhy, než by ho ztratila, jeho svědomí ani v nejmenším neuleví. Ne. Tommy nemá jinou možnost, než si na půjčku tisíce liber najít někoho jiného.

Jak tak v duchu procházel seznam přátel a známých a snažil se rozpomenout, jestli mu někdo z nich nedluží nějakou laskavost, donesly ho nohy před bránu fakulty a zastavily se. Bez přemýšlení napřáhl ruku, a vlastně ho ani nepřekvapilo, že dveře jsou zamčené. Zamyká se samozřejmě už v devět hodin, a teď je dost dlouho po půlnoci.

Nohy se znovu daly samy od sebe do pohybu. Tentokrát ho přenesly kolem brány a podél vysoké kamenné zdi obklopující ubytovnu, kterou sdílí společně s asi dvěma stovkami akademických studentů. V hlavě si pořád přehrával seznam přátel, aniž si uvědomoval, co vlastně dělá. Během několika posledních měsíců se totiž jeho činnosti docela zautomatizovaly. Nedělal nic jiného, než že přelézal přes zeď. Což znamená, jakmile najde ve stěně vhodný stup.

Je mu jasné, že žádný z jeho spolužáků akademiků žádné peníze nemá. Nacházejí se všichni ve stejné situaci jako on - čekají, až dosáhnou věku jedenadvaceti let a dočkají se svého dědictví. Otcové několika z nich ještě žijí. Někteří z těchto studentů občas dostávali peněžní dary, avšak mezi těmi, jež zná natolik důvěrně, že by je mohl o půjčku ve výši tisíc liber požádat, není nikdo, komu by takový obnos v poslední době někdo daroval.

Připravoval se k výstupu a sklíčeně odhrnoval ze zdi uvadlý břečťan, jenž ji obrůstal. Právě když cpal špičku boty do žlábku vyrytého v maltě, někdo na něj zavolal jménem. Otočil hlavu a potichu sám pro sebe zaklel. Vyburcovat dohlížitele proto, že hrabě Bartlett opět zdolává zeď, je přesně to, co teď potřebuje…

Otočil hlavu a uviděl, že tam vůbec není proktor, ale ten vůl vévoda. Musel ho sledovat celou cestu z hospody, kde hráli karty. Člověk by si pomyslel, že vévoda má na práci lepší věci než pronásledovat hraběte na mizině, ale zjevně by se mýlil.

„Poslyšte,” začal Tommy, aniž změnil polohu nohy, a opřel se loktem o koleno. „Své peníze dostanete, Vaše Milosti. Neřekl jsem vám to snad? Samozřejmě že ne hned, ale brzy.”

„Nepřišel jsem kvůli penězům,” odvětil vévoda. Skutečně jako vévoda vůbec nevypadá. Vážně by si vévoda takhle nakrucoval knír? A není jeho vesta poněkud křiklavá, i když ušitá z aksamitu?

„Jsem tu kvůli tomu, jak jste mě nazval,” pokračoval vévoda a Tommy si poprvé všiml, že něco drží v ruce. V zářivě bílém měsíčním světle také neomylně poznal, co.

„Jak jsem vás nazval?” Náhle se Tommy chopil naděje, že jejich rozhovor někdo uslyší. Vroucně se modlil, aby je ten pitomec proktor zaslechl, otevřel bránu a dožadoval se vysvětlení. Mnohem lepší - daleko, daleko lepší bude, když ho vyloučí ze školy za pobyt mimo univerzitní areál po zavírací hodině, než dostat kulku do břicha - třebaže by ho vysvobodila od dluhu.

„Správně.” Vévoda mířil pistolí na Tommyho hruď. „Podvodník. Tak jste mi řekl. Takže, vévoda nepodvádějí, abyste věděl.”

Tommyho napadly dvě věci najednou. První z nich - že vévoda - opravdový vévoda - by sotva tak chabě ovládal gramatiku.

Druhá - že zemře.

„Rozlučte se na dobrou noc, mylorde,” vyzval ho vévoda-nevévoda, a s hlavní stále namířenou Tommymu na hrudník natáhl spoušť.

Vtom jasná měsíční záře znenadání pobledla a Tommyho momentální trápení odnesla s sebou.

1. kapitola

Londýn, květen 1870

Jediné světlo v pokoji vydávaly plameny ve zdobeném mramorovém krbu. Slabý oheň přesto stačil, aby bylo vidět tmavou siluetu dvojice na pohovce. I tak Caroline dokázala rozeznat jejich rysy.

Ví, o koho jde. Skutečně ví velmi dobře, o koho jde. Poznala totiž smích svého snoubence přes zavřené dveře, a vlastně především proto je otevřela.

Bohužel se ukázalo, že měla napřed zaklepat, poněvadž evidentně narušila okamžik nejvyšší intimity. I když pochopila, že by měla odejít nebo o sobě dát přinejmenším vědět -, přistihla se, že se nemůže hnout. Fascinovaně stála na místě a zcela proti své vůli zírala na ňadra lady Jacquelyn Seldonové, jež jí vyklouzla z živůtku a rázně teď poskakovala nahoru a dolů v rytmu, jakým do ní boky narážel muž ležící mezi jejími stehny.

Jak tam Caroline stála jednou rukou v rukavici svírala knoflík u dveří a druhou se opírala o dveřní rám -, napadlo ji, že její ňadra se nikdy s tak divokou nevázaností nepohybovala.

Její poprsí ovšem zdaleka není tak bujné jako ňadra lady Jacquelyn.

Což by mohlo vysvětlovat, proč na markýzovi z Winchilsea sedí obkročmo lady Jacquelyn, a nikoliv Caroline.

Caroline o slabosti svého snoubence pro velmi vnadné ženy do té chvíle nevěděla. Lord Winchilsea ji evidentně považoval v této kategorii za nedostatečnou, a proto hledal někoho, kdo lépe vyhovuje jeho rozmarům. Na to má samozřejmě právo. Caroline si jen nemohla odpustit myšlenku, že mohl mít aspoň tolik slušnosti, aby to nedělal v jednom z obývacích pokojů lady Ashforthové uprostřed slavnostní večeře.

Myslím, že omdlím, pomyslela si Caroline a stiskla kulovou kliku ještě pevněji pro případ, že by se náhle skácela k zemi, jak se často stávalo hrdinkám románů, které její služebné občas nechaly povalovat se po domě. Někdy si je vzala a začetla se do nich.

Jenže ona neomdlívá. Caroline neomdlela nikdy v životě, ani když spadla z koně a zlomila si ve dvou místech ruku. Přála si, aby se to teď raději stalo, protože tak by aspoň byla ušetřená pohledu na lady Jacquelyn, jak zasunuje Hurstovi prst do úst.

Ale proč to dělá? podivila se Caroline. Líbí se mužům, když jim ženy strkají prsty do pusy?

Zjevně ano, poněvadž markýz jej okamžitě začal hlasitě cucat.

Proč jí to nikdy nikdo neřekl? Kdyby si byl markýz přál, aby mu Caroline strkala prsty do úst, byla by to zcela jistě dělala, jestliže mu to přináší potěšení. Opravdu se kvůli něčemu tak prostému nemusel obracet na lady Jacquelyn, kterou sotva zná, o zasnoubení ani nemluvě.

Z úst markýze z Winchilsea pod lady Jacquelyn vyšel sten - poněkud ztlumený prstem dámy. Caroline

zpozorovala, jak se jeho ruka přesouvá z boků lady Jacquelyn k jednomu velkému ňadru. Všimla si, že Hurst si nesundal kabát ani košili. Nu, bude se tak moct rychleji vrátit k banketu, pomyslela si. Ale při ohni v krbu, a navíc ještě s teplem, které tělo lady Jacquelyn určitě vydává, mu musí být pořádné horko.

Nezdálo se však, že by mu to vadilo. Dlaň, v níž spočívalo ňadro, se posunula dozadu k dlouhé šíji lady Jacquelyn, kam se zatoulaly jemné pramínky tmavých vlasů ze složitého účesu na vršku její hlavy, tvořeného kudrnami vyčesanými do korunky. Pak si Hurst přitáhl její obličej, až se jejich rty setkaly. Lady Jacquelyn musela vyndat prst, aby jeho místo v mužových ústech zaujal její jazyk.

Takže to máme, pomyslela si Caroline. Svatba je prakticky jistě zrušená.

Uvažovala, jestli to má tu a tam dát na vědomí. Nabrat dech a vyrušit milence z jejich objetí (dá-li se to tak nazvat), udělat scénu.

Potom jí ale došlo, že by prostě nevydržela, co by bezesporu následovalo: omluvy, vzájemná obviňování, Hurstovy patetické řeči o lásce k ní, Jacquelyniny slzy. Pokud lady Jacquelyn umí plakat, o čemž Caroline dost pochybuje.

Vážně, co jiného může dělat, než se obrátit a odejít z pokoje tak tiše, jak do něj vstoupila? Modlila se, ať jsou Hurst a Jacquelyn tak zaneprázdnění, aby si nevšimli cvaknutí kliky, a potichu za sebou zavřela dveře. Teprve potom si zhluboka oddechla úlevou.

A uvažovala, co má dělat.

Chodbu za dveřmi obývacího pokoje pokrývala tma. Tma a chlad, na rozdíl od zbytku měšťanského domu

lady Ashforthové, naplněného téměř dvěma sty hostů a skoro stejným množstvím služebných. Dá se předpokládat, že tudy velmi pravděpodobně nikdo nepůjde, poněvadž všechno šampaňské a jídlo, stejně jako hudba, se nachází o patro níž.

Nikdo kromě žalostně opuštěných snoubenek jako ona sama.

Náhle pocítila slabost v kolenou a poklesla na třetí a čtvrtý stupeň úzkého schodiště pro služebnictvo přímo naproti dveřím, které tak opatrně zavřela. Věděla, že se o ni nepokoušejí mdloby. Ale cítila mírnou nevolnost. Než se vydá zpátky dolů, potřebuje trochu času, aby se dala do pořádku. S loktem opřeným o koleno a bradou položenou na ruce pozorovala Caroline dveře přes tenké sloupky zábradlí a přemýšlela, co udělá.

Připadalo jí, že každá normální dívka by se rozplakala. Koneckonců, právě přistihla svého snoubence v pažích -tedy, přesněji v nohách - jiné. Z intenzivní četby románů věděla, že by měla plakat a vztekat se.

Chce se jí plakat a vztekat se. Opravdu chce. Snažila se přivolat slzy, ale žádné nepřicházely.

Asi nemůžu plakat, uvažovala Caroline, protože jsem šíleně naštvaná. Ano, určitě je to tak. Jsem zsinalá vztekem, a proto nemůžu plakat. Už vím - měla bych najít pistoli, vrátit se a střelit s ní lady Jacquelyn do srdce. Přesně to bych měla udělat.

Při té myšlence však jen pocítila ještě větší slabost a moc ji potěšilo, že sedí. Nemá ráda zbraně a vůbec si neumí představit, že by někdy někoho zastřelila -dokonce ani lady Jacquelyn Seldonovou, která by si to zcela jistě zasloužila.

Kromě toho, říkala si, i kdybych ji dokázala zastřelit -což bych nejspíš nedokázala - neudělala bych to. Jaký by to mělo význam? Jenom by mě zatkli. Caroline našla na sukni uvolněný křišťálový korálek a vyděšeně za něj zatáhla. A pak bych musela jít do vězení. Caroline věděla o vězení víc, než si kdy přála vědět, neboť její nejlepší přítelkyně Emmy patřila k členům londýnské Společnosti za volební právo žen a byla několikrát vězněna, protože se připoutala řetězem ke kolům kočárů různých poslanců.

Caroline nestojí o to jít do vězení, které jí Emmy popsala se všemi hrůznými detaily. Nechce jít do vězení o nic víc než prohnat někomu kulku tělem.

A předpokládejme, pokračovala v úvahách, že mě obviní. Oběsí mě. A kvůli čemu? Kvůli vraždě lady Jacquelyn? To by mi za to sotva stálo. Caroline proti lady Jacquelyn nic nemá. Lady Jacquelyn se k ní vždycky chovala velmi uctivě.

Caroline došla k závěru, že pokud by skutečně chtěla někoho zastřelit, což nemá v úmyslu, musel by to být Hurst. Vždyť ani ne před hodinou šeptal Caroline do ucha, že se nemůže dočkat jejich svatební noci, která má přijít za pouhý měsíc.

Nuže, evidentně už je tak nedočkavý, že si musel najít někoho jiného výhradně proto, aby si to s ním vyzkoušel.

Grázl prolhaný! Caroline se pokoušela vymyslet další ošklivé výrazy, které slýchala od svého mladšího bratra Thomase a jeho kamarádů, když se jimi častovali. Ale ano. Kurevník! Ten zkurvený prolhaný grázl by si zasloužil, abych ho zastřelila.

Pak najednou pocítila, jak ji při pouhém pomyšlení na takovou věc zaplavuje pocit viny. Ovšemže, je si totiž dokonale vědomá, jak moc Hurstovi dluží. A nejen proto,

co udělal pro Tommyho, ale i kvůli tomu, že ze všech děvčat v Londýně si vybral právě ji, aby se s ní oženil; ona je jediná, kterou laskal svými pomalými, svůdnými polibky.

Nebo si to ještě donedávna aspoň myslela. Teď si uvědomuje, že není zdaleka jedinou, které své polibky věnoval; jenže lady Jacquelyn je zjevně zvyklá na úplně jiný druh líbání, než jakým obšťastňoval ji.

Sakra! Zvedla i druhý loket a opřela si bradu o ruce. Co má dělat?

Správně by měl Hurst sňatek odvolat, o tom není pochyb. Markýz se vždycky choval odpovědně, ať dělal cokoliv - vlastně, samozřejmě s výjimkou této činnosti. Caroline tedy nepřipadalo nerozumné myslet si, že jejich zasnoubení snad zruší on, a tím ji ušetří trapného pocitu, kdyby to musela zařizovat sama. Pokoušela se představit si ho, jak říká: Drahoušku, je mi to strašně líto, ale prostě se stalo, že jsem potkal dívku, která se mi líbí mnohem, mnohem víc než ty…

Ale ne. Co markýzovi z Winchilsea opravdu nechybí, je zdvořilost. Pravděpodobně by řekl něco jako: Caroline, miláčku, nechtěj po mně, abych ti to vysvětloval, ale už v tom nemůžu poctivě pokračovat. Ty to přece chápeš, kamarádko, že jo?

A Caroline by odpověděla, že ano, že chápe. Protože ona je kamarádka. Lady Jacquelyn je mimořádně atraktivní žena, krásně zpívá a hraje na harfu. Má talent a zároveň oplývá půvabem. Každý muž by v ní našel překrásnou manželku, ačkoliv pochopitelně nemá žádné peníze. To ví každý. Seldonovi - otec lady Jacquelyn byl čtrnáctým hrabětem z Childes - mají velmi starobylý původ a patří k vysoce váženým rodinám, avšak k jejich

jménu se neváží žádné peníze, jen několik šlechtických usedlostí a pár opatství roztroušených tu a tam.

Nikoho by nemohlo překvapit, kdyby se Hurst, jenž pochází ze stejně vznešené, ale také stejně nemajetné rodiny, rozhodl spojit svůj rod se Seldonovými. Caroline si však není jistá, zda by to bylo nejprozíravější rozhodnutí. Z čeho by si on a lady Jacquelyn představovali, že budou vlastně žít? Pokud by totiž všechny ty skvostné nemovitosti nepronajali nějakým zámožným Američanům, nemohli mluvit o žádném zdroji příjmů.

Ale co záleží na příjmech dvěma zamilovaným lidem? A jak budou žít, to se Caroline stejně netýká. Ona musí vyřešit jiný problém:

Co řekne matce? Zámožné vdově po příslušníku šlechty lady Bartlettové se to líbit nebude. Ani v nejdivočejších představách. Ve skutečnosti se dá očekávat, že u ní ta zpráva vyvolá jeden z jejích pověstných záchvatů. Hursta naprosto zbožňuje. Proč taky ne? Koneckonců, zachránil život jejímu jedinému synovi. Dluh Carolininy rodiny vůči Hurstovi je ohromný. Caroline věřila, že svolením ke sňatku s ním mu jeho laskavost aspoň v malé míře oplatí.

Teď se ale jasně ukazuje, že příslib Carolininy ruky mladý markýz za žádný úspěch nepokládal. Taková potupa!

Pozvánky už jsou rozeslané, přesněji pět set pozvánek. Pět set lidí - příslušníků londýnské smetánky. Caroline považovala za svou povinnost napsat jim všem. Když na to pomyslela, chtělo se jí plakat. Pět set dopisů. To je trochu moc. Obvykleji ruku zachvátila křeč po napsání pouhých dvou nebo tří.

Ty dopisy by měl napsat Hurst, pomyslela si hořce. Vždyť pravidla porušil on. Jenže Hurst, založením mnohem víc přírodní člověk než intelektuál, nikdy nenapsal nic obsáhlejšího než šek. Caroline tedy ví, že spoléhat se na jeho pomoc v tomto ohledu je nanejvýš pošetilé.

Možná by mohla dát jen oznámení do novin. Ano, tak to udělá. Něco vkusného, vysvětlujícího, že sňatek lady Caroline Victorie Linfordové, jediné dcery prvního hraběte z Bartlettů a jediné sestry druhého, a Hursta Devenmora Slatera, desátého markýze z Winchilsea, byl s politováním zrušen.

Zrušen? Jak se tomu správně říká?

Bože, to je tak trapné! Odmítnout ji kvůli lady Jacquelyn Seldonové! Co tomu řeknou děvčata ze školy?

Ale mohlo to dopadnout hůř, utěšovala se Caroline. Neumí si sice představit jak, ale má za to, že mohlo.

A pak to najednou i dopadlo.

Někdo přichází. A vůbec ne z obývacího pokoje, nýbrž po chodbě. Někdo, kdo hledá lady Jacquelyn, uvědomila si Caroline, hned jak poznala tvář ve světle svícnu, jejž držel v ruce.

A když ji poznala, srdce se jí zastavilo. Tím si je jistá. Srdce jí opravdu na okamžik přestalo tlouct. To se nestalo, když otevřela dveře do obývacího pokoje a spatřila svého snoubence, jak se miluje s jinou ženou. Ne, vůbec ne.

Ale teď se to stalo.

I když měl svícen, zakopl o nohu malého stolku, na němž stála váza se suchými květinami. Když Braden Granville narazil do stolku, váza se zakymácela a převrátila se. Na koberec dopadala spousta suchých

okvětních lístků, vznášejících se ve vzduchu. Muž tiše zaklel a sehnul se, aby vázu narovnal. Caroline jej pozorovala přes příčky zábradlí a neušlo jí, že vypadá víc naštvaný, než by čekala od člověka, který jen náhodou převrhl nějaké suché květiny.

On to ví, pomyslela si. Pane bože, on to ví.

Tohle by nakonec ještě mohlo skončit krveprolitím.

Bez přemýšlení se postavila na nohy a řekla: „Na-nazdar.” Z jejího hlasu zaznívalo mimořádné rozrušení.

Braden Granville prudce vzhlédl. „Kdo je to?”

„To jsem jenom já,” odpověděla Caroline. Co se to děje s jejím hlasem? Zní až komicky pisklavě. Pokusila se ho ztlumit. „Caroline Linfordová. Minulý měsíc jsem seděla vedle vás na večeři u lady Chittenhouseové. Asi si mě nepamatujete…”

„Ach, lady Caroline. Jistě.”

Z jeho hlubokého hlasu neomylně zaznělo zklamání. Když mluvila, pozvedl svícen a podíval se na ni. Věděla naprosto přesně, co vidí: mladá žena průměrného vzrůstu a střední postavy, s vlasy ani blond, ani hnědými, ale spíše pískové barvy, s očima ani modrýma, ani zelenýma, rozhodně však hnědýma. Caroline ví, že nemá nic z toho, co ohromující černá krasavice lady Jacquelyn Seldonová, ale zároveň také ví - poněvadž jí to řekl její mladší bratr Thomas, B bratři jsou vždycky nemilosrdně upřímní -, že určitě nepatří k dívkám, za nimiž se muži neohlédnou.

Braden Granville kolem ní však nepochybně přešel bez ohlédnutí. Ať se podívá na sebe, jako by sám vypadal kdovíjak, pomyslela si Caroline s nevolí. Nafoukané prase. Není ani zdaleka tak hezký jako Hurst. Zatímco markýz z Winchilsea s kudrnatými blonďatými vlasy, modrýma očima, bledou pletí a vysokou postavou rovnou

jako svíce připomínal zlatého Adonise, Braden Granville, tmavý jako noc, se vyznačoval širokými rameny a robustní postavou. Neustále budil dojem, že by se měl oholit, a to určitě hned poté, co to udělal. O tom Caroline nepochybuje.

Braden Granville spustil svícen trochu níž a řekl: „Náhodou jste tudy neviděla projít lady Jacquelyn Seldonovou, že ne?”

Caroline vrhla pohled ke dveřím do obývacího pokoje. Neměla to v úmyslu. Neměla v úmyslu se vůbec dívat kamkoli do blízkosti těch dveří. Přitahovaly však její zrak se stejnou samozřejmostí jako měsíc přitahuje příliv.

„Lady Jacquelyn?” zopakovala ozvěnou, aby získala čas.

Co by se asi stalo, kdyby mu řekla, že lady Jacquelyn viděla? uvažovala Caroline. Že je ve skutečnosti tam za těmi dveřmi?

Bože, Braden Granville by Hursta zabil, to by se stalo. Thomas jí vyprávěl o tom muži, kterého obdivné nazýval „Granville”. 0 tom, jak „Granville”, jenž se narodil v nejchudší, nejzchátralejší londýnské čtvrti Seven Dials, vydělal jmění na střelných zbraních. Jak je „Granville” bezohledný v osobním životě stejně jako v obchodních záležitostech. Jak „Granvilla” provází pověst, že kulku považuje za nejrychlejší řešení jakýchkoliv problémů; ostatně proč ne, vždyť je světově uznávaným střelcem z pistole.

Páni, to Hurst by s pistolí netrefil ani zeď chrámu Westminster Abbey.

„Ano,” odpověděl Braden Granville a zvědavě si ji prohlížel. „Lady Jacquelyn Seldonová. Určitěji znáte.”

„Och,” řekla Caroline. „Ano, znám ji.”

„No tak,” pokračoval. Zdálo se, že se musí trochu nutit, aby zakryl v hlase netrpělivost. „Viděla jste ji tudy projít? Třeba s… mužem? Mám důvod domnívat se, že nebyla sama.”

Caroline polkla.

To je hnusné! Pro něho asi mnohem víc než pro ni. Samozřejmě se povídalo, že „Granville” měl v posteli mnohem víc žen než kterýkoli jiný muž v Londýně. Tuto informaci Carolinin bratr sice neoznámil u snídaně, ale slyšela ho, jak se o tom baví s kamarády. Podle Thomase měl „Granville” prý tolik milenek jako notoricky proslulý Don Juan. Ve skutečnosti mu Thomas a jeho kamarádi říkali naprosto vážně londýnský donchuán.

Teprve nedávno se donchuán konečně usadil a učinil nabídku k sňatku nejkrásnější a nejdokonalejší ženě v celé Anglii, lady Jacquelyn Seldonové. Která právě v tom okamžiku sedí obkročmo na markýzovi z Winchilsea, Carolininu snoubenci.

Jen si představte, jak by se cítil hrdý muž jako Braden Granville, jenž se vypracoval vlastním přičiněním a byl obecně uznávaný jako zkušený milovník, kdyby se dozvěděl, že ho jeho snoubenka zradila. A ještě k tomu s markýzem z Winchilsea, člověkem, k jehož titulu se neváže žádné jmění a k živobytí mu musí stačit jen jeho krásná tvář!

Jemine, Caroline by teď stačilo říct slovo - jediné slovo, a nemusela by si dělat starosti s oznámením do deníku the Times: Její svatba s markýzem z Winchilsea musela být zrušena kvůli jeho předčasné smrti.

Otřásla se. Pane bože, co ji to napadlo? Nemůže Bradenu Granvillovi dovolit, aby Hursta zastřelil. Rozhodně ne po tom, jak Hurst zachránil Tommyho.

„Viděla jsem ji,” přiznala Caroline konečně. Ukázala ke vzdálenému konci chodby. „Šla tam tím směrem.”

Bradenu Granvillovi ztvrdly rysy ve tváři. Neměl zrovna moc krásný obličej, posuzováno podle tradičních měřítek, a život mu s ním moc laskavě nezacházel - v pravém obočí měl hlubokou jizvu, připomínající řeznou ránu.

Když však tvář ztuhla odhodláním, skoro naháněla hrůzu, jen jste do ní pohlédli; jako byste hleděli do tváře samotného ďábla. Caroline si nedokázala představit, co na něm proboha všechny ty ženy, které s ním šly do postele, viděly. Odvrátila pohled a v duchu se soustředila na obličej markýze z Winchilsea, který každým kouskem připomínal anděla tak silně, jak ho tvář Bradena Granvilla popírala.

„Šel s ní někdo?”

Caroline po něm šlehla pohledem. „Co prosím?”

„Ptal jsem se.,” zhluboka se nadechl, jako by sbíral trpělivost, „jestli lady Jacquelyn s někým šla. S nějakým mužem?”

„No ano, ano, šla,” odvětila Caroline. Tam, řekla si v duchu. To by ho mělo přimět k rychlému odchodu. A tím ho zdržet od odhalení pravdy, která leží přímo za těmi dveřmi, vzdálenými od nich jen několik stop.

Když Braden Granville tu zprávu uslyšel, rty se mu zkroutily do úsměvu, při němž Caroline zamrazilo. Tak potěšený - vypadá tak ďábelsky potěšený, že se Caroline na okamžik zadrhl dech v krku. Bože, on je opravdu

ďábel!

„Děkuji, lady Caroline,” poděkoval Braden Granville mnohem srdečnějším tónem než před chvílí. Potom se vydal chodbou dál a Caroline se znovu pokusila dýchat.

A zjistila, že nemůže.

Velmi mírně řečeno, znepokojilo ji to. Byla však rozhodnutá nedat Bradenu Granvillovi svou tíseň najevo. Ne, není důležité, že nemůže dýchat, ale že odešel tím směrem daleko, tak daleko, že by Hurst mohl mít šanci utéct.

Jenže její úsilí zakrýt neklid nemělo přílišný efekt, protože sotva Braden Granville prošel kolem schodiště, na němž Caroline stála, otočil se a zkoumavě se na ni zadíval.

„Jste v pořádku, lady Caroline?” zeptal se.

Poznal to, i když nevěděla jak. Nevydala žádný zvuk. Jak by mohla? Nemůže dýchat.

„Naprosto,” podařilo se jí zasípat a rázně pokývala hlavou. „Raději byste si měl pospíšit, ať vám neuteče.”

Braden Granville ale nespěchal. Vypadal, že vážně chce, ale místo toho zůstal stát na místě a prohlížel si ji. Nebýt toho, že předtím už zahlédla ten jeho nemravný úsměv, mohla by si myslet, že v jeho výrazu vidí starost.

Ale nikdo s tak ďábelským úsměvem nemůže cítit starost.

„Myslím, že lžete,” řekl Braden Granville a Caroline měla pocit, že se jí rozletí srdce.

On to ví! pomyslela si zoufale. Ach bože, on to ví! A teď půjde zabít Hursta a všechno to bude moje vina!

Jenže on pokračoval: „Vy nejste naprosto v pořádku. Úplně vám zmizela barva z obličeje a myslím, že máte potíže s dýcháním.”

„Nesmysl,” vydechla Caroline, i když samozřejmě lhala. Těžce lapala po dechu, ale připadalo jí, že ho nemůže nabrat do plic.

„To není nesmysl.” Braden Granville se vrátil zpátky. Když došel ke schodům, sklonil se a položil jí ruku zezadu na krk, přesně tak, jak viděla jen před několika okamžiky markýze z Winchilsea pokládat ruku na krk lady Jacquelyn.

Carolinino srdce, které při pohledu na Bradena Granvilla přicházejícího do chodby poskočilo, nyní začalo tlouct tak rychle, že věřila, že praskne. Dobrý bože, pomyslela si nerozumně. On mě chce políbit. Chce mi udělat to, co dělal se všemi ženami, které měl údajně v posteli, ať je to cokoliv A já nebudu schopná ho vůbec zastavit, protože on je londýnský donchuán.

Zvláštní, že při představě, jak ji Braden Granville líbá, vůbec neznervózněla.

Stalo se jen to, že místo aby jí zaklonil hlavu k polibku, londýnský donchuán panovačně nařídil: „Sedněte si.”

Caroline propadla takovému zděšení, že si bez odmlouvání sedla. Napadlo ji, že neuposlechnout rozkaz vydaný velkým „Granvillem” by si moc lidí nedovolilo, což z něj bezesporu činilo tak úspěšného obchodníka, natož pak milovníka.

Stisk ruky na jejím krku poté zesílil. K jejímu úžasu jí stlačil hlavu níž, až se jí ocitla mezi koleny.

„Tak,” řekl s mírným uspokojením. „Zůstaňte tak a za chvíli se vám udělá líp.”

Caroline civěla na korálkově vyšívaný lem na sukni a mumlala clo tuhého bílého saténu. „Hm. Děkuji, pane Granville.”

Navzdory tomu, že se jí nelíbil, pocítila zklamání, že se nepokusil ji políbit nebo nějakým způsobem svést. Ataky znepokojení.

„To nestojí za řeč,” utrousil Braden Granville.

Kurevník! pomyslela si Caroline s pohledem upřeným do klína. Zřejmě nejsem na svedení dost dobrá. Nakonec, kdo já jsem? Bože, jen dcera prvního hraběte z Bartlettů. Nic. Nikdo. Rozhodně nejsem žádná krasavice jako lady Jacquelyn Seldonová. A nemám žádná panství v Lake District.

Ale mám hergot něco, co lady Jacquelyn nemá: obyčejnou slušnost, abych nespala se snoubencem jiné ženy.

Jo, dodala v duchu sama pro sebe. A ještě trochu peněz, to taky.

Čekala, že odejde, ale neudělal to. Silná ruka jí stále spočívala na šíji. Byla překvapivě teplá.

„Tyhle korzety jsou absurdní,” pokračoval Braden Granville konverzačním tónem. „Měli by je zrušit.”

Caroline žasla, že tak velký člověk jako Braden Granville stojí v chodbě s rukou na její šíji, a ještě víc ji překvapilo, že nadhodil tak netaktní téma jako její korzet. Promluvila si do klína: „Myslím, že někteří lidé o tom uvažují.”

Má to být předehra k tomu, aby z ní korzet stáhl a pak -dobrý bože - ji svedl?

Ale Braden Granville pouze řekl: „Překvapuje mě, že to vůbec nosíte. Nejste náhodou přítelkyně lady Emily Stanhopeové?”

Otázka ji tak zaskočila, že Caroline sama sebe zaslechla, jak se ptá:

„ Vy Emmy znáte?”

„Lady Emily zná každý. Získala si nechvalnou proslulost kvůli účasti v hnutí za volební právo žen. Měl jsem za to, že když se přátelíte, patříte k tomu hnutí

také.”

„Och,” vydechla Caroline do sukně. „Patřím. Tedy, chci říct, já nechodím na manifestace. Je mnohem příjemnější číst si doma knihu než pochodovat a křičet až do ochraptění a připoutávat se k něčemu řetězem.”

„Vidím, že v jádru jste skutečná bojovnice za svobodu, lady Caroline,” podotkl Braden Granville ironicky.

„Ach,” odvětila Caroline, když si uvědomila, jak směšná mu musí připadat. „Víte, já ale Emmy v jejím případu skutečně pomáhám. Jen minulý měsíc jsem za ni dvakrát zaplatila soudní výlohy, protože její otec už to nechce dělat. A korzet nosím prostě proto, no, myslím si, že v něm vypadám líp než bez něj.”

„Aha.” Znělo to pobaveně. „Vaše náklonnost k sufražetkám končí tam, kde začíná vaše pohodlí a marnivost. Aspoň máte dostatek cti, abyste to přiznala.”

Dělá si z ní legraci. Teď to ví. Určitě nemá v úmyslu pokusit se ji svést. Caroline toho o mužích moc nevěděla, ale měla silné podezření, že se nebudou obtěžovat sváděním dívky, z níž si dělají legraci. Zdálo se jí, že se jí ulevilo. Ale trochu ji uráží, že se ani nepokusil. Přece jen, zjevně svedl každou druhou dívku v Londýně. Proč ne ji? Caroline ví, že není oslnivá kráska, ale zaručeně má určité množství obdivovatelů včetně úplně cizího mladíka z dnešního rána. Poté, co mu otevřeně vynadala, že zbytečně bičuje koně, pronásledoval ji skoro přes celý blok, jen aby se dotkl klobouku a řekl jí, že má úsměv každým coulem tak zářivý a hezký jako zbrusu nová pence, a že už nikdy žádného koně bičovat nebude.

Braden Granville si ale jejího úsměvu vůbec nevšiml.

Najednou si vzpomněla, proč vlastně ztratila dech. Po celou dolní, co se tady v chodbě bavili o jejím korzetu,

byl Hurst vystavený smrtelnému nebezpečí odhalení! Proboha, o jakých věcech tu teď přemýšlí?

„Neměl byste už radši jít, pane Granville?” zeptala se Caroline a snažila se zamaskovat naléhavost v hlase. „Tedy, chci říct, pokud chcete najít lady Jacquelyn.”

„Ano,” souhlasil. Teď z jeho hlasu nezaznívala žádná laskavost. „Totiž, je mi jasné, že teď už se mi to stejně nepovede.”

Vyděšená Caroline se zeptala: „Nepovede se vám co? Najít ji? Ach, to se mýlíte. Určitě je pořád někde nablízku.” Hned jak si uvědomila, co řekla, ukázala prstem na opačný konec chodby. „Jsem si jistá, že když se za ní vydáte.”

„Nemá to smysl,” namítl Braden Granville kategoricky. Pak dodal skoro sám k sobě: „Šanci, že bych ji mohl přistihnout při její malé hře, jsem ztratil, už když jsem před deseti minutami špatně odbočil a skončil v kuchyni.”

„Malé hře?” zopakovala Caroline slabě.

Braden Granville odpověděl jako někdo, kdo si vybavuje vzpomínky: „Na tom nesejde. Cítíte se už trochu líp?”

Caroline se nadechla. Ve spáncích cítila tlak počínající bolesti hlavy, ale kupodivu zjistila, že může zase normálně dýchat.

„Mnohem líp,” potvrdila. „Děkuji.” A potom v obavách, že by se mohl dozvědět o nevěře své snoubenky bližší detaily, než které přiznal - jako například totožnost jejího tajného milence -, dodala: „Jsem si jistá, že se mýlíte, pane Granville. Ve vaší nastávající nevěstě. Určitě není zapletená do žádné. malé hry. S nikým.”

Smích, který vyšel z úst Bradena Granvilla, byl stejně ošklivý jako jeho úsměv, když mu řekla - bože, proč, proč mu to říkala? -, že viděla jeho snoubenku s jiným mužem.

„To je od vás velice laskavé, lady Caroline,” pronesl tónem, který však vůbec nezněl lichotivě. „Dovolte mi ale, abych vás ujistil, že vaše důvěra v lady Jacquelyn je úplně mylná. A až zjistím jméno toho chlapíka, milerád to dokážu, třeba u soudu, pokud to bude nutné. Můžete jí o tom říct, až ji příště uvidíte.”

Caroline zůstala po tomto neobvyklém prohlášení stát s otevřenou pusou. Při pomyšlení, že ona a Jacquelyn Seldonová jsou v jiném vztahu než jen velmi vzdálené známé, s velkými obtížemi hledala nějakou odpověď.

Zachránilo ji, když se otevřely dveře od soukromého obývacího pokoje lady Ashforthové a markýz z Winchilsea vkročil do chodby.

„Ach,” hlesla Caroline, když znovu našla hlas. „Drahý.”

2. kapitola

Caroline by vůbec nedokázala říct, který z mužů vypadal víc překvapeně: markýz z Winchilsea, šokovaný pohledem na svou snoubenku, jíž tiskl hlavu do klína muž, s nímž nebyla spřízněná, nebo Braden Granville, který náhle odtáhl ruku z jejího krku a vyslovil „Winchilsea” tónem, jenž prozrazoval, že Hurst nepatří k jeho oblíbencům. „Granville.” Hurstův hlas potvrdil, že jejich city jsou vzájemné. Potom úplně jiným tónem promluvil: „Caroline, drahá, co to děláš, sedět na těch špinavých schodech pro služebnictvo?”

Caroline se na něj zahleděla přivřenýma očima přes příčky zábradlí. Jak se opovažuje říkat jí drahá, když… Zatřásla se. Teď není vhodná doba.

„Já,” zakoktala. „Já jsem tě h-hledala. A přitom se mi udělalo trochu nevolno. Pan Granville byl tak laskavý, že mi pomohl.”

Nemohla se ubránit, aby několikrát nevrhla pohled za Hursta, jestli neuvidí lady Jacquelyn vycházet za ním. Prosím, přistihla se, že se modlí. Prosím, zůstaňte, kde jste, lady Jacquelyn.

„A co tě to napadlo,” otázal se Hurst pobaveně, „jít sem a udělat něco tak pošetilého jako omdlít, Caroline?” Natáhl k ní ruku oblečenou v rukavici. Caroline ji uchopila a nechala se vytáhnout ze schodů. Nedokázala odtrhnout oči z jeho obličeje. Bože, ještě před malou chvílí měla v těch ústech lady Jacquelyn Seldonová zasunutý jazyk. To bylo všechno, nač se v myšlenkách zmohla.

„Obvykle vydržíš mnohem víc,” podotkl Hurst. „Však víš, že právě to na tobě nejvíc obdivuji, drahoušku.”

„Pan Granville se domníval, že to mohl způsobit můj korzet,” zamumlala Caroline a vůbec si neuvědomila, co říká.

„Ach, to vážně řekl?” zasmál se Hurst. I když z jeho smíchu vůbec nezaznívala veselost, zmírnil aspoň zčásti ostří jeho dalších slov: „Budu vám vděčný, Granville, když si své komentáře o spodním prádle mé snoubenky necháte pro sebe. A o vašich rukách to platí také, když už jsme u toho.”

Braden Granville neodpověděl hned. Prohlížel si markýze zkoumavým pohledem. Skoro jako by., skoro jako by to věděl!

Ale to není možné. V žádném případě to vědět nemůže. Nestalo se, že by si Hurst zapomněl zastrčit spodek košile nebo utáhnout kravatu. Vypadá zcela reprezentativně. Snad má trochu víc barvy ve tvářích než obvykle, ale to o ničem nesvědčí.

„S radostí,” poznamenal Braden nadneseně. „Pokud budete ochotný udělat stejnou laskavost vy mně.”

Hurst se zatvářil zděšeně. „Cože? O čem to mluvíte,

Granville?”

Braden kývl hlavou směrem k zavřeným dveřím. „To je soukromý obývací pokoj lady Ashforthové, ne?”

„Ano,” přiznal zjevně neochotně Hurst. „A co má být?”

Braden položil ruku na kulovou kliku. Caroline náhle znovu přepadl záchvat, že nemohla popadnout dech. „Nic,” řekl. „Jenom někoho hledám.”

Při slově hledám Braden Granville prudce otevřel dveře. Caroline se podlomila kolena. Znovu klesla na schody, zabořila hlavu do klína a říkala si, že musí dýchat, jen dýchat, a přitom přemýšlela, zda teď vidí svého snoubence naposledy živého.

A taky jestli jeho náhlá smrt bude vlastně takové neštěstí.

Ale ovšem, ovšemže nechce vidět Hursta mrtvého. Po tom, co udělal pro Tommyho, ne. Zmrzačeného možná, ale v žádném případě ne mrtvého.

Ukázalo se však, že Hurst Devenmore Slater, desátý markýz z Winchilsea, se svého sňatku dožije - třebaže nad totožností jeho budoucí nevěsty zůstal viset otazník -, neboť za chvilku uslyšela Caroline, jak Braden Granville říká nevzrušeným hlasem: „Ale vidím, že jsem se spletl.”

Caroline zvedla hlavu z klína. Takže když lady Jacquelyn uslyšela z chodby jejich hlasy, musela najít nějaký jiný východ z místnosti. Jak šťastná náhoda pro všechny!

„Rozhodně,” kontroval Hurst hlasem, z něhož až příliš zazníval blahopřejný tón vlastní osobě. „Rozhodně jste se spletl, Granville. Vážený.” Hurst ji znovu zvedl ze schodů. „Půjdeme dolů za tvou matkou?”

Caroline přemohl pocit, jako by měla ústa plná písku. Proboha, I lurst s ní mluví, jako by se nic, ale vůbec nic

nestalo. Čekala by, že muž, který se rozhodl zrušit zasnoubení, nebude svou snoubenku oslovovat drahoušku nebo má drahá. A neměl by jí pokládat ruku kolem pasu, říkala si. Na někoho, kdo jen před malou chvílí měl., je to trochu neomalené. Nechce se jí o tom přemýšlet.

Pak náhodou zavadila pohledem o Bradena Granvilla, jenž vyšel z obývacího pokoje a zavíral za sebou dveře. Ach tak, samozřejmě. To je ono. Došlo jí, že Hurst nechce před nikým ztropit scénu. A už vůbec ne před snoubencem své milenky. Domnívala se, že chce počkat, až spolu budou o samotě, a pak jí vysvětlí, proč už se nemůže stát budoucí lady Winchilsea.

„Jistě,” hlesla. Znovu pohlédla na Bradena Granvilla a zazdálo se jí, jako by ji zničehonic zasáhl jemný příval emocí. Co to má znamenat? podivila se. Rozhodně ne lítost, třebaže určité okolnosti by tomu nasvědčovaly: jestliže Bradenu Granvillovi záleží na lady Jacquelyn přinejmenším tak, jak by Caroline podle jejích představ mělo záležet na Hurstovi, odhalená pravda o té prolhané, intrikářské děvče, jíž se zaslíbil, mu způsobí velkou bolest.

Jenže ona nevěří, že mu na lady Jacquelyn záleží. Podle toho, jak mluvil o ní a o její „malé hře”, rozhodně ne.

Ne, lítost to není. Když se na něj Caroline teď znovu podívala, byla si tím jistá. Co tedy? Je sice pravda, že Caroline má měkké srdce, ale vřelost k bezohledným obchodníkům a bezcitným svůdníkům běžně nepociťovala.

„Pěkný večer, pane Granville,” řekla, aby zadusila ten nevysvětlitelný pocit, a natáhla k němu ruku. „A děkuji vám za laskavost.”

Braden Granville udiveně hleděl na její ruku v rukavici. Caroline ho očividně polekala. A pokud se z jeho výrazu dalo něco vyčíst, pak ho vyrušila z velmi černých myšlenek. Odhodlal se však a uchopil podanou ruku, trochu ustrašeně si ji pozvedl kamsi ke rtům, aniž se jí skutečně dotkl.

„Pěkný večer,” popřál, ale ani na jednoho z nich se nepodíval. Potom se otočil a zmizel v chodbě.

Jakmile se ocitl z doslechu, Hurst si znechuceně odfrkl a prohlásil: „Ten nestoudný darebák!”

Caroline pohlédla na svého snoubence. Takové chování by od muže, který se chystá osvobodit z manželských pout, taky zrovna nečekala.

„Co jsi říkal?” zeptala se, aby se přesvědčila, zda mu správně rozuměla.

„Jak může mít tu drzost, že si dovolí mluvit o tvém korzetu! Ne že bych od takového povýšence očekával nějaké lepší manýry, ale pro takové typy existuje jiné místo. Víš, jak se jmenuje? Amerika.”

„Ach,” zašeptala Caroline. „ Vážně, Hurste.”

„Mluvím naprosto vážně, Carrie. Řeknu ti, že mně se ten nový zvyk zvát kdejakého Toma, Dicka a Harryho v Londýně na večírky, které dřív bývaly naprosto exkluzivní a soukromé, vůbec nelíbí. Vím, že ten chlápek je nechutně bohatý, ale to z něj ani náhodou neučinilo někoho o nic míň podřadného, než byl v den, kdy se narodil.”

Možná ne, řekla si Caroline v duchu a musela se držet, aby to nevyslovila nahlas. Ale přinejmenším umí vydělávat - a udržet si - peníze. A to je dovednost, kterou se tobě určitě nikdy získat nepodařilo, Hurste.

Ovšemže to neřekla. Skutečnost, že jeho rodině nezůstaly žádné prostředky, nesl Hurst dost těžce. Když ji žádal o ruku, znělo to vlastně až kajícně. Vím, že ti toho nemůžu moc nabídnout, Carrie, řekl. Ale s radostí ti dám všechno, co mám, jen když mi dovolíš tu čest požádat tě, aby ses stala mou ženou.

A Caroline, nesmírně šťastná z vyhlídky, že bude mít tak krásného, tak romantického, tak statečného muže -nezachránil snad jejímu bratrovi život? - za manžela, pronesla zvučné Ano.

Byla to od ní hloupost.

„Vzpomeneš si na má slova, Carrie,” pokračoval Hurst, když stáli v chodbě a poslouchali vzdalující se kroky Bradena Granvilla. „Tohle míchání tříd nepřinese nic dobrého. Staré dámy, které se do všeho pletou, jako lady Ashforthová, to možná považují za zábavné, ale já rozhodně ne.”

Vzal Caroline pod paží a začal ji otáčet do chodby opačným směrem, než kterým zmizel Braden Granville.

Po cestě Caroline v duchu horečně přemýšlela o jeho slovech. Carrie. Říkal jí Carrie. Vymyslel si pro ni toto soukromé oslovení. Proč by ji oslovoval svým speciálně vymyšleným jménem, kdyby měl v úmyslu jejich zasnoubení zrušit? Panebože, říkal jí Carrie a drahoušku, jako by se nic nestalo. Vůbec nic. Ve skutečnosti, kdyby si nebyla spletla odbočku cestou z dámské toalety, neslyšela Hurstův smích a pak neviděla na vlastní oči, čemu se věnoval od chvíle, kdy ji opustil v tanečním sále - údajně aby si s pány „zašel zakouřit” - ani za tisíc let by nepřišla na to, že byl s jinou ženou.

Byl s jinou ženou? Panebože, on byl uvnitř jiné ženy. A přesto se teď chová, jako by byl jen na pár okamžiků

vkročil do kulečníkového pokoje lady Ashforthové, aby si zakouřil!

„Doufám,” promluvil Hurst, když zvuky veselí přicházející k nim zezdola zesílily, „že tě nenapadl, Caroline, že ne? Myslím Granvilla.”

Caroline se pohybovala jako ve snách. Připadala si skoro jako hrdinky v románech služebných, které se tak vždycky chovaly, když našly v houštině mrtvolu, a zamumlala nesouvisle: „Napadl? Mě? Co?”

„Totiž nepřekvapilo by mě, kdyby to udělal. To víš, provází ho určitá pověst. Chci říct, pokud se týká žen. Nedotkl se tě, nebo snad ano, Carrie? Někde, kde by

neměl?”

Znovu je pohltilo moře lidských těl, které zaplavilo taneční sál lady Ashforthové. Caroline se skoro neslyšela, když udiveně odpověděla: „Ne!”

Ve zvuku orchestru, který zrovna začal hrát známou melodii, to bylo skoro nepostřehnutelné.

„Kristepane,” lekl se Hurst a popadl ji za ruku. „To je sir Roger de Coverley. Zapomněl jsem, že podle programu má začít přesně o půlnoci. Pojď, Carrie, půjdeme na svá místa. Víš, co sir Roger pro Ashforthovou znamená.”

Caroline o vztahu lady Ashforthové k siru Rogerovi vskutku věděla. Nic - ani pustošící válečníci kmene Zulu s napřaženými oštěpy a otrávenými šípy, a už vůbec ne záletní snoubenci - by ji nedonutilo, aby sira Rogera odložila. Zatímco o sobě vdova tvrdila, že je na tak svižný tanec příliš stará, nic jí neudělalo větší radost, než když se dívala, jak jej provozují mladí lidé, které si zvala k sobě domů.

Caroline se postavila do dlouhé řady mezi ostatní páry. Hlavou jí ještě pořád zběsile vířily myšlenky. Hurst stál naproti ní v chladné eleganci večerního obleku. Kravata nebyla ani v nejmenším zmačkaná, kalhoty dokonale nažehlené. Jak je to možné? Ten muž se před necelou čtvrthodinou divoce miloval - Caroline si nebyla jistá, jestli k popisu používá přesný výraz, ale párkrát na něj narazila v knihách, které četla, a líbil se jí zvuk těch slov -, s krásnou ženou, a přesto tam teď stál a vypadal, jako by neuměl do pěti napočítat. To je prostě neuvěřitelné.

A potom - jako by večer neubíhal už dost zvláštně - se znenadání objevila lady Jacquelyn Seldonová, přímo před Carolininýma očima. Skutečně, s krásnou hlavou zakloněnou dozadu si razila cestu v řadě mezi ostatními tanečníky a radostně se smála. Po jejím boku Braden Granville, jenž si na člověka, který se nenarodil do šlechtické rodiny, vedl při tanci velmi dobře.

Caroline zírala, až se jí zdálo, že jí vypadnou oči z důlků. Takže už svou lady Jacquelyn konečně našel, což? A lady, podobně jako Hurst, vypadá úplně stejně jako při večeři před jejich tajnou schůzkou. Neuvěřitelné. Prostě neuvěřitelné. Jak je možné, že dva lidé, zabývající se… no, prostě činností, kterou ti dva spolu provozovali…, čtvrt hodiny nato klidně skotačí při tanci sir Roger de Coverley s někým jiným?

Na děvče jako Caroline toho bylo najeden večer víc, než kolik mohla unést. Když přišla řada na ni a markýze, aby předvedli promenádu, pohybovala se automaticky a s přirozenou ladností a sotva si uvědomovala, co dělají nohy pod ní. Zdálo se však, že Hurst si toho nevšiml. Byl ve výborné náladě a energicky s ní pohupoval, šeptal jí do ucha projevy lásky, kdykoliv se k němu přiblížila tak

těsně, aby mu to umožnila. Nazýval ji krásným drobečkem a znovu opakoval, jak se nemůže dočkat svatební noci, aby se stala jeho. Caroline slyšela, co říká, ale přesto mu neodpovídala. Co na to mohla říct?

Protože teď už samozřejmě věděla, že žádná svatební noc nebude. Pro ně dva ne. Ať už má jakýkoliv důvod - a Caroline měla velmi silné podezření, že ten důvod má hodně společného s výší dědictví, k němuž nedávno přišla, a s faktem, že Hurst nemá vůbec žádný příjem -Hurst se nechystá zasnoubení zrušit.

Z čehož plyne jediné: bude to muset udělat Caroline.

Jistěže to nebude lehké. Matka bude zuřit. Koneckonců, dluží Hurstu Slaterovi. vlastně všechno. Nebýt jeho, byl by Tommy tehdy v chladné prosincové noci zemřel. Vykrvácel by na ulici před fakultou.

Ale teď se s tím přece nedá nic dělat. Jak by si vůbec mohla vzít muže, při jehož polibcích se několik měsíců cítila jako nejšťastnější dívka na světě. A pak zjistila, že si své opravdové polibky šetřil pro někoho jiného?

Caroline se během divokého countryového tance jen jednou probudila k životu, a to když se na chvíli ocitla po boku svého bratra Thomase. Využil příležitosti, aby ji štípl do ruky a poznamenal: „Vzchop se, kotě! Vypadáš, jako by ti někdo právě řekl, že jsi snědla otrávené jídlo!”

„Tommy!” vykřikla Caroline. Při pohledu na něj se zalekla a zapomněla na své vlastní trápení. „Jak to tančíš? Víš, co říkal doktor Pettigrew…”

„Ale, doktor Pettigrew,” pronesl Thomas kousavě. „Přál bych si, aby odprejsknul.”

Dřív než měla příležitost bratra pokárat, zatočil s ní -zrovna - Braden Granville, jenž vypadal stejně zasmušile, jak podle jejího přesvědčení musela vypadat i

ona. Sevřela rty a neřekla ani slovo, dokud rejdovák neskončil.

Jestliže si přála uniknout, aniž by se s panem Granvillem dala znovu do řeči, byla hluboce zklamaná. Aspoň kdyby se do toho nevložil její bratr, jenž k ní nečekaně přikročil a popadl ji za ruku.

„Honem, kotě,” řekl Tommy. „Mámě u večeře někdo podstrčil na talíř garnáty a ona z toho teď má vyrážku. Čeká na nás v kočáře. A, nazdar, sire.”

I kdyby náhodou nepohlédla tím směrem, poznala by Caroline podle uctivého tónu, jakým Thomas vyslovil slovo sire, že Braden Granville je pořád někde nablízku. Nicméně skutečnost, že stojí v tak těsné blízkosti - totiž přímo vedle ní -, ji poněkud vylekala; vůbec by ji nenapadlo uvažovat jinak, než že odešel pryč, jakmile jejich společný tanec skončil.

„Těší mě, že se s vámi setkávám, lorde Bartlette,” kývl Granville na mladšího muže. Potom se obrátil ke Caroline: „Lady Caroline, věřím, že je vám líp, než když jsme se viděli naposledy.”

Caroline cítila, jak se jí hrne krev do tváří, a rychle odpověděla: „Rozhodně.” Aby ze sebe neudělala v jeho očích ještě většího blázna, než jak se jí už nepochybně povedlo, zapřisáhla se, že už nic neřekne.

Až do chvíle, kdy jí z úst naprosto nevázaně vyletěla slova: „Vidím, že už jste lady Jacquelyn našel.” Pitomče, spílala si. Čím to, že někdy nedokázala donutit jazyk, aby se pohnul, a jindy ho zase neudržela na uzdě?

„Ano,” zněla odpověď Bradena Granvilla, zatímco očima sledoval směr, kterým se ubíral pohled Caroline. Spočinuly na jeho snoubence, zabrané do živého rozhovoru s lady Ashforthovou. Vypadala klidně a

krásně a vůbec ne jako žena, která jen před chvílí zažívala extázi. „Opravdu našel. Zřejmě si vyšla do zahrady lady Aslrforthové nadýchat se trochu čerstvého vzduchu,” dodal „Granville” a všiml si, jak k nim chvátá Hurst. „Vidím, že vás hledají. Nebudu vás zdržovat.”

„Och,” začal Thomas, „ale to je jen Slater.”

Jeho protest však přišel příliš pozdě, neboť Braden Granville už mezitím zmizel v houfu prostopášníků. Hurst s maskou starostlivosti na tváři náhle vpadl mezi ně: „Carrie,” vykřikl. „Co to slyším, Že chceš odjet? A tak brzy? To nemyslíš vážně!”

Thomas, rozladěný z přerušeného důvěrného rozhovoru se svým hrdinou, obrátil oči v sloup. Caroline na něj vrhla nesouhlasný pohled. Někdy je těžké nezapomínat, že před pouhými šesti měsíci se bratr ocitl na pokraji smrti.

„Naše matka se necítí dobře, Hurste,” vysvětlila. „Musíme jít. Ale prosím, ty určitě zůstaň.”

Hurst vydal úpěnlivý vzdech. „Pokud na tom trváš, zlatíčko. Uvidíme se zítra.” Sklonil se, jako by ji chtěl políbit. Caroline se jen stěží ubránila, aby neodvrátila hlavu. Představa, že rty, které se jen před malou chvílí dotýkaly rtů lady Jacquelyn, by se měly dotýkat jejích, v ní vyvolávala odpor. Skoro stejně intenzivně v ní představa, že ji políbí Braden Granville, vyvolávala nevysvětlitelné vzrušení.

Nemusela si však dělat starosti. Hurst se ani nepokusil přitisknout rty někam do blízkosti jejích úst. Místo toho ji lehce políbil na čelo. Caroline pocítila takovou úlevu, že seběhla polovinu strmého schodiště vedoucího od měšťanského domu lady Ashforthové ke kočáru, jenž čekal na ulici pod ním, dřív, než si to stačila uvědomit.

„Pane bože,” slyšela vykřiknout bratra, právě když jeden z komorníků lady Ashforthové jí pomáhal do kočáru.

Caroline se domnívala, že si bratr uvnitř něco zapomněl. Děsila se pomyšlení, že by musela strávit další minutu v domě, který pro ni vždycky ponese nešťastné vzpomínky. Raději se tedy uvelebila vedle matky, než se zeptala: „Co se děje, Tommy?”

„Ten kočár, co právě zastavil za námi.” Thomas, ve snaze o lepší výhled, se nakláněl přes matku a sestru a tvrdě do nich narážel. „To je faeton Bradena Granvilla. Podívej se na tu sestavu, která to táhne, Caro. Dokonale sehraní. Tátu bychom od nich neodtrhli.”

Navzdory nedočkavosti, aby už byla pryč, se Caroline otočila na sedadle, aby se mohla podívat. Jejich otec byl vášnivý milovník koní a Caroline jeho vášeň zdědila. To však k velké nelibosti matky, poněvadž Caroline stejně jako otec nedokázala mlčet, když viděla, že majitel s koněm špatně zachází. Vedlo to k častým, a někdy velmi hlučným hádkám s kočími kočárů a povozů s uhlím tažených námezdnými koňmi. Lady Bartlettová se často schovávala studem před Carolininým velmi neženským chováním, když náhodou narazila na spřežení ve vzpřimovacích otěžích neboli overečku, velmi oblíbených mezi lidmi z jejího okolí, kteří si víc potrpěli na módu. Ona je však radikálně odmítala.

Braden Granville ale svoje spřežení do vzpřimovacích otěží nezapřáhl, takže Caroline uklouzlo pochvalné: „Moc pěkné.” Až polom si vzpomněla, že už nechce na Bradena Granvilla myslet. Málem to řekla nahlas, jenže matka ji předběhla.

„Braden Granville, Braden Granville, Braden Granville!” vzdychla zámožná vdova lady Bartlettová podrážděně. Nedůtklivě si narovnávala krinolínu, kterou jí syn svým dováděním posunul nakřivo. „Copak nemůžeš chvilku mluvit o někom jiném, Thomasi? Už mě k smrti unavuje poslouchat řeči o Bradenu Granvillovi.”

„Tak tak,” přitakala Caroline. A v tu chvíli to myslela úplně vážně.

3. kapitola

Jak se ukázalo, lady Caroline Linfordová a její matka nebyly jediní lidé, kteří už měli řečí o Bradenu Granvillovi po krk. Samotného Bradena Granvilla už začínalo poslouchání řečí o Bradenu Granvillovi unavovat.

Když druhý den ráno otevřel deník the Times a zjistil, že hraje hlavní roli v příběhu o sobě, lehce se otřásl a noviny odložil. Samozřejmě bývaly doby, kdy pohled na jeho jméno v Timesech - obzvlášť ve spojení s výrazy bohatý průmyslník, jak tomu bylo i dnes ráno -, v něm vyvolával jakési vzrušení. Ale přece, vždycky nebyl bohatý a vždy se o něm nedalo mluvit jako o průmyslníkovi. Kdysi dávno - před mnoha lety, ale stále měl na tu dobu živé vzpomínky -, byl docela chudý. Kluci, s nimiž denně brázdil ulice Londýna v honbě za lumpárnami, mu říkali Dead Eye - Přesná muška.

To proto, že v pěti letech odrovnal krysu prakem s kamínkem na vzdálenost padesáti kroků.

Od toho slavného dne se málokdy ohlížel zpět a neměl zájem to dělat ani dnes. A zrovna tak nelpěl na svých momentálních úspěších. Přesto mnozí z těch, kteří mu dnes podlézali, byli ti samí lidé, co ho před několika lety

uráželi. Věděl, že není ani génius, za jakého jej považují dneska, ani neschopný člověk, za nějž ho považovali tehdy. Pravda je někde uprostřed, dospěl Braden k závěru už dávno, a je lepší se k ní příliš neupínat.

Proto shromáždil korespondenci, kterou mu tajemník rozložil na stůl, a začal ji pročítat.

Dřív než dočetl první řádek, vyrušilo ho zaklepání na dveře jeho soukromé kanceláře. Vzhlédl a shovívavě vyzval návštěvníka: „Vstupte.”

Ronnie Weasel Ambrose s výtiskem stejných novin, na něž se právě díval před chvílí, zastrčeným v podpaží, vklouzl dovnitř a zavřel za sebou dveře jako někdo, kdo se snaží vypadat maximálně nenápadně před někým, kdo stojí ve vedlejší místnosti.

„Omlouvám se za dotěrnost, Deade,” začal hned, jak bezpečně zaklapla západka. „Ale ona je tady.”

Braden se nemusel ptát, kdo je ona. Řekl jen s mírným překvapením: „To je na ni opravdu dost brzy. Teprve je po desáté.”

„Má na sobě to peří,” pokračoval Weasel a coural se po místnosti, než se zabořil do jedné z kožených sedaček naproti masivnímu pracovnímu stolu svého zaměstnavatele. „Však víš, to co nosí, když chodí nakupovat.”

„Ach tak,” řekl Braden. „To všechno vysvětluje.”

„Správně.” Weasel vytáhl noviny z podpaží a ledabyle prohodil: „Takže jsi viděl dnešní noviny, Deade?”

Braden odpověděl svým hlubokým hlasem: „Viděl.”

„Fakt?” Weasel přetočil noviny tak, že článek, ve kterém figuroval jeho zaměstnavatel, byl přímo před ním samotným. „Viděl jsi tuto část, tady?”

„Určitě,” potvrdil Braden. „Viděl.”

„Říká tomu elegantní. ” Weasel si znovu otočil noviny k sobě p začal číst nahlas. Ne příliš plynule, ale hlasem, který se navzdory jeho zdánlivé lhostejnosti dost třásl vzrušením. „Tato nová elegantní pistole pochází od vynálezce revolveru se zadním nabíjením. Dá se očekávat, že se stane letošním nejžádanějším modelem pro náročného sběratele zbraní. ” Weasel pohlédl na svého zaměstnavatele. „Chceš vědět, kolik objednávek přišlo jen dneska ráno?”

„Tipl bych si, že docela dost. Připomeň mi, Weasele, abych autorovi toho díla poslal bednu koňaku.”

„A to není všechno.” Tajemník se teď marně snažil zakrýt vzrušení. Nedařilo se mu to. Dychtivě se naklonil v židli dopředu a pokrčil přitom stránky, které držel. „Co myslíš, od koho jsme dostali objednávku právě před chviličkou? Co bys řekl, Deade?”

„Vůbec nikdo mě nenapadá,” přiznal Braden zřetelně unuděným hlasem.

„Od prince z Walesu, Deade.” Weaselovi hořela tvář, oči plály.

„Princ z Walesu bude letos nosit Granvillovu pistoli!”

„Princ z Walesu,” řekl Braden, když se vrátil ke své korespondenci, „potřebuje Granvillovu pistoli, protože je tak mizerný střelec.”

„Deade.” Weasel vstal a opřel se o přítelův stůl. Na noviny, které mačkal v pěsti, zapomněl. „Deade, co je to s tebou? Právě jsi dostal jedno z nejoslnivějších doporučení, jaké jsi kdy měl, na jednu ze svých zbraní, a k tomu v londýnských Timesech - Timesy, člověče, které čte na světě víc lidí než kterékoli jiné noviny -, a ty tady sedíš a tváříš se, jako by o nic nešlo. Copak se proboha

stalo?”

„Neblbni, Weasele.” Braden si potáhl za klopy dokonale střiženého denního obleku. „Nic se nestalo. Jenom jsem dnes ráno trochu vyřízený. Včera večer se to poněkud protáhlo, to víš.”

Weasel se zasmál. Jen málo mužů by mělo odvahu se velkému „Granvillovi” smát, ale Ronald Ambrose měl výhodu dvacetileté známosti s ním. Bože, vždyť Bradenu Granvillovi vymáchal čumák ve špíně víckrát, než dokáže spočítat. To ale bylo dávno před tím, než soudem vyměřená učňovská léta jeho přítele ho vysvobodila z Dials; než jeho kariéra následně nabrala zářivou cestu k jeho současnému postavení; a hodně dávno před tím, než Braden Granville dorostl do své výšky o několik palců přesahující šest stop.

Přesto Weasel netrpěl žádnými výčitkami svědomí, když si ze ivého nejlepšího přítele a zaměstnavatele dělal legraci, třebaže ve srovnání s ním byl maličký jen pět stop a osm palců.

„Oj,” začal. „Jsme utahaní z nahánění lady Jackie pozdě

do noci?”

„To není tvoje starost, Weasele,” zamručel Braden.

Weasel se znovu rozesmál, tentokrát při vzpomínce na to, jak přišel ke své přezdívce. „No a co, povedlo se?”

„Pokud máš na mysli, jestli jsem odhalil totožnost muže, s nímž moje snoubenka udržuje nezákonný poměr, tak odpověď zní ne,” vysvětlil Braden. „Alespoň nemám nic, co by bylo přijatelné u soudu, kdyby mě náhodou zažalovala za porušení slibu…”

„Náhodou tě zažalovala?” zahučel Weasel. „Ty si myslíš, že pokud zrušíš vaše zasnoubení, Jackie Seldonová tě nebude žalovat pni všechno, co máš? Pane bože, Deade! Do svatby zbývá necelý tněsíc!”

„Toho jsem si moc dobře vědom, Weasele,” odvětil Braden ironicky.

Weasel spiklenecky ztlumil hlas. „Slyšel jsem o soudcích, kteří přiznávají tisíce liber nevěstám, jejichž chlapi odřekli, někteří i celý rok před požehnaným dnem. A ty si myslíš, že ti to může projít bez její žaloby?”

„Vím, že mě zažaluje,” hovořil Braden trpělivě, „a vím taky, že vyhraje, pokud nebudu mít lepší důkaz o její nevěře, než chabě vysvětlené zmizení - jako včera večer - a ty ďábelské povídačky, co se šíří kolem.”

Weasel potřásl hlavou. „Drby,” řekl s odporem. „Podle způsobu, jak o sobě ti mizerové navzájem mluví, by si člověk řekl, že isme zpátky v Dials. Ale přesto, z báchorek nemůžeš nic dokázat.”

„Z toho důvodu jsem ji nechal sledovat,” řekl Braden. „A ti hoši pořád nic nemají?”

„Ale, nějakého muže má, to jo,” řekl Braden tvrdě. „Ale buď s nimi ti hoši ztratili kontakt, nebo je ten chlápek duch. Vypadá to, že se dokáže rozplynout jako stín a ztratit se v davu, skoro jako by.”

„.byl jeden z nás,” dokončil Weasel myšlenku za svého zaměstnavatele. Potichu a dlouze zahvízdal. „Myslíš, že by to tak mohlo být?”

„To víš, že ne,” odporoval Braden. „Jak by se mohla vévodova dcera zaplést s maníkem z Dials?”

„Chceš říct - kromě tebe?”

Braden se neubránil úšklebku nad tou poznámkou. „Patrně,” pronesl unyle. „Ne, já mám takový dojem, že ten chlapík je ženatý a doufá, že se o tom jeho žena nedozví.”

„Nebo ty, to spíš,” dodal Weasel. „Zřejmě nechce, aby se mu jeho pěkná hlavička rozletěla na kusy. I tak,

Deade, nebylo by jednodušší nechat ji prostě podat žalobu? Jsi bohatší než Krésus, to je jasné. Můžeš si snadno dovolit hodit jí několik tisíc liber a mít od toho pokoj. A od ní.”

Bradenovi zmizel úsměv z tváře. „Ne, to si nemyslím,” řekl zdvořile, jako by odmítal šálek čaje. „Nepřenechám lady Jacquelyn Seldonové ani o čtvrťák víc, než musím. Na tom trvám.”

Weasel povytáhl obočí. Braden cítil, že mu to nemůže mít za zlé. Odmítnutí pouhého „mít pokoj od Jacquelyn Seldonové” zmátlo i jeho samotného. Tady byla ve hře hrdost. Jeho hrdost, kterou nikdy dřív nepovažoval za tak křehkou věc, že by jí pouhá žena mohla otřást.

Ale nikdy dřív taky nikomu nedal své srdce.

Byla to jeho chyba. Ohromený tím, že tak krásná, dokonalá a - to musí taky přiznat - urozená žena by o něj vůbec mohla projevit zájem, zamiloval se do ní, omámený vším, co představuje, místo toho, aby ji viděl takovou, jaká je ve skutečnosti.

Přišel na to dost brzy. Jejich zasnoubení sotva vešlo ve známost a Jackie se začala chovat lhostejně, nedostavila se na smluvené místo, chodila nemožně pozdě na tajné schůzky, které se jí dařilo s ním udržovat, a častokrát vypadala. prostě jako žena, která mu ležela v posteli. Ale ne s ním. Tehdy si Braden začal uvědomovat, že ho nenapadlo vzít v úvahu fakt, že Jacquelyn je přes veškerou krásu a urozenost pořád jen žena, schopná chovat se tak nehnil chlívě jako kterákoliv děvka v Dials.

Byla od něj hloupost, že si to neuvědomil dřív, než rozeslali Oznámení.

Weasel si ztěžka povzdechl. „Je to strašný průšvih, to ti teda povím. Kam ten svět spěje, když muž jako Braden

Granville - londýnský svůdce - nedokáže zabránit své vlastní snoubence, aby ho podváděla? Je to jako., jak se tomu říká? Jo, už vím. Poetická spravedlnost.”

Braden poslouchal přítele s trpkým úsměvem. „Tvůj bystrý průnik do paradoxů mého života nemá žádnou cenu, Weasele. Nicméně, místo abys tady postával a kázal o nich, nemyslíš, že bys udělal líp, kdybys pozval hraběnku dovnitř? Nelze říct, s čím můžou Snakc a Higginbottom přijít, aby na ni udělali dojem.”

Weasel náhle začal být nevrlý. „Dobře. Pošlu ji sem. Ale říkám ti rovnou, Bradene, že se mi to nelíbí. Takového jsem tě nikdy neviděl. Rozhodně ne kvůli ženě. Víš co, ona za to nestojí. Aťsi má šlechtický titul, ale je zrovna taková prostopášná mrcha jako všechny ostatní.”

„Opatrně, pane Ambrosi,” napomenul ho Braden mírně. „Mluvíte o mé budoucí ženě.”

Weasel obrátil oči v sloup. „Tomu uvěřím, až když to uvidím na vlastní oči.”

„Nechme toho, Weasele.” Braden se cítil nesmírně unavený. „Pošli ji sem. A sežeň mi prosím trochu kávy. Mám pocit, jako bych měl hlavu ve svěráku.”

Při tomto náznaku, aby odešel, si Weasel odfrkl. „Jak si Jeho Výsost přeje.” Po těch slovech tajemník odkráčel z místnosti s hlavou vztyčenou, ale s těžko potlačovaným úšklebkem na tváři.

Po jeho odchodu seděl Braden chvíli nehnuté a díval se z okna nalevo od psacího stolu. Nádherný výhled na rušnou, životem kypící ulici Bond Street patřil k nejlepším, jaké se daly v Londýně koupit. Braden to však neviděl, aspoň ne v té chvíli. Místo toho viděl před očima tvář matky, jak se mu často stávalo v situacích, kdy ho

něco trápilo. Vypadala tak, jak si ji pamatoval před nemocí, jež jí vzala život a zničila její pěkné rysy. Těch několik málo let před její smrtí patřilo k nejšťastnějším v Bradenových vzpomínkách. A když odešla.

Ach ano, otec se snažil. Ale Mary Granvillová byla světlem v životě Sylvestra Granvilla stejně jako v životě jeho syna. Po její smrti zůstala z otce jen napůl bláznivá skořápka jeho bývalé energické osobnosti. Vědělo se o něm, že naráz zmizí i na několik dní ve snaze najít části k různým absurdním vynálezům, které vymýšlel, a nechává Bradena samotného s milujícími, ale ne zrovna pozornými tetami. Mohl se pak někdo divit, že se přidal k odsouzeníhodnému davu?

Díkybohu se našel aspoň jeden muž, který ho zachránil. Kdoví, jak třeba mohl dopadnout…

Tehdy ráno Braden přemýšlel, stejně jako častokrát ve dnech před matčinou smrtí, kdy se na jeho životní dráze odehrála dramatická změna a ocitl se na vzestupu. Od chvíle, kdy vydělal prvních sto liber - a jak ohromující částka se to tehdy zdála -, si totiž uvědomoval, že na tom nezáleží. Nezáleží na tom, kolik peněz vydělá. Na penězích nezáleží. Ani všechny peníze na světě by matce život nezachránily.

A ani všechny peníze na světě mu ji nevrátí.

„Bradene,” ozval se měkký kultivovaný hlas. „Kam to

hledíš?”

Braden se otřásl a s mírným překvapením si uvědomil, že nesedí u krbu v pokoji, kde vyrostl, ale v pohodlné kanceláři, kterou si drží na Bond Street, nedaleko měšťanského domu v bohaté londýnské čtvrti Mayfair, kde bydlí. A žena, jež ho oslovila, není jeho matka, jež před dvaceti lety dlouho a v bolestech umírala, ale

nadmíru živá lady Jacquelyn Seldonová. Její skvělá postava a ještě skvělejší tvář se stala v současné době středem zájmu Londýna.

„Já žárlím,” škádlila ho Jacquelyn a natáhla k němu přes stůl ruku v rukavičce, aby jí na ni vsadil polibek.

„Jaké je její jméno?”

Civěl na ni. Dnes ráno na sobě měla nový komplet, který ještě nikdy neviděl. Vypadalo to, že jeho hlavní součástí je peří čápa marabu. Skoro jí neviděl do obličeje, sevřeného péřovými vějíři. Ale i lo, co z něj viděl, bylo srdceryvně nádherné.

„Její?” zopakoval a automaticky jí políbil ruku.

„Ano, hlupáčku. Té, na kterou jsi myslel, když jsi tady seděl. Nesnaž se mi namluvit, že to nebyla žena.” Jacquelyn se sebevědomě usadila na okraji psacího stolu a nevšímala si krinolíny, která se jí při tom nebezpečně zvedla. Přitom si asi byla moc dobře vědoma toho, co dělá, a šlo jí o to, aby ukázala své nové pantalony. V tom směru se chovala velmi koketně.

„Byla to žena,” odpověděl Braden zvolna, když si znovu sedal. Vstal hned, když si uvědomil, že tam přišla, jak se na správného džentlmena sluší a patří. I když, popravdě řečeno, nebyl tak úplně přesvědčený, že ona je dáma. Ach, pokud jde o původ, tak to samozřejmě ano. Ale ne svou osobností. Což dohromady tvořilo podstatu její přitažlivosti: dcera vévody, jejíž chování rozhodně neodporuje představám o nemravnosti. Co víc by si mohl muž od ženy přát?

Jen drobnost, zjistil Braden: aby se ta žena nerozhodla chovat nemravně ve společnosti jiných mužů než svého manžela.

Nebo nastávajícího manžela, jako v jeho případě.

„Já opravdu žárlím,” opakovala Jacquelyn a vystrčila spodní ret, takže krásně našpulila pusu. „Kdopak to je? Hned mi to pověz. Víš, jaké jsem majetnické stvoření, Granville. A ty máš takovou pověst. Vím, že tě milují celé zástupy žen. Tak kohopak jsi tentokrát přidal do

stáje?”

Braden neodpověděl. Když byla v místnosti Jacquelyn, málokdy měl potřebu mluvit. Obstarala to za ně za oba.

„Počkej.” Poklepala si prstem ze strany na bradu. „S kým jsem to nic viděla mluvit včera večer? Takže, samozřejmě lady Ashforthová, ale ta je pro tebe moc stará. Vím, že je do tebe celá blázen, ale nepatří k typům žen, s nimiž by muž seděl a zabíjel čas. Lady Ashforthovou tedy vyškrtneme. Kdo ještě tam byl? Ano, ta malá holčička Linfordová. Ta je ale na tvůj vytříbený vkus trochu obyčejná. Kdo jiný by to mohl být, Granville? Nechám se poddat.”

„Vzdáváš se moc snadno,” řekl nenucené. „Ale stejně ti to řeknu. Byla to moje matka.”

„Ach.” Jacquelyn udělala grimasu naznačující zklamání. „To by mě nikdy nenapadlo. Vůbec o ní nemluvíš.”

„Ne,” souhlasil Braden. „Nemluvím.” Ne s ní. Ne teď. Ne. Nikdy. „Tak, mylady. Předpokládám, že mi povíte, čím jsem si vysloužil tu čest, že jste mne poctila svou návštěvou tak brzy po ránu. Z důvěryhodného zdroje vím, že jsem s vámi strávil dost nocí, abych věděl, že přinutit vás vylézt z postele před polednem může jen něco životně důležitého.”

Jacquelyn se na něj mazaně usmála. „Vy si tedy myslíte, že mě tak dobře znáte, pane Granville? Víte, ono

je docela dobře možné, že skrývám pořád ještě nějaká tajemství.”

„Och,” povzdechl Braden. „Vím, že je skrýváte. A až vás při nich konečně přistihnu, má drahá, učiním ze svého advokáta šťastného člověka.”

Jacquelynina tvář pobledla. „C-co?” zakoktala. Pod nánosem růže - jen nejjemnějšího pudru, který si dáma jako Jacquelyn může dovolit -, viditelně zesinala. „O-o čem to mluvíš, miláčku?”

Bradena zamrzelo, že mluvil tak neuctivě. Vůbec nechápal, co ten výbuch způsobilo, pomine-li osten podráždění, jehož bodnutí pocítil při její jízlivé poznámce o lady Caroline Linfordové, děvčeti, s nímž se jen letmo seznámil a o něž neměl sebemenší zájem. Zároveň se napůl vyděsil, že odkryl karty, a tak rychle dodal: „Opravdu se velice omlouvám, mylady.” To poslední, co potřebuje, je vzbudit v ní podezření, a tím jí dát šanci, aby si při plánování tajných schůzek s milencem dávala ještě větší pozor. „Jenom jsem vtipkoval, ale teď mi dochází, že to asi nebylo zrovna nejvkusnější. Takže čemu vděčím za tvou návštěvu tak brzy po ránu?”

Jacquelyn ho pořád neklidně pozorovala. Zdálo se však, že ji odzbrojilo jeho chování, které záměrně držel v neutrální rovině lhostejnosti, a do tváří se jí brzy vrátila červeň. Když se zcela vzpamatovala, rozmarně vykřikla: „Víš, Granville, drahoušku, je to hrozně zvláštní, ale Virginia Crowleyová ulehla s tou nepříjemnou jarní chřipkou a měla mít dnes schůzku s panem Worthem. Víš, že já jsem se k němu nedostala kvůli. no, tomu incidentu při mém posledním setkání s ním. Týkal se otcova úvěru. Ale Virginia mi nečekaně řekla, že můžu

jít místo ní. Víš, Bradene, jak moc si přeju, abych vypadala jako manželka, kterou si tak důležitý muž jako ty zasluhuje. Jenže moje výbava, jakou teď mám, by se sotva hodila pro ženu pohodného, natožpak pro ženu někoho jako.”

Braden sáhl do kapsy u vesty. „Kolik potřebuješ?”

„Ou,” vydechla Jacquelyn radostně, ale hned se zadumala. „Totiž, potřebuji vlastně všechno: klobouky, pláště, rukavice, boty, punčochy, o spodním prádle ani nemluvím., myslím, že tolik bude stačit.” Ukazováčkem a palcem pravé ruky naznačila vzdálenost asi půl palce.

Braden jí podal svazek bankovek přibližně tak tlustý, jak naznačila. „Pozdravuj ode mě pana Worthe.” Radši tolik hned, než o tisíce víc později na soudních výlohách, pomyslel si.

„Jejda, děkuji, drahoušku.” Jacquelyn se opřela o stůl a našpulila rty k polibku. Peníze si předtím rychle zastrčila do kabelky. Braden zvedl hlavu v úmyslu letmo se dotknout jejích rtů v náznaku polibku na rozloučenou. Jenže Jacquelyn měla očividně jinou představu. Natáhla se, chytila ho za klopy a přitáhla ho k sobě, zasunula mu jazyk do úst a nestoudně se na něj přitiskla bujným poprsím.

Braden, jemuž se přímočaré jednání lady Jacquelyn v minulosti líbilo, však teď stejné nadšení nesdílel. Jednak jej obtěžovalo poletující peří marabu, které ho šimralo v nose, jednak věděl, že není jediný muž, na kterém své praktiky zkouší.

Právě proto považoval za nesmírně důležité najít důkaz její proradnosti a předat ho co nejdřív panu Lightwoodovi, jenž se zabýval žalobami za porušení

slibu, kterou Jacquelyn nepochybně podá, jakmile Braden zruší zasnoubení.

„Tak,” řekl, když se Jacquelyn konečně stáhla zpátky a přestala ho líbat. „To bylo. milé.”

„Milé?” Jacquelyn seskočila ze stolu s podrážděným výrazem. „Neměla jsem v úmyslu něco milého, právě naopak. Vážně, Bradene, mně se zdá, že ses změnil.”

„Změnil?” Braden se nedokázal ubránit úšklebku. „Já jsem se změnil? “

„Ano, změnil ses. Víš, že už je to měsíc - tedy skoro -, co jsme spolu naposledy strávili noc?”

„No ano, ale Jacquelyn, přece víš, že teď, když jsme zasnoubení, je to jiné. Nemůžeme se chovat tak nevázaně jako kdysi. Lidi by si o nás povídali,” vysvětlil nenucené.

„Dřív ti nezáleželo na tom, co si lidi myslí.” Jacquelyn hovořila s nádechem hořkosti. „Vlastně, pokud si dobře vzpomínám, řídil ses heslem Kašlu na to, co si lidi mysli “

„Ano,” přiznal Braden opatrně. „Jenže tehdy byla v sázce jenom moje pověst, a ne pověst mé budoucí nevěsty.”

Povzdechla si a obrátila oči ke stropu. „No dobře, kdyby sis to náhodou rozmyslel,” mluvila, zatímco rychle proplouvala ke dveřím, „víš, kde mě najdeš.”

A byla ta tam. Zanechala však po sobě nepřehlédnutelný důkaz své přítomnosti v podobě oblaku vůně růžového parfému a několika zbloudilých peříček marabu, která se usadila na jeho stole jako spadané podzimní listí.

Ještě za Bradenovou snoubenkou ani nezaklaply dveře, když se vetřel do kanceláře Bradenův otec s velmi popuzeným Weaselem Ambrosem v patách.

„Bradene, chlapče,” vykřikl Sylvester Granville s jednou rukou rozmáchnutou v pozdravu a s druhou svírající povědomou knihu vázanou v kůži. „Gratuluji!”

„Gratulace?” Braden mrkl na Weasela, který jen zavrtěl hlavou. Zavedená pravidla dovolovala Granvillovi staršímu přijít k synovi do kanceláře, kdykoliv si přál., ačkoliv se obvykle snažili ho přimět, aby se ohlásil předem.

Dnes však Sylvester Granville očividně prožíval příliš velké rozrušení, než aby se zabýval takovými formalitami.

„Přece mi nechceš říct, že o tom nevíš?” Sylvester se posadil na koženou sedačku u synova stolu. „Právě jsem viděl lady Jacquelyn, jak odchází. Doufám, že ti nevadí, že jsem se s ní o tu šťastnou novinku podělil.”

Braden se sesunul zpátky na židli, z níž předtím zdvořile vstal, když se loučil se svou nevěstou. Byl unavený a bolest hlavy neustupovala. Uvažoval, co se stalo s kávou, kterou mu Weasel slíbil.

„Jakou novinku?” chtěl vědět, aniž dal najevo přílišný zájem.

„Páni, přece tu zprávu, co jsem slyšel dneska ráno. Mluví se o tom po celém městě. Kvůli tomu článku v novinách, o té tvé nové pistoli.”

„A co je s ní?” zeptal se Braden.

„Och.” Obvod pasu Sylvestera Granvilla rostl stejným tempem jako synův bankovní účet, a tak se teď na židli trochu vrtěl. V žádném případě nebyl obézní. Přesto patřil k lidem, kteří se po většinu života museli uskrovňovat, a váha, kterou nabral v posledních letech, ho trochu zaskočila.

„Takže ty to nevíš? No povídá se, že ti do konce roku skoro určitě nabídnou povýšení. Nejspíš titul baroneta.” Sylvester zasněně sklonil hlavu. „Představ si to. Můj syn, baronet. A ženatý s dcerou vévody! Mým vnoučatům bude kolovat v žilách modrá krev a před jmény budou mít šlechtické tituly. Víc si člověk pro své potomky nemůže přát.”

Braden zíral na otce. Ten starý muž byl pochopitelně po smrti Bradenovy matky trochu vyšinutý, ale jeho potrhlost se vždycky projevovala spíš v rozmarech. Například si představoval, že vynalezne krám, ve kterém člověk bude moct létat, nebo elixír neviditelnosti. Nejnovější posedlost Sylvestera Granvilla šlechtou -ilustrovaná knihou o peerech, kterou svíral v ruce -, se proti tomu zdála neškodná. Braden si ale lámal hlavu, jestli si neměl dělat větší starosti.

„Baronet?” opakoval Braden. „To si nemyslím.”

„Ach ano. Ano, opravdu,” ujišťoval ho otec. „Vypadá to, že jde o návrh prince z Walesu. Mám za to, že všechno spustila ta záležitost se zadním nabíjením. A teď ta nová zbraň - Granville -, prostě všichni o ní mluví. Páni, slyšel jsem, že mladý vévoda z Rawlingů s ní minulý týden zastřelil kamaráda v Oxfordu. Počkej, něco ti ukážu.” Otevřel si na klíně knihu vázanou v kůži a nalistoval svou oblíbenou stránku, která popisovala narození a úmrtí Seldonů, rodiny lady Jacquelyn, u níž se v příštím výtisku bude vyskytovat jméno jeho syna -pokud ovšem Braden dotáhne tu věc do konce. „Já sám doufám, že se ti podaří získat titul před svatbou. Potom se bude psát Jacquelyn, jediná dcera čtrnáctého vévody z Childes, provdaná za Bradena Granvilla, baroneta, dvacátého devátého června tisíc osm set sedmdesát…”

Braden si uvědomil s jistým náznakem hrůzy, že toto žádné šílenství není. Vůbec žádné. Otec říkal jen čistou pravdu.

Weasel, stále stojící ve dveřích, se zeptal s přehnanou zdvořilostí: „Stále si přejete, abych vám přinesl kávu, mylorde?”

„Ano,” řekl Braden přiškrceným hlasem. „A přilij do ní trochu whisky, ano, Badgi?”

4. kapitola

Zámožná vdova lady Bartlettová vzhlédla od podnosu se snídaní a položila řečnickou otázku: „Může mi někdo vysvětlit, proč v naší domácnosti nedokáže ani jeden sluha postupovat podle jednoduchých pokynů? Požádala jsem o vajíčko vařené tři minuty - a co mi přinesou?” Vzala hnědé vejce ze stříbrného pohárku a pro ilustraci s ním poklepala o podnos na klíně. „Poslouchejte,” vyzvala je. „Úplně natvrdo. Nemyslíte si, že kdybych chtěla vajíčko natvrdo, tak bych si o něj řekla?”

Caroline zaváhala. Protože věděla, že se matka včera večer necítila moc dobře, čekala s informací o neradostné novince do rána. Ukázalo se ale, že ani teď není vhodná doba. Existuje vůbec vhodná doba, aby člověk oznámil matce, že bude nutné odvolat pět set svatebních pozvánek? Zřejmě ne. Proto se Caroline zhluboka nadechla a řekla: „Mami, stalo se něco hrozného.”

„Hroznějšího než moje pokažená snídaně? To si neumím představit.”

Ani zapřená polštáři v masivní posteli, kterou sdílela s manželem až do chvíle, kdy ho skolila mrtvice, nevypadala lady Bartlettová o nic méně působivě než

obvykle. Vždycky bývala krásná žena; dokonce i teď, kdy jí je přes čtyřicet, o ni muži projevují enormní zájem, a nejen výhradně kvůli penězům. Milovaný manžel zanechal jí a jejich dětem značné jmění, ale pro mnoho džentlmenů měla bílá průsvitná pokožka a pronikavé modré oči bohaté vdovy lady Bartlettové větší přitažlivost nežli její dědictví. Nutno dodat, že ačkoliv se jí kolem očních koutků začínaly tvořit pavučinky jemných vrásek, podle názorů mnohých byla majitelkou nejkrásnějších očí v Anglii.

Lady Bartlettová si však těchto džentlmenů nevšímala. Tvrdila, že se ještě nepřenesla přes smrt hraběte, která jej zasáhla teprve před dvěma léty, ale Caroline matku podezírala, že ji víc baví hrát roli zámožné vdovy.

„Nuže,” řekla lady Bartlettová a zaostřila ty krásné oči na svou dceru, jež bohužel ani matčinu bílou kůži, ani její výstavní oči nezdědila. Carolinina pokožka měla k její smůle tendenci se opalovat a v bezvýrazně hnědých očích se nevyskytoval ani náznak odstínu mahagonové nebo červenohnědé. „Co se děje?”

Caroline stála a točila si prstýnkem na prostředníčku levé ruky. Dostala ho od Hursta; patřil jeho babičce. Byl překrásný, vyrobený z těžkého kusu zlata a s velkým modrým safírem navlas stejné modré barvy jako Hurstovy oči. Caroline věděla, že teď mu ho bude muset vrátit. Ta vyhlídka ji ale zdaleka nermoutila tak, jak se domnívala, že by asi měla. Prsten byl velmi starý a cenný. Měla strach, že by ho mohla ztratit, což se jí s věcmi občas stávalo.

„Jde o lorda Winchilsea,” vysvětlila Caroline, ale nedokázala snést známý pronikavý, přímý pohled lady Bartlettové.

„Bohužel. bohužel mi není věrný, mami.”

Caroline stočila pohled k lahvičce s aromatickou čichací solí u matčiny postele. Byla připravená vyskočit, vrhnout se k ní a odzátkovat ji v okamžiku, kdy by matka upadla do mdlob. Lady Bartlettová ale neomdlela. Místo toho si začala mazat topinku máslem. Caroline se zdálo, že vzhledem k okolnostem to dělá naprosto klidně.

„Bože bože,” pronesla lady Bartlettová, když si ukousla pořádné sousto. „No to je tedy smůla. A jak jsi na to

přišla?”

Caroline si nebyla úplně jistá, jestli matce dobře rozuměla.

„Smůla?” opakovala poněkud zvýšeným hlasem. „Řekla jsi smůla, mam?”

„Nemusíš křičet, Caroline. A žádala jsem tebe i tvého bratra, abyste mi neříkali mam. Víš, jak hrubě to zní. Dokud jsme žili v Cheapside, nevadilo to, ale teď…” Lehce se otřásla. „No ano, opravdu si myslím, že to je smůla. Čekala bych od markýze, že bude mít víc rozumu, než ti to chrstnout do tváře.” Přidala si na chleba kopeček marmelády. „Ale taky bych čekala od tebe, že budeš mít víc rozumu, než se znepokojovat něčím tak nepodstatným, Caroline.”

„Nepodstatným?” vybuchla Caroline. „Nepodstatným? Matko, já jsem ho přistihla! Načapala jsem svého snoubence s. s jinou ženou! Nechci být netaktní, ale oni. no prostě si spolu užívali.” Carolinina matka byla úzkostlivě pořádná a nesnášela špínu a nepořádek. A měla sklon považovat lidské tělo za jednu z nejšpinavějších věcí na světě. Z toho důvodu se skoro vůbec nechtěla bavit o jeho různých funkcích, a obzvlášť se vyhýbala všem zmínkám o tělesných funkcích

odehrávajících se v budoáru. Caroline s ohledem na tento fakt nerozváděla do podrobností, co přesně viděla svého snoubence dělat. Stačilo, když to významně zopakovala: „ Užívali si, matko.”

„Ach bože.” Lady Bartlettová se zabořila do polštářů. „Ubohá Caroline. Moje ubohá drahá Caroline.” Poté, jako by se vzpamatovala, řekla: „Caroline, drahoušku. Vím, že tě to asi hodně ranilo. Ale bereš si to opravdu příliš k srdci. Nemůžeš očekávat od muže jako je markýz, že nebude mít milenku.”

„Milenku?” zopakovala Caroline. Slzy, které se jí tak dlouho vyhýbaly, se najednou prodraly na povrch všechny naráz a v tak hojném množství, jako by chtěly dohnat ztracený čas. Zamlžily jí zrak a vyvolaly v ní pocit, že se rozpouští - mimořádně nepříjemný pocit. „Milenku? Ne, nikdy jsem si nemyslela, že Hurst má milenku. Proč bych měla? A proč by měl on? Na co potřebuje milenku, když má mě?”

Při slově mě se Caroline úplně zhroutila a padla na matčinu postel. Káva na snídaňovém podnose lady Bartlettové se nebezpečně rozstřílela. Postel se při dceřiných vzlycích tak zakymácela, že lady Bartlettová zvedla šálek, aby zabránila další škodě.

„No tak, zlatíčko,” chlácholila ji lady Bartlettová a volnou rukou se láskyplně probírala Caroline v rozcuchaných vlasech. „Neber si to tak. Vím, že to pro tebe musí být šok, a za to dávám vinu sobě. Prostě jsem předpokládala, že to víš. Neměla jsem ani tušení, že jsi takové malé neviňátko, Caroline. Ale víš, Caroline, muži jako markýz takhle věci dělají. To dělají všichni ti chlápci s tituly. Po straně si drží milenky.”

„Táta to nedělal,” namítla Caroline ostře. „No ano, ovšemže tvůj otec ne, Caroline. On mě miloval. ” Lady Bartlettová pronesla poslední slova, jako by Caroline byla natvrdlá a ještě to nepochopila. Ona to však samozřejmě věděla moc dobře. Carolinin otec svou malou rodinu naprosto slepě miloval, zejména však svoji ženu, o níž vždycky říkal, že si ho vybrala z celé řady nápadníků. Lord Bartlett často dlouze dumal nad tím, proč právě jeho, a neuměl si na to odpovědět. Caroline však byla přesvědčená, že matčiny oči nejsou jen velmi hezké, ale taky prozíravé. Dokonale přesně odhadla, že mladý Hiram Linford je předurčen ke slávě. A on ji nezklamal, jedině snad v tom, že nežil dost dlouho, aby viděl své vnuky., pokud vůbec ona nebo Tommy nějaké zplodí, o čemž v této chvíli začínala Caroline poněkud pochybovat.

„Milenky vůbec neměly v Cheapside místo,” pokračovala lady Bartlettová. „Váš otec byl jiný, Caroline. Přišel ke šlechtickému titulu dost pozdě. Nenarodil se do šlechtické rodiny jako tvůj markýz. A to je úplně jiná káva, přinést si to do života už při narození. “

„On není můj markýz,” ohradila se Caroline ještě důrazněji, i když stále nezvedla hlavu z přikrývky. „Už

ne.”

„Nebuď směšná,” oponovala lady Bartlettová. „Lord Winchilsea je pořád tvůj, Caroline.”

„Není,” trvala na svém Caroline. „Já ho nechci. A ty přece víš, B mě chce jenom kvůli mým penězům, mami.”

„Caroline, jak můžeš něco takového říct? Po tom, co udělal pro Ivého bratra…”

Caroline zvedla slzami zmáčený obličej z postele. „Vím, co udělal pro Tommyho, mami. Jak bych mohla zapomenout? Vzpomenu si na to pokaždé, když Tommy vkročí do místnosti. Kdyby nebylo Hursta - kdyby nebylo Hursta.”

„Tvůj bratr by nežil,” dokončila lady Bartlettová za dceru. „A teď bys mu projevila takový nevděk, že by sis ho odmítla vzít jen kvůli jednomu malému prohřešku.”

„Ne nevděk,” prohlásila Caroline, když si utírala uslzené oči okrajem rukávu. „Jsem mu moc vděčná za to, co pro nás udělal, matko. Jenom nechápu - já prostě nechápu, proč.”

„Mimo to,” přerušila ji lady Bartlettová, jako kdyby Caroline zrovna nemluvila, „i kdybychom mu nedlužily za Tommyho život, je teď příliš pozdě ho odmítnout. Pozvánky už odešly.”

Caroline posmrkla. „Myslela jsem - napadlo mě, že bychom mohli dát oznámení do novin, že se svatba ruší.”

Lady Bartlettová znovu položila hrníček, ne však dost opatrně, poněvadž z něj vystříkla další sprška kávy na podnos se snídaní. „Napsat oznámení do novin?” zopakovala nevěřícně. „Pomátla ses na rozumu, Caroline? Copak tě nenapadlo, že kdybychom něco takového udělali, markýz by zcela v souladu se zákonem mohl podniknout kroky proti nám? A máš vůbec ponětí, co by to vyvolalo za řeči? Prokristapána, lidi by nás považovali za největší nevděčníky na světě!”

„Žalobu?” potřásla hlavou Caroline. „Ale za co? To on strkal jazyk do pusy někomu jinému, já ne.”

Když to lady Bartlettová uslyšela, zvedla se v ní vlna odporu, až se zatřásla, ale odhodlaně pokračovala dál

jako voják razící si cestu přes bojiště poseté padlými druhy.

„A dokážeš to zopakovat před soudem, mladá dámo? Jsi připravená ponížit sama sebe tím, že něco takového veřejně přiznáš? Dokážeš si představit, moje drahá, že by děvče, které se nesmyslně rozhodlo takovou věc zveřejnit, ještě někdy dostalo od někoho úctyhodného nabídku k sňatku?”

Caroline pocítila, jak se jí dere do očí nový příval slz. „A-ale…”

„Určitě ne. Kromě toho, že by tě každý považoval za nejnevděčnější bezcitnou dívku, jaká kdy chodila po zemi - zřekla se před oltářem muže, který zachránil jejímu bratrovi život -, stala by ses terčem posměchu Londýna. Nikdy bychom pro tebe nenašli nikoho ani vzdáleně vhodného. Zemřela bys jako stará panna.”

Takový osud Caroline nepovažovala za vyloženě katastrofální, když zvážila, že jako alternativa se nabízí sňatek s mužem, jenž ji, jak se ukázalo, ani trochu nemiluje.

„Mně by to nevadilo,” řekla nahlas. „Znám dost starých - no, panen. Spousta z nich žije smysluplným životem, vykonávají dobrou práci pro chudé, usilují o zrušení chudobinců a .”

Lady Bartlettová se zatvářila vyděšeně. „Proboha svatého,” uhodila na ni, „co tě to napadlo, pohybovat se mezi takovými ženami? Bože můj, to je Emmina práce,

že?”

Caroline vztyčila hlavu. „S Emmy to nemá nic společného. Víš moc dobře, že několikrát v týdnu chodím ráno na přednášky v.”

„Žádná moje dcera,” prohlásila lady Bartlettová s přísným pohledem zabodnutým do Caroline, „neskončí jako stará panna! Pane bože! Tvůj otec by se obrátil v hrobě jen při tom pomyšlení. Když si vzpomenu, jak jsme škudlili a uskrovňovali se, než vydělal velké peníze, abys mohla jít do toho dívčího semináře! Vždyť jen tvé taneční střevíčky stály jmění! Jestli si myslíš, že chci tohle všechno nechat plavat…” Hlas lady Bartlettové se začal hrozivě vytrácet.

Caroline se musela rozhořčeně zamračit. Rozhodně nikdy nepožádala rodiče, aby ji poslali do drahé a exkluzivní školy, na níž trvali, a ani tam nechodila ráda. Ostatní dívky - včetně lady Jacquelyn Seldonové osobně, která chodila o několik ročníků výš než Caroline -, příliš nevítaly „povýšence z Cheapsidu”, jak jí říkaly; ovšemže, všechny kromě Emmy, v níž Caroline našla soucitného spojence.

Přesto musela přiznat, že čas od času se jí vzdělání hodilo. Teď uměla říct „Přestaňte prosím bít toho koně” v pěti jazycích.

„Víš, Caroline,” pokračovala lady Bartlettová, aniž si všimla Carolinina zachmuřeného výrazu, „jako obvykle se trápíš kvůli ničemu. Naopak bys měla být vděčná.”

„ Vděčná? ” opakovala Caroline přiškrceným hlasem.

„Jistě. To, že lord Winchilsea má milenku, znamená, že po tobě nebude žádat nic., abych tak řekla, nepříjemného.”

Caroline přivřela oči v údivu, co tím matka chce naznačit. Ví, že nemá smysl se jí ptát. Lady Bartlettová by se jen zajíkala a červenala jako vždycky, když se jí Caroline zeptala na něco, co se týkalo sexu. Je jazyk muže vsunutý do úst nepříjemný? Lady Jacquelyn na to

rozhodně nevypadala. Je sezení na muži shora a pohyby na něm připomínající jízdu na poníkovi nepříjemné? Lady Jacquelyn vypadala, jako by jí to působilo ohromnou rozkoš.

Měla snad být Caroline lordu Winchilseaovi vděčná, že s ní podobné věci nedělá?

„A teď se dej dohromady, Caroline,” nařídila jí matka rázně. „Dostala jsem omluvný dopis od McMartinových, takže můžeme vzít někoho z náhradníků. Koho by sis přála raději, Allingtonovy, nebo Sneadsovy? Allingtonovi by ti dali hezčí dar, ale Sneadsovi zase vlastní krásný dům na venkově, kam často jezdí princ z

Walesu.”

Caroline nevěřila svým uším. S úděsem zírala na matku. „Mam,” řekla, „já si nemůžu vzít muže, který se se mnou chce oženit jen kvůli penězům. Prostě nemůžu.”

Lady Bartlettová zamrkala krásnýma očima. „Caroline Victorie Linfordová,” pronesla s patrným rozhořčením, „proč si proboha myslíš, že markýz si tě chce vzít jenom kvůli penězům?”

„Bože můj, to nevím,” odsekla Caroline. „Třeba proto, že jsem ho včera večer viděla s jinou ženou, která měla obtočené nohy kolem jeho pasu. “

Lady Bartlettová zbledla a Caroline bylo okamžitě jasné, že zašla příliš daleko. „Caroline Linfordová!” vykřikla matka.

„No co,” zakvílela Caroline, „je to pravda!”

Jakmile se lady Bartlettová trochu uklidnila, promluvila a přitom si pohrávala se šňůrkami od spodního prádla: „Když vezmu v úvahu ty romány, které jsem našla u tebe v pokoji, Caroline, myslela bych si, že zrovna tebe taková scéna moc nepohorší.”

„O to tady nejde, matko. Hurst si mě chce vzít jenom kvůli penězům,” procedila Caroline skrz zaťaté zuby. „Víš to stejně dobře jako já.”

„Jestli je to pravda,” pokračovala lady Bartlettová, „tak můžu říct jen tolik, že sis to zavinila sama, Caroline.”

„Já jsem si to zavinila?” Caroline přeskočil hlas. „Jak jsem si to já proboha zavinila?”

„Jestli tě nemiluje, pak jenom proto, že ses o to dostatečně nesnažila. Muži se nezamilovávají snadno, Caroline. Musejí se do toho nutit. A já jsem si vůbec žádného tlaku z tvé strany nevšimla, pokud jde o markýze.”

„Matko.” „Miluješ ho?”

Caroline otevřela ústa. „Co?”

„To je jednoduchá otázka, Caroline. Miluješ markýze?”

Caroline zavřela pusu a polkla. „Myslela jsem si, že ano,” hlesla. „Až do včerejšího večera. Chci říct, jak bych ho mohla nemilovat? Je.” Stažené hrdlo nedovolilo Caroline mluvit dál.

„Je neskutečně rozkošný,” dodala lady Bartlettová. „A nejen rozkošný, ale i krásný a neuvěřitelně statečný. Způsob, jakým pronásledoval ty lupiče, co tehdy v noci přepadli tvého bratra.”

„A zastavil Tommymu krvácení,” zamumlala Caroline. Slyšela len příběh už tolikrát, že ho mohla mechanicky zopakovat. „Vlastním kapesníkem, a tím ho zachránil před vykrvácením, než přijel doktor. A zůstal s námi po celou dobu, co Tommy nabíral síly.”

„Podívej se,” řekla lady Bartlettová laskavě. „Ten člověk zachránil tvému bratrovi život. Ovšemže ho miluješ. Jakpak bys ho mohla nemilovat?” Natáhla ruku a

poplácala Caroline po rameni. „V tvém věku bych mu sama nedokázala odolat. Obávám se tedy, že se budeš muset postavit k pravdě čelem, Caroline: Budeš o něj muset bojovat.”

„Bojovat o něj? A jak přesně by sis představovala, že to mám udělat, matko? Vyzvat jeho milenku na souboj?”

Lady Bartlettová se zamračila. „Vzpomeň si, co jsem povídala o jízlivosti, mladá dámo. Nic není u dámy odpudivější. Nikoliv. Bojem o něj rozumím, abys použila zbraně, které jsi dostala od pána boha. Mozek v hlavě, který je až na ty blbosti, kterými ho krmíš, dobrý. A tělo. Když ti to říkám, tak mi věř, že je kopií toho, které jsem měla já, když jsem byla stejně stará jako ty, a skvěle jsem ho využívala, abych si k sobě připoutala tvého otce, pán bůh mu dej lehké odpočinutí. Tyto rady, které ti dávám, jsou velice důležité, Caroline. Měla by sis je zapsat. Chceš si zaběhnout pro papír?”

Caroline se na matku zamračila. „Ne. Chceš říct, že po něm mám vyjet?”

„Dobrý bože.” Lady Bartlettová zvedla oči k nebi. „Ne, Caroline. Chci říct, aby sis nacvičila některé ženské triky. Ty víš, jak.”

„Já.”

„Ty víš, jak. Každá žena to ví.” Lady Bartlettová pohlédla dolů na svou snídani a povzdechla si. „Vím, že je krásný, Caroline, vím, že je markýz. Ale ty prostě musíš pamatovat na to, že jsi zrovna tak hezká jako on. Tedy, velmi podobně. A tvůj otec byl hrabě.”

„Mami,” řekla Caroline netrpělivě, „taťka se stal hrabětem jen díky tomu, že mu královna projevila vděčnost za to, že v paláci nainstaloval nové potrubí.”

„Převratně nové potrubí,” připomněla lady Bartlettová dceři. „Díky němu mohla mít královna teplou vodu, kdykoliv se jí zachtělo; stačilo jen otočit kohoutkem. To není žádný nepatrný výkon v tak staré budově jako palác. Není třeba o tom mluvit tak pohrdavě, Caroline. Tvůj otec byl instalatérský génius. “

Caroline obrátila oči v sloup. „Já vím, že táta byl génius, mami. Aleje mezi nimi trochu rozdíl. Mezi tátovým titulem a Hurstovým. To si musíš přiznat.”

Lady Bartlettová pokrčila rameny. „Jabka a hrušky, Caroline. Jabka a hrušky. A teď utíkej. Musím se obléct.

Ach, a Caroline?”

Caroline se neochotně zvedla z postele a vykročila ke dveřím. Otočila se na svou hezkou matku, tak drobnou, tak osamělou a na pohled křehkou v masivní posteli.

„Ano?”

„Zapamatuj si, že život není vůbec tak hrozný.” Lady Bartlettová se na ni radostně usmála. „I když šťastné konce - jako otcův a můj - jsou ve skutečnosti vlastně docela vzácné.”

Caroline přikývla, ale v duchu si říkala vztekle: Uvidíme. Však ještě uvidíme, jen počkejte.

5. kapitola

Lady Jacquelyn Seldonová uměla náruživě nakupovat. Činila tak s velkou intenzitou a dokázala se na činnost výborně soustředit. Její předem zmapované trasy a taktiku by jí mohl závidět leckterý vojenský stratég. Když lady Jacquelyn Seldonová nakupovala, všechno ostatní jako by přestalo existovat: s výjimkou lady Jacquelyn jakožto produktu, kvůli kterému průzkum podnikala, a množství bankovek v její peněžence.

Že ji někdo sleduje, jí proto došlo až ve chvíli, kdy vstoupila do zkoušecí kabiny módního obchodu na ulici Bond Street. Představte si její úžas, když prodavačka otevřela dveře šatny a s mrknutím jí pokynula, aby šla dál: „Prosím, mylady,” a lady Jacquelyn při vstupu dovnitř zjistila, že není tak docela prázdná.

Na lavičce potažené brokátem před vysokým zrcadlem sahajícím až na zem seděl muž se zahaleným obličejem v záhybech kabátu, na jarní počasí poněkud těžkého.

Lady Jacquelyn už se nadechovala k výkřiku, ale dřív než mohla vydat nějaký zvuk, muž ze sebe shodil kabát, vyskočil a rukou jí bleskově zakryl ústa. „Sakra, neblbni,

Jackie,” zasyčel markýz z Winchilsea. „Určitě je tam aspoň pět naškrobených starých matron. Chceš, aby tě

slyšely?”

Jacquelyn supěla a lapala po dechu. Když uvolnil ruku, zašeptala. „Kristepane, co se to s tebou děje, Hurste?

Zbláznil ses?”

„Promiň, Jackie,” omlouval se Hurst a posadil se znovu na lavičku. „Neměl jsem na vybranou. Myslím…, myslím, že mě někdo sleduje.”

„Sleduje? Kdo?” podivila se Jacquelyn, když si sedala na lavičku vedle něj a zatáhla za stužky přidržující jí čepec. „Podívej se, zlato, zkus s tím něco udělat. Udělal se mi tam děsný uzel.”

Hurst ji poslechl, třebaže jen formálně, a škubl uzlem na hedvábných stužkách čepce. „Kdybych věděl, kdo to byl, asi bych něco podnikl, nemyslíš, miláčku? A omlouvám se, že jsem tě tak přepadl, Jacks, ale už jsem se nemohl dočkat. Musel jsem tě vidět. Prostě musel.”

Jacquelyn se zdviženou bradou, aby Hurst mohl uchopit uzel, se neubránila úsměvu. Bylo opravdu rozkošné, jak se jí nemohl nabažit. Byla by čekala, že jejich společná chvilka u lady Ashforthové předešlého večera ho trochu uspokojí, ale evidentně se tak nestalo. Naprosto jiný než Braden Granville, pomyslela si a její úsměv se poněkud vytratil. Ten jako by si v poslední době ani nevšiml, že vůbec žiju.

„Drahoušku,” řekl, když se mu konečně podařilo uzel rozmotat. Strhla si čepec z hlavy a otočila se k zrcadlu, aby zjistila, jak moc jí poničil účes.

„Ano?” ozvala se zamyšleně, když si všimla, jak dobře se jejich obrazy v zrcadle doplňují. Škoda, že Hurst nemá Granvillovy peníze. Tvořili by skvělý pár.

„Ví to?” zeptal se znepokojeně.

Zamrkala a hustý les jejích řas jeho obraz na okamžik zastínil. „Kdo jestli to ví, Hurste?”

„Granville,” sykl. „Granville! Koho jsi myslela?”

Jacquelynino dokonale vytrhané obočí pokleslo. Nechtěla mu to říct. Co to mělo za význam? Ta poznámka o právníkovi, kterou Granville pronesl., dělal si legraci. Jistěže si dělal legraci. Sice ne zrovna vkusně, samozřejmě, ale co jiného mohl člověk čekat od muže s tak hrubým vychováním?

„O čem to mluvíš?” zeptala se jemně svého milence. „Ovšemže to neví.”

„Víš to jistě?” zeptal se Hurst váhavě. „Protože včera večer - přísahal bych, že nás odhalil.”

„Ano,” souhlasila Jacquelyn s potlačovaným chichotáním. „To bylo o chlup, že? Příště si budeme muset dávat mnohem větší pozor. Ale stálo to za to, ne?”

„To bych řekl, že stálo,” souhlasil Hurst, ale zaznělo to uspěchaně. „Říkal ti potom něco? Něco, co by třeba naznačovalo, že by mohl. vědět.”

„Neblázni, hlupáčku,” uklidňovala ho Jacquelyn nevzrušeně. „Granville nemá nejmenší tušení. Právě jsem přišla od něj z kanceláře. Je tak sladce naivní jako vždycky. Podívej, dokonce mi dal tohle.” Sáhla do kabelky a vytáhla objemný svazek bankovek, které vymámila ze snoubence. „Nemyslíš, že kdyby o nás dvou něco věděl, asi by se s takovým obnosem tak snadno nerozloučil? Znovu ti opakuji, nemá nejmenší tušení.” Když to říkala, snažila se silou vůle přimět samu sebe, aby tomu věřila.

„Fakt ne?” Na Hurstově neskutečně krásném obličeji se usadil výraz, který se Jacquelyn nelíbil. Nelíbil se jí ani v

nejmenším. „Jsi si tím jistá? Protože já jsem si jistý, že mě někdo sleduje.”

„Sleduje tě? Bože, Hurste, vážně. Chci říct, přece si nemůžeš myslet.” Teprve v tom okamžiku Jacquelynina sebejistota dostala malou trhlinu. „No. v poslední době. je trochu. odměřený.”

Hurst ji popadl za ramena, až to zabolelo. „Co tím chceš

říct?”

„Prostě, abych byla zcela otevřená, nechce., však víš. Už nějakou dobu.” Jacquelyn doufala, že nedává najevo, jak moc ji to trápí. Bradena Granvilla nemilovala ať jí pánbůh odpustí, ale trápil ji fakt, že už do ní jakoby není tak bláznivě zamilovaný jako kdysi. Trápilo ji to víc, než by mělo.

Zdálo se, že to Hursta polekalo. „To ale nejde. Takhle to nepůjde. Musíš si udržet jeho zájem, Jacks. Nemůžeme mu dovolit, aby to zrušil.” Lehce s ní zatřásl. „Teď ne.”

„Já vím.” Zamrkala na něj. „Myslíš si, že to nevím? Neměj strach. Mám v plánu velkolepé svedení.”

„Kdy?”

„Po večírku u Dalrymplových.” „Ale to není .”

Jacquelyn mu položila prst na ústa.

„Neměj strach,” zopakovala. „Jackie má všechno pod kontrolou. Ty si vezmeš svou malou bohatou dcerušku instalatéra a já se provdám za svého zámožného výrobce zbraní. A my dva se budeme tajně scházet každý druhý měsíc nebo tak nějak v Biarritzu a všechno půjde přesně podle plánu.”

Hurst se najednou od Jacquelyn odtáhl, sklonil se a zabořil obličej do dlaní. „Ach,” pronesl mezi prsty. „Bože. “

„Miláčku?” Jacquelyn mu položila ruku na rameno. „Tobě se Biarritz nelíbí? Myslím, že bychom mohli místo toho chodit do Portofina.”

„O to nejde,” řekl s povzdechem. „S tím to nemá vůbec nic společného.”

„O co tedy jde?”

To jí ale samozřejmě nemohl říct. Vypadal by jako úplný blázen. A tak nikdy vypadat nechce. Před ní ne.

„Miláčku? O co jde? Řekni mi to přece.” Jacquelyn se na něj soustředěně zahleděla. Když k němu sklopila dolů zrak, náhodou zachytila v zrcadle svůj vlastní obraz. V duchu si pomyslela, jak moc jí starostlivý výraz sluší. Možná by se měla tvářit starostlivě v blízkosti Granvilla. Pak by si jí možná víc všímal. „Je to kvůli tomu, že si myslíš, že tě někdo sleduje?”

Přitiskl si prsty na víčka a začal si je protírat. „Ano,” hlesl mezi prsty. „Ano, je to kvůli tomu. O nic jiného nejde. To je všechno.”

„Ale jdi, to nic není,” řekla Jacquelyn a zastrkovala si pramen kudrnatých vlasů, černých jako noc, za ucho, které připomínalo lasturu. „Pokud jsi jim nedovolil, aby tě viděli odcházet ode mě.”

„Jistěže jsem jim to nedovolil,” povzdechl Hurst do dlaní. „Víš, jak jsem opatrný. I když jsem měl jistotu, vždycky jsem si dával pozor, aby mě někdo neviděl.”

Jacquelyn se usmála. „No tak co na tom záleží? Pokud Granville nebude mít podezření.”

Hurst zvedl hlavu. Nedokázal říct, jak dlouho to všechno bude moct snášet.

„Ale co když to není Granville?” vybuchl Hurst. „Co když je to. někdo jiný?”

Jacquelyn propukla v radostný, zvonivý smích. „Prosím tě, kdo jiný by to mohl být, zlatíčko? Nemůžou po tobě přece jít dva žárliví nastávající manželé, ne?”

„Ty to nechápeš,” zamumlal Hurst zoufale. „Vůbec to nechápeš.”

„Nechápu co?” Jacquelyn odtrhla pohled od svého obrazu v zrcadle a zadívala se na něj. „Drahoušku, o čem to proboha mluvíš?”

Jenom zavrtěl hlavou. Jak by jí to mohl říct? Jak by to mohl komukoliv říct? Ocitl se v nemožné situaci, a ač nerad, musel přiznat, že si to zavinil sám. Ale jak to mohl vědět? Jako drzý devatenáctiletý kluk se k tomu připletl tak nevinně jako ovce na porážku.

Tedy, až tak nevinně možná ne. Ovce samozřejmě nehrají karty.

Ale Lewisovu pozvání se nedalo odolat. V Oxfordu se konala spousta karetních partií, které Hurst jako notorický gambler vyhledával. Fakt, že tahle se konala vzadu v hospodě s pověstí horší než nevalnou, ho měl varovat jako první. A že zprostředkovatel si říká Vévoda, když bylo jasné, že je cokoliv, jen ne tohle, ho mělo přimět, aby od toho dal ruce pryč úplně.

Jenže on zůstal. Zůstal, protože byl nejlepší hráč ve svém kroužku - v kroužku tvořeném privilegovanými mladými muži se šlechtickými tituly jako on sám -, a proto měl důvod si myslet, že je nejlepší hráč na světě.

Jenže nejlepší hráč na světě nemohl ty chlápky porazit.

Nejdřív Hurst nevěděl proč. Prohrál jednou a pak prohrál znovu. A jelikož toho pro začátek moc neměl -ani příslib několika tisíců liber, až mu bude jednadvacet, poněvadž jeho rodina nic nevlastnila - nic kromě svého

dobrého jména a několika panství -, nemohl ani v nejmenším doufat, že splatí to, co dluží.

Vévoda se však nezlobil. V pozdějších letech viděl Hurst Vévodu rozzlobeného, a tehdy ta noc se s tím vůbec nedala srovnat. Vévoda byl docela klidný. Protože mu Hurst nemohl vrátit peníze, zaplatil mu tím, že na sebe vzal Lewisovu práci a lákal do hry naivnější privilegované oxfordské mladíky, jakým byl sám.

Vévoda však s úsměvem dodal, že bude lepší, když ti naivkové, které Hurst přivede, budou mít prostředky na pokrytí svých ztrát.

Na krátkou dobu to nebyla špatná dohoda. Hurst se v té práci docela osvědčil. Když se konečně dozvěděl, proč tolik prohrál, cítil se, jako by ho přivolali k drahocennému rodinnému tajemství. Dokonce se ani nenaštval. Pustil se do práce s ještě větším zápalem. Docela ho těšilo vědomí, že není jediný mladík v Anglii, který se nechal tak hloupě napálit.

A když nakonec musel z Oxfordu odejít, poněvadž omezené rodinné prostředky se nedaly namnožit, aby mu pokryly víc než jeden rok vysokoškolského studia, dělal pro Vévodu dál. Informoval hochy znuděné Oxfordem, že ví o „nejlepší hře ve městě”, a často podnikal cesty z města výhradně za účelem doprovodit je na karetní partii.

Všechno se vyvíjelo mnohem lépe, než by kdokoliv čekal. Nejméně ze všech Hurst, jenž si byl vědom absence jakýchkoliv svých schopností a dovedností, aby ho kdokoliv zaměstnal. Až do onoho večera, kdy mladý hrabě Bartlett obvinil Vévodu z podvádění. Tehdy všechno skončilo tím, že létaly kulky a tekla krev.

Chvíli si myslel, že je v bezpečí, že o tom Vévoda neví. Jak by mohl? Oni dva se nepohybují ve stejných

společenských kruzích a Vévoda určitě nečte společenskou rubriku v novinách.

Teď však má jistotu. Viděl toho muže - muže s vycházkovou holí, jenž se tak zoufale snažil být nenápadný, když ten den časně ráno odcházel z matčina domu. Nebylo by ho nic napadlo, kdyby onoho muže nespatřil znovu před svým krejčovstvím.

Tím se to potvrdilo. Našli ho. Bude muset zaplatit za to, co udělili.

Protože pokud ho nepronásledovali Granvillovi muži -ach, co by za to teď dal, kdyby to byli oni! - mohli být jedině Vévodovi. Zatímco představa, že Granville prokoukl jeho románek s Jackie a zničil mu naděje na sňatek s Caroline, ho znepokojovala, myšlenka na Vévodu, který zjistil pravdu o tom, co udělal, ho přímo děsila.

„Hurste, drahý,” v Jacquelynině hlase zaznívaly obavy. „Počkej, pomůžu ti. Víš, jak dobře tě umím rozptýlit, aby ses cítil líp.”

Prudce odtáhl ruce z obličeje. „To nemůžeš,” vykřikl. Byl si vědom, že jeho hlas zní divoce, a ne jako hlas starostlivého muže. „Dobře, Jackie? V tomto nemůžeš udělat nic - nic -, čím bys mi mohla pomoct.”

Jacquelyn zvedla obočí.

Bez dalšího slova se sehnula a zvedla okraj sukně, čímž odhalila své dlouhé nohy, oděné v módních spodních kalhotách s krajkovým lemováním. Kalhotách, které se daly docela snadno stáhnout, jak mu hned za chvíli předvedla.

„Nic?” zeptala se Jacquelyn, když si přitahovala jeho hlavu k sobě do klína.

Hurst se zahleděl na hustý černý záhon mezi jejíma nohama. „No,” připustil hloubavě. „Něco možná ano.”

6. kapitola

„Jak nepříjemné?” zeptala se lady Emily Stanhopeová, když spokojeně odpálila míček.

„Nevím,” odpověděla Caroline. Vyrazila dopředu, aby vrátila kamarádčino podání. „To neřekla. Myslím, že má na mysli, že jeho milenka bude dělat…, však víš. Ty věci, které manželky nedělají.”

„A jaké věci to jsou?” ptala se dál Emily a provedla výpad za míčkem. „Sakra,” zaklela, když se košíček zachytil v síti.

„Nevím,” opakovala Caroline. Přikročila k síti s raketou volně zavěšenou v ruce. „To byl jednoduchý míč, jak jsi ho mohla minout?”

„Sklapni,” Emily na to. „A přestaň se snažit změnit téma. Jaké věci?”

„Už jsem ti to řekla, Emmy. Já nevím.” Emily vypadala nedočkavě. „No tak dobře. Chci jen vědět, co je na tom za štěstí.”

„Za štěstí?”

„Řekla jsi, žes měla štěstí. Máš se provdat za cizoložného spratka. Co je na tom za štěstí?”

„Pane bože, Emmy,” řekla. „Musíš to tak vykřikovat? Někdo to může slyšet. Řekla jsem ti to jako nejdůvěrnější tajemství.”

„Připadá mi, že to musím vykřičet,” tvrdila Emily, „protože ty zjevně nerozumíš. To žádné štěstí není, Caroline. Vůbec žádné.

Osedlal si tě tyran, ten nejnižší ze všech nízkých, typ muže, proti kterému ve společnosti léta bojujeme.”

„Já jenom říkám,” vysvětlovala Caroline skrz zaťaté zuby, „že lady Jacquelyn naštěstí vypadla z obýváku lady Ashforthové zadním vchodem, nebo jinak by se Hurst a pan Granville setkali za úsvitu s pistolemi.”

„Skoda, že se nesetkají.” Emily vysvobodila košíček ze sítě, poodstoupila dozadu a udeřila do něj s divokou silou backhandem, který by se spíš hodil pro tenis než pro přátelskou hru badmintonu. „Teď si ho nemůžeš vzít, Caroline. Je to chlípný sviňák. A to nemluvím o tom, jaké nemoci chytil od té krávy.”

Caroline se rozběhla za míčkem a bez námahy jej poslala zpátky přes síť za Emily. „Upřímně, Emmy,” řekla. „Nemůžeš přece jen tak nazývat dceru vévody z Childes krávou.”

„Proč bych nemohla? Zostudila se se snoubencem někoho jiného, ne? To z ní dělá něco horšího než krávu. Je to vlastně děvka, ať je vévodova dcera nebo ne.”

„Nemyslíš, že měříš dvojím metrem?” Caroline stála na místě a nechala míček, který Emily právě poslala přes síť, dopadnout přesně na raketu. „Chci říct, že lady Jacquelyn je děvka, protože byla s mužem, za kterého není provdaná, a na druhé straně Braden Granville, který měl skoro každou ženu v Londýně, je všeobecně obdivovaný za svoje hopsání v posteli.”

„Já ho neobdivuju.” Emily minula. Badminton hrála žalostně. „Máš bod. A já stejně pořád nechápu, proč jsi prostě Granvillovi neřekla pravdu. Byl by zabil Hursta, bylo by po všem a zameteno, všechno by se mohlo vrátit zpátky do normálních kolejí.”

„Všechno by se nemohlo vrátit zpátky do normálních kolejí,” oponovala Caroline, když ustupovala dozadu na podání. „Copak to nechápeš, Emmy? Já nechci vidět Hursta mrtvého.”

„Proč ne?”

„Ty víš proč, Emmy.”

„Jen to ne, zase znovu.” Emily obrátila oči v sloup. „Pane bože, vy se všichni chováte, jako kdyby udělal nějaký zázrak.”

„Udělal. Zachránil Tommymu život.”

„Proboha, Caro, neudělal nic víc, než že mu nacpal do rány kapesník a ječel, aby přivolal doktora. Každý, kdo by zrovna v tu chvíli šel náhodou kolem, by byl udělal to samé.”

„Ve dvě v noci?” oponovala Caroline. „Kdo myslíš, že by asi tak náhodou šel kolem v takovou hodinu, kromě dalších lapků, stejných jako ti, kteří ho přepadli?”

„Přemýšlela jsi někdy o tom,” zeptala se Emily sarkasticky, „co tehdy v noci Hurst Slater v Oxfordu

dělal?”

„O tom už jsme se bavily,” namítla Caroline. „Víš stejně dobře jako já, že šel na přednášku z astronomie.” „Ve dvě ráno?”

„Kdy jindy chceš chodit na přednášku z astronomie? Pozorovali hvězdy.”

Emily zavrtěla hlavou. „Slyšela jsi někdy Hursta projevit sebemenší zájem o astronomii, Caroline?”

„Jednou mi řekl, že moje oči září jako souhvězdí

Plejády.”

Emily si zmáčkla žaludek a řekla: „Chce se mi zvracet.”

Caroline si podrážděně poklepala raketou na bok. „Dobře,” řekla. „Ptala ses. A to není všechno, co Hurst udělal, a ty to víš. Viděla jsi na vlastní oči, jaké si dělal o Tommyho starosti po celou dobu jeho rekonvalescence. Páni, já myslím, že neuběhl ani den, kdy by se Hurst nezastavil a nezdržel se na pár hodin u Tommyho postele, aby ho přivedl na radostnější myšlenky. Víš, do jaké deprese po tom útoku upadl. Hurstovy návštěvy mu ohromně pomohly.”

Emily si odfrkla. „To určitě ano. Ohromně pomohly Hurstovi. Přinesly mu bohatou nevěstu.”

Caroline se zatvářila zarmouceně. „Prosím, Emmy,” řekla. „Sama jsi říkala, jak mile to působí, když se Hurst k Tommymu tak oddaně chová.”

„To bylo před tím, než jsem zjistila, jaký bezbožný kojot se skrývá pod tou svatou fasádou.” Emily se zahleděla na kamarádku. „Od počátku jsi celou situaci vzala za špatný konec,” prohlásila.

„Och, to si fakt myslíš?” Caroline si přeložila paže přes hrudník. „A co bys tedy dělala ty? “

„Za prvé,” začala Emily, „nebyla bych vycouvala z toho obývacího pokoje bez jediného slova.”

„Ale já jsem nemohla nic říct, Emmy,” namítla Caroline. „Nikdy v životě jsem nic podobného neviděla. Ona měla jazyk v jeho puse. A právě to jsem viděla. Nemůžu mluvit o tom, co se dělo pod všemi jejími spodničkami, které je oba zahalovaly od pasu dolů.”

I v jasném slunci poznala Caroline, že Emily ubylo trochu barvy v obličeji. „Ach pane bože,” řekla. „Myslím, že se opravdu pozvracím.”

„Není to přesně tak, jak to dělají ovce, Emmy,” pokračovala bez slitování Caroline. „Především, ona byla nahoře.”

„Já si musím sednout,” prohlásila Emily a zhroutila se na trávník.

„A to není všechno,” líčila Caroline, ale Emily zvedla ruku.

„Ano,” rozhodla, „je to všechno. Pokud jde o mě, je to všechno. Caroline, musíš to zrušit.”

„Nemůžu.” Caroline sebou žuchla na trávu vedle kamarádky. „Víš, že nemůžu. Kromě toho, že mu dlužíme za Tommyho život, máma říká, že Hurst by měl právo podat na mě žalobu, jestli to udělám. Myslím, jestli to zruším.”

„No a co?” nasupila se Emily. „Vyhrála bys.”

„Za jakou cenu?” Caroline se přetočila na břicho a s potěšením vnímala doteky sluncem vyhřáté trávy pod sebou. „Že bych stála před plným sálem neznámých lidí a oznámila jim, že nejsem dostatečně ženská na to, abych uspokojila svého snoubence? To by určitě nebylo ponižující, Emmy.”

„S tvou nedostatečnou ženskostí to nemá vůbec nic společného,” namítla Emily.

„Ale ano, má, Emmy.” Caroline hleděla pod sebe do trávy.

„Hurst mě nikdy - ani jedinkrát - nepolíbil tak, jak líbal Jacquelyn Seldonovou. Dokud jsem ho neviděla včera večer s ní, myslela jsem si. teda, myslela jsem si, že

jsme šťastní. To přece víš. Myslela jsem., měla jsem za to, že mě miluje.”

Jak se mohla tak splést? Tu otázku si kladla stále dokola. Pokaždé, když Hurst vyhledal její ruku pod stolem v jídelně a mačkal ji., pokaždé, kdy ji přistihl samotnou a ukradl jeden z těch spěšných polibků, při nichž se smál., bylo to všechno jenom divadlo? Cožpak všechny ty líbezné věci, které dělal - nosil jí květiny, představoval ji své matce s neskrývanou pýchou -, cožpak to všechno dělal jen a jen proto, aby ukořistil bohatou nevěstu? Cožpak všechny ty řeči o lásce, o tom, jak ji miluje a jak už se nemůže dočkat, až z ní udělá svou ženu, byly otevřené lži?

Emily se natáhla a poplácala Caroline po rameni. „Určitě ano,” řekla. „Chci říct, určitě tě miluje. Po svém.”

„Což znamená nijak,” dopověděla Caroline s hořkostí, „ve srovnání s tím, jak miluje Jacquelyn. Bože Emmy, kéž bych ho dokázala přinutit, aby mě miloval tak. Pak by bylo všechno v pořádku.”

„Jak?” chtěla vědět Emily.

„No, pak bych si ho totiž mohla vzít a máma by byla šťastná a.”

„Děláš si příliš, příliš velké starosti, abys ostatním lidem udělala radost,” vysvětlila Emily věcně. „Ale co ty, Caroline? Co chceš ty?”

Caroline zamrkala na kamarádku. „Já? Ježíši, provdat se za Hursta, samozřejmě. Aspoň.,” zamračila se, „.jsem si to přála až do včerejšího večera.”

„A teď?”

„Teď?” Caroline potřásla hlavou. „Vždyť jsem ti to právě řekla, Emmy. Co chci já, na tom nezáleží. Musím

se s tím vším vypořádat. Dlužím mu to za všechno, co udělal pro Tommyho. Navíc, už odešly pozvánky. Copak to nechápeš? Já ho prostě musím přinutit, aby mě miloval.”

Emily se zatvářila, jako by strašně ráda řekla něco úplně jiného, ale nakonec se omezila na otázku: „A jakpak toho chceš dosáhnout?”

„Hodně o tom přemýšlím,” odpověděla Caroline, „a vážně si začínám myslet, že máma má asi pravdu. Když použiju své ženské zbraně, mohla bych snad Hursta získat zpátky. Myslím od Jackie. Potíž jev tom, že si nejsem úplně jistá, jak na to mám jít. Trénovat něco, o čem si nejsem jistá, že vůbec mám.”

Emily odfrkla. „Určitě to nemůže být zas tak složité, Caro. Jestliže to dokáže Jackie Seldonová, pak to rozhodně dokážeš i ty. Ona je úplně blbá. A my obě víme, že většina mužů jsou jen velké ignorantské krysy.”

„Ty jsi přišla na návštěvu?”

Thomas, druhý hrabě z Bartlettů, se k nim brouzdal přes trávník s rukama v kapsách a přes oko mu padal pramen blonďatých vlasů.

„Páni, jestli tohle není král krysa.” Emily se opřela o lokty i ušklíbla se na hraběte. „A copak tady račte pohledávat, Vaše Veličenstvo? Nezakázala vám snad maminka poflakovat se v zahradách, kde fouká? Mohl byste si přece nalomit své chatrné zdraví.”

Thomas se usadil do trávy vedle Caroline. „Dej si odchod,” varoval Emily.

„Povězte mi něco, Vaše Lordstvo,” nedala si pokoj Emily a vsunula si mezi zuby stéblo trávy. „Čím to je, že muži jsou totálně neschopní udržet monogamní vztah se

ženou? Můžete mi to vysvětlit? Já bych totiž opravdu moc ráda věděla, proč vám lidem k uspokojení jedna žena nestačí.”

„Jasně že jedna stačí,” odpověděl Thomas přívětivě. „Pokud je lo ta pravá. V tom je právě ten háček, víte. Najít tu pravou. Vůbec, ono je strašně těžké se v holkách vyznat.” Thomas si našel vlastní slcblo trávy a začal je spokojeně žvýkat. Mluvil přitom koutkem úst. „Otcové vás drží pod zámkem až do svatby, takže my skoro nedokážem poznat až do svatební noci, jestli si nevytáhneme černého Petra. A potom už fakt může být příliš pozdě, když se ukáže, že jste aušus.”

„Tak tohle,” pronesla Emily, vytáhla si stéblo z pusy a držela ho před ním jako meč, „je myslím nejvulgárnější řeč, jakou jsem kdy slyšela.”

„Ale je pravdivá, nemyslíš?” pokrčil Thomas rameny. „Podle mě je to naprosto absurdní. Dva lidi si odpřisáhnou, že spolu budou žít, dokud je smrt nerozdělí, a přitom spolu do té doby ani jednou nebyli v posteli. Chlap by si nekoupil kalhoty, aniž by si je předem vyzkoušel, ale všichni od něj očekávají, že svěří zbytek svého milostného života jediné ženě, kterou nikdy ani…”

„Jak se máme naučit, abychom nebyly aušusy?” zajímala se Caroline. „Jak to můžeme vědět, když o tom nikdo nebude mluvit?”

Tommy nasadil zmatený výraz. „Mluvit o čem?”

„To přece víš.” Caroline uštěpačně mrkla přes zahradu a zašeptala: „Omilování. “

„Och,” dovtípil se hrabě Bartlett. „To.”

„Ano, to. Víš, že máma se o tom bavit nebude. Jak mám teda zjistit, jak si udržet muže, pokud ponechám stranou aušuse v posteli, když mi nikdo neřekne, čím to je, že

většina lidí - hlavně lidí jako lady Jacquelyn Seldonová -už to asi zná?”

„No tedy,” pravil Thomas. „Ten rozhovor nabral nějaký podivně osobní směr. Co ti Jackie Seldonová udělala?”

„Nic,” přispěchala Caroline s odpovědí, právě když se Emily nadechovala, aby mu to vysypala. „Myslím to jen obrazně. Ale stejně si myslím, že lady Jacquelyn musí být neuvěřitelně… no, aby klofla Bradena Granvilla, který podle tebe a tvých kamarádů má nejlepší rozlišovací schopnosti na. ehm. milenky, tak lady Jacquelyn musí mít. velkou sebejistotu.”

Thomas se přestal dívat na oblohu a místo toho si prohlížel sestru. „Řekl bych, že by se to tak dalo nazvat.”

„Ale nech toho.” Emily odhodila stéblo trávy, které žvýkala, a sedla si. „Ona to tak vůbec nemyslí. Podstata věci spočívá v tomhle, Thomasi: Potřebujeme vědět, co se odehrává mezi mužem a ženou v posteli.”

Thomas se najednou zatvářil, jako by si v tu chvíli přál být někde jinde. „Proč se ptáte mě?”

„Protože to musím vědět,” trvala na svém Caroline. „A máma mi nepomůže.”

„No tak přece musí existovat někdo jiný, koho se můžeš zeptat. Takže, jestli ti to neřekne máma, Emmyina matka určitě.”

Emily se rozřehtala jako kůň. „Moje matka? To si děláš legraci, Tommy. Když jsem se mámy zeptala, jak přicházejí na svět děti, řekla mi, že je obchodník s rybami najde v břichách denního úlovku. Do dneška na tom trvá.”

Thomas sebou škubl. „No tak potom některá z učitelek, ze školy.”

„A která, Tommy?” chtěla vědět Caroline. „Slečna Crimpsonová, která se tak strašně bála možného znásilnění uhlířem, že mu neotevřela, dokud nestála jedna z nás za dveřmi s připraveným pohrabáčem? Nebo slečna Avalonová, která prohlásila, že waltz je tanec stvořený ďáblem a zruinoval společnost, jak dnes

vidíme?”

„Nemohla by třeba některá ze služek.?”

„To už jsem zkoušela,” řekla Caroline. „Všechny se uctivě uklánějí a říkají, že to bych opravdu měla probrat s lady Bartlettovou, prosíme za prominutí, lady Caroline.”

„Zeptat se prostě svého snoubence by se ti asi nechtělo,

že.”

„Hursta?” Caroline nevěřícně zvýšila hlas. „Ty chceš, abych se zeptala Hursta, jak se milovat s mužem?

Zbláznil ses?”

„No a co? Co je na tom špatného?” nechápal Thomas. „Protože pak si bude myslet, že jsem, co jsi říkal., aušus!” „Proč by si to měl myslet?”

„Protože nevím, co dělám,” odpověděla Caroline, teď už úplně rozčilená. „Přesně tomu se snažím vyhnout, nechápeš?”

„Vážně, Tommy,” vložila se do řeči Emily. „Nebuď směšný. I lursta se v žádném případě zeptat nemůže. Stěží by se byla zeptala tebe, kdyby před tím nevyčerpala všechny ostatní možnosti. A zase tolik toho nežádá.”

„Dobrá,” řekla Caroline. „Nechci nic víc, než aby se do mě Hurst zamiloval.”

Thomas se zatvářil zmateně. „Ale on do tebe je zamilovaný, Caro. Požádal tě, aby sis ho vzala, ne?”

„Ano, jistěže požádal,” řekla Caroline netrpělivě. „A vím, že mě má rád. Ale copak to nechápeš, Tommy? To nestačí. “

Na Thomasovi bylo znát, že se vylekal. „Ne?”

„Ne, jistěže ne. Muži mají rádi své psy. Chci, aby mě muž, kterého si vezmu, úplně a beznadějně miloval. Tak teď snad rozumíš, že prostě musím vědět, jak se vyhnout tomu, abych byla. no aušus, jak jsi řekl. Což znamená, že se musím naučit, jak se ženy milují s muži. Co mají muži rádi. Tyhle věci. Tak proč mi to prostě neřekneš? Ušetřilo by mi to spoustu času a trápení, Tommy, fakt jo. Být pannou je tak otravné, to si nedokážeš představit.”

Thomas zničehonic vyskočil. „Víš co,” omlouval se, „určitě jsem zapomněl na schůzku.”

Caroline svraštila obočí. „Tommy, co je to s tebou? Bolí tě rána?”

„Vážně, Tommy,” potvrdila Emily. „Úplně jsi zezelenal.”

„To jenom,” prohodil Thomas, když si na odchodu prohrábl rukou přerostlé vlasy pískové barvy, „že mám tu schůzku.”

Emily se hlasitě zhluboka nadechla. „Bože můj, Caro,” vykřikla, aniž spustila z mladého hraběte oči.

„Copak?” rozhlédla se Caroline vylekaně kolem sebe. „Je tu včela?”

„Ne.” Emilyiny zelené oči jiskřily. „Já myslím, že vím, proč Jeho Lordstvo nechce o tomto osobním tématu diskutovat.”

„Emmy.” Thomas se zarazil a otočil se zpátky směrem k nim. V jeho hlasu zazněl varovný tón.

„Jeho Lordstvo o tom nechce diskutovat,” pokračovala Emily hlasitým jevištním šeptem, „protože to nikdy nedělal.”

„To není pravda,” odporoval Thomas a vracel se teď velmi rychle zpátky k nim. „Prostě, Emmy, to zkrátka není.”

„Thomasi!” Caroline vytřeštila oči. „Je to pravda? Ty jsi to nikdy nedělal?”

„To jsem neřekl,” vyhrkl Thomas. „Já.”

„Takže ty se šetříš,” přerušila ho Caroline sladce, „pro svou opravdovou lásku? To je ale fakt roztomilé!”

Thomasovi vyklouzlo velmi ošklivé slovo.

„Řekla bych, že tvůj bratr dospěl k závěru, že jestliže si musí koupit kalhoty bez zkoušení, neměl by si před tím zkoušet žádné jiné, protože by ho mohly zkazit, abych tak řekla, před závěrečným pokusem.”

Caroline to tak rozesmálo, že nebyla schopná odpovědět.

„To není pravda,” tvrdil Thomas se značným rozhořčením. „Caro, to není pravda. Miloval jsem se se spoustou žen. Jenom se mi nechce probírat detaily svých sexuálních úlovků s vlastní sestrou.”

„Ou,” vyprskla Emily se smíchem. „To jistě ne!”

Thomas viděl, že ty dvě holky jsou smíchem celé bez sebe, tak se otočil a vykročil k domu. Záda držel zpříma a hlavu nesl nepřirozeně vysoko.

Po chvíli se Caroline přestala smát. Když si utírala slzy z očí, řekla: „Ach Emmy, neměly jsme si z něho tak utahovat. Přece jen byl hrozně nemocný.”

„Pcha,” ohrnula Emily nos. „Teď už je řadu měsíců zdravý jako kůň. Vy dvě s matkou byste fakt měly přestat ho rozmazlovat jako mimino.”

„Och, to bych nemohla,” opáčila Caroline. „Byl tak blízko smrti.”

„Jasně, jasně,” přitakala Emily znechuceně. „Už jsem o tom slyšela dost, děkuji. Stejně by ti nikdy nic neřekl. I kdyby měl něco, co by ti mohl prozradit, neudělal by to. Oni to prostě nechtějí z principu.”

„Kdo nechce? Co tím myslíš?”

„Muži. Neříkají nám nic. Myslím nám, ženám. Tak si udržují svou moc. Baví se s námi v jediném případě, a to, když od nás něco chtějí. Aspoň tak to funguje mezi mou matkou a otcem.”

Caroline se najednou vůbec nechtělo smát. Vlastně se cítila trochu podobně jako předešlé noci na večírku lady Ashforthové, těsně před tím, než ji Braden Granville přinutil sehnout hlavu mezi kolena. Napadlo ji, jestli na ni zase nejdou mdloby.

„Myslíš si, že je to pravda, Em?” zeptala se bez dechu.

Emily si našla další stéblo trávy a teď se z něj pokoušela udělat píšťalku. Držela je mezi oběma palci a usilovně do něj foukala. „Co jestli si myslím, že je pravda?”

„Cos právě řekla. Ze muž se s ženou nebaví, pokud od ní něco nechce.”

„Jistě.” Emily zahodila stéblo a sehnula se pro nové. „Proč myslíš, že královna má poslední dobou pořád tak mizernou náladu? Pan Gladstone ji neinformuje, co se děje v Kabinetu. A to je ministerský předseda. Já jsem ale přesvědčená, že si říká: A proč bych jí měl něco vykládat, když pro mě na oplátku nemůže nic udělat? “

Caroline ji však skoro neslyšela. V hlavě jí zněl úplně jiný hlas.

A až zjistím jméno toho chlapíka, řekl Braden Granville, milerád to dokážu, třeba u soudu, jestli to bude nutné.

Braden Granville něco chce, uvědomila si. Chce něco hodně naléhavě, přemýšlela Caroline, aby pro to udělal cokoliv.

V hlavě se jí začínala rodit záludná myšlenka. Byla si jistá, že by ji nikdy nic takového nenapadlo, kdyby se neocitla na pokraji zoufalství ve chvíli, kdy spatřila svou životní lásku v náručí jiné ženy. Nebo spíš v jejích nohách. Jelikož je tak ohromně nešťastná, považuje přece za zcela přirozené, že myšlenky, které by jí za normálních okolností vůbec nepřišly na mysl, se jí najednou objevují v hlavě, jako když se zlaté rybky stále dokola vynořují nad hladinou v liliovém rybníčku v opatství Winchilsea.

Plánovala ohavnou věc. Ale vážně, copak má vůbec na výběr?

Ne. Matka, bratr, ani její vlastní snoubenec jí nedali žádnou jinou možnost, takže jí nic jiného nezbylo.

Kromě toho jí matka radila, aby o muže, jehož miluje, bojovala a použila k tomu všechny ženské triky. Nedělá teď snad přesně loto?

No co? Nedělá?

Z jejích temných, záludných myšlenek ji vylekal mužský hlas, zcela nepodobný hlasu Bradena Granvilla.

„Lady Caroline,” oslovil ji majordomus důstojně.

Caroline sebou trhla a zamžourala vzhůru na vysokého muže, jenž v jasném slunci vypadal nadmíru odpudivě.

„Jejda, nazdar, Bennigtone,” pozdravila. „Děje se

něco?”

„Rozhodně, mylady. Paní hraběnka, vaše matka lady Bartlettová, mě žádá, abych vám připomenul, že dcery

hrabat všeobecně nesedávají na trávě, a posílá mě, abych se vás zeptal, zda si přejete přinést židli.”

Caroline se zahleděla lokajovi přes rameno a uviděla matku, zcela zřetelně, jak na ni zběsile mává z okna v nejvyšším patře.

Ach bože, pomyslela si Caroline. Jestli si myslí, že tohle je špatně.

7. kapitola

Braden Granville pozorně zamířil na cíl. Ve vzdálenosti asi padesáti stop nestálo nic jiného než patnácticentimetrové prkno pokryté papírovou siluetou muže, opřené o zadní zeď sklepa. Braden už do papírové hlavy vyvrtal dvě díry jako oči a jednu znázorňující nos. Právě dokončoval ústa - řadu malých dírek ve tvaru srpku měsíce, jehož koutky otočil rozmarně nahoru -, když mu někdo poklepal na rameno. Otočil se a spatřil Weasela. Stál tam, odvíval si černý kouř z obličeje a něco říkal.

Braden si vytáhl vatu z uší.

„…nepřijme jako odpověď ne,” říkal tajemník. „Řekl jsem jí, že máte moc práce, protože provádíte důležitý výzkum kvůli vaší nové pistoli, ale řekla, že počká.”

Braden kývl na mladého chlapce, který mu celé odpoledne asistoval. Hoch oběhl celý sklep, aby přinesl papírový terč.

„Promiň, Weasele, zachytil jsem jenom poslední slova. Co jsi říkal? Zase nějaká sousedka? Nabídni jí prosím tě pušku, jo, jako důkaz, že si jí vážíme. Počkej, když o tom teď přemýšlím, radši ne. Nemám zapotřebí, aby na mě

hospodyně střílely na ulicích, protože jsme vzbudili jejich drahocenné děti.”

„Todle nejni žádná sousedka,” řekl Weasel. „A v tý hloubce, jak jsme ten sklep vykopali, bys moh’ vzbudit jedině tak mrtvýho. Ne, tohle je dáma.”

„Dáma?” Braden vzal od chlapce přinesený terč a zvedl ho, aby se tajemník mohl podívat. „Hele, Weasele. Podívej se na to. Ještě mě pořád obviňuješ, že nejsem ve své kůži? Odvrtal jsem mu šest rubů.”

„Správně,” zhodnotil Weasel sarkasticky. „Příště až bude chlap stát úplně nehybně s otevřenou hubou, dokážeš mu trefit zadní stoličky, o tom nepochybuju. Tahle dáma nejni vod sousedů. Jmenuje se Caroline Linfordová.”

Bradenovi poklesla ruka s terčem a zahleděl se na starého přítele. „Caroline Linfordová? Lady Caroline Linfordová? Co ode mě k čertu lady Caroline Linfordová

chce?”

„To neřekla.” Weasel vzal svému chlebodárci terč z ruky, jejíž prsty najednou ochably. „Nevypadá jako ty, co obvykle přijdou jen lak na návštěvu, Deade, proto jsem se tě přišel zeptat. Tahleta s sebou má služku.”

„Má co?” Pravda, ve sklepě bylo plno kouře, ale Braden nevěřil, že zrovna z toho důvodu tu informaci tak těžko vstřebával.

„Služku. Sedí přímo vedle ní, škrobená a na pohled pořádná.” Weasel potřásl hlavou. „Víš, že zrovna já nepatřím k těm, co by radili - a už vůbec ne v milostné aréně - ale tahleta prostě nevypadá nejlíp, Deade. Já bych ji vypakoval, a hezky rychle. Určitě má nervózního papínka s jednou tvou pistolí v kapse.”

Braden Granville zatím už bral schody po dvou. „Nervózního papá ne,” prohodil přes rameno. „Zato snoubence. Markýze z Winchilsea.”

Weasel, kráčející po schodech za svým zaměstnavatelem, zvedl obočí. „Winchilsea? Toho bys mohl sejmout snadno.”

„Přestaňte uvažovat jako spodina společnosti, pane Ambrose.” Braden vstoupil do pracovny a přešel k zrcadlu, aby si upravil kravatu. Zjistil, že v přehybech ulpěl střelný prach. „Sakra,” zaklel, když si ji sundával a sahal do zásuvky pro novou. „Mezi mnou a tou lady Caroline nic není. Vůbec nic. Ale ta dívka určitě něco viděla tehdy v noci u staré Ashforthové.”

„Tu noc, jak ti Jackie unikla?”

„Přesně tak. Ptal jsem se jí, jestli neviděla Jacquelyn projít kolem, a ona mi řekla, že ano, a že Jackie nešla sama.”

„Takže předpokládáš, že sem přišla kvůli. kvůli čemu?” Weasel zavrtěl hlavou. „Já to nechápu.”

„Já taky ne,” připustil Braden. „Pravděpodobně přišla, aby mi poděkovala za mou laskavou péči tehdy v noci. Trochu se jí zatočila hlava, a já.” Weasel se chápavě zahihňal nepříjemným smíchem, ale Braden ho utišil pohledem. „.já jsem se zastavil, abych jí pomohl” pokračoval stroze. „To kvůli ní jsem ztratil ty dva -Jackie a jejího frajera.”

„A ty ses nepokusil z ní dostat nějaké informace?” zeptal se Weasel zděšeně.

„Bylo jí špatně, “odvětil Braden.

„No, teď na nevolnost nevypadá,” podotkl Weasel a významně zamrkal. „Myslím, že tohle je tvá šance,

Deade.”

„Moje šance?”

Weasel otráveně zaskučel. „Zjistit, jak ten chlap vypadal! Ten, co šel s Jackie!”

Braden se usmál. „Mohl bych jí ledabyle položit pár náhodných otázek,” souhlasil. „Jestli bude příležitost to téma otevřít. Ale znáš mě, nikdy bych nevyužil dámu.”

Weasel znovu zaskučel. Braden si s úsměvem rychle upravil druhou kravatu a pak si kritickým okem prohlédl svoje dílo. To by šlo. Prohrábl si prsty tmavé, trochu příliš dlouhé vlasy a potáhl si vestu. „Tak jo. Jak vypadám?”

Weasel se zamračil. „Potřebuješ se oholit.”

Braden Granville se zatvářil nevrle. „Nejdu za ní, abych ji uchvátil, Weasele. Shromažďuji důkazy. Cenné důkazy. Chci vypadat povzbudivě, jako muž, kterému se mladé děvče může svěřit. Tak. Projdu?”

Weasel se zatvářil pochybovačně. „Nemyslím, že zrovna mě by ses měl ptát. Možná bychom tu služku měli zavést sem.”

„Tak.” Braden se zhluboka nadechl, odříkal krátkou modlitbu, aby neztratil trpělivost, a vydechl: „…ji pozvi

dál.”

Weasel přikývl a vyšel z místnosti. Za minutu se vrátil, tentokrát v doprovodu mladé ženy, v níž Braden poznal tu, kterou potkal před několika dny na večírku u lady Ashforthové. Něco se mu však nezdálo. Poněvadž sotva Weasel přivedl lady Caroline do místnosti, vrhli se oba proti dveřím, nepochybně ve snaze zabránit třetímu účastníkovi, jenž se jim pověsil na paty, dostat se dovnitř.

„Violeto, věř mi,” říkala lady Caroline, když se plnou vahou opřela o dveře, „všechno je v naprostém pořádku. Pan Granville a já si jen trochu popovídáme a já pak bez

úhony vyjdu ven. Slibuji, že se nic zlého nestane, dokud budu tady.”

„Vaše matka lady Bartlettová se to dozví, mylady,” ozval se pronikavý hlas za dveřmi. „Nečekejte ode mě, že se propůjčím k něčemu, co zavání podvodem!”

„Tady o žádný podvod nejde, Violeto,” trvala na svém lady Caroline. „Přísahám. Jenom se snažím chvíli si promluvit s panem Granvillem o samotě…”

„Ha!” houkl hlas za dveřmi. „Já o něm vím všechno! Jen si nemyslete, že ne!”

Lady Caroline, očividně zoufale toužící tuto bitvu vyhrát, otočila hlavu a spatřila Bradena u pracovního stolu.

„No tak, nestůjte tam přece,” vyzvala ho, opírajíc se plnou vahou o dveře. „Pojďte nám pomoct.”

Totálně zmatený Braden uposlechl dívčinu pobídku a přidal se ke svému tajemníkovi, který tlačil na dveře.

„Jářku,” poznamenal po chvíli. „Ať je na druhé straně kdokoli, má ohromnou sílu. Kdo to u všech čertů je?”

„Moje služebná,” odpověděla lady Caroline a s námahou se snažila udržet si na naleštěných parketách pevnou půdu pod nohama. „Musím ale říct, že takhle jsem si tu pomoc nepředstavovala.”

Braden s Weaselem se na sebe podívali. „Snažil jsem se ji udržet venku,” ozval se Weasel, „Jak mě lady požádala, jenže je moc těžká.”

„Lady Caroline,” křičela služka zpoza napůl zavřených dveří. „Z toho nevzejde nic dobrého! Pamatujte na má

slova!”

„Och,” zasténala Caroline. Kdoví proč se vyčítavě zahleděla na Bradena, jako by to všechno byla jeho chyba. „Opravte mě, jestli se mýlím, ale měla jsem za to,

že jste v takových věcech zběhlý, pane Granville. Nemáte ten dojem?”

Braden zdvořile odpověděl: „Budu potřebovat vaši pomoc, lady Caroline. Nemám ponětí, co těmi takovými věcmi myslíte.”

„Garde,” vybuchla. „Violeta je moje garde. Musíme najít způsob, jak se jí zbavit. Musím se s vámi setkat o samotě. “

„Ach.” Braden se náhle přestal opírat o dveře a narovnal se. „To je jednoduché. Proč jste to neřekla

dřív?”

Vzal Caroline za ramena a zručně ji odmanévroval z cesty, pak dal Weaselovi znamení, aby ustoupil stranou. Když to tajemník udělal, v tu ránu se dveře rozletěly a Braden stál před statnou, na pohled odhodlanou ženou v květovaném čepci, jenž podivně kontrastoval se značně rozhořčeným výrazem na jejím obličeji.

„Aha,” řekl Braden. „Slečna Violeta. To jste vy. Ano. Velice se omlouvám, považovali jsme vás za někoho jiného. Jak se dnes máte? A mohu vám pochválit váš rozkošný klobouček?”

„Pane Granville,” začala Violeta hlasitě. „Mě se tak snadno nezbavíte. Vím o vás všechno, sire. S mou paní nestrávíte ani vteřinu o samotě. Ne, sire. Dokud já…”

„Violeto,” oslovil ji Braden tichým hlasem a položil jí paži kolem mohutných ramen. „Vaše nedůvěra mě zraňuje. Opravdu, upřímně. Já vám to samozřejmě nevyčítám. Předpokládám, že se asi nemůžete ubránit, abyste věřila tomu, co slyšíte. Ale nepleťte si s pravdou, co si šeptá pár závistivců. Já nejsem odporné monstrum, za které byste mě podle nich měla považovat. Jejdamane, Violeto, vždyť já jsem stejný jako vy.”

Violeta na něj zamrkala velkýma hnědýma očima neskrývajícíma podezření. „No dovolte, pane,” odporovala pobouřeně. „To si rozhodně nemyslím.”

„Ne tak docela,” pokračoval Braden. „Myslíte, že jsem vždycky žil v takové nádheře? Božínku, to sotva, Violeto. Dětství jsem strávil v Dials, Violeto. Slyšela jste o té čtvrti, Violeto? Jsem si jistý, že ne. Co by mohly rozkošné mladé ženy jako vy vědět o nejšpinavějším koutu Londýna? Postačí, když řeknu, že jako kluk jsem si hrával mezi hromadami prachu. Až mě z nich jednoho dne vysvobodila štěstěna. Tvrdou prací a vytrvalostí jsem ze sebe udělal muže, jakého teď vidíte před sebou. Můžete se divit, Violeto, že existují lidi, kteří mi můj úspěch závidí a šíří o mně nechutné řeči?”

Odhodlání ve Violetině pohledu trochu zesláblo, ale jen malinko. Když to Braden viděl, zesílil tlak.

„Je to nehorázné,” pokračoval. „Já vím. Ale když se lidé jako my - vy a já, Violeto, dostanou z hromad prachu tohoto světa nahoru, jemine, pak nás nic - vůbec nic - nezastaví. A z toho, Violeto, mají strach ti, co jsou u moci. Cítí, že jejich pozice v životě je ohrožená. Ovšemže o nás šíří zlé pomluvy. Nemyslete si, častovali mě všemi možnými nadávkami. Dokonce jsem slyšel, jak mě někteří lidé obviňovali z toho, že jsem.,” zhluboka se nadechl, „.donchuán. Ale to není pravda, Violeto. Jsem jenom člověk. Z masa a kostí. Jako vy, Violeto. Stejný jako vy.”

Lady Caroline, jež ho sledovala s nedůvěřivým výrazem v obličeji, přitom obrátila oči v sloup. Její služebná však nebyla zdaleka lak necitelná. Vzala Bradenovu pravou ruku do svých dlaní.

„Slyšela jsem, pane,” řekla Violeta upřímně. „Slyšela jsem o vás věci - strašné věci. Teď ale vím, proč lhali. Závidí, všichni. A já můžu říct jenom… Bůh vám žehnej!”

Braden se skromně uklonil. „Děkuji, Violeto. Weasele tedy, myslím pane Ambrose, doprovoďte prosím slečnu Violetu do kuchyně. Ať jí nabídnou čaj a moučník.”

„S radostí, pane,” odpověděl Weasel a v koutcích úst mu zaškubalo. Potom vzal ženu, která se při odchodu nepřestávala zaujatě dívat přes rameno na Bradena.

Braden za nimi s úsměvem zavřel dveře, pak se otočil a klidně pronesl: „Nuže, lady Caroline. Co pro vás můžu udělat dnes?”

Naráz mu však vyschlo v krku. Lady Caroline na něj nasupeně zírala.

„Co jste to udělal mé služebné?” rozčilovala se.

Se zaujetím na ni pohlédl. Jak už si správně všiml tehdy na večírku u lady Ashforthové, krásou se zrovna nevyznačovala. Vlasy neměla ani tmavé, ani světlé, postavu ani kyprou, ani štíhlou.

Přesto však Jacquelyn neměla pravdu, když považovala Linfordovic děvče za nevýrazné. Vůbec není nevýrazná. Existují ženy, které vypadají podobně jako lady Caroline. Na první pohled mohou na pozorovatele zapůsobit jako obyčejné, ale kupodivu, jak plyne čas, stávají se čím dál atraktivnější. Tyto typy jsou nebezpečné - to Braden věděl. Ještě nebezpečnější než krasavice typu lady Jacquelyn, poněvadž jejich neustálá proměna může vtáhnout muže do pasti. Do pasti touhy být pořád nablízku, aby mohl pozorovat nepřetržitý tok jemných změn.

Jemu se nikdy nic podobného nestalo. Ani nestane.

Ale stejně si všiml na lady Caroline čehosi neodolatelného, co musel přiznat i otupělý obdivovatel ženské krásy jako on. Byly to její výrazně velké oči. I když hnědé, připadaly mu ohromně působivé. 1 teď překypovaly upřímnou emocí. A vyčítavě se do něj zavrtávaly.

„Povězte mi,” řekla s náznakem obvinění. „Povězte mi, co jste jí udělal.”

„Zcela zřejmě,” odpověděl Braden a přešel ke stolu, hlavně proto, aby se dostal z dosahu těch velkých, průzračných očí, „jsem jí neudělal nic. Hovořil jsem s ní jako jedna rozumná bytost s druhou, to je všechno.”

Dívka ho pozorovala nejen očima, ale celou svou bytostí. Stála u jeho pracovního stolu a ještě víc na něj upírala oči.

„To není všechno,” prohlásila. „Vy jste vy jste ji očarovali “

„Nepochybně jsem nic takového neudělal,” zavrtěl Braden hlavou. „Apeloval jsem na její lepší úsudek a vyhrál jsem.”

„Já si myslím,” trvala na svém dívka a oči se jí zúžily podezřením, „že jste ji uhranul.”

Braden si sedl. Věděl, že je to nezdvořilé, ale dívčina vypadala podrážděně. Domníval se, že když k němu nebude muset natahovat krk, možná ji to zklidní.

Taky si říkal, že horní deska stolu by mohla posloužit jako štít proti jejímu rozrušení, které, jak viděl, dosahovalo vrcholu.

„Lady Caroline,” řekl přísně. „Píše se rok osmnáct set sedmdesát. Opravdu vám musím připomínat, že nic takového jako čarodějnictví neexistuje? Mimo to,

přivedla jste ji vy. Jestliže jste nechtěla, aby šla dál, proč jste ji sem vůbec brala?”

„Protože bez ní nesmím nikam chodit,” pronesla dostatečně drsně, aby mu dala najevo, že ho vskutku považuje za natvrdlého.

„Nesmíte.,” přemítal o jejích slovech. „Bože můj. Máte snad uloženo nějaké vězení?”

„Ne,” odsekla. Ačkoliv nevyřkla ta slova nahlas, byl si jistý, že v podtextu v těch průzračných očích čte ty debile. „Nesmím nikam chodit bez doprovodu. Mladé ženy v tomto městě se často stávají kořistí ohavných zločinců a Violeta mě má před nimi ochránit.”

„Tedy,” odvětil Braden poněkud zaskočený tou informací, „musím přiznat, že je k tomu dobře stavěná.”

Caroline se na něj zlostně podívala. „To není správné. Co jste jí udělal. Přinutil jste ji, aby si myslela., přinutil jste ji myslet si věci, které nejsou pravda.”

„A to říká kdo?” kontroval. „To je věc názoru, nemyslíte? Zrovna tak bych se vás mohl zeptat, jestli je správné ztropit u někoho ve firmě scénu. Třeba jsem klidně mohl kvůli hysterickému záchvatu té ženy ztratit zákazníka. To jsou moje peníze, pochopte. A taky Wea -pana Ambroseho. Ve skutečnosti všech mých zaměstnanců.

Z čeho jim zaplatím výplaty, jestliže mi vaše služka svým hysterickým chováním vyštve všechny zákazníky?”

To ji dostalo. Vyčítavost z jejích hnědých očí zmizela a její místo zaujal příval viny.

„Ach,” řekla. „To mě mrzí. Já jsem se s vámi prostě musela setkat, tak jsem šla k vám domů, a oni mi řekli, že jste tady, a já jsem si myslela. Vlastně, to, o čem si s vámi musím promluvit, s obchodem souvisí. Tak jsem si

myslela, že prohodím jen pár slov a. Samozřejmě jsem si neuvědomila, že Violeta bude tak tvrdošíjně trvat na tom, že půjde se mnou. Chtěla jsem to udržet v soukromí, víte, náš rozhovor. Opravdu se moc omlouvám.”

Trochu ho zneklidnilo zjištění, že tehdy v noci u lady Ashforthové mu unikl další z jejích půvabů, její hlas. Byl velmi příjemný, hodně hluboký a spíš chlapecký než dívčí, což pocítil jako úlevu. V průběhu let si Braden všiml, že děvčata mají poněkud denervující sklon k pronikavým hlasovým odstínům.

„Takže,” navázal, „myslím, že ve svém srdci najdu místo pro odpuštění. A teď si prosím sedněte a povězte mi, jaké tajemství vás sem přivádí, že do něj nemá být Violeta zasvěcena.”

Ohlédla se a uviděla židli, na kterou ukázal. Sedla si na ni a zůstala tak asi minutu, brala za knoflíčky na rukavicích, ale nesundala si je. Všiml si, že má na sobě velmi jednoduchý oděv, což schvaloval. Modrý plášť s kožešinou překrýval bílé denní šaty. Bílý deštník v její ruce ladil s oblečením a modrý čepec jí držela pod bradou široká bílá saténová stuha. Vypadala příjemně, až elegantně, třebaže ji nezdobila žádná péra ani podobné tretky, které Jacquelyn zřejmě považovala za nezbytný doplněk správného módního oděvu ženy.

„Předpokládám,” začala lady Caroline svým příjemným hlasem a stále si pohrávala s knoflíčkem na zápěstí. Braden se nemohl ubránit pohledu na odkrytou kůži mezi rukavicí lady Caroline a její manžetou. Na člověka, který se narodil s titulem lady, měla kůže příliš zlatavou barvu. To naznačovalo, že trávila venku mnohem víc času, než se obvykle považovalo za vhodné. Naproti tomu lady Jacquelyn se nepohybovala venku skoro vůbec a její

mléčně bílá kůže - všude, jak mohl potvrdit - to dokazovala.

„Předpokládám, že si pamatujete, ehm, jak jste se mnou mluvil onehdy večer u lady Ashforthové,” řekla dívka.

„To si pamatuji.” Braden sledoval, jak žmoulá knoflíček mezi prsty. Za chvíli kvůli jejímu trýznění upadne. „Doufám, že se vám ten nepříjemný stav neopakoval.”

„Och.” Pustila knoflík a veškerou pozornost soustředila do jeho tváře. Připadal si, jako by se najednou ocitl v kuželu oslnivého světla reflektoru, i když na jevišti nikdy nestál.

„Och ne, ne,” opakovala. „Ne, je mi mnohem, mnohem líp. Tehdy večer, pokud si vzpomínáte, jste se mě ptal, jestli jsem náhodou neviděla lady Jacquelyn a jestli s někým šla.”

Prudce se v židli předklonil dopředu. „Ano,” souhlasil a snažil se, aby nedal najevo dychtivost, jakou cítil. „Ano, vzpomínám si.”

„No, jak víte, viděla jsem ji, s někým byla. A oni dva se věnovali něčemu, co byste mohl nazvat. kompromitující objetí.”

Tázavě zvedl obočí. Uklidni se, napomínal sám sebe. Nesmíš vypadat tak dychtivě. „Opravdu?”

„Ano.” Všiml si, že jí poněkud zrůžověly tváře. „Značně kompromitující.”

„Chápu,” pokoušel se udržet neutrální tón. „Jen pokračujte.”

„Když jsem vás naposledy potkala, zmínil jste se o něčem, co mě přivedlo k přesvědčení, že totožnost toho džentlmena, s nímž vaše snoubenka provozovala. to objetí, by pro vás mohla být důležitá.”

Braden na ni užasle zíral. Ne. To není možné. Po měsících marnosti se konečně dostává k odpovědi na otázku, kterou mu půl tuctu jeho nejlepších mužů nedokázalo dát - a od tohoto děvčete! Tohoto neatraktivního děvčete!

Je to vážně příliš dobré, než aby to byla pravda. Braden v sobě musel sebrat veškerou sílu k sebeovládání, aby nezačal skákat radosti po místnosti. Místo toho prohrábl několik papírů na stole, jako by ho její slova ani moc nezajímala.

„Ano, fakticky,” řekl hlasem, který k jeho potěšení zazněl naprosto indiferentně. „To je od vás hezké, že jste se vydala mě hledat přes všechny potíže, které vám to způsobilo. Byl bych se vás zeptal i tehdy večer, ale vypadala jste, že se vůbec necítíte dobře, tak mě nenapadlo. no, nenapadlo mě, že byste ho znala.”

„Och,” povzdechla Caroline. „Ale samozřejmě jsem ho znala.”

„No tak dobře,” pokračoval Braden. Přestal se přehrabovat v papírech a usmál se. Hned si však uvědomil, že by z jeho úsměvu mohl příliš vyzařovat pocit blahopřejného veselí, a pokusil se jej ovládnout tím, že nasadil přísný obchodní výraz. „S kým jste ji viděla,

lady Caroline?”

Caroline se na něj zadívala. Tentokrát se v jejích velkých tmavých očích usadil výraz, který nedokázal pojmenovat. „Ach, to vám nemůžu říct,” odvětila polekaně.

Teď zase civěl Braden na ni. Činil to znamenitě a byl si zcela jistý, že jeho oči, stejně tmavé jako její, ani z poloviny neprozrazují tolik emocí. „Nemůžete.”

Zavrtěl hlavou. „Promiňte. Zdálo se mi, že jste říkala, že ho znáte.”

„Och, to ano. Znám ho. Jen vám prostě nemůžu říct jeho jméno.” Znovu jej obdařila kajícným úsměvem. „Vím, že se vám podařilo okouzlit Violetu tím malým projevem, jak nesmí věřit tomu, co o vás lidé povídají, jenže se obávám, že u mě to nezabralo. Abyste rozuměl, já naprosto věřím tomu, co o vás lidi říkají. A jedna z těch věcí je, že se nerozpakujete řešit své osobní problémy s pistolí v ruce. Kdybych vám prozradila jméno muže, jehož jsem viděla s vaší snoubenkou, nepochybně byste se pokusil ho zabít. Ne, já nechci mít na svědomí smrt člověka, děkuji, nechci.”

Braden při tom doznání ztratil řeč a jenom tupě zíral.

„Ale když se nad tím zamyslíte,” pokračovala Caroline bezstarostně, „tak na totožnosti toho džentlmena vlastně tolik nezáleží. Věříte, že vaše snoubenka má milostné pletky s jiným mužem, a chtěl byste zrušit zasnoubení, ale bojíte se, že proti vám vznese obvinění z porušení slibu, mám pravdu?”

Braden na ni hleděl tak upřeně, že úplně zapomněl mrkat. „Ano,” promluvil pomalu a uvažoval, jestli je šílená, a pokud ano, jak se jí má zbavit. Je to vážně škoda, poněvadž se ukazuje, že je docela hezká holka. Jenže bláznivá, evidentně. Úplně pomatená.

„Abyste měl nějakou šanci vyhrát soudní při o porušení slibu,” vedla si Caroline dál svou, „potřebujete důkaz o nevěře své snoubenky.”

„Ano,” řekl znovu. „To je pravda. Proto.”

„Byla by výpověď svědka, který viděl vaši snoubenku v náručí jiného, dostatečným důkazem?”

„To by samozřejmě záleželo na důvěryhodnosti svědka,” odpověděl Braden zdráhavě.

„Myslíte si, že já bych byla považovaná za důvěryhodného svědka?” chtěla vědět.

Zaváhal. Blázen by pochopitelně moc dobrý dojem na žádného soudce neudělal. Ale navzdory svému chování lady Caroline rozhodně jako pomatenec nevypadá. Ve skutečnosti vypadá slušně. Dokonce báječně.

Báječně. Pane bože, na co to myslí? Ona je dítě. Tedy, jak se to vezme.

„Domnívám se,” řekl Braden pomalu, „že s přiměřeným vedením byste mohla projít. Ale…”

„To jsem si myslela taky,” přitakala Caroline. „Takže jestli uvedu jméno toho dotyčného muže nebo ne, není zas tak strašně důležité. Chci říct, samotný fakt, že jsem ji viděla s někým.,” vrhla na něj významný pohled, „a tím 5 myslím v intimním slova smyslu…, by měl být dostatečný důkaz, nemyslíte?”

„Lady Caroline.” Už nemohl déle udržet masku lhostejnosti. Odhodil ji už před pár minutami, ale teprve teď klesl do opěradla židle, totálně vyčerpaný zklamáním. „Neberte to prosím jako urážku, ale nezdá se mi, že jste dostatečně obeznámená se zákony. Lhaní před soudem, což podle svých slov hodláte udělat, se nazývá křivá přísaha, což je trestně stíhatelný zločin.”

„Vím, co je křivá přísaha, pane Granville.”

„Takže,” dodal podrážděně, „jestliže víte, co to je, nechápu, jak si představujete, že byste mohla uniknout trestu za.”

„Pane Granville.” Dívala se na něj a ani nemrkla. V jejích svítících hnědých očích neodhalil ani náznak pomatenosti. Ale byl zcela přesvědčený, že tam je.

Poněvadž takovou absurditu by mohla navrhnout jenom bláznivá žena. „Pokud znám lady Jacquelyn - a já ji znám ze školy -, bude zapírat, že má milence, ať uvedu jméno toho muže nebo ne. Takže pramálo záleží na tom, jestli řeknu, že jsem ho nepoznala. S tím rozdílem, že tomu muži, jehož se to týká, na tom bude záležet ohromně, protože mu to zachrání kůži.”

„Lady Caroline,” řekl Braden. „Bohužel mi nerozumíte. Lady Jacquelyn si nepochybně sežene velmi dobré právníky, kteří vás budou hodně podrobně vyslýchat.”

„Ano,” odpověděla lady Caroline. „Toho jsem si vědoma. Cítím se dost sebejistá, abych jim dokázala odpovídat na otázky pravdivě a výstižně. Když přijde řeč na mužovu totožnost, prostě řeknu, že jsem ho neviděla dost jasně, abych mohla s jistotou potvrdit, kdo to byl. Ale myslím, že mu dám francouzský přízvuk.” Usmála se sama pro sebe. „To je myslím celkem věrohodný detail, nezdá se vám? Dovedu si lady Jacquelyn docela dobře představit s Francouzem.”

Braden na ni upřeně hleděl. Věděl, že je to neslušné, ale nemohl si pomoct. Nemohl za nic na světě přijít na to, o co jí jde. Která žena, lámal si hlavu, by se tak vesele, dobrovolně nabídla, že bude křivě svědčit kvůli muži, jehož skoro nezná? Z těch, co znal, určitě žádná - ani z Mayfair, ani z Dials.

„A než dám souhlas, že budu vystupovat jako váš svědek,” pokračovala lady Caroline, „vyvstává samozřejmě otázka mého vyrovnání.”

Braden se otřásl. Kristepane! Tak to je ono! Konečně to přišlo, důvod, proč ho to děvče navštívilo. Pocítil zvláštní úlevu po celém těle. Takže není bláznivá. Vůbec ne bláznivá. Něco chce.

Nechápal, proč toto by mu mělo přinést úlevu. Co mu záleží na tom, jestli ta holka má všech pět pohromadě, nebo ne? Pro něho vůbec nic neznamená.

Říkal si sám pro sebe, že takovou úlevu by pocítil každý muž, kdyby zjistil, že se přece jen neocitl ve společnosti blázna. Pak mu začalo vrtat hlavou, co by od něj Caroline Linfordová, jež - podle toho, co o ní Braden věděl, a musel připustit, že toho moc není -, má všechno, co by si každá slečna ze společnosti ve čtvrti Mayfair mohla přát, včetně štědrého dědictví, hezké tváře a krásného nastávajícího manžela, mohla asi tak chtít.

„Vaše vyrovnání?” zeptal se zvědavě.

„No ano.” Vrhla na něj pohled, kterým naznačovala, že se ptá, jako by byl trochu natvrdlý. „Jestliže se rozhodnu pro křivou přísahu - a to nemluvím o pobouření, jaké vyvolám v celé naší rodině, když budu souhlasit, že se zapojím do něčeho tak skandálního jako je žaloba za porušení slibu -, budu za to muset dostat náhradu.”

Hleděl na ni s podivným pocitem zklamání. Tentokrát se nemusel sám sebe ptát, proč se tak cítí. Věděl to moc dobře: Protože tam sedí, vypadá tak mladá a rozkošná a nevinná, zatímco ve skutečnosti se nijak neliší od kterékoliv jiné ženy, již zná. Připomněla mu kandované květiny, které jako chlapec obdivoval za výlohou pekařství - zdály se šťavnaté, ale když jednou konečně naškudlil peníze, aby si jich pár koupil, zjistil, že vlastně vůbec nejsou dobré. Caroline Linfordová, stejně jako tolik věcí v londýnské luxusní čtvrti Mayfair, které Braden kdysi obdivoval, se při bližším průzkumu ukázala jako ne tak chutné sousto, jak se zpočátku zdálo.

Je to škoda, ale stejně nechápal, proč by to měl tak hluboce prožívat. Znovu si říkal, že pro něj nic neznamená.

Vrtalo mu to hlavou a cynicky uvažoval, do jakého průšvihu se asi sama dostala. Ze by prohrála svůj majetek v hazardu? Slyšel, že její mladší bratr, hrabě, miluje karty - a taky to s nimi dobře umí -, ale nikdy by ho nenapadlo, že lady Caroline by mohla sdílet podobnou vášeň. Znal však několik žen, jejichž tváře byly stejně nevinné jako tvář lady Caroline, které prohýřily desítky tisíc liber u stolu s hazardními hrami, takže by to považoval za docela dobře možné.

Jakkoliv byl zklamaný, přece jen teď měl pevnější půdu pod nohama než předtím. Na obchod měl buňky odjakživa, a stejně tak, když vzal poprvé do ruky revolver, okamžitě pochopil, jak funguje, a hned začal vymýšlet, jak by se dal zdokonalit.

Otevřel tedy zásuvku a vytáhl z ní malou krabičku, v níž přechovával většinu své hotovosti, aby ji měl k dispozici.

„Chápu,” řekl Braden. „Smím se zeptat, kolik, lady

Caroline?”

Zaslechl náhlý těžký povzdech. Když tázavě vzhlédl, s překvapením zjistil, že se jí ve tvářích usadil ruměnec.

„Peníze ne,” vykřikla Caroline, očividně zděšená. „Já nepotřebuji peníze, sire!”

Braden rychle zavřel krabičku s penězi. Urazil ji. Nevěděl jistě, jak. Jacquelyn si od něj vždycky pohotově peníze vzala, ale lady Caroline Linfordová byla zjevně jiného smýšlení.

„Rozumím,” řekl zmateně, ale ve skutečnosti nerozuměl. „Ale řekla jste přece, že budete potřebovat kompenzaci.”

„Ale ne penězi,” vykřikla lady Caroline poděšeně.

Braden si uvědomil, že je tím návrhem upřímně rozhořčená, tak spěšně uložil krabičku zpátky do zásuvky. Těžko hledal správná slova. Slečny z vyšší společnosti nepatřily k vrstvě, s níž by kdy strávil příliš mnoho času.

„Moc se vám omlouvám,” zadoufal, že mluví konejšivým tónem. „Teď chápu, že vás sem nepřivedl finanční zájem. Smím se zeptat, co jste měla na mysli, když jste mluvila o vyrovnání?”

Sklopila zrak. Zdálo se, že nedokáže zvednout oči z klína. Bylo to divné, protože po celou dobu, co s ním diskutovala o plánu propůjčit se ke křivopřísežnictví, se mu dívala do očí s přímostí, již obdivoval.

Musel si přiznat, že ho fascinuje. V jeho mysli prodělala proces změny od kandované květiny k něčemu, co ho trápilo podstatně víc. Broskev, možná. Broskve, když dozrály, málokdy zklamaly. A Caroline Linfordová vypadala vskutku velmi zralá.

Když ji asi minutu pozoroval, jak úporně hledá slova pro to, co evidentně chce, ať už se jednalo o cokoliv, řekl: „Něco to být musí. Jak jste se zmínila, vaše svědectví u soudu v můj prospěch z vás nepochybně udělá objekt určité. nechvalné známosti. Do takové pozice se žádná mladá žena nebude stavět lehce.”

„Já vím.” Náhle vzhlédla a jeho se zmocnil znovu ten pocit, že se ocitl v kuželu světla reflektoru. Tak intenzivní byl její pohled, tak zářivé byly její oči.

Ne, broskev ne, pomyslel si. Něco ještě sladšího. Možná nektarinka.

„Jenže já nechci finanční kompenzaci,” řekla váhavě. „Je to… Chci, abyste něco dělal. “

„Dělal?” se zájmem jí pohled vrátil. Určitě nektarinka. „No, a co to tedy je?” Znovu sklonila hlavu a budila dojem, že se sama se sebou o něčem intenzivně dohaduje. Všiml si, že znovu začala ohrožovat knoflík na rukavičce. Vzpomněl si na její opálení - a nemohl se ubránit nevysvětlitelné zvědavosti, jak vysoko na těch pěkně tvarovaných pažích opálení sahá; napadlo ho, že má třeba zájem o nějaký venkovní sport. Zeptal se tedy: „Myslíte snad hodiny střelby? Ať s sebou nemusíte vláčet vaši služebnou? Mohla byste střílet na ty - jak jste je nazvala? Aha, ano - ohavné zločince, místo abyste byla závislá na ochraně od vaší služebné.”

„Ale ne,” přerušila ho Caroline rychle a znovu se na něho podívala. „Já zbraně nesnáším.”

Zamžikal na ni a nebyl si jistý, jestli se má smát, nebo se cítit uražený. Nakonec to vyřešil slovy: „Vážně, vím jistě, že byste to cítila jinak, kdyby vás někdo napadl a já bych ho tím šestiranným revolverem odehnal.”

„No to rozhodně, ” souhlasila. „Jenže střelné zbraně se pro obranu používají tak málo. Většinou je používají lidi jako vy, aby urovnávali hloupé spory.”

Musel se držet na uzdě, aby jí nezdůraznil, že spor s milencem své snoubenky může sotva považovat za hloupý.

„.nebo zloději,” pokračovala, „kteří s nimi ohrožují ubohé neozbrojené lidi - jako mého bratra - kvůli jejich peněženkám.” Když se zmínila o bratrovi, neušlo mu

rozechvění v jejím hlase. „Víte, on. on byl tak blízko smrti,” popisovala. „A všechno jenom kvůli jedné kulce.”

Braden k ní promluvil laskavým tónem: „Ale teď už je v pořádku. Viděl jsem ho tehdy večer u lady Ashforthové

a byl.”

„V pořádku,” přerušila ho Caroline s hořkostí. „Ano, já vím. Díky Hurstovi.”

Braden zvedl jedno obočí. „Hurstovi? Myslíte markýze z Winchilsea?”

„Ano. To on našel Tommyho. Zahnal lupiče a zachránil ho před vykrvácením na ulici. Nebýt Hursta a jeho rychlého zákroku, byl by Tommy určitě zemřel.”

Bradenovi, jenž markýze znal jen povrchně, se nechtělo věřit, že ten krásný dandy, kterého znal, a akční muž, jehož popsala lady Caroline, je tentýž člověk. „Skutečně?” otázal se diplomaticky.

„Ach ano,” potvrdila Caroline. „Vyžádalo si to měsíce ošetřování, lékaři přicházeli a odcházeli v jakoukoli denní i noční hodinu a celou tu dobu se Hurst od Tommyho skoro nehnul. Tak jsem., tak došlo k tomu, že jsme se spolu zasnoubili. Myslím Hurst a já. Protože Tommyho zranění nás tak spojilo.” Přestala mluvit a vyčítavě se na něho zahleděla, skoro jako by mu dávala za bratrovo postřelení odpovědnost. A její další slova naznačila, že si to svým způsobem vážně myslí.

„Opravdu,” povídala, „myslím, že člověk jako vy, který je náhodou génius - aspoň to o vás tvrdí můj bratr - by měl obrátit svou pozornost k vynálezu něčeho, co doopravdy potřebujeme, místo nového druhu… stroje na zabíjení. Můj otec třeba vynalezl systém na dodávku teplé vody, jenž se dá instalovat prakticky v každém domě. To je aspoň užitečné”

Rozkašlal se. Nemohl se tomu ubránit. Musel kašlat, aby zamaskoval smích.

„Aha,” řekl, když si odkašlal. „Budu o tom uvažovat. A teď, lady Caroline, když vám to nebude vadit, rád bych věděl, co si myslíte, že pro vás mohu udělat. Chcete snad, abych našel ty muže, kteří vašemu bratrovi způsobili zranění? Dohlédl na to, že půjdou před soud?”

Při těch slovech se zamračila. „Ne,” řekla. Potom, když obhlédla místnost, jako by se chtěla ujistit, že jsou skutečně a nepochybně sami, Caroline Linfordová se předklonila a se spiklenecky tichým hlasem řekla: „Totiž, víte, pane Granville, já potřebuji…, já potřebuji, abyste mě naučil, jak se milovat.”

8. kapitola

Nebyla si úplně jistá, ale na chvíli se jí zdálo, že o Bradena Granvilla se snad pokouší záchvat mrtvice. Caroline se před mrtvicemi měla na pozoru, neboť jedna obzvlášť těžkají vzala otce. Proto se na židli předklonila blíž k němu a zeptala se: „Pane Granville, není vám

něco?”

Braden na ni však nepřestával hledět. S lehce pootevřenými ústy a hnědýma očima, v nichž na rozdíl od jejích poskakovaly mahagonové i červenohnědé skvrnky, na ni bez mrknutí zíral.

„Mám doběhnout pro vašeho tajemníka?” zeptala se Caroline. „Nebo byste si přál sklenku vína, nebo třeba

vodu?”

Zvedla se ze židle a už se chystala vyrazit ke dveřím pro pana Weasela, když se muž za stolem konečně pohnul, potřásl hlavou a pronesl hlasem, jenž se spíš vzdáleně podobal zavrčení: „Sedněte si.”

Caroline se podivila, s kým to asi může hovořit, protože se v životě nesetkala s nikým, kdo by takto mluvil s ní. Když jí konečně došlo, že samozřejmě mluví na ni -koneckonců nikdo jiný v místnosti nebyl -, zapadla

zpátky do židle. Spíš podlehla úžasu, než sebemenší touze uposlechnout právě rozkaz, který pán vydal.

„Proboha,” vyřkla s větší odvahou, než jakou ve skutečnosti cítila. „Nemusíte mi rozkazovat jako nějaké školačce.”

„Jak to že ne?” oponoval Braden Granville stejným bručivým hlasem. „Vždyť se tak chováte.”

„No to se tedy určitě nechovám,” namítla upřímně pobouřená Caroline. Měla pocit, že vystupuje zcela vyrovnaně. „A musím říct, že jestli takhle vedete obchodní jednání - urážíte své klienty -, tak potom nechápu, jak jste mohl v životě vůbec prodat jedinou zbraň.”

„Ano!” Braden Granville se postavil a namířil na ni prst, zatímco se jeho hluboký hlas rozléhal místností jako hrom. „Tak to je! Přesně tak to je. Já prodávám zbraně, mladá dámo. Neprodávám sebe. Nejsem placený společník.”

„Nikdy jsem nic takového neřekla,” ujišťovala ho Caroline a veškerá její odvaha tváří v tvář jeho náhlému výbuchu byla ta tam. „Zvlášť když vezmu v úvahu fakt, že nevím, co to znamená.”

„Placený společník,” vysvětloval pomalu a zřetelně, „je muž, který se miluje se ženami za peníze. Je to mužská obdoba kurvy.”

Caroline zamrkala. Na vulgární výrazy byla docela zvyklá, neboť posloucháním bratra a jeho kamarádů strávila nemálo času. Ale ještě nikdy se nesetkala s tím, aby jí někdo tak sprosté slovo hodil přímo do tváře.

A teprve potom si Caroline zčistajasna uvědomila, proč je Braden Granville tak rozzuřený.

„Ach bože,” vydechla. „Ach ne. Přece si nemyslíte.”

Stál za stolem a zabodával do ní ledový pohled. Ach ano, řekla si. On si fakt myslí…

„Ubezpečuji vás,” pronesla s veškerou důstojností, kterou v sobě dokázala nashromáždit, „že se mýlíte.” Tváře jí zbrunátněly. „Rozhodně jsem k vám nepřišla, abych vás žádala o něco… o něco… takového. “

Zahanbením ustala, neschopná dalšího slova.

Seděla a cítila, jak jí tváře zachvacuje ohnivý ruměnec. Přemítala, jak musela sebrat veškerou odvahu, jen aby prošla skrz dveře do úřadovny Bradena Granvilla. Jak včera v noci ležela celé hodiny s očima otevřenýma a ptala se sama sebe, jestli skutečně dělá správnou věc. Poněvadž zatímco se dokázala docela dobře přesvědčit, že v Bradenu Granvillovi najde odpověď na otázku, jak vyřešit svůj problém s Hurstem, na druhou stranu věděla moc dobře, že nemůže nikdy - nikdy - ani za milion

let.

Na tom nesejde. Barva jejích tváří všechno vysvětluje. Tedy, všechno ne, ale dost, aby se Braden Granville za stolem zdánlivě trochu uklidnil. Z obličeje jako vytesaného z žuly zmizelo trochu ledovosti a muž stáhl pěsti ze stolu. Dokonce tu zatracenou věc obešel, zepředu se o ni opřel a s rukama zkříženýma na hrudi shora shlížel na Caroline. Stejně se však necítila o moc lépe, protože bez ohromné desky psacího stolu mezi nimi si připadala velmi zranitelná. Přece jen před ní stála velmi rozložitá, neústupná mužská figura. Nějak se jí ale podařilo tento drobný detail vypudit z mysli, když si vybavila tu noc u lady Ashforthové.

„Abych řekl pravdu,” promluvil už ne bručivým nebo hřmícím hlasem, ale tak nějak mezi tím, „vůbec jsem si nebyl jistý, co máte na mysli, lady Caroline. Ale když

jsme si teď ujasnili, že jste nemyslela to, co jsem si myslel, že jste myslela, domnívám se, že bychom to měli zkusit znovu.”

Pak se usmál. Na ni. Braden Granville se na ni usmál.

Něco ji šokovalo. Ne že se na ni usmál, ale co pocítila, když ten úsměv uviděla. Vůbec to nebylo stejné, jako když se na ni usmál tehdy večer u lady Ashforthové. Vlastně úplně naopak. Jeho úsměv v ní teď vůbec nevyvolal představu ďábla. Myslela jen na to, že Braden Granville je vlastně docela pohledný, svým způsobem -hříšně temným - nebezpečným způsobem.

Proboha! Pohledný? Braden Granville?

„Ačkoliv vážně chci, abyste věděla,” pokračoval konverzačním tónem a zjevně si vůbec nevšiml jejích rozpaků, „že moji počáteční neochotu nezpůsobil nějaký odpor k tomu nápadu, ale spíš úlek, že mladá dáma jako vy by takovou věc navrhovala.”

Caroline se na něj dlouze zadívala. V duchu se přesvědčovala, že co cítí, není přitažlivost. Vůbec ne! Ne, je to pobouření. Samozřejmě, je na něj ohromně naštvaná. Páni, on si fakt myslel, že chce, aby se s ní miloval! Jako by tak hrozně toužila po obdivovatelích, že je musí vydírat. Což rozhodně není pravda. Bože, Caroline mohla mít každého muže, kterého by si přála. Skutečně, mohla.

Šlo jen o to, co se předpokládalo, že s nimi bude dělat, až je dostane; tím si právě nebyla jistá. Tam na scénu vstoupil on.

„Ale v tom je právě ten problém,” zamručela.

Tázavě si ji prohlížel od stolu. Tázavý pohled, připustila si se strachem, mu sluší stejně jako úsměv.

„Každý ve mně vidí právě to. Mladou dámu. Mě už mladá dáma unavuje. ” Co na tom záleží? Osla už ze sebe udělala. Proč nenechat ponížení dojít až dokonce? „Chci být žena. Jenže mi nikdo nevysvětlí, jak se to dělá.”

Tázavý pohled se změnil na otrávený. „Odpusťte, lady Caroline, ale musím se přiznat, že mi vůbec nelichotí, že právě u mě se pídíte po lekcích zaměřených na zvýšení ženskosti.”

„Ale copak to nechápete?” Caroline se v židli lehce předklonila. „Thomas - můj bratr - říká, že jste měl víc milenek než kterýkoliv jiný muž v Londýně.”

Braden Granville se zatvářil ještě víc znechuceně než předtím. Ale i znechucený pohled, jak si Caroline s podivem všimla, na něm vypadá hezky.

„Tak to budete muset svému bratrovi bohužel sdělit, že zprávy o mých milostných dovednostech jsou značně přehnané,” odsekl.

„Ale připouštíte, že jste měl stovky žen,” trvala na svém Caroline.

„No, stovky je myslím poněkud.”

„Tak desítky. Měl jste přinejmenším desítky žen, ne?”

Obsidiánové oči se obrátily k nebi. „Dobře. Desítky. Domluvíme se na desítkách.”

„No tak přece musíte vědět něco o tom, čím žena muže přitahuje.”

„Toho, čím žena muže přitahuje,” opakoval Braden Granville, „je spousta, lady Caroline. Věřte mi.” Sklopil oči a okamžitě se setkal s jejíma.

„Já vám nevěřím,” okamžitě zavrhla jeho tvrzení, protože se domnívala, že se jedná o pokus jednat s ní povýšeně. „Poněvadž kdyby to byla pravda.” Kdyby to byla pravda, nebyla by nachytala svého snoubence mezi

nohama lady Jacquelyn Seldonové. To ale jemu pochopitelně říct nemůže. „No tak věřte mi, není to pravda. Copak to nechápete, pane Granville? Já nechci být manželka.”

Zvedl jedno tmavé obočí, to s jizvou, na kterou se prostě musela dívat. „Vy nechcete?”

„Ne. Tedy, ne jenom manželka.” Svěřovat se s takovými věcmi muži, jenž tak dobře vypadá, jí připadalo hrozné. Zjevně si ho tehdy u lady Ashforthové pořádně neprohlédla, když ho mohla považovat za ošklivého. Nicméně, zašla už tak daleko. Nemá jinou možnost než pokračovat. „Chci být taky milenka.”

K prvnímu inkoustově černému obočí se přidalo druhé.

„Milenka.”

Kristepane. Proč ona?

„Ano,” prohlásila rezolutně. „Manželka a milenka současně pro stejného muže. V takové situaci prostě nebude mít důvod zahýbat. Myslíte si, že je to možné, pane Granville? Myslíte si, že je možné, aby muž dokázal milovat jen jednu ženu, kdyby mu byla zároveň manželkou i milenkou?”

Braden Granville otevřel ústa a zaseje zavřel. Pak řekl: „Je známo, že se to stává. Ve výjimečných případech. Ale určitě se podobné případy v minulosti vyskytly.”

„Právě to chci,” svěřila se Caroline a ukázala na sebe prstem. „Právě to chci, abyste mě naučil. Jak se můžu stát svému manželovi manželkou i milenkou. Myslíte, že mi dokážete pomoct, pane Granville? Vy jste totiž moje opravdu poslední naděje. Nikdo jiný se o tom se mnou nechce bavit.”

„Tedy,” řekl suše. „Chápu proč. Je to poněkud citlivé téma. A vy jste poněkud.”

Strnula. „Já jsem poněkud co?”

„No prostě jste trochu…” Hlas se mu vytratil.

Bylo to mnohem horší, než si dokázala představit. Obyčejná. To chtěl určitě říct. Ona to ví. Je poněkud obyčejná, než aby mohla uspět jako milenka. No dobře, radši ať to řekne otevřeně. „Trochu jaká, pane

Granville?”

„Není to nic špatného,” uklidňoval ji kvapně. „Jste prostě trochu mladá.”

Mladá? Myslí si, že si z ní může dělat blázny? Ona ví, co chtěl říct. „Náhodou,” řekla upjatě, „je mi jednadvacet

let.”

„Vážně?” Zdálo se, že ho ta informace mimořádně překvapila. „Vypadáte mnohem mladší. To částečně vysvětluje ten problém.”

Tak je to ono. Obyčejná. Má to na jazyku. Vidí mu to na rtech, výrazně mužských, ale vyvolávajících dojem zvláštní citlivosti.

„Jaký problém?” zeptala se Caroline přiškrceně.

„Prostě, no že vypadáte.” Pokrčil masivními rameny, „…vypadáte na milenku poněkud cudná. “

Cudná! Cudná! Sice to možná není až tak zlé jako obyčejná, ale… cudná?

Když viděl její vyděšený výraz, dodal: „Na panenství není nic špatného, lady Caroline. Ve skutečnosti je většina mužů od nevěsty vyžaduje.”

„Ale ne od milenky,” zanaříkala Caroline a chtělo se jí zabořit hořící tvář do dlaní.

„No dobře,” řekl. „Ne, mám za to, že ne. Ale někteří muži preferují.”

„Zajisté,” přerušila ho s notnou dávkou hořkosti. „Muži, kteří se neobtěžují se zkoušením kalhot, než si je koupí. Ale který blázen tohle dělá?”

„Kalhoty?” Braden Granville vypadal zmateně. „Kdo tady mluvil o kalhotách?”

„Domnívám se, že vy jste si svoje zkusil, než jste si je koupil.

Jacquelyn Seldonová na mě rozhodně jako panenský typ nepůsobí.”

Tmavé obočí Bradena Granvilla znovu vyletělo vzhůru. „Řekl bych, že jste právě pošpinila mou budoucí nevěstu.”

„My oba víme, pane Granville, že vaše budoucí nevěsta má k nevinnosti daleko,” rozhorlila se Caroline stále dotčená označením panenskosti. „Náhodou vím naprosto jistě, že tohle je to poslední, co by se o ní dalo říct.” Náhle se sklonil a svým širokým trupem jí zakryl veškerý výhled. Velké pěsti vyletěly a uchopily podničky židle, čímž ji účinně chytil do pasti. Nečekala to, a tak vyjekla překvapením. Když se podívala nahoru, uviděla, že celé její zorné pole vyplňuje Granvillova rozzuřená tvář.

A jak zjistila, tentokrát by se o ní nedalo mluvit jako o hezké. Byla zkřivená vztekem.

„Povězte mi to,” vyštěkl na ni. „Povězte mi, s kým jste ji viděla, nebo panebože.”

Jakkoli ji Braden Granville vyděsil - a v tom okamžiku jí naháněl takovou hrůzu, až si Caroline pomyslela, že v žáru jeho vzteku vzplane -, nemohla se ubránit jedinému dojmu: Všechno, co před sebou vidí - přepychově zařízená kancelář v nemovitosti na nejdražší komerční ploše v Londýně; rušné přijímací místnosti plné zaměstnanců; dokonce i dokonale střižený denní oblek s

důmyslně uvázanou kravatou, to všechno si Braden Granville vydobyl tvrdou prací, vlastníma rukama, položenýma teď z obou stran vedle ní. Ohromně jí to imponovalo. Mezi jejími známými by se našla jen malá hrstka mužů, o nichž by se dalo říct totéž. Hurst by mezi ně rozhodně nepatřil. Vlastně jediný muž, jehož by do té málo početné skupiny mohla kromě Bradena Granvilla zařadit, byl její otec.

To však ještě neznamená, že mu takové hulvátské chování může projít, řekla si Caroline.

„Proboha svatého, pane Granville,” napomenula ho a kvitovala s hrdostí, že se jí netřese hlas. „Myslím, že konkrétně v tomto případě vám násilí nepomůže získat to, po čem prahnete.”

Pustil židli tak rychle, až se zdálo, jako by dovnitř pronikl vítr a ochladil všechno, co Braden předtím svou blízkostí spálil.

„Odpusťte, lady Caroline,” omlouval se tím známým bručivým hlasem. Otočil se k ní zády a ruce si zastrčil hluboko do kapes, jako by je chtěl zklidnit. Vypadalo to, že se snaží získat zpět ztracenou rovnováhu. Krátký oddech od temného pronikavého pohledu Caroline uvítala. Získala čas, aby mohla nabrat dech. V přítomnosti Bradena Granvilla jí i tak přirozená věc jako dýchání připadala složitá.

„To je v pořádku, pane Granville.” Doufala, že z jejího hlasu nezaznívá příliš nápadně úleva, že bouře již přešla. „Byla to moje vina. Neměla jsem o vaší snoubence říkat nic tak. pobuřujícího.”

Znovu se k ní naklonil, ale tentokrát s výrazem kajícnosti, nikoliv vzteku. S ještě větším překvapením si uvědomila, že kajícnost Bradenu Granvillovi sluší. Pro

zjemnělé rysy by se skoro hodil výraz krásné - ne v tom obvyklém pojetí blond vlasů a modrých očí jako u markýze z Winchilsea, nýbrž v pojetí mnohem drsnějším, zemitějším.

„Chyba je na mé straně,” prohlásil s upřímnou kajícnosti. „Ne na vaší.”

„Přesto,” řekla Caroline. Ač nechtěla, pocítila dojetí. Kdo by si byl pomyslel, že velký „Granville” je schopný takové pokory? Ona určitě ne.

„Máte právo se zlobit. Milujete svou snoubenku,” hovořila tichým hlasem, „stejně jako já miluji svého snoubence. Nepochybuji, že vás musí velice bolet, když slyšíte, že je vám nevěrná.”

Přerušil ji, ve srovnání s předchozím dojetím trochu stroze. „Zmiňujete se o svém snoubenci. Předpokládám, že nemá ani tušení, že jste za mnou přišla s tím. zajímavým návrhem?”

Caroline poklesla čelist. „Ovšemže ne!”

„Ne.” Pokýval hlavou. „To jsem si myslel. A chápu to tak, že důvodem, proč tak zoufale potřebujete tu informaci, je váš úmysl použít ji pro něj.”

„No víte,” řekla Caroline. „Jistěže ano. Pro koho

jiného?”

„Vskutku, pro koho jiného?” otázal se Braden hloubavě. „Ale stejně si myslím, lady Caroline, že až se dozví, co jste udělala, moc ho to nepotěší.”

Caroline namítla: „Bože, ale on se to nedozví. Já mu to určitě neřeknu. A vám, sire, důvěřuji, pokud jde o diskrétnost.”

„Jejda,” řekl Granville. „Ale jak mu odpovíte, až se vás zeptá, kde jste k těm novým znalostem přišla?”

„Jednoduše,” přerušila jej Caroline a pokrčila rameny. „Řeknu mu, že jsem se to všechno dozvěděla v knize.”

„V knize,” opakoval Braden Granville s nevěřícným výrazem.

„Ano, v knize. Myslím, že takové knihy existují. Já jsem nikdy žádnou nečetla, ale Tommy mi říkal, že v Oxfordu takovou viděl.”

„Váš bratr,” zamumlal Braden Granville, vytáhl ruce z kapes a začal nervózně přecházet sem a tam, „trochu moc mluví. Ale na to jsem se zrovna neptal. Chtěl jsem se zeptat, co si podle vás pomyslí váš snoubenec, když mu oznámíte, že budete vystupovat jako můj svědek v případu obžaloby lady Jacquelyn Seldonové z porušení

slibu?”

Kousla se do rtu. O tom samozřejmě přemýšlela hodně a dlouho. Protože to se Hurstovi líbit nebude. Opravdu ne. Představa, že se jeho žena účastní něčeho tak skandálního, Hursta určitě vyděsí. A vzhledem k tomu, jak dlouho se soudní případy vždycky táhnou, v době soudního procesu už nepochybně bude jeho manželkou.

Ale fakt, že bude svědčit proti jeho milence. nu, to bude, mírně řečeno, hodně zajímavé.

Datum Granvillova soudního přelíčení se však zdálo ještě dost daleko. Navzdory všemu, co ví, se proces možná nikdy neuskuteční. Doufala, že do chvíle, kdy by se měl konat, už bude mít Hursta tak pod kontrolou, že do ní bude patřičně zblázněný a při pomyšlení, že o Jackie Seldonovou vůbec kdy zavadil pohledem, se bude cítit totálně zahanbený.

Aspoň tak si to v duchu představovala. Bradenu Granvillovi však řekla něco úplně jiného:

„Pane Granville, musím říct, že vůbec nejednáte v souladu se svou pověstí Dona Juana ani obchodníka. Předložila jsem vám naprosto jasnou nabídku. Chtěla bych vás požádat, abyste obavy z takových detailů, jako jak to vysvětlím svému snoubenci a proč považuji za svou povinnost vystoupit před soudem, nechal na mně. Hurst si je vědom, že často dobrovolně věnuji svůj čas pro dobrou věc. V tomto případě nejde o nic jiného.”

Caroline se snažila zachovat ledabyle neutrální tón. Nechtěla, aby Braden Granville viděl, jak ji pomyšlení na svědectví děsí. Ví, že matka kvůli tomu vyletí z kůže a Hurstovi se to nebude líbit - ani v nejmenším. I kdyby rodině oznámila, co hodlá říct před soudem - že zmíněný džentlmen měl otočenou hlavu na druhou stranu -, v Hurstovi nepřestane hlodat pochybnost, jestli o něm doopravdy ví. Jak by se tomu mohl ubránit?

Ale trochu přemýšlení mu jedině prospěje, říkala si.

Když Braden Granville delší dobu nepromluvil, přestože se jí několikrát zdálo, že se k tomu už už chystá, Caroline se nakonec váhavě zeptala: „Tak pomůžete mi, pane Granville? Na oplátku za mou pomoc?”

Braden Granville zamyšleně, zvolna přešel k velkému oknu na opačném konci místnosti. Chvíli tam postával a zjevně se kochal výhledem. Caroline stojící za ním se kochala také. Popravdě, Braden Granville měl velice impozantní postavu. V kruzích, v nichž se pohybovala, neviděla Caroline často tak mohutná záda, široká ramena a tak svalnatá stehna. Snad mezi kováři, kam vodila koně na okování. Nebo ve stájích, když nastal čas krmení a stájníci se silnými pažemi rozdělovali oves. Rozhodně však ne v tanečních sálech, kde se pravidelně setkávala s jiným typem vzezření.

Jak jí však markýz neurvale připomněl tehdy na večeři u lady Ashforthové, Braden Granville není jedním z nich. Je pouhý outsider, a vždycky jím zůstane, i kdyby -zejména kdyby - skončil sňatkem s dcerou vévody.

„Jestli vás váš snoubenec upřímně miluje, lady Caroline.,” ozval se Braden, aniž se otočil od okna. Mluvil tak tichým a měkkým hlasem, že se musela trochu předklánět, aby ho slyšela. „Pak cítím jako svou povinnost vás informovat, že nic z toho, co vás mohu naučit, vám stejně k žádnému užitku nebude. Ale stejně, i když si třeba budete připadat v ložnici nezkušená, pokud vás miluje, budete se mu zdát okouzlující i tak. Ale pokud.” Vtom se z jeho hlasu veškerá měkkost vytratila a znovu získal ostří pazourku. „Pokud si vás chce vzít jenom kvůli vašim penězům.”

Caroline nasála vzduch. Opravdu, čím dál horší! O tom muži se všude mluví jako o géniovi, ale proč nikoho nenapadlo se zmínit, že taky umí číst myšlenky?

„Ano?” zeptala se a přitom se snažila nedat najevo dychtivost. „Tak potom co?”

Otočil se čelem k ní. Na pozadí jasných slunečních paprsků, deroucích se z venku dovnitř, se jeho tvář ocitla ve stínu. „Potom, lady Caroline, můžete dělat nebo říkat cokoliv, a nic se na tom nezmění. Nikoho nemůžete nutit, aby se do vás zamiloval. Můžete ho chvíli trápit. Můžete si získat jeho úctu, možná i obdiv. Ale láska., skutečná láska. To je něco, co najde jen málokdo, a ještě méně je těch, co si ji dokážou udržet, když už ji najdou.”

Upřeně na něho hleděla a cítila se podivně sklíčená. Říkal to tak smutně, tak. odevzdaně. Je možné, že před ní stojí tentýž muž, kterého Thomas tolik obdivuje, velký Braden Granville, který nikdy nic nepokazí? Braden

Granville, výmluvně hovořící o tajemství lásky? Braden Granville, kterého nic a nikdo nedokáže zastavit, jí radí, aby to vzdala?

Ona to ale nevzdá. On by možná byl ochoten svou snoubenku opustit, ale Caroline si to potěšení nedopřeje. Jak by mohla opustit Hursta, teď, když jsou pozvánky odeslané a každý den přicházejí další dary? Všichni by ji považovali za nejnevděčnější dívku na světě, kdyby opustila muže, který toho tolik udělal pro jejího bratra, pro její rodinu. Skutečná láska. Co ví Braden Granville o skutečné lásce? Zatraceně málo.

Tak jo, řekla to. Sice jen pro sebe, ale stejně. Zatraceně málo ví, čím se jeho vlastní snoubenka zabývá, jak z něho dělá blázna po celém Londýně…, přesně jak si Hurst dělal blázny z ní, když jí šeptal do ucha projevy lásky a něhy, tajně ji držel za ruku pod stolem, všechny ty polibky.

Ty polibky, které nemyslel vážně. Ani jeden.

Dobrá, přinutí ho, aby je myslel vážně. Uvidíme, jestli se jí to povede.

Zvedla bradu, připravená říct Bradenu Granvillovi přesně, co si myslí o jeho pojednání na téma skutečná láska. Něco v jeho výrazu ji však umlčelo. Najednou to věděla. Věděla to dřív, než se zeptala: „Vy mi nepomůžete, že ne, pane Granville?”

„Ne,” odpověděl vlídně. Nedokázala odhadnout, co cítí. Říkala si, že stejně tak mohl odmítnout koláček, tak apatická se zdála jeho tvář. „Jsem vám neobyčejně vděčný, lady Caroline,” mluvil dál, „za vaši více než velkorysou nabídku, ale myslím, že bych vás raději nezatahoval do této poněkud. nevkusné situace mezi mnou a mou snoubenkou. Jste velmi slušná mladá dáma

a bylo by ode mě nezodpovědné dovolit vám, abyste si kvůli mně poskvrnila pověst. Doufám tedy, že pochopíte, když vám řeknu, že bohužel nemohu vašim požadavkům vyhovět.”

Zaťala zuby. „Chápu,” odvětila chladně, ačkoliv ve skutečnosti moc nechybělo, aby se rozplakala. Přesto slzy zadržela a pravila statečně: „Nu, je to smůla. Zvlášť když jsem slyšela, že jediný muž v Anglii, který má větší zkušenosti se ženami než vy, pane Granville, je princ z Walesu. A u něj si nejsem vůbec jistá, že mě přijme.”

Poté, s hlavou vztyčenou, se otočila a odešla z kanceláře.

9. kapitola

A byla tatam.

Jak nečekaně přišla, tak i zmizela. Bradenovi nezbylo než uvažovat, jestli všechno, co se přihodilo během její návštěvy, se skutečně stalo. Opravdu ho ta mladinká, zdánlivě bezelstná dívenka požádala, aby ji naučil milovat se? A opravdu řekl ne?

Na co proboha myslel?

Lámal si tou otázkou hlavu, i když dovnitř vběhl Weasel a v jeho hubené tváři mu cukalo zvědavostí. Tajemník však vyhrkl jenom „Vyprovodil jsem je v pořádku, ji i její služebnou. Ta Violeta není zas tak špatná. Trošku jsi tu historku přece jenom přikrášlil. Málem jsi z ní udělal anarchistku, jak jsi zdůrazňoval, co lidi nakecají za hovadiny.”

Braden stál pořád na stejném místě, kde se zarazil, když Caroline odplula z místnosti. Pozoroval na ulici pod sebou, jak děvče nastupuje do prostého, neokázalého a nevelkého kočáru, taženého dvěma zdravými plaváky. Když pak kočár odjel, civěl na místo, kde předtím stál.

I když Braden viděl, že odjela, nemohl se pořád zbavit dojmu, že stále cítí v místnosti její přítomnost. Ne že by

ji vnímal čichem jako Jacquelyn. Ta ať odešla odkudkoliv, vždycky za sebou zanechala sladký oblak růžového parfému. Ani vzduchem nepoletovaly kousky peříček. Jen mírný náznak něčeho. něčeho trochu jiného, než tomu bylo před jejím příchodem. Jako když vlnky zčeří hladinu rybníka poté, co se do něj vhodí oblázek.

Ten pocit, že žena, která odešla, je pořád v místnosti, nebyl zrovna uklidňující.

„Tak.” Weasel si sedl na koženou pohovku a z kapsy u vesty vytáhl doutník. „Co teda chtěla?”

Braden zavrtěl hlavou. „Kdybych ti to řekl, tak bys mi nevěřil.”

Weasel se zachechtal. „Snad nechtěla, abys pro ni někoho zastřelil, nebo jo?”

„To rozhodně ne. Má k násilí odpor, zvlášť když jsou ve hře pistole.”

„Aha. To je špatný.” Když doutník důkladně olízl ze všech stran, strčil si ho do úst a zapálil. „No asi dlužím Snakeovi libru.” Weasel vyfoukl kouř. „Vsadil jsem se, kvůli čemu přišla. Tak co teda chtěla? A dostal jsi z ní něco o tom, co tehdy v noci viděla?”

„Jasně,” odpověděl Braden opatrně. „Tvrdí, že viděla Jacquelyn ve vysoce kompromitující situaci s mužem, kterým jsem nebyl já.”

Weasel se rozzářil. „Zná jeho jméno?”

„Říká, že ano.”

„Tak.” Weasel mluvil pomalu. Pro nezasvěceného by to mohlo vypadat, jako že se baví s někým nechápavým, ale pokud šlo o Bradena, nebylo to správné slovo. Weasel mluvil pomalu, protože se za ty roky naučil, že když má

„Dead Eye” takovou náladu, v jaké ho vidí teď, je lepší vážit slova. „Kdo to byl?”

„To mi neřekne.” Braden zpozoroval, že se asi pomalu blíží čas odpolední svačiny, jelikož všichni chodci na Bond Street směřovali k nejbližším jídelnám.

„Neřekne ti to?” Weasel se na něj nevěřícně zahleděl. „Proč ne, sakra?”

„Za prvé nechce, abych toho chlapa zastřelil,” konstatoval Braden. „Tvrdí, že nechce mít na svědomí jeho smrt.”

„Tak proč sem teda do prčic přišla?”

„Řekla mi, že bude ochotná dosvědčit, že Jackie s někým viděla,” vysvětloval Braden, „pokud odvolám svatbu a ona podá žalobu. S někým, koho nepoznala, ale určitě jsem to nebyl já.”

Weasel vytáhl doutník z úst a dlouze a hlasitě zapískal. „Jackie musela tamtomu určitě něco udělat, když to lady tak popudilo.”

„Vůbec ne,” řekl Braden mírně. „Lady proti Jacquelyn nic nemá, pokud to můžu posoudit. Prostě je ochotná svědčit výměnou za odškodnění.”

Skoro slyšel, jak Weaselovi spadla čelist. „Kolik chce?”

„Víš, ona nechce peníze, Weasele.” Weasel potřásl hlavou. „Tak co teda?”

„Chce ode mě,” odpovídal Braden a pořád nebyl docela schopen tomu uvěřit, „abych ji naučil milovat se.”

Weasel se neovladatelně rozkašlal. Vyškubl si z úst doutník a začal se dusit, až mu Braden rychle nalil whisky s vodou a podal mu ji.

„Díky,” popadl sklenku a jedním rychlým lokem ji vyprázdnil. Zdálo se, že to trochu pomohlo. Za několik okamžiků už se mohl ptát: „Myslíš to vážně, Deade? Ta

malá holka, co tady seděla? Ta v rukavicích? Ona chce, abys ji.”

„Vypadá to tak.” Braden si pomyslel, že ani jemu whisky nemůže uškodit. Nalil si tedy sklenku a vypil ji, ale neměl pocit, že se cítí o moc lépe. Myšlenky se mu pořád honily v hlavě. Od chvíle, kdy Caroline Linfordová přednesla svůj výstřední požadavek, mu působilo značné potíže myslet jasně.

Co to říká? Nedokázal myslet jasně už od okamžiku, kdy vstoupila do místnosti. Přece jen nemohl popřít, že ta hrstka slov - já potřebuji, abyste mě naučil se milovat -ho vrhla do víru zmatení.

Jistě, s takovými požadavky už se setkal dřív. Jenže Caroline Linfordová prostě jako vůbec první použila slova naučil mě. Zároveň se potýkal s trapným faktem, že dala najevo, že se s ním ve skutečnosti milovat nechce; sice ne od samého začátku, ale hned jak jí došlo, jaký si z toho vyvodil závěr. Ne, evidentně od něho jen chtěla, aby jí řekl, jak se to dělá. S takovou se setkal poprvé, aspoň pokud jde o jeho zkušenost se ženami.

Nemohl říct, že by přitahoval všechny ženy. Takové štěstí měli jen muži se zevnějškem jako markýz z Winchilsea. Ale i když postrádal krásu v tradičním pojetí, jakou bylo možno vidět u některých jeho vrstevníků, Braden Granville měl něco, čím přitahoval mnoho žen. Naštěstí pro něj, neboť ženy odjakživa upřímně miloval. Tedy až na Jacquelyn.

„To není možný,” vytrhl ho náhle Weasel z přemýšlení. „Vona není ten typ.”

Braden na něj zamrkal. „Co prosím?”

„Ta lady Caroline není ten typ,” zopakoval Weasel. „Teda možná toho moc nevím, ale poznám ty typy, když

je uvidím, a tahleta…, takovejm jsme v Dials říkávali ženská pro jednoho chlapa. Pamatuješ?”

„Matně si vzpomínám, že když jsme vyrůstali, bývaly ženy, které do té kategorie spadaly. Ale nedávno jsem dospěl k závěru, že věrnost ztratila na přitažlivosti.”

„Ne u děvčat jako ona,” oponoval Weasel. „Je bomba.”

Bomba. Braden se usmál. Lady Caroline Linfordová je navíc ještě bomba. Vzpomněl si na její poslední poznámku, že půjde za princem z Walesu. Chtěla, aby ta poznámka působila kousavě, a zjevněji vůbec nedocházelo, že cokoliv vyřčeného tak líbeznými ústy nemůže nikoho ani náhodou urazit. Pomyslel si, že bude mít vždycky potíže s kázní u služebnictva, poněvadž v žádném případě nedokáže nikoho zastrašit.

Pravý opak jeho snoubenky, která dokázala nahnat strach své služce jediným pohledem, a občas to i dělala.

„A Jackie?” zeptal se Braden tajemníka, jen aby to slyšel od někoho jiného. „Co bys řekl o ní, Badge?”

„Víš moc dobře, jaká Jackie je,” zabručel Weasel.

To je tedy pravda. Věděl přesně, do čeho se dostal, pokud jde o Jacquelyn. Nebo si to aspoň myslel. Když před několika měsíci dovršil třicítku, připadalo mu nanejvýš logické, aby začal uvažovat o sňatku a o tom, že zplodí dědice. Problém pochopitelně nastal ve chvíli, kdy se začal poohlížet po vhodné nevěstě. Jelikož Braden Granville byl v první řadě obchodník, bylo zcela nezbytné, aby našel nevěstu, která bude plnit funkci nejen dokonalé manželky a matky, ale také ideální společnice a hostitelky. Bude umět nezávazně klábosit a sympatizovat s manželkami bohatých mužů, jež často přijímal jako hosty. Jeho vyvolená musí nutně pocházet ze stejné společenské vrstvy, jinak by se na ni ty ženy

dívaly spatra a vedly by jízlivé řeči za jejími zády, což, jak Braden věděl, dělají zcela běžně.

Musel tedy bezpodmínečně vyloučit všechny případné uchazečky ze starého sousedství. Nestrpěl by ani slečny na vdávání, s nimiž se setkával na oficiálních slavnostních akcích: z jejich žvanění ho bolela hlava a pozornost jejich culících se matinek, kterým šlo zřetelně o to, aby získaly jeho peněženku, a nikoliv jeho samotného, jej odpuzovala.

Avšak v krásné, sebevědomé, výřečné lady Jacquelyn Seldonové jako by konečně našel spřízněnou duši. Pocházela ze starobylého šlechtického rodu s významnými společenskými kontakty, ale žádnými penězi. On měl naproti tomu peněz na rozdávání, ale žádný titul a skoro žádné kontakty. Zdálo se mu, že tvoří skvělý pár; líbil se mu o to víc, že Jacquelyn si nedělala starosti s tíživou morálkou jako ostatní dívky, jež se kvůli tomu stávaly v jeho očích neatraktivní. Od prvního okamžiku, kdy se s ní setkal, byla vždycky připravená zvednout sukni a přehodit kolem něj nohu. Příjemný zvyk u někoho, s nímž se člověk chystá strávit zbytek svého života.

Bohužel mu došlo příliš pozdě, že tento zvyk si Jacquelyn nenechává výhradně pro jeho potěšení.

Příliš pozdě mu taky došlo, proč se Jacquelyn domnívá, že jí takové chování může projít. Dozvěděl se to jednou večer, když přišel nečekaně k Jackie domů a vstoupil do jejího pokoje bez ohlášení.

Zaslechl, jak se baví s matkou: „Jestliže je Granville takový génius, tak proč jsem ho nedávno viděla u večeře, jak si maže rohlík máslem a používá k tomu vidličku na

ryby?”

Od člověka, jenž spáchal tak ohavný zločin, jaký popisovala, se přece vůbec nedalo čekat, že by šlechetnou dámu jako ona podezíral z něčeho tak přízemního jako záletnictví.

Jak šeredně se mýlila! A jak strašně toužil po tom, aby jí to dokázal.

Zasnoubení s dcerou vévody z Childes mu však přece jen přineslo nesporné výhody. Podpora prince z Walesu patřila mezi ty nejméně zanedbatelné. Braden to zdaleka nepovažoval za vlastní zásluhu. Vědomí, že za to vděčí spojení s Jacquelyn, jejíž otec dlouhou dobu působil jako princův poradce, ho však netrápilo.

A jeho vlastní otec byl v sedmém nebi radostí z představy, že jeho vnoučatům bude kolovat v žilách modrá krev. Sylvester by měl bezesporu radost z jakýchkoli vnoučat. Teď když byl posedlý rodokmenem, ho však vyhlídka, že by jeho syn mohl zplodit dědice s dcerou vévody, vzrušovala víc, než by se kdy podařilo létajícímu stroji nebo elixíru neviditelnosti.

Braden nicméně začínal zjišťovat, že výhody sňatku s ženou jako lady Jacquelyn nemohou převážit nevýhody.

„Takže, kdy bude první lekce?” zeptal se Weasel, zvedl ruce a spojil si je za hlavou.

Braden přelétl pohledem podrážky bot, když si tajemník vyhodil nohy na nízký stolek u pohovky, na níž se rozvaloval. „Žádné lekce nebudou,” odpověděl stručně. „A sundej ty nohy. To dřevo je.”

Weasel už to však učinil a narovnal se s nohama na podlaze. „Nebudou žádné., Deade, tys ji odmítl?”

„Ovšemže jsem ji odmítl.” Otočil se zpátky k oknu. „Za co mě máš?”

„Za zatracenýho blázna,” zazněla Weaselova blesková odpověď.

„Ne,” řekl Braden a nepřestával sledovat provoz před svou kanceláří. „Žádný blázen.” Blázen by její nabídku přijal. Přijal by její nabídku a zjistil by, že se čím dál víc utápí v hlubinách těch pronikavých očí. V očích, z nichž se nedalo snadno vyplavat na povrch, když se do nich člověk jednou ponořil.

„Ano, blázen!” Weasel se vymrštil a začal přecházet před koženou pohovkou sem a tam. „Co si myslíš? Lady Caroline Linfordová s bílými rukavičkami a deštníkem by byla v tvém případu proti Jackie skvělý očitý svědek!”

„Toho jsem si vědom,” odvětil Braden toporně.

„Tak proč‘s ji teda vodmítl?” Weasel skoro křičel.

„Řekl bych, že je to jasné,” snažil se vysvětlit Braden, zasunul si ruce do kapes a nahrbil ramena. „Vždyť jsi ji

viděl.”

„To máš sakra pravdu, že jsem ji viděl,” rozčiloval se Weasel. „Říkal jsem ti. Je to bomba!”

„Je taky ten typ děvčete, které s sebou vodí garde. Vezme si toho kreténa Hursta Slatera, protože snad zachránil život jejímu bratrovi nebo něco takového. Je šíleně mladá. A nemyslím jenom roky.”

Weaselovi to začínalo docházet. Zalapal po dechu. „Ona je panna?”

„No jasně že je panna.” Braden po něm šlehl rozhořčeným pohledem. „Co sis myslel?”

„Já ti řeknu, co si myslím,” přispěchal Weasel s odpovědí. „Myslím si, že máš strach.”

Braden zvedl jedno obočí, to s jizvou. Toto gesto mělo obvykle za následek, že ten, s kým se zrovna bavil, zmlkl. Na Weasela to bohužel neplatilo.

„Nezkoušej na mně ty triky s obočím,” napomenul ho Weasel pohrdavě. „Přiznej si to. Máš strach. Protože jsi nikdy žádnou neměl. Myslím pannu.”

Braden obrátil oči v sloup. „Proboha svatého, Weasele,” rozhorlil se. „Ona po mně nechce, abych jí ve skutečnosti fyzicky ukazoval, jak… však víš. Tvrdila, že od mě jen chce, abych jí to řekl… ” Přerušil ho Weaselův náhlý výbuch smíchu. Braden se zamračil: „To není k smíchu.”

„Ach,” vykřikl Weasel a chytil se za břicho. „Aleje, kámo! Je! Dokážeš trefit krysu na padesát kroků, ale nemáš nejmenší potuchy, co ženskou rozpumpuje, že?”

Braden byl dotčený, ale ne úplně lhostejný k humorné situaci. Počkal tedy, až se tajemník uklidní, a pak se zeptal: „Dobře, jestli je to pravda, tak proč se o mně mluví jako o londýnském donchuánovi a o tobě prostě jako o Weaselovi?”

Weasel si setřel z koutků očí slzy. „Podle mého názoru se tvoje úspěchy u slušnějšího pohlaví vždycky přeháněly.”

„Myslíš?” zeptal se Braden unyle. „A že jsem si nevšiml, že by se k tobě hrnuly panny a prosily, abys jim dával hodiny ve věcech lásky.”

Weasel si odfrkl. „Nemám čas běhat za každou pěknou ženskou, co mi přijde do cesty. Mám moc práce, abych dohlídl na tvou korespondenci a vedl ti tvůj zasranej

obchod.”

„To děláš celý den?” zeptal se Braden nevzrušeně. „Vždycky jsem měl za to, že se obvykle motáš kolem hracích stolů a sázíš moje těžce vydělané peníze.”

„Nesnaž se změnit téma,” zabručel Weasel, očividně ve snaze odvést svého zaměstnavatele dál od tohoto

konkrétního tématu. „Mohl jsi Jackie perfektně sestřelit, Deade, a ucukl jsi.”

„Zatím,” dodal Braden klidně. „To ale neznamená, že jsem složil zbraně.”

„Ale lady Caroline Linfordová, Deade,” nedal pokoj Weasel. „Lepšího svědka by sis nemohl přát.”

„Asi ne,” přitakal Braden. „Nebuduji do toho ale zatahovat. Je to nechutná záležitost a děvče jako Caroline Linfordová se do ní nehodí.” Pokusil se vytěsnit z mysli ty vyčítavé oči, napřímil se v ramenou a sebevědomě prohlásil: „Nakonec Jackie dostaneme, pamatuj na moje slova.”

Weasel se zatvářil otráveně. „Upřímně v to doufám. Dnes v noci jsem na řadě ve sledování. Musím ti říct, Deade, že už mě unavuje pořád někde číhat a doufat, že zahlídnu toho jejího chlápka. Proč jí prostě nemůžeš říct, že se svatba ruší, mrsknout po ní štosem bankovek a skoncovat s tím? Kdybys jí pořádně zaplatil, pochybuju, že by si šla stěžovat k právníkům.”

Braden už začínal být unavený z vysvětlování důvodů svého jednání - nebo v tomto případě spíš nejednání. „Jde o princip, Weasele! Jde o princip! Proč bych jí měl platit za to, že mi nasadila parohy?”

„Proboha, Deade, už jsi jí dal zatracenou spoustu peněz na výbavu. Co záleží na několika dalších tisících?”

Braden zavrtěl hlavou. „Ty to nechápeš. Výbava, prstýnek - to všechno je ve smlouvě. To si nebude moct nechat, když se svatba neuskuteční. A ta se neuskuteční.” Rysy mu ztuhly. „Obvinil jsi mě, že neumím rozpálit ženu. Možná máš pravdu, ale mohl bych ti dlouze vyprávět, co rozpálí Jacquelyn Seldonovou. Ona si myslí, že jsem trouba. Protože jsem vyrostl v Dials a ke svému

bohatství jsem přišel teprve nedávno, a to tak, že jsem si ho vydělal, zatímco její společnost preferuje dědictví. Myslí si, že když jsem vyrostl v chudobě, může si se mnou hrát jako s harfou, kterou s sebou občas tahá na večírky a brnká na ni. Tak jsem se rozhodl jí dokázat, že se plete. A dokážu to, hned jak budu mít lepší důkaz než cizího chlápka bez tváře, kterého mí muži možná viděli, možná neviděli, jak uprostřed noci odchází z jejího domu.”

„Ale oni ho viděli!” Weasel zabodl prst do svého chlebodárce. „Říkám ti, že ho viděli! Copak za to sakra můžou, že ten chlap umí proklouznout jako kočka? Přísahám, je jako fantom nebo tak něco.” Tajemník se zasmál od ucha k uchu. „Skoda, že pro nás nedělal, co, Deade? Tehdy když jsme dělali jiný obchody, chápeš, co myslím? Nikdy by nás nechytli, kdybysme měli toho kluka na svý straně. To by mě zajímalo, jestli dneska dělá pro naše konkurenty, viď?”

Braden úsměv neopětoval. „Naši konkurenti,” řekl vážně, „jsou Američané. Vzpomínáš si? Společnost jménem Colt? Dneska se pohybujeme na správné straně zákona, příteli.” Obrátil se zpět k oknu. „A pokud jde o to, jestli je Jackiin milenec fantom,” mručel hlubokým hlasem, „teď víme, že není. Protože Caroline Linfordová ho viděla.”

10. kapitola

„Ale,” řekla zámožná vdova lady Bartlettová, „Peters říká, že na tebe čekal skoro celou hodinu.”

„Ale matko.” Caroline se opřela o balkónové zábradlí a zkoumala dav přes divadelní kukátko. „O nic nešlo, jasné? Jenom nějaké vyřizování. Tedy, lady Rawlingsová vypadá dnes večer jaksi obtloustle. Je možné, že čeká další dítě? Kolik už jich má? Panebože, ona se snad chce vyrovnat královně.”

„Budu vám vděčná, slečno,” řekla lady Bartlettová kysele, „když si své komentáře o královně a jejím zvyku plodit děti necháte na dobu, kdy budete mít své vlastní. A přestaň špehovat lidi přes tu věc. Máš se přes to dívat na herce, a ne na diváky.”

„Páni, co je moc, to je moc.” Caroline sklopila kukátko z perleti a ze zlata a obrátila se k Emily Stanhopeové, jež seděla vedle ní. „Lord Swenson si barví vlasy. Už o tom vůbec nepochybuji. Tak černé vlasy nikdo nemá. Nikdo.”

„Možná nějaký Egypťan,” souhlasila Emily. „A lord Swenson určitě Egypťan není. Všichni jeho příbuzní pocházejí z hrabství Surrey.”

„Vyřizování?” Lady Bartlettové ze sedadla za dcerou to nedalo, aby se jí dál nevyptávala. „Jaká záležitost trvá hodinu, než se vyřídí? A navíc v kanceláři Bradena Granvilla? Tomu prostě nerozumím.”

„Ale mami, prosím tě,” Caroline znovu zvedla kukátko a zaměřila ho na lidi, co si právě sedali pod ní. „Peters přehání. Zdržela jsem se nějakých dvacet minut.”

„Ale cos vůbec dělala u Bradena Granvilla v kanceláři?”

Caroline spustila kukátko, podívala se na Emily a obrátila oči v sloup. Ta se jen uculovala a odvrátila se. „Už jsem ti to říkala, mami,” opakovala Caroline a připadalo jí, že nejmíň stokrát. „Šla jsem Tommymu koupit tu novou zbraň. Víš přece, tu, jak byla ve všech novinách. Chtěla jsem to jako překvapení. Víš, k Tommyho narozeninám.”

„Zbraň?” zděsila se lady Bartlettová. „Pro Tommyho? Caroline! Ty? Tomu nevěřím.”

Emily se začala chechtat. Caroline ji honem kopla do kotníku a chichot se změnil v bolestivé zaúpění.

„Víš přece, že na podzim jde zpátky do školy, matko,” vysvětlovala Caroline, „tak si myslím, že by měl mít něco na sebeobranu. Oxford evidentně už není tak bezpečný, jak býval dřív, a Granville.”

„Mně se to nelíbí.” Lady Bartlettová se energicky ovívala vějířem. Měla oblečené jedny ze svých nejnovějších šatů elegantního střihu z lesklého saténu s živými růžemi připevněnými na rukávech. Když ji v nich uviděl její syn, neodpustil si impertinentní otázku, jestli jde určitě do opery jen na představení, nebo jestli v nich bude vystupovat na jevišti. Tou poznámkou jí zkazil náladu, která ji zatím neopustila.

„A musím říct, že jsi mě překvapila, Caroline.” Lady Bartlettová zatřásla hlavou, až se jí rozhoupaly lokýnky. „Vždycky jsi otevřeně odsuzovala násilí. A teď najednou tvrdíš, že je to v pořádku.”

„Sebeobrana,” zdůraznila Caroline. „To je všechno.”

Její matka však neposlouchala. „A zrovna Braden Granville,” pokračovala. „Musela jsi s tím jít za Bradenem Granvillem. Víš přece, Caroline, on není jako my, ať si Tommy říká co chce.” Lady Bartlettová si na každou sezonu vždycky pořizovala lóže, aby v ní mohla sedět a povídat, co chce, o kom chce, aniž by se musela strachovat, že ji někdo uslyší. „Narodil se v chudobě a víš, co se říká.”

„Člověka můžeš vytáhnout z brlohu, ale pořád mu bude čouhat sláma z bot.”

Caroline a Emily odříkávaly slova společně s lady Bartlettovou, protože ji tak často slýchaly je opakovat. Potom se na sebe podívaly a propukly v bujarý smích.

„Opravdu se to k tobě nehodí, Caroline,” ignorovala je lady Bartlettová a mluvila dál, „kupovat bratrovi pistoli. Pistoli! Bože můj, co když náhodou sama spustí a on se zastřelí?”

„Proto mu kupuji Granvilla,” vysvětlila Caroline, když konečně znovu popadla dech. „Mají být bezpečnější.”

„A nejsem přesvědčená,” hovořila lady Bartlettová neúnavně dál, „že by Tommy měl jít na podzim zpátky do školy. Nemyslím, že by měl navštěvovat instituci, kde studentům hrozí na ulicích v noci nebezpečí. Však víš, co říkal doktor Pettigrew. Tommy by se neměl příliš vzrušovat. Jakákoliv zátěž pro srdce by mohla uškodit

jeho.”

Emily Stanhopeová nepřetržitě dloubala Caroline loktem do ruky. „Podívej se, ” šeptala naléhavě. Caroline se ohlédla, aby zjistila, co se děje. Zadívala se ve směru kamarádčina pohledu a v lóži naproti nim na opačné straně divadla spatřila známou tvář. Okamžitě zvedla kukátko k očím a mžourala přes ně.

Na to, že na sobě měl jen večerní oblek jako každý jiný muž v divadle, vypadal Braden Granville nemožně velký. Čím to, že ten jeho všudypřítomný černý kabát mu jakoby zvětšuje ramena, takže působí tak mohutně? Musí mít skvělého krejčího, pomyslela si Caroline. No a proč ne? Má všechno, co se dá koupit za peníze. Jak je vidět, včetně možnosti pátrat po totožnosti tajného milence své snoubenky, díky bohu bez Carolininy pomoci.

„Podívej se na něho.” Emily, jíž se Caroline svěřila s pravdou o tom, co se skutečně odehrávalo, když Peters čekal před podnikem Granville Enterprises, se předklonila, a zaclonila jí tak výhled přes kukátko. „Co si o sobě myslí?”

Caroline se nadzvedla na sedadle, aby viděla Emily přes hlavu: „Já bych řekla, že si myslí, že je Braden Granville.”

„Braden Granville,” zamumlala Emily. „Král všeho.” „Emily,” varovala ji Caroline.

„No ale vážně, Caro. Představ si tu jeho drzost, když ti odmítne nabídku, aby tě naučil se milovat! Tobě! Lady Caroline Linfordové! Páni, ty jsi ta nejhezčí holka, jakou znám. Co si tak asi myslel?”

Caroline opustila objekt pozorování v kukátku a úkosem pohlédla na matku. „Emily! Tady ne. Tady se o tom nebudeme bavit. “

„Och!” vykřikla Emily a popadla kukátko. „Podívej se, koho s sebou má!”

Caroline se podívala. Bradena Granvilla doprovázela do lóže žena, jejíž nebezpečně hluboký výstřih vystavoval na odiv smetanově bílá ramena a skvostné poprsí. Popravdě, když se sehnula, aby si upravila sukni, než si sedne, umožnila Caroline stejně nerušený výhled na svá ňadra jako tehdy večer před několika dny u lady Ashforthové.

Caroline se zachmuřeným výrazem kukátko svěsila a se zatajeným dechem se zeptala: „Jak to, že moje matka považuje za trestuhodný zločin, když mi sklouzne výstřih o tři centimetry dolů, a Jackie Seldonové prochází, když se producíruje s holým poprsím jako amazonka?”

„To je velmi jednoduché,” vysvětlila Emily. „Podívej se na její matku.”

Zámožná vdova po vévodovi, která si právě sedala za lady Jacquelyn, měla na sobě skoro stejně obscénní šaty jako její dcera. Zatímco si pod sebou upravovala sukni, starší džentlmen, jenž seděl vedle ní, jí dychtivě přidržoval program a sloužil jako názorný příklad, že matka lady Jacquelyn je pro opačné pohlaví stejně neodolatelná jako její dcera.

Caroline hlasitě vydechla. „To není fér. Proč všechny muže dostanou holky jako Jacquelyn Seldonová? Copak oni nevědí, že nedokáže být věrná? A pokud si pamatuji ze školy, s koňmi vždycky zacházela opravdu hrozně.”

„Muži na takové věci nehledí,” odpověděla Emily s pokrčením ramen. „Zajímaje akorát, jestli jim pravidelně leštíš tyč.”

Caroline nad kamarádčinou vulgaritou udělala grimasu. „Ne všichni, “podotkla. „Tommymu na tom nezáleží.”

Od překvapivého odhalení před několika dny se stalo pravidlem, že Emily při vyslovení jeho jména vyloudila na tváři široký úsměv. „Protože to ještě nezkusil,” řekla. „Počkej, až to zkusí. Bude na tom závislý jako všichni ostatní.”

Caroline sice neměla s bratrem vždycky bezproblémový vztah, nicméně se sesterskou loajalitou trvala na svém: „Tommy ne.”

Přitom se nepřestávala kukátkem dívat do lóže Bradena Granvilla. Až teď si s úlekem uvědomila, že někdo odtamtud hledí přes kukátko zpět na ni.

A že ten někdo není jen kdokoliv, ale samotný Braden Granville.

Caroline zděšeně odtrhla kukátko od očí. Cítila, jak jí začínají hořet líce. Na co se dívá? vrtalo jí hlavou. Na ni určitě ne. I když to opravdu vypadá, že Braden Granville má kukátko zacílené přímo na ni. Ale to není možné. On ji nenávidí! Svou skandální nabídkou ho odpudila a urazila. Tím si je jistá. Proč by jinak odmítl?

Třeba se dívá na Emmy. Ano, určitě je to tak. Na Emmy, jež vytrvale odmítala nosit korzet, se díval každý. Její volné šaty byly ve skutečnosti velmi hezké -mnohem hezčí než ty děsné kalhoty, které krátce nosila po vzoru Američanky paní Bloomerové, dokud jí to otec nezarazil. Pohrozil, že jí zastaví přísun financí, jestli se v nich ještě jednou ukáže na veřejnosti. Ale ať vypadala Emmy ve svých neforemných šatech jakkoli hezky, každopádně se vyznačovala nekonvenčností, a to samo o sobě vždycky zavdalo důvod ostatním, aby na ni se zájmem hleděli.

Ano, utěšovala se Caroline. Emmy a její šaty bez korzetu, to upoutalo zájem pana Granvilla na této straně

divadla. Rozhodně ne Caroline. Caroline v žádném případě.

A přesto, když o několik vteřin později znovu kradmo pohlédla k jeho lóži, zjistila, že stále - ano, stále - zírá na ni. Na ni, vůbec ne na Emmy! Na ni!

„A to je další věc.” Lady Bartlettová se předklonila a uchopila opěradlo židle, na níž seděla její dcera. „Bradena Granvilla provází hrozná pověst, pokud se týče žen. Panečku, lady Chittenhouseová mi vyprávěla, že ho předminulou sezonu viděla v Ascotu ve společnosti vdané vikomtesy. A nechovali se zrovna tak, jak by člověk očekával od vdané vikomtesy a schopného svobodného muže. Chci, abys mi slíbila, Caroline, že k Bradenovi Granvillovi už nepůjdeš.”

Caroline se stále hořícími tvářemi neodpověděla. Napadlo ji ale, že kdyby se už nikdy neocitla v Granvillově přítomnosti, ani by jí to nevadilo.

Lóží se rozlehl nový, neomylně mužský hlas. „Snad ne zase Braden Granville,” hlaholil markýz z Winchilsea, když si spolu s Carolininým bratrem sedali na svá místa. Byl z nich cítit kouř doutníku. „Diskutuje s ním dnes Caroline o korzetech?”

„Diskutuje o korzetech?” lady Bartlettová se začala překotně ovívat. „Caroline, na co markýz naráží? Okamžitě mi to pověz. Musím to vědět.”

„Bože, matko.” Caroline vrhla na snoubence kyselý pohled a dávala si pozor, aby neotočila hlavu ve směru lóže Bradena Granvilla. „Ale na nic, jen na letmou poznámku, kterou pan Granville utrousil minulý týden u lady Ashforthové.”

„Nevěděla jsem, že se s Granvillem znáte, Caro.” Thomas se usadil za Emily a ihned začal odtrhávat

kousky programu a rolovat je do kuliček. Připravoval se tak na dramatické okamžiky v opeře, kdy bude vrhat kuličky Emily do klína, jak bylo jeho zvykem. „Myslím tím víc, než abyste si řekli, jak se vede.”

„Neznáme se s Granvillem víc, než abychom si řekli, jak se vede,” trvala na svém Caroline a přála si, aby to byla pravda. „Vážně, Hurste, byla bych ráda, kdybys matce nepodsouval představy. Víš, jak snadno se rozruší.”

„Rozruším?” lady Bartlettová se ovívala vějířem ještě horlivěji. „Nebuď směšná. Já vážně nevím, kam na ty nápady někdy chodíš, Caroline. Já se nevzrušuji. Jen se prostě nepřestávám divit, co tak strašně špatného vidíš na tom, že si dělám starosti - a já si dělám starosti, nic víc, když slyším, že moje jediná dcera se nechává vtáhnout do rozhovoru o spodním prádle s cizími muži. Je koneckonců moje mateřská povinnost ji ochránit. Nemyslíte, mylorde?”

„Přesně tak, madam,” potvrdil Hurst, lehce pozvedl ruku lady Bartlettové a dotkl se jí ústy. „A mohl bych vám složit poklonu za to, jak příkladnou práci jste v tom dosud odvedla?”

Lady Bartlettová se koketně zachichotala. „Jejda, děkuji vám, lorde Winchilsea.”

Caroline se znechuceně sesunula v židli, pokud jí to korzet dovolil, a soustředila se na nenávist k Bradenu Granvillovi.

To je pravda, nenávidí ho. Teď ještě víc než předtím, když vidí v jeho napjatém výrazu, jak dychtivě se snaží veřejně ji zostudit tím pichlavým pohledem: ano, pořád se dívá směrem k ní, i když bohudík už ne přes kukátko.

Ano, teď ho zcela jistě nenávidí. Ne že by ho dřív měla nějak v oblibě. Panebože, ten muž je pokrytec, nic jiného! Představa, že ho její návrh zaskočil, když každý ví, jakou má pověst nemravy!

Ale na druhou stranu, Caroline vůbec jako nemravný nepřipadal. Působil dojmem úplně normálního, celkem přemýšlivého člověka - možná trochu energického, ale to se jí zdálo přirozené, když vlastně stojí v čele tak velkého a prosperujícího podniku. Ve skutečnosti, kdyby neslyšela tolik báchorek o jeho úlovcích, kolik jich slyšela, nikdy by si nemyslela, že se bezohledně sápe po jejím pohlaví - tak byli popisováni muži jako on v románech, které měla ráda.

Tedy není to tak úplně pravda, říkala si. V jednu chvíli se nad ní sklonil, až cítila teplo jeho těla a z těsné blízkosti viděla sílu jeho velkých rukou. Tehdy se jí zdálo, že letmo zahlédla donchuána. Pocit, že už nikdy nedokáže normálně dýchat, který ji tehdy přepadl u lady Ashforthové, měl na svědomí ten pohled.

Ale co to je za typ donchuána, když odmítl mladou ženu dychtící po tom, aby do ní nahustil vědomosti ve věcech lásky?

Odpověď se zdála velice jednoduchá, avšak žalostně nelichotivá: muž, který o ni nemá ani nejmenší zájem. Je pro něj tak nezajímavá, že dokonce ani příslib odměny -v případě Bradena Granvilla její příslib svědčit v jeho prospěch, jestliže na něj Jacquelyn Seldonová podá žalobu za porušení slibu -, nepůsobil jako dostatečná pohnutka.

Až na to, že pokud ji považuje za tak odpudivou, proč na ni tak upřeně hledí!

„Au!” Emily odvrátila pozornost od Tommyho a nasupeně pohlédla na Caroline. „Proč jsi mě štípla?”

„Podívej se do lóže pana Granvilla,” zašeptala Caroline. „A řekni mi, jestli se pořád dívá sem.”

Emily se podívala. „Dobrý bože. Dívá. Stoprocentně civí sem.”

„Věděla jsem to,” zamumlala Caroline, zasténala a svezla se na sedadle ještě níž. „On mě nenávidí.”

„Neřekla bych, že nenávist mě napadne jako první slovo, když zjistím, že na mě muž kouká,” podotkla Emily. „Mimo to, jak by tě vůbec mohl nenávidět? Vždyť tě ani nezná. Proč plýtváš časem, že na něho vůbec myslíš? Myslela jsem, že už tě ten absurdní plán, jak se naučit dělat kurvu, přešel.”

„Milenka,” sykla Caroline. „To slovo je milenka, nebo, když na tom trváš, kurtizána. A nepřešlo mě to. Přešel mě akorát Braden Granville.”

„Och,” šeptla Emily. „Takže jestli nezískáš své vzdělání…,” - pronesla to slovo s docela zbytečnou dávkou zášti, pomyslela si Caroline -, „…od Bradena Granvilla, od koho tedy?”

Caroline otevřela pusu, aby odpověděla, ale přerušil ji Hurst, jenž se k ní naklonil, aby jí vzal kukátko z ruky.

„No teda, Carrie,” řekl snoubenec. „Dík. Chci se na něco podívat.”

Caroline nezbylo než kukátko vydat. O vteřinu později už viděla Hursta, jak je zaměřuje na lóži Bradena Granvilla. No jo, jak by se tomu mohl ubránit? Stejně jako každému jinému muži v divadle mu nemohl ujít hluboký výstřih lady Jacquelyn.

Všiml si ale, že snoubence lady Jacquelyn zaujal někdo úplně jiný?

Naštěstí v tom okamžiku pomalu začala zhasínat světla a před orchestr přicházel dirigent. Obecenstvo včetně Hursta začalo zdvořile tleskat. Aby si uvolnil ruce, musel Caroline kukátko vrátit.

Vzala ho a okamžitě si ho přiložila k očím. Braden Granville už se nedíval na ni, ale na jeviště. Věděla, že by ji to zjištění mělo potěšit - proč by si měla přát, aby ten odporný muž upíral pozornost na ni? -, ale místo toho pocítila podivné zklamání.

Sklouzla na sedadle dolů. Proč? ptala se sama sebe nešťastně. Bože, proč k němu vůbec chodila? Byl to šílený plán, vážně absurdní. Braden Granville měl úplnou pravdu: Nemůže doufat, že Hursta násilím donutí, aby ji miloval, o nic víc, než že zachrání střepy lásky, kterou k němu cítila až do onoho večera u lady Ashforthové, a znovu je slepí dohromady. Prostě si ho bude muset vzít a smířit se s jeho láskou k někomu jinému.

Možná to tak bude lepší. Možná, že pro trvanlivost manželství jsou věci jako vděčnost a přátelství lepší než bláznivá a vášnivá láska.

„Tak co?” šeptala Caroline Emily o hodinu později, když se opona zatáhla na první přestávku. „Dívá se pořád

sem?”

Emily se podívala do lóže na druhé straně. „To je zvláštní,” řekla. „Je pryč.”

„Pryč?” Caroline vrhla pohled k nyní prázdnému sedadlu Braclena Granvilla. „Kam proboha mohl tak rychle odejít? Vždyť se sotva rozsvítila světla.”

„Musel vyklouznout ještě před koncem jednání. Och, Tommy!” linuly si všimla papírových kuliček, které jí Thomas naházel do klína během představení, a začala je zuřivě setřásat.

Tommy se srdečně rozesmál na Emilyin účet a hned vyběhl za Uurstem, aby si s ním v kuřárně dopřál potěšení z doutníku. Lady Bartlettová projevila přání projít se trochu na čerstvém vzduchu. Caroline věděla, že tím míní předvádět se v nových šatech, a když se Emily rošťácky nabídla, že ji doprovodí, nadšení lady Bartlettové trochu ochablo. Její nové šaty zdaleka nepřitáhnou tolik pozornosti s lady Emily Stanhopeovou po boku v nádheře bez korzetu.

S tím však lady Bartlettová nemohla nic dělat. Mohla pouze přikázat Caroline, aby šla s nimi, zjevně doufajíc, že Emilyin podivný model by se mohl mezi obrovskými krinolínami matky a dcery Bartlettových ztratit.

„Hned přijdu, matko,” odbyla ji Caroline. Pokoušela se posbírat co nejvíc sežmoulaných kusů papíru, které její bratr tak bezohledně poházel po podlaze v lóži. Chtěla je uklidit, kam patří., bratrovi do kapsy.

Proto zůstala úplně sama, i když jen na okamžik. Náhle se před vějířem, jímž smetala kousky papíru, objevily pánské boty. Drahé večerní střevíce svítící vysokým leskem Caroline nepoznala. Hurst na nich měl stříbrné přezky a Tommy střapce. Nic z toho na těchto botách neviděla.

Pomalu klouzala pohledem vzhůru přes kalhoty spojené s botami a začala se cítit nepříjemně. Když zběžně pohlédla na krásně ušitou, ale zahalenou saténovou vestu, poté se pohledem zastavila u širokých ramen uvězněných v dokonale padnoucím večerním kabátě, nemusela se dívat výš.

Věděla, kdo to je. Věděla naprosto přesně, kdo to je.

11. kapitola

„Lady Caroline.” Z hlubokého hlasu Bradena Granvilla zaznívala starostlivost. „Je vám dobře?”

Proč? Chtělo se jí zakvílet. Proč se Bradenu Granvillovi podaří pokaždé, když se ocitne v její přítomnosti, přistihnout ji v situaci, kdy se chová naprosto stupidně.

Proč?

„Jsem v naprostém pořádku,” odpověděla Caroline s hlavou skloněnou, aby se nemusela dívat do těch tmavých očí. „Já jenom., můj bratr si trochu zašpásoval a já to po něm teď sbírám. Myslí si, jak je zábavný, ale já dost pochybuju, že lidé, kteří mají na starosti noční úklid v divadle, jeho smysl pro humor ocení.”

Za sametovým závěsem, jenž odděloval lóži od chodby, zaslechla Caroline, jak ji matka volá. Odpověděla, „Už jdu, matko,” a začala se zvedat. Věděla, že jí hoří tváře jako rozžhavený pohrabáč, zastrčený příliš dlouho v plamenech.

Když ucítila na lokti jeho ruku, aby jí pomohl udržet rovnováhu při vstávání, její ruměnec ještě víc potemněl.

„Lady Caroline.” Hlas se Bradenu Granvillovi ani nezachvěl ale bylo v něm slyšet cosi naléhavého.

Caroline se domnívala, že ať jí přišel říct cokoliv, chtěl to mít co nejrychleji za sebou, aby se mohl vrátit k lady Jacquelyn. Jinak by mohla ztropit povyk kvůli jeho nepřítomnosti.

Buď tak, nebo si nepřál, aby ho viděla Carolinina matka. Takový přístup musela ocenit, když zvážila, co by mu asi její matka řekla, kdyby náhodou vkročila dovnitř a spatřila ho tam.

„Doufal jsem, že vás dnes večer uvidím. Přál jsem si s vámi promluvit o té věci, o níž jsme onehdy diskutovali u mě v kanceláři.”

Caroline se neubránila, aby při tom nevzhlédla a neukázala mu své vyděšené oči.

„Znovu jsem to zvážil.” Jeho klidný pohled se setkal s jejím. V jeho tváři nečetla nic jiného než solidnost. „Moc by mě potěšilo, kdybyste se náhodou mohla zítra znovu zastavit v Granville Enterprises. Hodilo by se vám to ve čtyři hodiny?”

Caroline na něj zírala a vůbec si nebyla jistá, jestli ho dobře slyší. Zdálo se jí, že řekl - ne, nemyslí si, že by se v tom mohla zmýlit -, že si to rozmyslel a že zváží nápad, aby jí dělal instruktora ve věcech milování.

Ale to není možné. Copak snad nedal dostatečně najevo, že Caroline je pro něj příliš nedotčená - rozuměj odpudivá -, aby něco takového dělal?

„Lady Caroline?” beze slova na ni hleděl, zmatený jejím mlčením. Vrtalo jí hlavou, co si asi myslel, že udělá, když jí oznámí, že změnil názor. Radostně zavýská? „Slyšela jste mě?”

„Slyšela jsem vás,” řekla Caroline a cítila, jak jí srdce v korzetu zběsile bije. Řekl ano. Řekl ano. Pane bože. On opravdu řekl ano.

Vážný výraz Bradena Granvilla se nezměnil. „Jestli se vám zítřek nehodí, můžeme se domluvit na jindy. Mně na tom opravdu nezáleží, lady Caroline. Jsem vám k dispozici. Hodilo by se vám to lépe pozítří?”

Málem už řekla ano. Řekla ano tomuto muži, jenž oplýval zázračnou schopností brát jí dech - pochopitelně ne doslova, ale vypadalo to tak, že jakmile se k ní přiblíží, nemůže popadnout dech, nemůže zůstat klidná. Musela bojovat, aby si na něm nevšímala maličkostí, jako třeba jak se mu na krku kroutí tmavé vlasy přes vysoký naškrobený límec nebo že má řasy černé jako uhel a skoro tak dlouhé jako ona.

Co si ale on myslí o ní? Co si velký Braden Granville myslí o lady Caroline Linfordové? Co se honí v hlavě jemu, když se přiblíží ona?

Ví to. A to, co ví, jí bránilo, aby řekla ano. Ponížil ji -ponížil ji - ten den u sebe v kanceláři, a teď si myslí, že za ní může proste přijít a říct, že si to rozmyslel, a všechno bude v pořádku?

Caroline měla obě ruce zaťaté v pěst a v jedné z nich držela všechny kousky zmuchlaného papíru, co posbírala po zemi. Lomcoval jí takový vztek, že ji na okamžik napadlo, že mu je mrskne do obličeje; to by ale bylo příliš dětinské gesto. Zklidnila se tedy a řekla pokud možno ledovým hlasem: „Ne, pozítří by se mi nehodilo, pane Granville. Na návštěvu u vás se mi nikdy nebude hodit žádná doba, pane Granville. Abych řekla pravdu, kdybych vás už nikdy v životě neviděla, zemřela bych jako šťastná žena. Přeji vám pěkný večer, sire.”

Načež se pokusila vyklouznout z lóže se vší důstojností jako jedna z královských lodí s napnutými plachtami.

Bohužel zapomněla, že ji Braden Granville pořád drží za loket. Zesílil stisk a podařilo se mu udržet ji pevně vedle sebe.

„Prosím za prominutí, lady Caroline,” pronesl tónem prozrazujícím, že je poněkud vyvedený z konceptu. „Udělal jsem něco, čím jsem vás urazil?”

Pane bože! To myslí vážně? Očividně ano, protože Caroline v tom okamžiku nezaznamenala na jeho obličeji ani nejmenší náznak ironie.

„Pane Granville.” Silou vůle se snažila přimět hlas, aby jí nepískal. To by tak ještě scházelo - upozornit na sebe stálé návštěvníky divadla pod sebou, nebo ještě hůř, svou matku. „Na tu… diskusi…, již jsme tehdy vedli, bych upřímně ráda zapomněla, jestli vám to nevadí. A opravdu nemám zájem v ní pokračovat ani se k ní kdykoli vracet. Otevřeně přiznávám, že mě pobuřuje, že byste to chtěl, zvlášť na veřejnosti. Koneckonců, vaší reputaci nijak neprospěje, když vás lidé uvidí s někým tak neposkvrněným j ako j sem j á.”

Zmatek na jeho tváři vystřídalo pobavení. Pobavení! Jemu fakt připadá její rozhořčení humorné!

„Takže tohle vás trápí,” pochopil s úsměvem, ruku stále na jejím lokti. Pod silnými prsty necítila bolest, ale stále vnímala, že vyvíjejí jemný tlak. Cítila, jak teplo jeho kůže proniká přímo skrz hedvábí jejích večerních rukavic, šíří se nahoru přes paži a do celého těla. „Víte, řeknu vám, že spousta žen na tomto světě by tu poznámku považovala za kompliment.”

„Jenže já k nim nepatřím. Myslím, že vás nikdy nenapadlo, pane Granville, že panenství je docela otravné, a když vám to někdo neustále předhazuje, tak to vážně rozčiluje.”

Caroline vyškubla paži z jeho sevření, jako by jí zasadil žihadlo. „Svoji nabídku, pane Granville, jsem špatně odhadla. Teď si to uvědomuji a beru ji zpět. A teď, kdybyste mi laskavě ustoupil z cesty, moje matka na mě

čeká.”

Jenže Braden Granville jí z cesty neustoupil. Místo toho ji pozoroval těma nevyzpytatelnýma hnědýma očima. Všimla si, že jeho úsměv se vytratil.

„Není dobré, lady Caroline,” pokračoval pečlivě zvoleným neutrálním tónem, což Caroline neušlo, „dávat v sázku tolik emocí do obchodních záležitostí. Zdá se, že jste si moje odmítnutí vaší velkorysé nabídky vzala příliš osobně. Ale nic osobního v tom nebylo, lady Caroline. V tu chvíli mi to připadalo jako pochybný, riskantní podnik. Od té doby jsem měl čas nechat si tu věc projít hlavou a přehodnotit ji. Dívám se na to teď trochu jinak než předtím.”

Sjela ho ostrým pohledem. „Chcete říct, že se něco stalo,” přerušila jej jízlivě, „takže už se nemůžete dočkat, až se lady Jacquelyn jednou provždy zbavíte. O co šlo?”

Neznatelně zavrtěl hlavou. „Vůbec ne. Ale nechci vás zatěžovat podrobnostmi.”

„Dobrá,” řekla Caroline a zuřivě přemítala, co jiného mohlo přinutit velkého Bradena Granvilla změnit názor než nějaká čerstvá urážka od jeho snoubenky. „Promiňte, ale už necítím potřebu žádal o vaše. služby, tak.”

„Našla jste někoho jiného?” zeptal se tak ostře, že se Caroline zakoktala: „Ovšemže ne!”

Pak se uklidnila a drze dodala: „Ne že by vám do toho něco bylo. Ale prostě jsem se rozhodla vzít si k srdci vaši

radu.”

„Moji radu?” pokud to vůbec bylo možné, vypadal ještě překvapenější než předtím.

„No ano. Neupozornil jste mě snad právě vy, že násilím nikoho nemůžu donutit, aby se zamiloval?”

„Tedy,” řekl rozladěně, „to ano, máte pravdu, ale.”

„A teď se vám nehodí, abych vám to chrstla do obličeje?” Cítila divoké potěšení, že ho zklamala úplně stejně, jako on tehdy ve své kanceláři zklamal - ne zklamal, ponížil - ji, třebaže, kdyby měla říct úplnou pravdu, zároveň pocítila slabou lítost. Neměla ráda, když někomu působila bolest, i když se jednalo o tvrdé podnikatele typu Bradena Granvilla. „No tak, moc mě to mrzí, pane Granville, ale považuji to za velmi rozumné. Můj snoubenec a já k sobě chováme velkou úctu a já věřím, že k úspěšnému manželství to stačí. A teď, když dovolíte, musím jít za matkou.”

Caroline věděla moc dobře, že matka na ni úplně zapomněla a určitě byla hluboce zabraná do rozhovoru s nějakou přítelkyní nebo s někým jiným. Zároveň ale věděla, že jestliže se od něj nevzdálí, a to brzy, zklamání v jeho obličeji ji donutí k nějakému neuváženému kroku, jako třeba souhlasu ke schůzce s ním. Pozvedla si sukni, aby prošla kolem něj.

Právě v okamžiku, kdy zvonek oznamoval konec přestávky. „Ou,” zalekla se Caroline a zastavila se. „Vidím, že bych se měl radši vrátit na místo,” řekl Braden Granville vážně, „než se vrátí vaše rodina. Ale chtěl bych vás požádat úctu k vašemu snoubenci ponechme stranou -, abyste zvážila, o čem jsem mluvil, lady Caroline. Řekl bych, že jsme se oba ocitli v pozici -v této situaci naprosto unikátní -, v níž si můžeme navzájem hodně pomoct. Ještě jednou se omlouvám,

jestli jsem vás něčím urazil, a doufám, že nedovolíte, aby vaše hrdost překazila něco, z čeho bychom mohli mít velký prospěch - oba dva.”

Potom odešel. Než však odešel, udělal něco tak šokujícího, že se z toho Caroline nevzpamatovala ani do chvíle, kdy se ostatní vrátili do lóže. Poněvadž Braden Granville udělal to, že - a nic víc to nebylo - při odchodu natáhl ruku a špičkou ukazováčku přejel Caroline po straně přes dlouhou, obnaženou šíji od klíční kosti až po ucho tak ledabyle jako dítě, které přejíždí klacíkem přes tyčky plotu.

Ale v záchvěvu, který Caroline projel celým tělem v reakci na jeho lehký, téměř lhostejný dotyk, nic dětského nebylo. A ona považovala Hurstovy polibky za vzrušující! Panebože, Braden Granville neudělal nic víc, než že se jí dotkl,jen se jí dotkl, a ona zažívala fyzické vzrušení zcela nepodobné ničemu, co kdy dřív pocítila.

„Kdes byla?” chtěla vědět Emily, když zapadla zpátky do sedadla. „Ztratila ses v tlačenici?”

„Ano,” zamumlala Caroline, aniž věděla, co říká.

„Zdá se, že Hurst taky. Měl by si pospíšit, opona se za minutku zvedne. Jak se mají naši přátelé naproti?” Emily zacílila kukátko tlo lóže Bradena Granvilla. „Och, vidím, že se vrátil.”

Je to pravda, pomyslela si v duchu Caroline. Je to pravda, všechno, co říkal Tommy a jeho kamarádi. Braden Granville se vyzná. Vyzná se ve věcech, jako je ten trik s prstem. Co kdyby se Caroline pár takových triků naučila? Jenom několik?

„Ale co to vidím?” Emily zaostřila dalekohled. „Lady Jacquelyn nikde! Není tam a světla už pomalu zhasínají.

Hmm. Hurst tady není. Lady Jacquelyn tam není. To je od nich lehkomyslné.”

„Caro.” Tommy se předklonil na sedadle. „Kde mám všechny papírky? Tys je posbírala? Čím teď budu po

Emily házet?”

Představme si, přemýšlela Caroline, že na Hurstovi vyzkouším ten trik s prstem. Pravděpodobně už nebude plýtvat ani vteřinou času na lady Jacquelyn. Ne, pokud ho dokáže rozechvět tak, jak Braden Granville rozechvěl

ji.

„Ticho tam, oba,” sykla lady Bartlettová. „Opona! Jejda, kdepak je tvůj snoubenec, Caroline? Uteče mu první číslo.”

„Árie, matko,” opravil ji Tommy otráveně.

„Číslo, árie.” Lady Bartlettová se začala ovívat. „Je ještě někomu horko? Tommy, není ti horko? Nechceš si půjčit můj vějíř?”

Hudba naštěstí zesílila, takže hlas lady Bartlettová přehlušila. Nemohla však přehlušit Carolininy myšlenky, točící se kolem výstředního rozhovoru s mužem, jehož jen před pár dny neústupně vytlačila z hlavy. Dotek Bradena Granvilla neprobudil Caroline jen fyzicky; probudil v ní také něco, čeho se už pomalu vzdávala -naději.

A naději zoufale potřebovala, zejména když uprostřed druhého jednání do ní Emily dloubala loktem a ukazovala k lóži Bradena Granvilla. Jacquelyn Seldonová si razila cestu ke svému sedadlu. O několik minut později ucítila Caroline rozruch ve vlastní lóži. Když se ohlédla přes rameno, uviděla Hursta, jak se zabořil do sedadla.

„Odporně dlouhá fronta u stolu s občerstvením,” informoval je potichu.

Caroline vrhla krátký pohled směrem k Bradenu Granvillovi. Všiml si toho? Postřehl, že jeho snoubenka a její snoubenec byli pryč stejně dlouho? Zřejmě ne. Prohlížel si program ve světle z jeviště, a i když se na něj během zbytku večera podívala ještě mnohokrát, ani jednou nezachytila, že by se díval na ni.

No ale proč by taky měl? Pěkně ho usadila, ne? Dostal od ní co proto.

Tak proč z toho má tak nepříjemný pocit? Přesto, když opera skončila a oni scházeli po ohromném schodišti dolů do foyeru, Braden Granville, jehož společníci náhodou sestupovali stejnou stranou jako její, jí zdvořile pokývl a pozdravil ji: „Pěkný večer. Doufám, že se vám představení líbilo.”

Caroline čekala, že ji bude ignorovat stejně, jako se sama chystala ignorovat jeho, a tak se zakoktala: „Och, ehm, no ano, myslím, že to bylo prima.”

„Prima?” Postarší džentlmen za Bradenem Granvillem se do ní zabodl pohledem, jako by řekla něco svatokrádežného. „To bylo nejdojemnější představení Fausta, j aké j sem kdy viděl!”

Braden pohlédl na staršího muže a pronesl s klidem: „To je jediné představení Fausta, jaké jsi kdy viděl,

táto.”

„Ehm, možná kdyby bylo v angličtině.” dodala Caroline.

„Caroline,” oslovila ji lady Bartlettová nepřirozeně vysokým hlasem. „Pojď už, drahá. Peters čeká s kočárem.”

„Bradene, chlapče.” Granville starší se zakřenil způsobem, který připadal Caroline trochu. no, uhozený. „Nechceš mě představit svým přátelům?”

Nato Braden Granville promluvil tím nejtrpělivějším tónem, jaký si jen lze představit: „Otče, dovol, abych ti představil lady Caroline Linfordovou a jejího snoubence markýze z Winchilsea. Thomas Linford, hrabě z Bartlettů, a jeho matka lady Bartlettová. Ach, a tohle je lady Emily Stanhopeová, dcera lorda Woodsona… Můj otec, Sylvester Granville.”

„Lady Bartlettová,” zamumlal starší z Granvillů, vzal ji za ruku a uklonil se nad ní. „Sylvester Granville, k vašim službám.”

„Pane Granville.” Zdálo se, že pro jednou v životě Carolinina matka neví, kam s očima. Caroline si uvědomila, že i ona poznala, že s Granvillovým otcem není všechno v pořádku. „Jak. milé, že vás poznávám.”

Sylvester Granville se narovnal a pustil lady Bartlettové ruku I poněkud přihlouplým výrazem na tváři. Božíčku, pomyslela si Caroline a srdce se jí sevřelo lítostí. Otec velkého Granvilla je pomatený! Snad ne nějak moc, ale do jisté míry určitě ano. Ubohý, ubohý muž.

A ubohý Braden Granville, k němuž se právě zachovala tak neodpustitelně hrubě!

Matka lady Jacquelyn, zámožná vdova po vévodovi, nevypadala, že by se duševním stavem nastávajícího tchána své dcery příliš vzrušovala. Místo toho upírala veškerou pozornost na lady Bartlettovou, ženu přibližně stejného věku, ale s hladkou pokožkou a očima, před kterýma by se ty její mohly schovat hanbou. Vévodkyně to věděla.

„To je rozkošné,” mluvila unyle se zrakem přikovaným k mléčně bílé kůži lady Bartlettové, jíž červené saténové šaty dávaly krásně vyniknout. „Rodinná vycházka do opery, jako u nás.”

Vtom se do ní krásné oči lady Bartlettové ostře zabodly a víčka nad nimi se nebezpečně zúžila. „Ach,” vydechla. „Jak milé, že se zase setkáváme, Vaše Milosti.”

Zámožná vévodkyně vdova bezděčně zamrkala. „Promiňte, my se známe?”

„Ach, matko,” vložila se mezi ně lady Jacquelyn znuděným hlasem. „Pamatuješ si přece lady Bartlettovou, ne? Její dcera lady Caroline a já jsme spolu chodily do

školy.”

Bizarnost situace začínala Caroline znepokojovat. Vzala lady Bartlettovou pod paží a táhla ji pryč: „Pojď, matko, kočár už čeká.”

„Ach.” Carolinina náhlá dychtivost odejít lady Bartlettovou zřejmě vylekala. „Tak tedy dobrou noc, Vaše Milosti, lady Jacquelyn, pane Granville a ehm, pane Granville.”

Bohužel to však nebylo poslední, čeho se měla Caroline se společností Bradena Granvilla dočkat. Neboť když přicházeli k vlastnímu vozu, zastavil za nimi kočár se znakem koruny vévody z Childes, a Caroline zůstala stát na místě jako zkamenělá.

Markýz uviděl vévodův lehký kočár ve stejném okamžiku jako Caroline. Napřáhl ruku a vzal ji za loket, aby ji umírnil. Ale příliš pozdě. Vymanila se ze snoubencova sevření, zapomněla na veškerou trapnost večera a obrátila se k vévodkyni vdově s útrpným výrázem. „Vzpřimovací otěže? Vaše Milosti, jak to můžete dovolit?” vykřikla.

Vévodkyně zvedla pečlivě vytrhané obočí. „Jaké

otěže?”

„Vzpřimovací otěže, overeček.” Caroline vyčítavě ukázala na spřežení krásných plaváků zapražených do

kočáru vévodkyně. Koně stáli s hlavou vztyčenou, zkrouceným krkem a vypadali ostražití, jako by defilovali na slavnostní přehlídce.

Ale efekt byl klamný. Zvířata nedržela hlavu vzhůru kvůli nějaké koňské pýše. Hlavy jim táhly nahoru overečky, druhé otěže připevněné dvojitým řemenem k udidlu, takže znemožňovaly koním uvolnit si krk, pohazovat hlavou, ba dokonce, jak Caroline věděla, správně dýchat a polykat.

„Podívejte se, ” ukázala Caroline na nejbližšího koně, jenž měl kolem huby skvrny od pěny. „Vidíte to? Vidíte, jak je ta pěna růžová? To je krev, Vaše Milosti.”

Vévodkyně se předklonila, aby viděla, na co Caroline poukazuje, a ucukla. „Je to zvíře nemocné?” zeptala se s odporem patrným nejen na její krásné tváři, ale i v hlase.

„Ne, nejsou nemocní,” vložila se honem do řeči lady Bartlettová. „Musíte Caroline prominout, Vaše Milosti. Má slabost pro koně a nesnese pohled na to, když třeba jen minimálně trpí.”

„Na utrpení ze vzpřimovacích otěží nic minimálního není, matko,” vybuchla Caroline. „Chtěla bych vidět, jak by se líbilo tobě, kdybys je měla v puse, hlavu vyvrácenou dozadu, že bys málem nemohla dýchat.”

Lady Bartlettová se v rozpacích nad scénou, kterou působila její dcera, nervózně hihňala. Thomas, jenž se sestry vždycky zastával, se pokusil ji zastavit. Jenže dřív, než se to synovi povedlo, matka kajícně vysvětlovala vévodkyni: „Bohužel je v tom celá po otci. Byl do koní úplný blázen. Bože, on musel propustit půl tuctu kočích, protože se mu zdálo, že zacházejí s jeho malými miláčky moc hrubě. Tak jim říkal. Zastavoval muže na ulici a napomínal je, když se podle jeho názoru chovali ke svým

koním krutě. Caroline není o nic lepší. Představte si, že si dokonce přibrala několik malých poníků, které zachránila u koňského řezníka.”

Když si vdova po vévodovi a její dcera významně vyměnily pohledy, hlas lady Bartlettové se pomalu vytratil.

„Velmi zajímavé,” řekla lady Jacquelyn chladně. „Já ale zastávám názor, že do toho, jak moje matka chová koně, nikomu nic není.”

Caroline hluboce zalitovala, že lady Jacquelyn nezastřelila, když měla dřív chuť to udělat, a hlasitě prohlásila: „Každé lidské bytosti s kouskem soucitu do toho něco je, lady Jacquelyn. Je to od vaší matky hanebné, opravdu hanebné, že dovolí, aby tato zvířata takovým způsobem trpěla.”

„Ale,” mluvila vévodkyně zmateně, „lady Bartlettová říkala, že nejsou nemocní.”

Přerušil ji hluboký hlas.

„Vzpřimovací otěže se jim zařezávají do huby.” Braden Granville přikročil dopředu a položil ruku na nepřirozeně vyklenutý krk nejbližšího koně. Nemluvil na vévodkyni, ale na kočího s bičíkem v ruce, usazeného za koňmi. „Stáli takhle celý večer?”

Kočí s kajícným výrazem přikývl. „Její Milost nemá ráda koně se svěšenou hlavou, mylorde.”

„Ano,” souhlasila vévodkyně důrazně. „Ano, mám ráda koně, co vypadají elegantně…”

„No, tihle dlouho elegantně vypadat nebudou,” pronesl Braden Granville se smutkem odborníka. „Za rok nebo dva už vám nebudou k žádnému užitku. Ničíte jim průdušnice. To je taky škoda, protože toto jsou kvalitní zvířata.”

„To bych tedy řekla, že jsou to kvalitní zvířata,” odvětila vdova po vévodovi panovačně. „Zaplatila jsem za ně dost.” Potom se obrátila s netrpělivým gestem ke kočímu: „No tak tam tak neseďte, člověče. Dejte tu věc pryč. Dejte tu věc okamžitě pryč!”

Kočí horlivě slezl ze sedátka a s pomocí jednoho komorníka začal koním sundávat overeček z hlavy.

„Teda řeknu ti, Caro,” sklonil se Thomas k sestře a šeptal jí do ucha, „dobrá práce!”

Caroline ale věděla, že důvodem k rychlé kapitulaci vévodkyně vdovy nebylo nic z toho, co řekla. Mnohem větší zásluhu na osvobození koní měl Braden Granville, který na ni zapůsobil ohromným dojmem. Proto mu taky věnovala zářivý, vděčný úsměv…

On se však už otočil a pomáhal do kočáru snoubence, na jejímž srdcovitém obličeji se teď usadil zakaboněný výraz. Ještě že tak, pomyslela si Caroline. Koneckonců mu nechtěla dávat plané naděje. Poněvadž ať už má nemocného otce, nebo ne, nic se nezměnilo. Rozhodně za ním do kanceláře zítra ve čtyři hodiny nepůjde. Určitě ne.

12. kapitola

Braden Granville potřetí vytáhl hodinky z kapsičky u vesty. Zatřásl s přístrojem z dvacetikarátového zlata a diamantů a přidržel si ho u ucha. Potom jej znovu zkontroloval, přičemž zběžně pohlédl na pozlacené hodiny na krbové římse naproti psacímu stolu.

Ukazovaly pět minut po čtvrté odpoledne. Všechno v pořádku. Jeho hodinky ukazují přesný čas a Weasel dohlíží na to, aby krbové hodiny natáhl každý večer, než odejdou z kanceláře.

Nebylo pochyb: Ona nepřijde.

Ne že by čekal opak. Ne tak docela. Zachoval se trestuhodně, že se jí o tom včera večer vůbec jen zmínil. Neměl v úmyslu s ní hovořit. Když si jí všiml v lóži naproti sobě, sám si přísně přikázal vůbec se nezaobírat myšlenkou, že by se s ní dal do řeči.

A pak si svou vlastní dobrou radu ani nevzal k srdci.

Pravda, nedařilo se mu vytěsnit ji z mysli od chvíle, kdy před několika dny vyrazila z jeho kanceláře. Rozhodně patří k nejoriginálnějším ženám, jaké během hodně dlouhé doby poznal. V duchu se však obhajoval tím, že jeho zájem o Caroline Linfordovou má tento fakt na svědomí jenom částečně.

Věděl, že o to přesně nejde. Jde o něco jiného.

Ale nemohl přijít na to, o co vlastně.

Večer po její neobvyklé návštěvě u něj v kanceláři se ale stala ta příhoda., kdy Weasel přišel domů se silně krvácející bodnou ránou na noze. Zasadil mu ji muž, jenž stejně jako on sledoval tajemného milence Jacquelyn Seldonové.

Bradenovi připadalo neuvěřitelné, že by po tom chlapovi mohli jít dva lidé, ale Weasel si to nedal vymluvit.

„Ptal se mě,” popisoval Weasel přes pevně zaťaté zuby, když mu lékař prohmatával roztřepenou díru ve stehně, „kdo mě poslal. S kým tam jsem.”

Braden, zdrcený pocitem viny, ačkoliv jej doktor ujistil, že se jedná jen o povrchovou řeznou ránu a že Weasel bude brzy zase na nohou, naléhal na přítele, aby si šetřil síly, ale Weasel trval na tom, že mu poví všechno.

„Řekl jsem mu, že po tom, kdo mě poslal, je mu hovno,” vedl dál svou řeč Weasel a přitom mocně nasával whisky, již Braden nalil. „Pak jsem se zeptal já, kdo poslal jeho. Nato vyletěl a bodl mě. Byl by mě zabil, kdybych mu dal jen malou šanci. To jsem ale neudělal. Utekl jsem - asi jsem po sobě zanechal na cestě stopy krve, ale běžel jsem snad nejrychleji v životě. Nakonec jsem se mu ztratil. Myslím, že tu oblast vůbec nezná.”

„Nechápu to.” Braden sebou žuchl do křesla vedle Weaselovy postele. To si hned tak neodpustí, že posílá ostatní dělat za sebe špinavou práci. Sám by však byl mizerný detektiv. Díky častým kresbám objevujícím se v novinách the Times se j eho tvář dá snadno poznat, a tak přitahuje na ulicích mnohem větší pozornost, než by si

přál. Když se k tomu připočte jeho výška a mohutná postava, odhalili by ho okamžitě.

Ale aby jeho přítel kvůli němu trpěl., to nedovolí, už nikdy. „Koho sledoval ten druhý chlap?” zeptal se Braden, když na okamžik spolkl odpor k sobě samému. „Špehoval Jacquelyn? Nebo jejího milence?”

„Milence.” Weasel pohlédl na chirurga, jenž s profesionální zručností navlékal nit do jehly: „Pardon prosím, ale zůstane mi tam po tom jizva?”

„To určitě ano,” odpověděl chirurg.

„To je dobře.” Podobně jako mnoho mužů, co vyrostli v Dials, Weasel považoval jizvy za znak mužnosti a vůbec neprotestoval proti tomu, že mu přibude další. Dál pokračoval v konverzaci s Bradenem, jako by rozhovor vůbec nepřerušili. „Přišel pěšky, najednou se vynořil jakoby odnikud, přísahám Deade. Ten maník, co šel za Jackie, toho myslím. Tentokrát se proplížil vchodem pro služebnictvo, málem se mu to povedlo dřív, než jsem si ho vůbec všimnul. Otevřela mu dveře - viděl jsem jí do tváře, dopadalo na ni světlo z domu. Měl na sobě takovou tu zatracenou kapuci, tak jsem viděl akorát jeho nos -”

„Jistěže,” komentoval Braden stručně.

„Jistěže. Asi za dvě vteřiny se vynoří ten další parchant, supí, jako kdyby pronásledoval toho prvního chlápka -toho vod Jackie - už delší dobu. Ale pohyboval se dost tiše. Byl to profesionál, Deade, tím jsem si jistej.”

„A jsi si jistý, žes ho nikdy předtím neviděl?” zeptal se Braden starého přítele.

„Z Dials nebyl,” ujistil ho Weasel. „Nesetkal jsem se s ním v docích ani při sledovačkách, ani u hracích stolů, kde jsem se v poslední době motal. Nemluvil vůbec jako… no, jako lidi z East Endu, s kterýma jsem se někdy

potkal. Řek bych, že vůbec není z Londýna, Deade. Ale byl dobrej. Byl zatraceně dobrej.”

To musel být, když tak zaskočil Weasela. Ronald Ambrose si nevysloužil přezdívku Weasel - „lasice” jen díky své vytrvalosti. Vyznačoval se i zuřivostí v boji tedy, pokud ho někdo nepřekvapil úplně nepřipraveného.

Největší starost dělala Bradenovi bezdůvodná brutalita útoku. Většina mužů, kteří násilně útočili, to dělala ze strachu. Jenže tohoto útočníka Weasel ničím neohrozil. A přesto ho napadl tak surově, že to šokovalo i Bradena Granvilla, jenž byl na násilí zvyklý.

Proto své muže odvolal. Nebyl ochotný riskovat život žádného z nich jen proto, aby se dozvěděl jméno milence své snoubenky. Ke stejnému výsledku se dalo dojít i jinými cestami.

Ani jedna se mu ve skutečnosti nezamlouvala. Netěšil se na to, až ji použije. Teď ale nemá na výběr. Nemůže dovolit Jacquelyn, aby vyhrála. Nemůže jí dovolit odejít s penězi, které si tak těžce vydělal., zvlášť když teď vyplulo na povrch, jak opovrhuje faktem, že na ně musel tvrdě dřít.

A právě v té situaci se objevila na scéně Caroline Linfordová. Lady Caroline Linfordová se svým šokujícím návrhem představovala pro Bradena jedinou šanci, jak soudní spor s Jackie vyhrát. 1 když ho štvala představa, že přistoupí na tak hloupě vymyšlený tl úplně absurdní plán, s kterým přišla, co jiného mu zbývá?

Kdyby se bylo jednalo o jinou ženu, možná by se mu to tak nepříčilo. Ale ne. Musela to být zrovna lady Caroline Linfordová. Se svými bílými rukavičkami a čepcem reprezentovala přesně ten typ slečinky z vyšší společnosti, kterému se Braden při hledání nevěsty tak

usilovně vyhýbal. V životě potkal jen málo panen a absolutně ho děsily, pokud ho nenudily nějakými nesmysly.

Nutno říct, že s Caroline Linfordovou se od okamžiku, kdy tak troufale vtrhla do jeho života, ani jednou nenudil, ale její naivita byla dost hrozná. Dožadovala se výuky v milování, přičemž s nejvyšší pravděpodobností nikdy nezakusila ani pořádný polibek. Proboha, jak bude takové nezkušené dívce vysvětlovat umění sexuálního svádění?

Nic se s tím však nedalo dělat. Hra zašla příliš daleko. Nějak to musí ukončit, nějak si s tím bude muset poradit, čím dříve, tím lépe.

Jenže je lady Caroline ještě pořád ochotná mu pomoct? Včera večer na to rozhodně nevypadala. Svým počátečním odmítnutím v ní vzbudil hněv a teď se mohl jen modlit, aby dotek prstu na jejím krku zapůsobil tak, jak zamýšlel - znovu v ní probudit zájem. Doufal, že se bude zabývat myšlenkou, že muž schopný vyvolat takový pocit pouhým dotekem prstu, musí ovládat umění, v němž se skrývá celé bohatství dalších podobných sexuálních triků.

Chudák holčina netuší, že Braden hřeší na to, že je opravdu tak citlivá, jak vypadá.

Ale co na tom záleží? Důležité je, aby přišla.

Jenže teď se nezdá, že by to měla v úmyslu. Pohlédl na hodiny. Čtyři dvacet. Zaručeně nepřijde.

Škoda. Jaksi podivně se těšil, až ji znovu uvidí - a nejen proto, aby v praxi otestoval svou teorii, že Caroline Linfordová patří k ženám, jejichž vzezření se změní jakoby k lepšímu ihned po sezná mění. K tomu závěru už dospěl, zvlášť poté, co ji pozoroval kukátkem včera večer v divadle.

I když na sobě zase měla jednoduché, dlouhé bílé šaty s minimálními doplňky, pokud jde o šperky, upoutala ho. Díval se na ni tak dlouho, až se sám musel donutit odvrátit pohled, aby na ni vyloženě necivěl. Dokonce když Caroline Linfordová získávala stoupence pro svůj odpor vůči používání vzpřimovacích otěží a s tím spojenému nebezpečí, což byl zvyk typický spíš pro méně atraktivní ženy, stálo za to ji při tom pozorovat.

Kdyby nic jiného, je originální. Mezi svými známými by nenašel mnoho žen, které by káraly vévodkyni kvůli krutému zacházení se zvířaty. Ještě méně by jich mělo odvahu přiznat, že se při Faustovi nudily.

A nevěděl o žádné, která by kontaktovala fakticky cizího člověka se žádostí o hodiny milování.

Usoudil, že právě v tom spočívá její kouzlo, a - ano, popravdě musí přiznat, že Weaselovo zranění mu posloužilo jako záminka, aby ji znovu oslovil -, že se nepodobá žádné jiné ženě, s níž se kdy setkal. Proto od onoho odpoledne v kanceláři nedokázal vzpomínku na ni úplně vytlačit z hlavy, proto se mu často její obraz zcela nečekaně zjevuje v mysli, říkal si v duchu. Ujišťoval se, že s jejími líbeznými ústy ani pronikavýma očima to nemá nic společného. Vůbec nic společného.

Právě když se vzdal veškeré naděje a chystal se odejít domii, kde bude obveselovat churavého Weasela nejspíš tím, že s ním bude prohrávat v kartách, ozvalo se zaťukání na dveře kanceláře. Snake, jenž se nabídl, že Weasela zastoupí, nakoukl pootevřenými dveřmi dovnitř a oznámil: „Přišla vás navštívit lady Caroline Linfordová, sire.”

Najednou se tam objevila, a když přistupovala ke stolu se složeným deštníkem houpajícím se na zápěstí jedné

ruky a s kabelkou zdobenou korálky na druhém, ostražitě ho pozorovala.

„Pane Granville,” pozdravila bez úsměvu, když za ní Snake zavřel dveře. Stála před stolem a vyzařovala z ní nevole, jako když je vzpurná žačka předvedená k ředitelce kvůli neposlušnosti.

Skoro ani neměl čas se postavit. Svým náhlým příchodem a tím, že už zase vůbec nevypadá tak, jako když si jí všiml poprvé, kdy seděla na schodech u lady Ashforthové, ho úplně ochromila a ohromila. Tehdy měla tuctový obličej, vlasy jako myška, nevýraznou postavu a zarmoucený výraz.

Teď by na její tváři nic tuctového nenašel. Upoutaly ho laní oči, které tam určitě byly odjakživa, a rty svěží jako rosa. Ve vlasech se blýskaly odstíny zlaté a jantarové a její postava působila příjemně a roztomile.

Znovu si pomyslel, už poněkolikáté, jaký musí být markýz z Winchilsea pitomec, pokud je pravdivé její tvrzení, že ji nemiluje.

Řekl první věc, která ho napadla. „Kde je Violeta?” Později si uvědomil, jak to bylo hloupé.

„Och, Violeta.” Zvedla ruce a začala si rozvazovat tkaničky na čepci. „Je venku. To kouzlo, jímž jste ji očaroval, ještě nevyprchalo. Teď vám bezvýhradně věří.”

„Ale vy.,” sledoval, jak si pokládá nejprve deštník a potom čepec na malý stolek vedle kožené židle před pracovním stolem, „její mínění o mně nesdílíte, že ne, jestli tomu dobře rozumím?”

„Myslíte, jestli vám věřím? Proč bych měla?” Caroline se posadila na židli a začala si stahovat rukavice. „Evidentně nevíte, co chcete.”

„A co vy?” nemohl si pomoct, aby se nezeptal. „Včera večer jste mi řekla, abych vás dnes nečekal.”

Začala honem něco hledat v kabelce a medově zbarvené lokýnky jí zakryly tvář. Vlasy měla trochu rozcuchané. Pomyslel si, že žádný z Jacquelyniných komplikovaných účesů nikdy nepůsobil tak báječně.

„Ano,” odvětila. „Tedy, myslím, že ani jeden z nás nemluvil včera večer úplnou pravdu.” Caroline vytáhla z kabelky malou knížečku vázanou v kůži, tužku a něco zabaleného v kapesníku. „Já jsem řekla, že nepřijdu, a vy jste řekl, že se nestalo nic, co by ve vás vyvolalo skutečnou touhu zbavit se lady Jacquelyn.” Caroline se na něj nedívala. Měla plné ruce práce s rozbalováním kapesníku. „Oba víme, že žádné z těch tvrzení nebylo pravdivé.”

Když Caroline tu věc konečně vybalila, vyndala ji a nasadila si ji na nos. K Bradenovu úžasu to byly brýle.

„Tak,” Caroline otevřela knihu - podle čistých listů poznal, že se jedná o deník - a s tužkou připravenou na první stránce řekla: „Začneme?”

Nemohl odtrhnout oči od brýlí. Měly zlatou drátěnou obrubu, velmi jemnou a ženskou, ale určitě. no prostě, brýle. Její už tak velké hnědé oči za nimi vypadaly ohromné. Řekl - uvědomil si, že pitomě, ale nemohl si pomoct: „Co to děláte?”

Pohlédla dolů na deník, pak nahoru. „No,” odpověděla a zamrkala těma svítícíma očima. „Přece píšu si poznámky.”

„Píšete si poznámky?” vybuchl.

„No ano, samozřejmě.” Zvedla ruku a stáhla si brýle o kousek níž. Přes obroučky si ho prohlížela. „Nerada bych něco zapomněla. A aspoň se nebudete muset opakovat.”

Upřeně na ni hleděl. Ač v brýlích připomínala velmi mladou, i když ne příliš přísnou guvernantku, nezměnily její vzhled do té míry, jak by od tak ošklivé věci čekal. Vlastně jí překvapivě dodávaly lehký nádech přitažlivosti.

„Nemám moc času,” sdělila mu Caroline omluvně. „Jen asi hodinu, než si někdo všimne, že jsem odešla. Takže jestli vám to nevadí, pane Granville, ráda bych začala tím, že se vás zeptám, z jakého důvodu jste si to rozmyslel.”

„Ano,” přitakal. „Vlastně je to fér, taky bych řekl. Myslím, že byste to stejně měla vědět, když je mi z vašich informací známo, jak jste se s dotyčným džentlmenem seznámila. Možná byste mu ode mě mohla předat varování.”

Tázavě zvedla obočí. „Co prosím?”

„Mluvím o tom muži, jak jste říkala, že jste ho viděla ve vysoce kompromitujícím objetí s mou snoubenkou.” Braden se na ni s vážným výrazem díval přes ohromnou desku psacího stolu. „Obávám se, že mu může hrozit hodně velké nebezpečí.”

Malá ústa se pootevřela a oči nad obroučkami brýlí se zřetelně rozšířily. „Od koho?” zeptala se s notnou dávkou podezření, když její úžas opadl natolik, že byla schopná mluvit. „Domnívala jsem se, že jsem vám dala jasně najevo, že nestrpím.”

„Ode mě ne,” přispěchal Braden s ujištěním. „Ani nevím, kdo to je.”

„Tak jak potom víte, že mu hrozí nebezpečí?”

„Protože jsem nechal sledovat domácnost lady Jacquelyn,” vysvětloval Braden trochu rozpačitě, i když nechápal, proč by se před ní měl cítit trapně. O jeho

milostných potížích moc dobře ví. „A včera v noci toho muže, kterého jsem tam nasadil, brutálně napadl nějaký jiný muž. Jak to tak vypadá, asi člověk, který sleduje …vašeho přítele.”

„Mého přítele,” opakovala Caroline. „Na muže, kterého jste nasadil jako špiona na vaši snoubenku, zaútočil jiný muž, o němž říkáte, že pronásleduje mého přítele. tedy muže, s nímž udržuje vaše snoubenka nezákonný poměr.”

„Ano,” souhlasil Braden. „Takže možná budete chtít říct vašemu… příteli, ať si dává pozor. Zvlášť jestli je vám blízký.”

Očima, za zvětšovacími skly brýlí ještě většíma než kdy jindy, si ho mazaně prohlížela. „Mně blízký?” opakovala jako ozvěna.

„Ano,” řekl. „Jestli je to třeba váš.” Zdá se mu to, nebo se ty oči rozšířily ještě víc? „.bratr?”

Vybuchla zvonivým smíchem. „Vy si myslíte, že můj bratr má milostnou aféru s vaší snoubenkou?”

„Víte,” řekl trošku nevlídně. „Zmínila jste se přece, že ho dřív postřelili.”

„Zloději,” doplnila. „Bože, pane Granville. Většího omylu byste se nemohl dopustit. Můj bratr uctívá málem i zem, po které šlapete. Kromě toho, Jacquelyn by nikdy… “

Zvedl ruku, aby nemohla větu dokončit. Říká naprostou pravdu. Bylo to jen kraťoučké podezření, ale přesto cítil nutnost se o něm zmínit.

„No nic, každopádně,” pokračoval Braden, „ten chlapík, jak se zdá, to myslí vážně. Já své muže odvolám kvůli jejich bezpečnosti.” Pak dodal lehčím tónem: „Ne že bych si představoval, že by s ním váš přítel měl mít

nějaké potíže při vyřizování účtů. On má totiž, jak se zdá, neobyčejnou schopnost unikat odhalení. Z toho, jak vyráží ze stínu do stínu, mizí podle libosti, dospěli moji muži k přesvědčení, že vůbec neexistuje, ale že představuje jakýsi druh fantoma.”

Zdálo se mu, že do Carolinina upřeného výrazu se vkradla nedůvěřivost, takže ho vůbec nepřekvapilo, když řekla: „Můj přítel. Máte na mysli toho muže, kterého jsem viděla s lady Jacquelyn?”

„Ano. Přesně toho mám na mysli.”

„Muže, s nímž jsem ji viděla u lady Ashforthové? Toho

muže?”

Trochu netrpělivě pokýval hlavou. „Ano. Toho muže.” K jeho vrcholnému úžasu se lady Caroline znovu bouřlivě rozesmála.

„Těžko můžu uvěřit,” promluvil Braden, když asi minutu poslouchal její bezmocné záchvaty smíchu. Věděl, že to je trest za to, že svolil k obchodu s pannou. „Těžko můžu uvěřit, že ten člověk je opravdu váš přítel, když vás tak rozveseluje představa, že jeho život může smrtelně ohrožovat najatý vrah.”

„Vrah!” To vyvolalo u lady Caroline další záchvat smíchu, až si musela sundat brýle, aby si setřela z očí slzy. „Ach bože,” řekla znovu a prohýbala se pod náporem veselí. „Omlouvám se. Ale ta představa., ta představa, že mu někdo říká fantom.”

Ze strachu, aby nepřišla další dávka, přispěchal Braden se slovy: „Dobrá, jen jsem si myslel, že by bylo fér vám o tom říct. Jestli se rozhodnete ta informaci svému příteli předat, je samozřejmě vaše věc.”

„Myslím, že to neudělám,” řekla Caroline a stále se usmívala. „Zdá se vysoce nepravděpodobné, že váš

fantom a můj přítel jsou jedna a tatáž osoba. Napadlo vás někdy, že Jacquelyn by mohla mít víc milenců?”

„Děkuji vám za narážku,” podotkl Braden a přitom nedokázal skrýt nádech sarkasmu, jenž se vplížil do jeho hlasu.

Všechna veselost z tváře Caroline Linfordové najednou zmizela. S provinilým výrazem řekla: „Ježíš, já jsem nechtěla., neměla jsem v úmyslu naznačit, že lady Jacquelyn je…, ach panebože. Moc mě to mrzí”

Netrpělivě smetl vlnu jejích omluv. „Nevadí. Oba víme, jaká moje snoubenka je. Proto jsme teď tady. Obávám se, že už nemám jinou možnost, lady Caroline, než vaši nabídku přijmout. I když myšlenka, že vás zatahuji do svých záležitostí, se mi vůbec nelíbí, bohužel už nemůžu dál riskovat životy svých mužů, aby pro mě zjistili totožnost milence mé snoubenky.”

Mrkl na ni a najednou měl strach, že jejím uším zní ta omluva stejně falešně jako jemu. Pokud si ale myslela, že by mohl mít jiný motiv k přijetí její nabídky - jako třeba aby strávil víc času v její opojné přítomnosti -, nedala to na sobě znát.

Proč by ho vlastně měla z něčeho takového podezírat? Dal jí až příliš jasně najevo, že o děvčata jako ona nemá zájem.

Byla to od něj hloupost.

„Takže teď,” odkašlal si. „Chápu to správně, že mám přikročit k nějaké přednášce?”

Caroline s brýlemi zpátky na nose dychtivě přikývla. „Ano, prosím.”

Znovu si odkašlal. „A kolik. lekcí přesně byste si představovala jako odměnu za svoje svědectví, lady

Caroline?”

Caroline vypadala poněkud zděšená. „Ou,” řekla. „No, já bych řekla, že se uvidí. Jak dlouho myslíte, že potrvá, než budu úplně. zběhlá?”

„Záleží na situaci, řekl bych,” pronesl pomalu. V duchu mu však myšlenky ubíhaly bez sebemenšího náznaku liknavosti. Co kdybych, říkal si, jí strhl ty brýle z nosu, hodil je na zem, vytáhl ji ze židle a políbil ji? Co potom? Vyběhla by z místnosti? Dala by mi facku? Nebo by mě taky políbila?

„No tak,” přerušila Caroline jeho zoufalý vnitřní monolog. „Můžete prosím začít a půjdeme dál.”

„Dobrá,” souhlasil neochotně. A znovu si odkašlal.

Samozřejmě si pro tuto příležitost připravil přednášku. Vkusnou, vytříbenou přednášku, dobře promyšlenou. Vymyslel ji včera večer během operního představení. No ano, potřeboval nějaké rozptýlení, aby nestrávil celý večer civěním na Caroline.

Bohužel vážně nevěřil, že se dnes odpoledne dostaví, a tak nechal program z opery s tužkou psanými poznámkami na nočním stolku.

„Dobrá,” řekl znovu. Cítil nevysvětlitelnou nervozitu, ačkoliv ho vůbec nenapadalo proč. Leda že by to bylo proto, že si nikdy nepředstavoval sám sebe v pozici, kdy vysvětluje něco tak. tedy, intimního, mladé dámě, která je vychovaná v takové šlechetnosti a opatrnosti.

A jak zjišťoval, která ho čím dál víc přitahuje.

Naštěstí si pro první hodinu vybral téma dost neosobní.

„Tedy, víte, lady Caroline,” začal, „důvěrnosti, ke kterým dochází mezi mužem a ženou v soukromí jejich ložnice, se nedají přiměřené popsat v prostředí jako je toto. Jak jste si bezpochyby vědoma, my se nacházíme v

kanceláři, jejíž atmosféra těžko může navodit milostné dobrodružství.”

Zní to dobře. Rozhodl se to téma rozvést.

„Důležitost atmosféry pro milostný poměr se nedá dostatečně zdůraznit. Někdo říká, že lidé by se neměli milovat během dne, poněvadž denní světlo nenavozuje náležitě milostné pocity. A i když jsem zjistil, že pro některé ženy, které se ostýchají snad kvůli svému vzhledu, to platí, zároveň jsem přišel na to, že neexistuje nic svobodnějšího než odhazování oblečení stejně jako zábran za jasného denního světla.”

„Promiňte,” přerušila jej Caroline a přestala psát.

Zmlkl a prohlížel si ji. Ať se propadne, jestli se svými zlatými vlasy a krásně zdravou barvou pokožky není stejně okouzlující jako nymfa na břehu řeky. Tedy, nymfa s brýlemi.

„Ano?” řekl.

Zdvořile se zasmála. „Jak jsem se zmínila už dřív, mám jenom hodinu času. Nemohli bychom tuto diskusi o atmosféře - i když je vzrušující, věřte mi - nechat na jindy, a přejít rovnou k líbání?”

Povytáhl obočí. „Líbání?”

„Ano,” odvětila Caroline. „Líbání. A potom bych se ráda pobavila o té věci, co jste udělal včera večer, to s tím prstem.” Rozkašlal se. Konec s neosobním.

No co, nadrobil si to sám. Představ si Jacquelynin obličej, říkal si v duchu. Představ si, jak se tváří, když se lady Caroline Linfordová objeví před soudem jako svědek v tvůj prospěch.

Cítil, že kvůli potěšení z té scény dokáže držet své základní instinkty na uzdě.

„Tak dobře tedy,” souhlasil. „Líbání. Velmi dobře. Člověk samozřejmě slyší o líbání pořád, ale možná neví, jak důležitou roli hraje líbání v .”

Lady Caroline ho přerušila. „Existuje určitý druh polibku, o kterém bych se chtěla bavit, takový, co jsem měla možnost pozorovat.

Jedná se o takový druh, kdy si lidé, co ho praktikují, vsunou navzájem jazyk do pusy.”

Když to popisovala, nedokázal odtrhnout zrak od jejích úst. Byla to moc hezká ústa, růžové poupě vybízející k okamžitému políbení. S námahou od nich uhnul očima. „Vy jste to pozorovala.”

Důrazně přikývla. „Ano. Taková věc určitě existuje. Viděla jsem, jak ji dělají.”

Lámal si hlavu, jestli byl někdy, byť v dětství, tak nemožně naivní, a pak došel k závěru, že je to nepravděpodobné.

Znovu si odkašlal. „Ano. Tedy, ten konkrétní druh líbání, jak jej popisujete, je trochu.”

„Nechutný,” dokončila za něj s chápavým pohledem.

Braden na ni zamrkal. Nemohl si pomoct. Vážně, co se to s jejím snoubencem děje? Je něco víc než floutek a elegán? Je snad jedním z nich? Braden se nepřestával divit. Vždycky si o něm myslel, že by mohl být na muže. Vskutku ho nenapadl žádný jiný důvod, proč ten chlápek stále čeká, až se s lady Caroline vyspí. Buď je naivní, nebo blbec, nebo možná nějakou kombinací obojího.

„Není to nechutné,” řekl a s námahou se snažil udržet neutrální tón hlasu. „Vůbec to není nechutné.”

„Dobře,” řekla. „Nechápu, co v tom může být za rozkoš. Myslím, když mi někdo vrazí jazyk do pusy.”

„Ne, nikdo by neměl nikam vrážet jazyk,” řekl Braden s trochou netrpělivosti. „Jestliže k vám Slater přistupuje s líbáním takto, nedivím se, že vám to připadá nechutné.”

Caroline se zatvářila upjatě - docílit takového výrazu pro ni v těch brýlích nemohlo být těžké. „Jestli Slaterem myslíte mého snoubence, markýze z Winchilsea,” ohradila se, „pak odpověď zní ne, pane Granville. Nikdy mě tak nelíbal.”

Tak tohle skoro ani nepřekvapilo. Co ho však trochu překvapilo, byla tesknota v jejím hlase, když to přiznávala.

„Dobře,” vypravil ze sebe rychle. „Jednou to určitě udělá a bude dobré, když na to budete připravená. Ten druh polibku, lady Caroline, je mezi Francouzi známý jako polibek duší, protože se má za to, že když se provádí, dvojice si vzájemně předávají duše tam a zpět.”

Caroline otevřela pusu. „To je ale morbidní,” utrousila.

„Francouzi,” poznamenal s kajícným pokrčením ramen. „Měl bych vás ale varovat. Tento druh líbání se v naší zemi docela ujal, a já se obávám, že jestli myslíte upřímně svoji touhu stát se svému muži manželkou i milenkou, budete se to muset naučit.”

Caroline si odevzdaně povzdechla, obrátila stránku v notesu B připravila si tužku. „Dobře. Jak se to dělá?”

Od každé jiné ženy by to byla pozvánka. Samozřejmě to tak na něj zapůsobilo. Přepadla ho tak náhlá a mocná touha lady Caroline políbit, že se mu skoro roztřásly paže námahou, aby je udržel u těla. Vskutku neměl ve zvyku k děvčatům přistoupit, popadnout je a začít líbat, když mu daly jasně najevo svůj nezájem.

A najednou to přišlo. Toužil ji políbit, navzdory faktu, že líbat ji byl bezpochyby jeden z nejhloupějších nápadů, jaký kdy měl.

Přesto s ním bojoval.

„Snad bychom se mohli vrátit,” navrhl a doufal, že nepostřehla, jak cize zní jeho hlas, „k tématu vytvoření romantické atmosféry.”

„Líbání, prosím,” požádala Caroline a nervózně poklepávala tužkou do deníku.

Pane bože. Takhle to nepůjde. Už ten znuděný tón, jak vyslovila Líbání, prosím, u něj vyvolal vzrušení.

No a co kdyby? Komu by ublížil jeden malý polibek? No vážně, komu?

„Taková věc se nedá popsat,” řekl a znovu se zahleděl na její ústa. Postrádala jakýkoliv nános kosmetické barvy, naprosto se lišila od všech, která v posledních letech líbal, pokud si pamatuje. „Snad by bylo lepší, kdybych vám to ukázal.”

Odložila tužku. Když zvedl zrak od jejích úst k očím, viděl, že jej hloubavě pozoruje přes čočky brýlí.

„Pane Granville,” řekla přísně. „Vy jste to možná špatně pochopil. Nepřišla jsem sem v touze, abyste si mě přidal ke svému harému. Vůbec nemám zájem si s vámi začít milostný románek. Jak víte, jsem zasnoubená a budu se vdávat.”

Cítil, jak v něm tryská zvláštní proud radosti. Bylo to nevysvětlitelné. Nikdy v životě nic takového nepocítil.

„Stejně jako já, lady Caroline,” podotkl a roztáhl doširoka ruce. „Ale já se nedohaduji o vhodnosti tohoto tématu pro výuku. Proč byste se vy měla dohadovat o vhodnosti metod, jak se látku naučit. Koneckonců, lady Caroline, vy jste přišla za mnou. “

„Ale,” hlesla znatelně slabším hlasem, než jakým mluvila před chvílí, „já nechápu, proč mi prostě nemůžete jen říct… “

„Řekl jsem vám to.” Odsunul židli a vstal. „Protože to není věc, kterou můžete sdělit.” Přešel rychle kolem stolu, než si to sám rozmyslí a dokud je ona vyvedená z konceptu. „Musím vám to ukázat. To je jediný způsob, jak se to můžete naučit,” rozhodl a sklonil se, aby vzal zápisník a tužku z jejích ochablých rukou.

„Ale,” řekla Caroline slabě.

„Chcete na markýze udělat dojem, ne?” Uchopil ji za ruku a teď ji pevně zvedal ze židle.

„Ano,” mluvila pořád nejistým hlasem. „Ale.”

Brýle. Uvědomil si že brýle budou muset pryč. Zvedl ruku a jemně je uvolnil, zatímco s ní hovořil stejným hlubokým, uklidňujícím hlasem, jakým by mohl čeledín mluvit na nervózního koně.

„Všechno bude v pořádku,” uklidňoval ji. „Uvidíte. Možná se vám to bude i líbit.”

„To si nemyslím,” odporovala Caroline s úzkostí zřetelně vepsanou do obrovských, výmluvných hnědých očí.

„No dobře,” namítl Braden, „já ano.” Natáhl k ní ruku a odhrnul jí vzpurnou jantarovou kudrnu z čela. Zatímco tím odvedl její pozornost, nahrbil se a s pocitem naléhavosti přitiskl ústa k jejím rtům.

13. kapitola

Caroline nemohla uvěřit tomu, co se děje. V jednu chvíli se jí zdálo, že má situaci pevně pod kontrolou, a vzápětí ji Braden Granville líbal.

Jak se to stalo? Jak mohla dopustit, aby se jí věci vymkly z ruky, když se měla před takovými hloupostmi tak bedlivě na pozoru? Nakonec, Braden Granville je přece nejznámější prostopášník v celé Anglii. Dalo se čekat, že se o něco takového pokusí.

Jenže první den, kdy za ním přišla, dal přece jasně najevo, že s ní nechce mít nic společného. Myslela si, že se mu vůbec nelíbí. Že ho vystrašila svou troufalostí natolik, že ji považuje za pitomou, bláznivou pannu, která mu nestojí ani za to, aby se na ni ještě někdy podíval.

A teď je tady a Braden Granville jí drží obličej ve svých obrovských, mozolnatých dlaních. Cítí, jak ji tvrdé mozoly škrábou na tvářích, a místo aby mu byla vděčná, že ji zřejmě nepovažuje za tak odpudivou, jak si nejprve myslela, pociťuje jen paniku.

To proto, že ji líbá úplně jinak, než kdy zažila. Ne že by jí vrazil jazyk do úst - to vůbec ne. Jenom pohybuje svými rty na jejích v těch nejjemnějších, nejněžnějších

polibcích, jaké si dovede představit. Na rozdíl od rukou jeho rty vůbec nebyly tvrdé, což ji překvapilo. Rozhodně vypadá, jako by měl tvrdé celé tělo, ale jeho rty jsou strašně měkké.

Za tou měkkostí se však skrývala síla a Caroline se přistihla, že ta síla v ní vyvolává odezvu. Opatrnost, s níž postupoval, v sobě měla něco svůdného. Cítila zdrženlivost ve způsobu, jak jí drží hlavu a nedovolí rukám, aby se zatoulaly jinam - cítila, že jen silou vůle se drží, aby ji nepopadl a nepřitáhl těsněji k sobě, neprahnul ji v zádech a nepřimáčkl na ni své tělo, pevné jako skála.

To poznání způsobilo, že se uvolnila. Najednou se jí zdálo, že nemůže zvednout ruce svěšené volně podél těla. Kolena měla jakoby z bláta, jako by ji ve vzpřímené pozici držely jen ruce Bradena Granvilla.

Dokonce i ústa, pevně sevřená, jako by povolila pod laskáním jeho rtů, hebkých jako okvětní lístky. Cítila, jak se jí rty rozvírají, pak povolují, jako by vyslovil nějaké magické slovo a otevřel je.

Žádné slovo ji ale nemohlo uvést do takového stavu, kdy se cítila ospalá, a zároveň absolutně živá. Je v tom nějaká magie, o tom není pochyb… Ta magie však vězí v něžně vemlouvavých rtech Bradena Granvilla, nikoliv v jeho slovech.

A potom, než si vůbec stačila uvědomit, co se děje, přesně a zkušeně jako opravdový mistr, jí zasunul špičku jazyka mezi provlhlé, pootevřené rty. Jen skutečně pomíjivý dotek a hned zmizel, ale Caroline, sotva si vědomá toho, co dělá, otevřela ústa ještě víc. a pak se to opakovalo znovu, jeho jazyk kmitající společně s

jejím.

Jak pozoruhodné! Protože ten pocit vůbec nebyl odporný. Právě naopak. Nastavila jazyk, nejdřív stydlivě, potom se vzrůstající odvahou; s údivem si uvědomila, že ten akt působí opravdu, jako kdyby do Granvilla zasouvala vlastní duši. Cítila, jak se z ní vylévá, kutálí se z jejích úst do jeho úst, dokud si ji zase nepřehodí zpátky. Opravdu skvostný pocit. Skoro zázračný.

Ještě zázračnější se jí zdálo, co dělal polibek Bradena Granvilla s jejím tělem od krku dolů. Cítila tam cosi, co ještě nikdy nezažila - zvláštní brnivý pocit skoro po celé ploše pokožky, jako kočka, již někdo hladí proti srsti. Účinkem toho jí vrcholky ňader ztvrdly do ostrých malých hrotů a stehna se tiskla k sobě v obraně před náhlým přívalem tepla v místech, kde se spojovala. Co se to se mnou děje? pomyslela si zmateně.

Sotva však měla čas divit se vlastní reakci na to, co s ní Braden Granville dělá, když náhle skončil. Prostě tak, že polibek přerušil, pustil jí hlavu a odtrhl od ní ústa. Caroline měla zavřené oči a zmateně je otevřela při náhlém závanu studeného vzduchu v místech, kde spočívaly jeho rty a ruce. Málem upadla, neboť její kolena se ještě nevzchopila. Braden napřáhl ruku, aby ji zachytil. Caroline na ni nalehla jako na jediný pevný bod na světě, který se jí ještě před okamžikem vymkl z kontroly, zvedla své krásné oči a setkala se s jeho pohledem.

„No no,” řekl. Představuje si to, nebo jeho hlas nezní tak pevně jako předtím? „Nebylo to tak nechutné, že ne?”

Je to její fantazie. Musí být. Braden Granville je přepracovaný muž s životní zkušeností. On by se kvůli jejich polibku necítil stejně, jako se cítí Caroline; jako by nemohla mluvit. Rty má ztuhlé, jazyk těžký jako z olova.

Celá si připadá těžká jako z olova. Když sebou žuchla znovu do židle, z níž ji předtím vytáhl, měla ve skutečnosti pocit, že si musí na chvíli odpočinout.

„A teď,” řekl Braden Granville, uchopil její zápisník a tužku a vrazil jí je zpátky do ruky, „si to zapište. Jste si jistá, že jste dostatečně zběhlá? Jestli chcete, můžu to udělat znovu.”

Caroline hloupě zavrtěla hlavou. Zdálo se jí, že jí v lebce visí pavučiny. „Ne,” řekla malátně. „Ne, myslím, že jsem to pochopila.”

„Dobře.” Místo aby se vrátil na své místo za stolem, Braden Granville se posadil na židli vedle ní. Určitě ne proto, že by se mu zdálo, že má nohy bez kostí, tím si je jistá; takový pocit totiž jeho polibek vyvolal v ní. „Učíte se rychle.”

Caroline se zaslechla, jak mumlá: „Ve škole jsem vždycky mívala velmi dobré známky.”

„Výborně. Tak čemu se budeme věnovat dál? Ptala jste se mě na můj. ehm. dotek včera večer právě tady.” Zamířil prstem směrem ke kořenu jejího ucha. Asi sebou musela trhnout, poněvadž ruku rychle spustil a dodal: „Pokud se nechcete raději vrátit k tématu vytvoření romantické atmosféry pro svádění.”

„Myslím,” pospíšila si Caroline s odpovědí a zavřela notýsek, „že pro jeden den to stačí. Snad bychom se mohli sejít zase zítra.”

Když se zvedala nepříliš jistě na nohy, zdvořile vstal. „To by bylo milé. Ale jste určitě v pořádku, lady Caroline? Vypadáte.”

Sehnula se pro rukavičky, které se jí svezly z klína, když ji zvedal ze židle. Řekl „Dovolte,” a shrábl je, než

se jich stačila dotknout. Pak jí je s galantním rozmáchlým gestem podal. „Děkuji,” zamumlala Caroline.

„Neurazte se,” omlouval se a natáhl ruku, aby jí pomohl sebrat čepec, deštník a kabelku, které také ležely rozházené na podlaze pod židlí, „ale jste trochu. rozpálená. Snad byste raději měla počkat a dát si trochu čaje. Můžu pro něj zazvonit.”

„Ne ne,” řekla chvatně. „Nemůžu zůstat. Nedávno jsem. ehm. hrála badminton a dost svítilo sluníčko, takže jsem asi trochu spálená.”

„To bude určitě tím.” Podal jí kabelku a ona do ní zasunula tužku a zápisník. „Takže někdy zítra, lady Caroline?”

„Hm,” řekla a natahovala si rukavice. „Ano. Myslím, že ano. Jestli se vám to hodí.”

„Naprosto,” souhlasil a podával jí čepec. „Děkuji.”

Se zavázaným čepcem k němu natáhla ruku pro deštník. „Děkuji vám,” řekla kultivovaně.

„Nepůjdete náhodou dnes večer zase do divadla?” zeptal se zdvořile. „Možná, že se zase uvidíme.”

„Ne,” odpověděla. „Myslím, že máme jít na soukromý večírek s večeří. Hezký den, pane Granville.”

Vyrazila ke dveřím a uvažovala, že s výjimkou zřejmě dost patrného uzardění se nevypořádala s tou situací zas tak špatně. Jeho hluboký hlas ji však zarazil uprostřed kroku.

„Lady Caroline?”

Otočila se a zamrkala na něj. Opravdu strašně mohutný muž, velmi impozantní. Není těžké představit si ho jako chlapce, nuzně se protloukajícího v tvrdých podmínkách ve špinavé čtvrti Seven Dials, kde vyrůstal. Dozvěděla se

to od Thomase. Určitě musel umět s těmi robustními pěstmi zacházet velmi rychle, už kvůli pouhému přežití.

A přesto, vzhledem k jeho mohutnosti se k ní choval překvapivě něžně.

„Ano, pane Granville?”

Něco jí podával. „Zapomněla jste si brýle,” vysvětlil.

„Ou,” řekla a přikročila k němu, aby si je vzala. „Děkuji. Já je, ehm, potřebuji jen, víte, na čtení. A na psaní. A tak dále.”

„A tak dále,” opakoval s důstojným přikývnutím. „Samozřejmě.”

„Takže,” řekla Caroline, „ještě jednou na shledanou.” Tentokrát vyšla ven rychle, že ani neměl čas ji zavolat zpátky nebo něco říct.

Když Caroline uviděla Violetu stát na rušné, známé ulici Bond Street, pocítila velkou úlevu. Ale ještě se za nimi dveře úřadu Granville Enterprises ani nezavřely, a ona si uvědomila rozsah toho, čeho se dopustila.

Kristepane. Ona políbila Bradena Granvilla. Ona políbila Bradena Granvilla.

Nejen že Bradena Granvilla, což je samo o sobě dost zlé. Ne, ona políbila jiného muže. Muže, s nímž ani není zasnoubená.

Nevadí, že před necelým týdnem sama stála a dívala se, jak její snoubenec dělá mnohem víc než jen líbá jinou ženu. Tohle se netýká Hursta, přesvědčovala se. Vlastně, nepřímo ano. Toto se týkají. Toto se týkají a muže, s nímž uzavřela obchod.

Obchod, který výslovně obsahoval klauzuli o nedotýkání.

Neměla nejmenší tušení, jaká pohnutka ji vede k tomu, co v následující chvíli udělala. Jen věděla, že v jedné

vteřině stojí na Bond Street a v další žádá Violetu, aby chvíli počkala, a pak vyráží zpátky k těm masivním černým dveřím.

Se zvoněním se neobtěžovala. Položila ruku na petlici, přitlačila a velké vchodové dveře se hladce otevřely. Tázavým pohledům mnoha zaměstnanců Bradena Granvilla nevěnovala žádnou pozornost. Vůbec si nevšímala drobného muže, jenž se jí ptal, jestli něco zapomněla. Jenom se řítila ke dveřím, kterými před několika minutami vyšla, a plnou vahou se do nich opřela.

Braden Granville se otočil od okna, kde stál sám s rukama v kapsách od kalhot.

„Lady Caroline,” zeptal se s tónem, z něhož zazníval údiv, „zapomněla jste něco?”

„Jistěže jsem zapomněla,” odsekla Caroline.

Udělala pár dlouhých kroků k němu, zapažila pravou ruku a udeřila ho do tváře mnohem větší silou, než kdy švihla s badmintonovou raketou.

Výsledný, velmi hlučný mlaskavý zvuk byl vrcholně uspokojující. Caroline spustila ruku dolů a pocítila další uspokojení, když na jeho tváři uviděla bílý otisk, který se okamžitě začal barvit.

Řekla: „Považujte to za svou první lekci v milování, pane Granville.”

Potom se otočila a vyřítila se z místnosti.

14. kapitola

Neproběhlo to podle plánu. No a co? Jestli se Braden Granville během své cesty vzhůru ke slávě a bohatství naučil jen jedinou věc, pak tu, že se to stává často.

Tedy že věci neprobíhají podle plánu.

A když se do toho zaplete žena, nu, pak je prakticky jisté, že se plány nezdaří. Tím spíš, když se jedná o ženu jako Caroline Linforclová, která zjevně není…

Prostě, normální.

Braden se ten večer ujišťoval o nenormálnosti mladé ženy po celou dobu u večeře se svou snoubenkou a její rodinou. Skutečně o tom není pochyb. Žádná normální žena by nereagovala takovým způsobem, jak to udělala Caroline Linfordová. S tou dívkou se děje opravdu něco zlého.

Požádala ho prakticky škemrala, aby ji naučil umění milovat, a potom, když učinil upřímný a čistě vědecký pokus to provést, zaútočila na něho, zákeřně jako potulná kočka.

Připusťme, že od začátku dala jasně najevo, že nechce žádný fyzický kontakt. Ale on ji před polibkem požádal o dovolení, ne snad? A ona mu ho dala., snad trochu

zdráhavě, ale dala. Tak jakým právem ho udeřila? Jakým právem?

Plným právem. Úplněji zmanipuloval a choval se neodpustitelně hrubě. Jeho jedinou šancí na vykoupení za toto bezohledné chování je přísaha, že už se jí nikdy nedotkne, ani se k ní nepřiblíží.

Jak hned zjistil, přísaha se dá mnohem snáz dodržet, když nemá Caroline na očích. Poněvadž hned jak ji zpozoroval v přeplněném tanečním sále, kam ho ten večer snoubenka zatáhla, jeho předsevzetí vzalo za své. Za pár minut poklepával na rameno jejímu ta nečinnému partnerovi, což byl naštěstí její bratr, mladík, jenž používal jméno Braden Granville za synonymum pro Hrdinu, a říkal: „S dovolením. Smím prosit?”

Mladý hrabě Bartlett se málem přerazil, jak spěchal přepustil mu sestru, již ta změna zřejmě nikterak nepotěšila. Vlastně měla nervy na to, aby dala svou mrzutost najevo slovy, a to dost hlasitě.

„Tommy,” řekla výhružným tónem.

„Vážně,” řekl hrabě Bradenovi. „Vezměte si ji. Stejně jsem chtěl při téhle sérii sedět, ale máma mě přinutila ji vyzvat, když ni kdo jiný.”

„Tommy, ” řekla a Braden už nemohl vidět, jak bratr varování v jejím hlase přeslechl.

Thomas Linford prohodil jen „Užijte si to oba,” a odběhl. Zanechal na pohled líbeznou, bezbrannou a mladou sestru samotnou v náruči nechvalně známého Bradena Granvilla.

Bezbranná. Cha!

„Radši byste se měla přestat mračit a začít se hýbat,” promlou val k ní, když ji bral jednou rukou kolem pasu a prsty její pravé ruky si pozvedl do druhé, „nebo sem vaše

matinka přiběhne zjišťovat, co se děje. A já bych jí to asi musel říct.”

Z hnědých očí, klamně bezelstných, na něj sršely blesky. „ ‘Vsadím se, že byste to udělal,” řekla hořce. „Co tady děláte? Máte tady své muže, kteří teď sledují mě, tak jako vaši lady Jacquelyn?”

„Nebuďte směšná.” Obratněji vedl přes taneční sál plný lidí, „Ovšemže vás nenechávám sledovat. Jsem tady s Jacquelyn.”

„No tak proč proboha netančíte s ní?” nechápala Caroline. „Ona dala souhlas ke sňatku s vámi. Proč se obtěžujete se mnou? “

„Protože bych se chtěl omluvit,” odpověděl Braden klidně.

Podezíravě si ho změřila. „Za co?”

„To víte moc dobře,” řekl.

„Myslíte za to, že jste mě napadl a zhanobil?”

Zděšením málem přestal tančit.

„Nezacházejme příliš daleko,” namítl, když se vzpamatoval. „Nešlo koneckonců o nic jiného než jenom o polibek, lady Caroline.”

„Opravdu? Nebo jste se pokoušel mě svést?” zabodla do něj pronikavý pohled.

Po té otázce přestal tančit. „To tedy rozhodně ne. Proboha, kdo vám tohle nakukal?”

„Buď tancujte, nebo mě doprovoďte pryč z parketu,” zašeptala. „Nestůjte jen tak. Lidi se koukají.”

Začal se znovu pohybovat. „Vy a já, lady Caroline,” mluvil a snažil se držet hlas pod kontrolou, ale ve skutečnosti měl chuť křičet, „máme obchodní ujednání -nebo jsem si aspoň myslel, že máme. Odkud jste, u všech

svatých, získala dojem, že vás chci svést? Jen kvůli tomu

polibku?”

„Zapomínáte,” odvětila, „že mám bratra, který vás zbožňuje. Vím o vás všechno, pane Granville. A o vašich hnusných způsobech.”

Slovo pane vyslovila s urážlivým přízvukem, jako by chtěla naznačit, že si to oslovení nezaslouží.

„Tak teď poslouchejte,” obrátil se na ni. „Vy jste za mnou přišla kvůli těm hnusným způsobům. Proti svému nejlepšímu svědomí jsem souhlasil, že vám pomůžu, výměnou za vaši pomoc s mou. situací. Teď to najednou vypadá, jako byste z vaší strany od úmluvy ucukla.”

„A proč ne?” oponovala Caroline. „Když je jasné, že vaším záměrem je přidat mé jméno na seznam naivek, které vám za celé roky podlehly?” Náhle se od něj odtáhla. „Děkuji, nechci, pane Granville, bez takové pocty se ráda obejdu. Měl byste si to s tímto tancem raději líp rozmyslet, pane Granville.”

Věděl, že nemá na mysli jen waltz.

V náhlém návalu strachu, že by mohla opravdu utéct, ji Braden popadl a přitáhl k sobě tak blízko, že Caroline cítila přes velrybí kostice korzetu řetízek jeho kapesních hodinek. Řetízek hodinek a jeho srdce, které mu tlouklo do žeber tak silně jako její.

Ke svému zděšení pocítila, jak jí zase začínají hořet tváře. Ne kvůli nepatřičnosti jeho držení uprostřed davu lidí, ale kvůli přívalu pocitů, které při tom těsném kontaktu zažívala: jeho vůně - velmi dobře si ji pamatovala z odpoledne - neobyčejně mužná kombinace mýdla a jemného nádechu střelného prachu; teplo, které vyzařovalo zpod jeho kabátu a přes lehký materiál jejích

rukavic ji málem sežehlo; mírný modravý nádech kůže podél čelistí, poseté bodlinkami vousů; ta ďábelská jizva v obočí… Všechny ty věci útočily na její odolnost. Ona mu ale odolá. Musí.

„Ani v nejmenším nemám v úmyslu vás svést,” zabručel Braden. Jeho horký dech způsobil, že jí po zádech přebíhal mráz tam a zpět; totéž zažívala, když jí přejel prstem přes šíji. Ještě horší než mrazení jí však připadal pocit, jak jí v krajkových košíčcích korzetu tvrdnou bradavky. Ach ne, říkala si. Už ne.

„Pokud se samozřejmě,” pokračoval, „náhodou nerozhodnete, že to ode mě chcete.”

Caroline rychle odpověděla: „Mohu vás ujistit, že to se nikdy nestane.”

„Tak to dokažte,” vyzval ji, „tím, že zůstanete a tento tanec se mnou dokončíte. Slibuji, že se budu chovat jako pravý džentlmen.”

Stále váhala, až dodal: „Pokud se rozhodnete rozmrzele vypadnout, nepochybně jenom přitáhnete pozornost lidí, kteří se vás můžou vyptávat, proč se na mě tak zlobíte. A já možná budu nucen naši úmluvu vysvětlovat.”

„To neuděláte!”

Z jeho výrazu však poznala, že by to udělal. Zdráhavě položila ruku zpátky na jeho široké rameno a druhou mu vložila mezi prsty.

„Tak proto tedy máte takový úspěch u žen,” poznamenala. „ Vydíráte je. “

Braden se neubránil, aby se nad tou poznámkou nezamračil. Vůbec se to nevyvíjelo podle jeho představ. Takhle to nechtěl. Ale co se tak vyvíjelo - od chvíle, kdy ji potkal? Caroline Linfordová v něm odkrývala jakoby to nejhorší. Stálo ho velké úsilí jen pamatovat na to, že se

teď má chovat jako džentlmen, a ne nějaký neohrabaný rváč z Dials, jenž se poprvé zamiloval.

Zamilovaný? To sotva. Co ho to napadlo?

Zaujatý. To je správné slovo. Zajímá ho. Vskutku ho velice zajímá. A on doufal, že na ni udělá odpoledne lepší dojem, než se mu evidentně ve skutečnosti povedlo.

„Věřte mi, lady Caroline,” mluvil na ni a zkušeně ji vedl po tanečním parketu. „Kdybych chtěl, mohl bych ve vás vzbudit takovou touhu se mnou tancovat, že byste vydírala vy mě, pokud bych vás nevyzval.”

Na to však odpověděla jen hořkým: „Hurst měl pravdu, když o vás mluvil.”

Ale ne ve všem, musela Caroline připustit. Třeba jeho tancování: Braden Granville netančil jako člověk zvyklý spíš na rejdováky než na waltz. Naopak, na muže své velikosti se pohyboval skoro graciézně! Když s ní tančil nějaký frajer z londýnské smetánky, musela se obvykle bát o své střevíce, ale v úkrytu silných paží Bradena Granvilla věděla, že její prsty na nohou jsou aspoň jednou v bezpečí. Snad jedinou námitku by mohla mít k tomu, že nemá na rukou rukavice jako ona. Občas tedy cítila tlak jeho holé ruky nikoliv v pase, ale na hebké holé kůži mezi lopatkami - trochu příliš důvěrný kontakt v tanečním sále, kde Carolinin snoubenec stojí jen několik desítek metrů od nich. Ovšemže od Hursta nečekala, že by si toho všiml, ale matka by jistě mohla.

„Měl?” Vůbec ho to nepotěšilo. „A copak o mně markýz povídal?”

„Říkal mi, jaký jste arogantní povýšenec,” informovala

ho.

Opomněla ale dodat, že když to Hurst říkal, tak proti tvrdosti jeho odsouzení protestovala. Teď se jí ale hodilo

tu část jejich rozhovoru vynechat. „A varoval mě, abych se před vámi měla na pozoru.”

„Ach, to opravdu udělal? Tak proč se jeho radou neřídíte?” otázal se.

„Protože mi držíte ruku,” vyštěkla Caroline, „a nejspíš ji nepustíte.”

Zaklonil hlavu a rozesmál se. Caroline se vylekala a zamrkala. Když se Braden Granville smál, byl zdrcujícím způsobem krásný. A taky měl krásně upravený večerní oblek. To Hurst neměl ani jednu takovou nabíranou kravatu jako on!

Při vzpomínce na snoubence se Caroline letmo rozhlédla kolem. Hurstovi, normálně nejráznějšímu ze všech mužů - proto jí Granvillův popis toho „fantomového” Jacquelynina milence připadal tak legrační -, by bylo jedno, i kdyby tančila s náčelníkem kmene Zulu., obzvlášť dneska. Celý večer měl špatnou náladu a byl roztržitý do té míry, že se ho zeptala, jestli se mu něco nestalo.

I když, jak najednou postřehla, zvýšil ostražitost. Nejenže si všiml, že s Bradenem Granvillem tančí, ale také se chystal proti tomu vznést námitku. Právě si to rázoval směrem k její matce, ústa otevřená k tlachání o stížnosti, prst namířený směrem k ní.

Dobrý bože, pomyslela si Caroline. Mohl by. Je možné, že její snoubenec opravdu žárlí?

To není. Hurstovi na ní nezáleží - v tomto směru ne. Ví, že jen vášnivě nenávidí Bradena Granvilla pro jeho nízký původ a ohromné bohatství; a taky kvůli výběru nevěsty, o tom není sporu. Což jí připomnělo.

„Jestli se domníváte,” vybuchla Caroline, „že budeme pokračovat v té vaší takzvané výuce, pak mi dovolte, abych vás upozornila, sire, že se bohužel mýlíte.”

„Och, ale to se pletete, Caroline,” řekl tiše a díval se na ni tak hřejivým pohledem, že od něj Caroline nedokázala odtrhnout oči.

„My v ní budeme pokračovat. Už jsem si začal připravovat zítřejší hodinu.”

Caroline polkla. Neměla odvahu se zeptat, co je na programu. „Jestli se mě jen dotknete prstem,” varovala ho, „povím to Hurstovi.”

„Na někoho, kdo tvrdí, že markýzi tolik dluží, vrháte jeho život do nebezpečí dost zbrkle. To víte, přezdívku Dead Eye, Přesná muška, jak mi říkají po většinu mého života, jsem nezískal pro nic za nic.”

Teď se široce usmíval. S jizvou nad okem, která se úsměvem zašpičatila, se jeho vzhled výrazně přiblížil označení ďábelský, což Caroline opět vyrazilo dech. Uvažovala, jestli si zase bude muset svěsit hlavu mezi kolena.

Pak pokračoval tónem, z něhož zaznívalo stejné pohlazení jako I ruky, jíž začal pomalu pohybovat po holé kůži jejích zad: „Byla by škoda, kdyby váš snoubenec musel procházet špalírem s rukou na závěsu -nebo ještě hůř, v rakvi.”

Zajíkla se. Nemohla tomu zabránit, stejně jako nedokázala zabránit slzám, které jí najednou vyhrkly do očí. „Přestaňte,” napomenula ho a znovu sebou škubla v jeho náručí. „Vy - jak se opovažujete! “

Ještě než uslyšel vzlyk a uviděl slzy, došlo mu, že zašel příliš daleko. Opožděně si vzpomněl na jejího bratra a proklínal se. Strach, který ona a zbytek její rodiny kvůli

tomu chlapci prožívali, byl ještě příliš čerstvý, než aby o smrti byť jen žertoval. Okamžitě pocítil lítost a chtěl jí položit ruku kolem ramen, aby ji utěšil, ale ona ji hned setřásla.

„Caroline,” mluvil k ní něžně, „mrzí mě to. Nikdy bych vašeho markýze nezastřelil, ani kdyby mě vyzval na souboj. Vím, jak moc pro vás znamená.”

Vypadalo to, že bůhvíproč ta slova zapůsobila přesně opačně, než jak měl v úmyslu. Poněvadž Caroline se najednou obrátila a kráčela pryč ze sálu.

Naštěstí waltz už končil, a tak si nikdo - snad s výjimkou její matky - nevšiml, jak náhle Caroline Linfordová svého partnera opustila. Ramena měla strnulá hněvem - nikoliv studem. Určitě to není stud, tak si to aspoň říkala, když se otočila a začala mašíroval slepě pryč. Zamířila ke dvojici francouzských dveří, která podle jejího odhadu vedla ven do zahrady. Najednou pocítila neodolatelnou potřebu uniknout před horkem v sále - a před pohledem Bradena Granvilla.

Braden Granville však neměl v úmyslu nechat ji utéct tak snadno a spěchal za ní.

„Ach panebože,” řekla Caroline nepříliš povzbudivě, když uviděla, že ji pronásleduje. „Proč tohle děláte?”

„Dělám co, Caroline? Já nedělám nic. Jen jsem žertoval, když jsem řekl něco o zastřelení vašeho snoubence. Jistěže jsem nemyslel vážně.”

„Ne, to ne,” řekla a nervózně si dupla střevíčkem. „Proč tady semnou mluvíte? Vím, že si myslíte, že jsem jen hloupě se culící školačka. Tak proč se obtěžujete, abyste

mě hledal?”

Braden, zaskočený tím dotazem, zaváhal. Samozřejmě to mohl čekat. Co se rozhodně nedá Caroline Linfordové

upřít, je přímočarost. Braden však věděl, že se na její otázku nedá stejně přímočaře odpovědět. V žádném případě jí nemůže říct pravdu: že od první chvíle, kdy si všiml jejích ohromných hnědých očí, není schopen je vymazat z mysli. Ze, ať se to zdá jakkoliv nepravděpodobné, cítí podivné spříznění s ní - cítí je od toho večera, kdy jí přidržoval hlavu v klíně a poslouchal, jak popisuje, že úplně postrádá oddanost věci své kamarádky Emily. A ze všeho nejvíc, že zjistil během toho vrcholně erotického polibku ve své kanceláři -nepochyboval, že prvního a jediného polibku, který za svých jednadvacet let zažila -, že po ní naprosto neodolatelně touží.

Proto tiše odpověděl: „Je pravda, Caroline, že mě… zajímáte. A když mě někdo zajímá, snažím se ho líp poznat.”

Caroline na něj nevěřícně zírala. „Zajímám vás?” opakovala přeskakujícím hlasem jako ozvěna. „Já vás zajímám?”

„Ano.” Vážně pokýval hlavou. „Zajímáte.” Z jejího výrazu však mohl vyčíst, že mu nevěří, a rozhodl se jí to dokázat. Posadil se ledy na kamennou lavičku poblíž a řekl: „Povězte mi o tom.”

Najednou se mraky roztrhaly a během několika krátkých vteřin, kdy nezacláněly měsíc, viděl ve světle

její výraz.

Vypadala zmatená.

„Povědět vám o čem?” ptala se.

„O nehodě vašeho bratra.”

Ať už si myslela, že řekne cokoliv, toto od něj rozhodně nečekala. Poznal to podle toho, jak se jí otevřela ústa. Potom měsíc zase zmizel a on viděl jen její siluetu,

rýsující se proti zábradlí oddělujícímu promenádu od zahrady.

„O jeho…” Hlas jí slábl. „O jeho nehodě?”

„Ano. Říkala jste mi, že ho postřelili. V Oxfordu, ne?” Poplácal prázdné místo vedle sebe na lavičce. „Pojďte si sednout a povídejte mi o tom.”

Když udělala krok k němu, dopadl na ni kužel světla z velkého okna vedoucího do tanečního sálu. Viděl jí ve tváři, že zmatení vystřídalo podezření.

„Proč se chcete bavit o tom, co se stalo mému bratrovi?” zeptala se obezřetně.

„Proto,” odpověděl, „najímáte mě, pamatujete? A třebaže se zdá, že se úplně uzdravil, poznám, že nehoda hraběte - nebo jakákoliv zmínka o ní nebo o zbraních obecně -, vás pořád rozrušuje. A chtěl bych vědět proč.”

„Protože málem umřel,” řekla tónem, který naznačoval, že to by snad mělo být jasné.

„Opravdu? Byla to jedna rána, nebo několik zásahů?”

„Jen ta jedna,” řekla. „Ta kulka vyletěla tudy.” Ukázala místo přímo pod srdcem.

Braden nedokázal s jistotou říct, jestli na něho vidí, poněvadž seděl ve stínu. Přesto pokýval hlavou. „Ano. Dovedu si představil, že to muselo být hodně děsivé.”

A pak se ocitla na lavičce vedle něj. Pokud se nemýlil, zasunula si jednu nohu pod sebe. Byla tak blízko, že cítil její levanduloví parfém, který se mísil s těžkou vůní deště a růží visící ve vzduchu.

„Nemohli s ním hýbat,” vyprávěla. „A my jsme museli zůstal několik týdnů v Oxfordu - přes celé Vánoce až do Hromnic -, dokud se konečně nezotavil natolik, aby jel domů. Ani potom jsme neměli jistotu - neměli jsme jistotu, jestli přežije tu cestu. Jenže máma věří jenom

londýnským doktorům, tak si myslela, že to za to riziko stojí.”

Jak se Braden dozvěděl, hrabě transport přežil z velké části díky úsilí markýze z Winchilsea, bez něhož by její malá rodina byla ztracená. O tom jej Caroline ujišťovala. Matka strávila polovinu času v hysterickém záchvatu, a tak markýz, seslaný jako dar z nebes, zařizoval potřebné noclehy v zájezdních hostincích po cestě, dohlížel na výměnu koní, staral se o všechno, skoro jako Thomasův bratr.

Nikdy neviděla tak oddaného přítele. Caroline a její rodina nemůžou markýzovi jeho laskavost nikdy oplatit.

„A tak,” shrnul Braden, když ztichla, poněvadž vyprávění dospělo ke konci, „vám nezbývalo než říct ano, když vás požádal, abyste si ho vzala.”

Spíš cítil než viděl, že přesunula nohu, již měla pod sebou, takže obě boty stály zase na zemi.

„Tak to vůbec nebylo,” namítla Caroline upjatým tenkým hlasem. „Měla jsem. lorda Winchilsea ráda už nějaký čas, než mě požádal o ruku. Přijala jsem jeho nabídku k sňatku s radostí.”

Dovedl si to představit. Byla nepochybně její první. Nemohl si nevšimnout, že Slaterova nabídka k sňatku se téměř přesně shodovala s Carolininým prvním rokem plnoletosti poté, co zdědila svůj podíl z otcova jmění.

„To se pak není čemu divit,” poznamenal Braden pečlivě neutrálním tónem, „že tak silně toužíte po tom, abyste svého budoucího manžela potěšila.”

Nevěděl to jistě, ale podle jejího mlčení usoudil, že se začervenala. Uvědomil si, že od doby, kdy se žena naposledy v jeho přítomnosti tak snadno zardívala jako Caroline Linfordová, uplynulo už hodně let.

„Teď vím, jak moc markýzi dlužíte,” pokračoval, aniž si uvědomoval, co říká, tak silně ho zaujala její blízkost, teplo, které z ní sálalo, sladká vůně jejích vlasů. „Myslím, že si udělám lepší představu, jaká témata bychom ve vašich hodinách měli probírat.”

„K mým hodinám, pane Granville,” řekla bez sebemenšího náznaku hořkosti v pisklavém hlase. „Upřímně věřím, že co se stalo dnes odpoledne, byla chyba. Strašná, hrozná chyba. Myslím, že by bylo lepší -mnohem lepší -, kdybychom ve. ehm, výuce nepokračovali.”

„Já si nemyslím, že to byla chyba,” namítl.

A dřív než jí došlo, k čemu se chystá, ovinul jí ruku kolem pasu a přitáhl ji - ne hrubě, ale důrazně - k sobě.

„Myslím si, že to vůbec nebyla chyba,” řekl a ona cítila, jak mu hluboký hlas vibruje přes hrudník.

S tváří jen několik centimetrů pod ním k němu zvedla zrak a zahleděla se do očí tmavých stejně jako její, jen s malými ohýnky, které, jak věděla, její oči bohužel postrádaly. Ty ohněm osvětlené oči si ji prohlížely se stejnou důkladností, s jakou ona zkoumala jeho. Ale zatímco v jejím pohledu se zračila pouze zlost - nebo si to tak aspoň namlouvala -, oči Bradena Granvilla se zdály vyzařovat něco úplně jiného.

„Pane Granville.” Přistihla se, že kdovíproč šeptá. Proč, když by měla řvát vztekem? Z hrdla jí však vyšla jen slabá prosba. „Opravdu bych vám byla moc vděčná, kdybyste mě pustil, sire.”

„Ne,” řekl a tentokrát z jeho hlubokého hlasu zaznívala trochu nejistota, „já si vážně nemyslím, že byste byla.”

Když mluvil, Caroline němě zírala s jakýmsi hypnotickým údivem na jeho rty. Nebyly to zrovna

krásné rty. Vůbec ne. Ne že by byly ošklivé. To vůbec. Byly to rty, pomyslela si, které hodně líbaly.

„Opravdu, pane Granville,” mluvila, ale nebyla schopná odtrhnout pohled od jeho úst. „Nemůžete se tak chovat, abyste prostě takhle popadl lidi…”

Potom se ty rty, které vteřinu předtím obdivovala, ocitly na jejích a ona nedokázala myslet vůbec na nic.

15. kapitola

Opakovalo se to celé znovu. Stejně jako předtím, jen ještě o něco hůř, protože Caroline tentokrát opravdu měla vědět, co bude následovat. Věděla to. V okamžiku, kdy se její tělo dotklo jeho těla, věděla, jak zareaguje! Jenže místo aby ho odstrčila, místo aby křičela z plna hrdla a na celé kolo, cokoliv, cokoliv, jen aby zabránila tomu opakování, tam prostě seděla, věděla, že se to bude celé znovu opakovat, a dovolila to. Dovolila to!

A to si myslela, že Jacquelyn Seldonová je špatná. Kristepane, vždyť ona není o nic lepší!

Navzdory tomu vědomí vnímala, že v momentě, kdy se jeho ústa dotkla jejích, jí uvnitř těla vyšlehl plamen. Když už se jí zdálo, že se drží zpříma jen díky sevření jeho paží, propadla se tělem do jeho náručí. Zvedla ruce nahoru a chytila ho kolem krku, ale tím to jen zhoršila. Nedokázala se ubránit slabému zasténání., čímž otevřela ústa právě tolik, aby se jeho jazyk vydal dovnitř na další průzkum.

Tentokrát odrazila útok už známým, rychlým kmitem svého jazyka, jen aby zjistila, co se bude dít.

Dělo se mnohem víc, než co Caroline dojednala. Braden Granville vydal sten, který se zachumlal do jejích úst;

mohl by znamenat i bolest, jenže on ji neodstrčil. K tomu měl daleko. Naopak, zesílil stisk a jednou rukou si ji přitáhl k sobě tak blízko, že mu málem seděla na klíně, zatímco druhou zvedl a zkoumal její živůtek. Přejížděl jí nahoru přes hladkou kůži paže, až jeho prsty spočinuly na místě, kde jí srdce usilovně bušilo do hrudníku.

Caroline začínala přes křivku svého ňadra cítit horkost jeho dlaně. V tom místě se jí nikdy nikdo nedotýkal. Ačkoliv se snažila reflexivně od něj odtáhnout, neboť tušila, že věci zacházejí příliš rychle příliš daleko, nemohla nic říct, neboť jejich jazyky stále hrály hru na schovávanou.

Nepustil ji. Nepovolil ani o píď. Ty neposedné prsty ji vylekaly ještě víc, když se začaly ponořovat do krajky jejího mimořádně decentního výstřihu, dokud neuchopil do ruky měkké, pevné ňadro se ztvrdlou bradavkou tlačící mu doprostřed dlaně.

V této chvíli od něj Caroline odtrhla ústa.

„Co.?” chtěla protestovat, ale pak vzdechla, když začal citlivou část jejího těla mnout prsty a vyvíjel jemný, avšak neúprosný tlak, při němž málem vykřikla potěšením. Uvědomila si, že sám pocítil něco podobného, když mu polibek vrátila.

„Caroline.”

Jen její jméno. Neřekl nic víc, jen její jméno, které se dalo stěží rozeznat, jak hluboko z hrdla vyšel ten zvuk. Pohyboval palcem přes vrcholek ztopořené bradavky, a vyvolal v ní tak další vlnu trýznivé touhy. Uvědomovala si, že po celém těle zvlhla, nejvíc však mezi stehny, kde vnímala stejnou citlivost jako odpoledne u něj v kanceláři.

Pohlédla k němu nahoru a začala těžce, přerývaně oddechovat. Můj bože, pomyslela si. Zase nemůžu dýchat. Cítila, jak něco velmi tvrdého tlačí na přední díl jeho kalhot a jí do boku.

Tak takové to je, pomyslela si mlhavě. Takové to bylo pro Hursta a Jackie. No tak tím se to asi vysvětluje.

Pak prsty znovu zesílily stisk na jejím ňadru a jeho ústa se ještě jednou sklonila k jejím.

Teprve až uslyšela, jak ji někdo z domu volá jménem, vrátil se jí zdravý rozum. Caroline se zapřela oběma rukama do jeho pevné ho hrudníku a vší silou ho odstrčila. Bradena, ponořeného do objetí, to tak zaskočilo, že kdyby v poslední chvíli nenašel ztracenou rovnováhu, by byl spadl z lavičky a do květináčů s hortenziemi.

„Co.,” ohradil se, ale v momentě, kdy markýz z Winchilsea vykročil francouzskými dveřmi a podrážděně volal na Caroline, se zarazil.

„Ach, tady jsi,” vykřikl snoubenec úlevou. „Tvá matka a já tě všude hledáme, drahá.”

Caroline couvala, dokud se nedotkla drsného kamenného zábradlí podél schodů vedoucích dolů do zahrady. Upírala na Hursta provinilý pohled, ale zjevně byla příliš velká tma, aby postřehl její horečně zbarvené tváře a hrudník pohybující se nahoru a dolů takovým tempem, jako kdyby běhala.

Zdálo se, že ani nezaregistroval muže stojícího nedaleko od ní, oprašujícího si lístečky hortenzií z kabátu a upravujícího si kalhoty, aby vyhovovaly té věci, kterou Caroline cítila, ale nedokázala ji identifikovat.

„Co tady vlastně děláš?” obořil se na ni Hurst, když se k ní přibližoval. „Už tě hledám nekonečně dlouho. Kam šel

ten.” Konečně si všiml Bradena, jenž se postavil a v celé své mohutnosti je pozoroval s rukama zkříženýma přes hrudník a s neproniknutelným výrazem ve snědé tváři.

„Och,” řekl Hurst. Zklamání v jeho hlase bylo tak evidentní, že Caroline by byla vybuchla smíchem, nebýt pocitu pokoření z toho, co Hurst mohl vidět, kdyby byl přišel jen o pár vteřin dřív. „To jste vy.”

„To jsem,” souhlasil Braden stručně. Co proboha na tom otravném parazitovi Caroline vidí? ptal se sám sebe. Bude muset něco udělat, aby se ho zbavil, a to rychle. Bradenovi vrtalo hlavou, jestli by dávku střelného prachu do několika doutníků toho chlapa považovala Caroline za mimořádně velké násilí.

Caroline si odkašlala. „Hurste,” začala. „Pan Granville a já jsme jenom. jenom.”

„Diskutovali,” pomohl jí Braden klidně, „o situaci ve Francii.”

Hurstova krásná tvář se zkrabatila rozpaky. Bylo to v pořádku, protože rozpaky markýzi slušely. „Francii?” zopakoval.

„Vskutku,” potvrdil Braden vážně. „Mají takový unikátní způsob.”

„Boje s Prušáky,” dokončila za něj Caroline. „Fakt, používají vyloženě revoluční nové zbraně.”

„Nové zbraně?” Hurst zmateně potřásl hlavou. „Vy dva si tady venku povídáte o zbraních?”

„No a o čem jiném? Pan Granville je přece v tom oboru uznávaný odborník.” Caroline se zavěsila snoubenci za rámě a řekla: „Předpokládám, že matka už určitě bude chtít jít. Proto jste mě hledali, Hurste? Protože matka už

chce jít?”

„Ehm, ano. Ano, chce,” odvětil.

„Tak dobrá.” Caroline si přitiskla jeho paži k tělu. „Tak, pane Granville, doufám, že se vám tady bude líbit.” Jen se na ni podíval.

V jistém smyslu je ten pohled horší, než kdyby něco řekl, pomyslela si. Tajemný pohled, z něhož se nedalo vůbec nic vyčísl. Přesto však, když ho uviděla, projel jí náhle stejný záhadný pocit, jaký zažila tehdy večer, když se na něj dívala u lady Ashforthové.

Co to cítí? Lítost? Soucit s velkým Bradenem Granvillem?

To je ale absurdní. On její soucit nepotřebuje.

Nebo potřebuje? Vždyť on vlastně jakoby nikam nepatří. Je pří liš bohatý, aby mohl nadále existovat v Seven Dials. Ale protože k bohatství přišel teprve nedávno, nikdy ho nepřijmou do společenské vrstvy, do níž Caroline vklouzla tak snadno. Dokonce i ona měla před zasnoubením potíže s pozváními na určité společenské události. Nakonec, její otec byl teprve první hrabě z Bartlem! Je to tak nový titul, že mnozí lidé nad ním ohrnují nos. Thomas jako druhý hrabě z Bartlettů už to má snadnější. Caroline si nedokázala představit, jak se lidé tvářili na Bradena Granvilla, když se poprvé začal objevovat ve společnosti, ale domnívala se, že zasnoubení s Jacquelyn Seldonovou mu hodně pomohlo, aby ho mezi sebe ve vyšších kruzích přijali.

Popravdě řečeno, Caroline Linfordová a Braden Granville se od sebe zase tak propastně neliší. Je toto důvod, proč cítí ten záhadný dojem spřízněnosti s ním? Ví, že by se na něj měla zlobit, protože ji zase líbal -zvlášť když mu dala jasně najevo, že jeho sexuální návrhy jí nejsou příjemné. Potom, co ji líbal poprvé u

sebe kanceláři, se jí podařilo v sobě nasbírat pořádnou dávku zlosti. Proč se jí to nedaří teď?

„Tak toto,” šeptala jí matka do ucha o pár minut později, když ji Hurst přivedl zpátky do tanečního sálu, „je naposledy, co jsi s tím mužem mluvila. Naposledy. Rozumíš? Je to nehorázné, takový muž a takové děvče jako ty - zasnoubená žena - sami. V zahradě. V noci! Páni, v životě jsem o něčem takovém neslyšela. Co si o tobě markýz asi pomyslí? A Dalrymplovi! Ti jsou uražení! V zahradě u lidí, jichž si princ z Walesu tak vysoce považuje. Jak jsi to mohla dopustit?”

Caroline ukázala na bratra. „To on mu dovolil náš tanec přerušit,” konstatovala.

Thomas rezignovaným gestem oběma rukama naznačil Kdo, já? a řekl: „Požádal o to. Co jsem měl dělat? Říct ne?”

„Fakt, mami,” pokračovala Caroline, „to by jenom vyvolalo ještě větší scénu.”

„Mně… je to… jedno.” Když se zámožná vdova lady Bartlettová zlobila, její rty měly tendenci se ztrácet, jak pevně je sešpulila. Momentálně nebyly vidět vůbec. „Už nikdy s ním nebudeš tančit, Caroline. Nebudeš s ním tančit, nebudeš s ním mluvit, nepřiblížíš se k němu na vzdálenost menší než třicet metrů. Jestli se to bude znovu opakovat, pošlu., pošlu tě až do svatby na venkov. A teď si můžeš vymýšlet program na zítřek. Strávíš celý den zamčená v pokoji!”

Caroline si s bratrem vyměnili významné pohledy a snažili se nevybuchnout smíchem. Matčina zlost pro ně vždycky představovala bohatý zdroj zábavy.

Jenže zámožná vdova lady Bartlettová náhodou tuto výměnu pohledů zachytila. Rozzuřila se ještě víc a

prohlásila: „A to není všechno, mladá dámo, já taky prodám všechny vaše koně!”

Při té zmínce se Caroline vůbec nechtělo smát.

„To neuděláš! ” vykřikla.

„Udělám.” Lady Bartlettová vztyčila bradu. „Všechny. Ty, co chováš tady v Londýně, i ty, o kterých si myslíš, že nevím. Ty příšerné tažné koně, kolem kterých chodíš, kupuješ je a posíláš k Emily do Shropshire.”

„Mámo!” dupla si Caroline. „To nemůžeš!”

„Můžu, a taky to udělám,” odvětila lady Bartlettová upjatě. S pocitem spokojenosti, že splnila svou mateřskou povinnost, si lady Bartlettová zívla. „Dobrý bože, to je hodin. Kde je Peters?”

Caroline se příliš ponořila do sebelítostných myšlenek naci vším, co se událo v jejím životě během posledních čtyřiadvaceti hodin a co ji naprosto vyděsilo. Proto ani neprotestovala, když se náhle objevil její snoubenec a prosil lady Bartlettovou o dovolení, aby směl odvézt jejího syna a dceru domů. Lady Bartlettová mu dovolení ráda dala, nepochybně proto, aby se nemusela celou zpáteční cestu dívat na Carolinin vzpurný výraz.

Caroline na druhé straně vůbec nezajímalo, kdo ji vezme domů, pokud se toho někdo ujme. Chtěla si svléknout těsný korzet a oka mžitě si dát horkou koupel, kde si bude moct posedět v naprostém soukromí, a pokusí se přijít na to, co cítila, když se jejích intimních partií dotýkaly mozolnaté ruce Bradena Granvilla. Tedy, ne zrovna těch úplně nejintimnějších, ale přesto, místa, kterého se ještě nikdy nikdo nedotkl, ale s nímž si věděl rady bez nejmenších výčitek svědomí.

A ona ho nechala! To ji na tom šokovalo nejvíc. Seděla tam a dovolila mu to. A líbilo se jí to!

Bože, co se to s ní děje? Braden Granville je sukni čkář. Braden Granville je muž, který se nechává unést svým temperamentem. Braden Granville je zodpovědný za výrobu a distribuci tisíců střelných zbraní, které mohly velmi snadno skončit v rukou zločinců, a ti s nimi páchají násilné trestné činy jako ten na jejím bratrovi. Doteky takového muže by se jí neměly líbit.

A přece.

A přece se v zahradě choval tak laskavě, když poslouchal její vyprávění o Tommym. Zdálo se, že si dělá upřímné starosti. Zdálo se, že ho upřímně zajímá -upřímně zajímá ona!

„Caroline.”

Zvedla oči a spatřila markýze z Winchilsea, jak se na ni velmi vážně dívá ze svého sedadla v kočáře vedle ní.

„Je ti dobře, Caroline?” V markýzových hezkých modrých očích - tak nepodobných těm tmavým, znepokojujícím očím Bradena Granvilla - se zračily obavy. Přes všechno, co Caroline věděla, mohly být upřímné.

„Mně?” zamrkala Caroline. Tommy je opustil, jakmile se ztratili z dohledu lady Bartlettové, a vyměnil Hurstovu nabídku na odvoz domů za zajímavější s hezkými dcerami od sousedů. Caroline si nedělala starosti, že s sebou nemá garde, neboť střecha faetónu byla zatažená kvůli možnému dešti, a nebylo příliš pravděpodobné, že si někdo všimne, tím méně bude mít poznámky k tomu, že markýz z Winchilsea a jeho nastávající nevěsta jedou spolu v kočáře sami.

„Ano, tobě,” řekl Hurst. „Od chvíle, co jsme vyjeli, jsi neřekla ani slovo.”

„Och,” vydechla. „Jsem v pořádku. Vezeš mě domů?”

„Jistěže tě vezu domů,” poznamenal markýz. „Kam jinam bych tě měl vézt?”

No ano, kam. Určitě ne do svých komnat, aby ji unesl, jak to markýzové s hrdinkami v knihách vždycky dělají.

Caroline si však byla moc dobře vědomá, že se těm hrdinkám ani v nejmenším nepodobá. V prvé řadě neměly nevěrné snoubence jako je ten její. A za druhé, i kdyby měly, nechodily by za úplně cizími muži s prosbou, ať je naučí milovat se, aby si získaly své snoubence zpátky. Místo toho se vždy ukázalo, že šlo o nějaké velké nedorozumění, a nakonec všichni žili šťastně až do smrti.

Caroline silně pochybovala, že to, co viděla v obývacím pokoji lady Ashforthové, bylo nedorozumění.

Z náhlého popudu se otočila na sedátku a objala markýze oběma rukama kolem pevného, ale nepříliš výrazného bicepsu. „Hurste,” řekla a zatahala ho za ruku.

Soustředil se, aby provedl spřežení - dva krásné plaváky, které mu Caroline koupila, aby ladili s kočárem -, kolem oranžového kočáru, který právě předjížděl. „Copak, Caroline?”

„Hurste.” Počkala, až se úspěšně vyhnul oranžovému vozu, a pak ho znovu zatahala za ruku. „Hurste, polib

mě.”

Ochotně otočil hlavu a umístil jí rychlý polibek na spánek. Potom znovu obrátil pozornost k silnici.

„Ne,” řekla Caroline s pocitem čehosi podobného zoufalství. „Myslím, abys zastavil a políbil mě pořádně.”

Hurst vypadal hodně překvapeně, nicméně udělal, co si přála. Zastavil kočár, obrátil se na sedátku a sklonil se, aby k ní přitiskl rty.

Caroline nelhala, když se přiznávala k dobrým známkám ve škole. Pamatovala si naprosto jasně, jak přesně ji Braden Granvillc líbal. Takže podle jeho vzoru se uvolnila Hurstovi z rukou a vzala mu tvář do dlaní. Pak mu vtiskla několik rychlých, nedočkavých polibků kolem úst.

Jenže místo toho, aby pootevřel rty pod smyslným náporem jejích úst - jako udělala Caroline, když ji líbal Braden -, Hurst odtáhl hlavu a díval se na ni, jako by právě utekla z blázince.

„Co tě to napadlo, Caroline?” zeptal se.

Sklíčeně se zabořila zpátky do sedadla. „Nic,” odbyla

ho.

Tedy, co ji to napadlo? Ze by se k ní mohlo znovu nějak vrálil vzrušení, které cítila, když ji Hurst líbával předtím, než zjistila pravdu o něm a Jacquelyn Seldonové? Předtím, než jí Braden Granville předvedl, jak vypadá opravdový polibek?

Ne. Je to pryč. Teď už nemá smysl si dělat naděje. Úcta a přátelství, řekla si. Na úctě a přátelství není nic špatného.

Hurst na ni upřeně hleděl. Pak k jejímu naprostému úžasu řekl: „Caroline, dozvěděl jsem se od tvé matky, že jsi v poslední době trávila nějaký čas ve společnosti Bradena Granvilla.”

Rychle odpověděla: „No ano, protože od něj kupuji zbraň, víš, pro Tommyho, až půjde znovu do školy. Aby se mohl bránit, víš. Nic jiného v tom není. Vážně. Přísahám.”

„Ale já ti věřím,” ubezpečil ji Hurst. „Kvůli tomu si starosti nedělám.”

Pocítila naprosto netypický nával zuřivé zloby. Ať jde ten muž k čertu!

„Jen mi vrtalo hlavou,” pokračoval Hurst přemýšlivě a nedíval se na ni, nýbrž na poskakující plamen plynové lampy, u které zaparkovali. „Během vašich rozhovorů, tedy. nezmínil se někdy Braden Granville. no, o

mně?”

Caroline rázem otevřela doširoka oči. Páni, Hurst se shání po informacích! Vážně se pokouší zjistit, kolik toho Braden ví o jeho poměru s Jacquelyn Seldonovou. Kéž by to věděl, říkala si. Skoda, že neví, co si o něm Braden Granville a jeho muži myslí - fantom! Milenec fantom!

Náhle se jí vybavila historka, kterou jí vyprávěl Braden Granville, jak na jednoho z jeho mužů zaútočil někdo, kdo pronásledoval milence Jacquelyn Seldonové. Věděla však, že to nemůže mít s Hurstem nic společného. Markýzovi by v žádném případě nikdo nechtěl ublížit. Caroline ví moc dobře, jak hanebně jsou londýnské ulice nebezpečné, a kriminálních živlů všude po cestě k posvátným posluchárnám předních akademických společenství země přibývá. Granvillova muže bezpochyby napadl podobný lapka jako ten, který málem zabil jejího bratra.

„Pan Granville?” mluvila potichu. „Jestli se ptal na tebe, Hurste? A kvůli čemu?”

„Och,” odfrkl Hurst s přehnanou bezstarostností. „Jen mě to zajímalo.”

To bych řekla, že tě to zajímalo, pomyslela si Caroline v duchu. Nahlas ale řekla: „Jejda, to ne.”

„Ou.” Hurst zvedl opratě a hvízdl na koně. „Granville je divný. Víš, tvoje matka má pravdu. Měla by ses od něho

radši držet dál. Vážně jsi od něho objednala zbraň pro Tommyho?”

V poslední době už tolikrát lhala, že jí činilo potíže si všechny lži pamatovat. Zdálo se jí, že o tom už někomu říkala, tak odpověděla: „No ano.”

„Tak až bude hotová, já ji vyzvednu, ano? Nechci, aby ses k tomu chlapíkovi ještě přiblížila.”

Po celý zbytek cesty domů seděla Caroline tiše a mluvila jen velmi málo. O čem se tu koneckonců dalo mluvit? Všechno, co potřebovala vědět, už se dozvěděla.

Což znamená, že když ji líbá Braden Granville, probudí se v ní všechny smysly, až se jí zdá, že v ní někdo zapaluje petardy - ano, petardy!

Zatímco když ji teď líbal její snoubenec, necítila nic. Absolutně nic.

Pane bože, musela na to myslet, nemohla si pomoct. Ty kalhoty.

Ty kalhoty nepadnou.

16. kapitola

Když Braden Granville zazvonil u vchodových dveří elegantního měšťanského domu ve čtvrti May fair, bylo už po půlnoci. I přes tak pozdní hodinu trvalo jen několik vteřin, než se dveře rozletěly. Když se tak stalo, stál za nimi obr s rameny širokými jako krbová římsa a s obličejem, který vypadal, že ho snad někdy používali místo kovadliny.

Když spatřil Bradena, obličej se zavlnil úlevou.

„No konečně že deš, Deade,” vykřikl sluha káravým tónem. „Tady je dneska větší frmol, než má kurva v Covent Garden v sobotu v noci…”

„Prosím tě, Crutchi.” Braden vhodil smotané rukavice do klobouku, a když procházel dveřmi, podal klobouk sluhovi. „Teď ne. Nemám náladu.”

„Budeš mít ještě horší,” řekl Daryl „Crutch” - tedy „berla” - Pomeroy, když se jeho zaměstnavatel vydal ke dveřím uvnitř domu, „až uvidíš, kdo na tebe čeká v

tvý.”

Ale Braden obrovi jen naznačil posunkem, aby mu uhnul.

„Pokud to není výběrčí daní, je mi to úplně jedno. Přines mi prosím whisky, ano, Crutchi?”

„Dneska v noci budeš potřebovat mnohem víc než whisky,” brblal Crutch výhružně. Ale protože Braden poslouchal strašlivé výhružky Crutche Pomeroye víc než dvacet let, nevšímal si ho a otevřel dveře do knihovny.

A vyděsil se, když uviděl otce, jak sedí přesně na té židli, na niž se těšil. Chystal se, že si v ní s potěšením dá svůj noční pohárek.

„Bradene!” vykřikl Sylvester Granville. Na klíně mu ležela jeho oblíbená kniha, nohy jen v ponožkách měl překřížené na pohovce u krbu. „Díky bohu. Čekám tady celý večer. Pojď sem, chlapče. Pojď sem a podívej se, co jsem udělal!”

Crutch za Bradenem zamručel: „Povídal jsem ti to. Trval na tom, že na tebe počká, fakt jo. Prej ti chce něco ukázat.” Pak odešel z pokoje a pevně za sebou zavřel dveře.

„Pojď, chlapče!” Sylvester nedočkavě poplácal opěradlo kožené židle vedle sebe. „Sedni si sem!”

S povzdechem, protože byl opravdu unavený, se Braden přesunul od dveří k židli, kterou mu otec vyhradil.

„Dobrý večer, tati,” pozdravil, když se zabořil do polstrované židle. „Copak jsi mi chtěl ukázat?”

Sylvester zvedl trochu odřenou, v kůži vázanou knihu o aristokracii. „Vepsal jsem to tam sám,” oznamoval nadšeně. „Další vydání možná nevyjde dřív jak za rok nebo ještě pozdějc, víš. Podívej se.”

Braden se poslušně předklonil a podíval se, kam mu otec ukázal. Na stránce se seznamem potomků vévody z Childes uviděl své jméno vedle jména Jacquelyn

Seldonové. Ale před jeho jméno napsal otec slovo Sir a za ně písmena bt.

„Jako baronet,” vysvětloval otec nadšeně. „Protože z tebe pravděpodobně udělají baroneta. To víš, není to úplně šlechta, ale rozhodně panstvo. Docela určitě panstvo. Takže, jestli se Její Veličenstvo rozhodne pro velkorysost a udělá z tebe barona., no, tak to bude jiná káva.”

Braden však otce skoro neposlouchal. Hleděl do knihy na jmé no, které k němu otec přiřadil. Jacquelyn. Jacquelyn Seldonová. Jeho nevěsta.

„Táto,” řekl zvolna. „Co kdyby to nevyšlo? Byl bys moc zklamaný?”

Sylvester vzhlédl od knihy. Plameny ohně vrhaly na jeho bradku bledě oranžové světlo. „Žádost o patent? Ale, chlapče drahý, vím z jistého úřadu, že to vyjde.”

„Ne žádost o patent,” řekl Braden a rychle zavrtěl hlavou. „Ale svatba. S lady Jacquelyn. Předpokládejme, že bych se náhodou oženil. no, s někým jiným místo

ní.”

Pan Granville senior vypadal znepokojeně. „Neoženit se s lady Jacquelyn? Ale, chlapče, proč proboha ne? Je to nejroztomilejší stvoření.”

Roztomilá. Ano. Lady Jacquelyn Seldonová je roztomilá. Dobře.

„Představme si, že bych se místo ní oženil s někým jiným,” pokračoval Braden - věděl, že trochu neomaleně, ale cítil se poněkud neomalený od okamžiku, kdy odešel z tanečního sálu Dalrymplových. „Předpokládejme, že bych se náhodou místo ní oženil s Caroline Linfordovou.”

Sylvesterovo šedivé obočí vyletělo tak vysoko, jak to jen šlo. „S tou dcerou lady Bartlettové? Roztomilé lady Bartlettové, kterou jsme potkali v opeře?”

Braden přikývl. „Ano. Ta lady Bartlettová. Její dcera.”

Sylvester začal okamžitě listovat v knize. Když došel k písmenu „B”, neskrýval zklamání.

„Jemine, žádný Bartlett tady není,” řekl přepadle. „Vůbec žádný! Nemohl náhodou vydavatel udělat

chybu?”

Braden si povzdychl. „Ne, tati, žádná chyba. Hrabě z Bartlettů pochází z poměrně nedávné doby. Mám za to, že dostal ten titul teprve před několika lety za vynález unikátního instalatérského systému.”

„Instalatér?” Sylvester se znovu zatvářil sklíčeně, ale jeho láska k synovi pro jednou zvítězila nad posedlostí. Natáhl se a poplácal Bradena s láskou po ruce. „Chlapče můj,” řekl laskavě. „Jestli si chceš vzít instalatérovu dceru, jdi do toho. Jen by sis měl dobře rozmyslet, jaký pěkný dárek dát lady Jacquelyn, protože ta bude hluboce zklamaná!”

O tom Braden nepochyboval. A jelikož jeho vyhlídky na ženění s instalatérovou dcerou byly veskrze nejisté, řekl otci, ať si nedělá starosti, pomohl mu vyjít nahoru po schodech a uložil pana Granvilla seniora konečně do postele. Teprve až otevřel dveře do vlastní ložnice, pochopil, co myslel Crutch poznámkou, že je u něj dnes větší frmol, než má kurva v Covent Garden v sobotu v noci.

Uprostřed Bradenovy postele s baldachýnem ležela stočená do klubíčka lady Jacquelyn Seldonová, jen lehce přikrytá prostěradlem sahajícím jí k smetanově bílým ramenům.

Upejpavě se na něj usmála. „No to je dost, že už jsi doma.” Na jednu stranu byl rád, že mohl poskytnout svým přátelům stálé, legální zaměstnaní, ale občas, v případech jako tento, se to ukázalo dost problematické. Profesionální sluha by se byl při Bradenově příchodu zmínil, že si jeho snoubenka vynutila vstup a momentálně se zašívá v jeho ložnici, jak ji pánbůh stvořil. Jenže Crutch, jenž strávil většinu života jako nájemný lupič a nikoliv jako panský komorník, stylizoval tu informaci tak barvitě, že Bradenovi její smysl zcela unikl.

Naštěstí si správně vyložil smysl dalšího Jacquelynina jednání, kterým bylo odhození prostěradla, aby ukázala, že je opravdu nahá, jak se domníval.

„Nepůjdeš si lehnout?” zeptala se s rošťáckým úsměvem. Nedalo se popřít, že lady Jacquelyn Seldonová představuje přesně takový klenot, za jaký ji vládnoucí móda považuje. Braden, jenž měl příležitost ji během jejich roční známosti vidět téměř v jakýchkoli podmínkách v jakémkoli prostředí, mohl věrohodnosi toho prohlášení potvrdit. Krása tmavé Jacquelyn Seldonové se štíhlými končetinami, a přesto bohatými proporcemi v místech, kde na nich záleží, budila všeobecný obdiv. Všude, kamkoliv přišla, se mluvilo o jejím neomylném módním vkusu, který vždycky zvýrazňoval její důležité přednosti. Jméno rozverné a temperamentní lady Jacquelyn nechybělo téměř na žádném seznamu hostů a každý hostitel, jehož dům si jediná dcera zesnulého vévody z Childes vybrala, aby jej poctila svou přítomností, to považoval za štěstí. Byla zkrátka dokonalá ve všem, na čem - aspoň podle názoru beau monde, tedy světa nejvyšší společnosti - záleží.

Bradena Granvilla tedy mělo potěšit, že ji našel roztaženou v rouše Evině ve své posteli, a mělo mu to polichotit. Jenže jeho to otrávilo.

„Proboha svatého, Jackie,” řekl. „Co tady děláš?”

Jacquelyn obkreslila zašpičatělým nehtem malý kroužek na prostěradle pod sebou. „Co bys řekl, že tady dělám?” zeptala se. Řasy nad vystouplými lícními kostmi se zdály černé jako uhel.

S dalším intenzivním výbuchem zlosti si pomyslel: jaký má smysl zamykat vchodové dveře, když si sem může vtrhnout každý, komu se zamane, a chovat se tu jako doma?

„No víš,” řekl. „Tady v žádném případě nemůžeš zůstat.” Věděl, že to zní hulvátsky, ale bylo mu to jedno. Měl pocit, že během posledních dvou hodin zažívá tvrdou zkoušku, nejdřív s Caroline Linfordovou a jejím příšerným snoubencem a teď se svou vlastní snoubenkou. Nedokázal vůbec odhadnout, kolik úderů ještě snese, než udeří zpět.

A Braden Granville nerozdával rány opatrně.

„Co tím chceš říct?” zvedla k němu Jacquelyn černé oči. „Jak to, že nemůžu? Už jsem tady spala mockrát, Bradene.”

„Jistě,” přitakal. Musel se tak usilovně přemáhat, aby mluvil klidně, až ho překvapilo, že si toho nevšimla. „Ale to bylo předtím.”

„Před čím? ” Tmavé oči se zúžily, ale jen maličko.

„Samozřejmě předtím, než jsme se zasnoubili,” dodal rychle. „Teď se věci změnily. Onehdy jsem ti to říkal. Teď se obleč a já pošlu někoho, aby tě hodil domů.”

Místo aby ho poslechla, Jacquelyn se krátce zachichotala. V jejím smíchu však nebylo nic veselého. „To přece nemyslíš vážné, Bradene.”

„Jackie,” řekl, „myslel jsem, že jsem ti dal jasně najevo, že tyhle věci.” gestem obsáhl šatstvo nedbale rozházené po zemi i její skvostné nahé tělo, „.musí skončit.”

Jacquelyn se znovu zasmála. Bylo mu jasné, že vydala pisklavější zvuk, než chtěla. „Panebože, Bradene, z tebe se stal v poslední době hrozný moralista. Co se to s tebou děje? Pamatuji časy, kdy by ti nahá žena v posteli udělala fakt radost. Nikdy bych si nepředstavovala, že náš manželský život bude vypadat takhle. Ze mě budeš vyhánět z postele, místo abys mě do ní zval.”

Pokoušela se být zábavná, ale Braden neměl na vtipkování ani trochu náladu.

„No tak,” řekl a sebral ze země její pantalony. „Jsem unavený. Jaks. Mám za sebou dlouhý den. Pojďme.”

Jenže si to špatně spočítal. Obvykle dovedl Braden nahlédnou! do lidské duše tak přesně, jak přesně si počínal při řemeslné práci na jakémkoli přístroji. Ale v tomto případě ho netrpělivost a rozladění ovládly natolik, že nepostupoval obezřetně. Kdykoliv jindy by asi byl schopný přemluvit Jacquelyn, ať přestane být mrzutá a vyleze z postele, aniž by se jí tím jakkoliv dotkl. Ale tentokrát na to šel příliš zhurta.

„Jdu,” vyštěkla, vyrvala mu kalhoty z ruky a prohlížela si ho nikoliv už bezvýraznýma, ale planoucíma očima. „Dlouhý den, jo?” Když si Jacquelyn natahovala kalhoty, které jí náhodou sám koupil - hedvábné, olemované benátskou krajkou -, nespustila z něho zrak. „Ano, myslím, že z tancování u Dalrymplových musíš být

vážně unavený. Se mnou ses samozřejmě neobtěžoval ani najeden taneček, zato s lady Caroline Linfordovou… “

Při té zmínce se Braden zamračil. Nemohl si pomoct. To jméno mu v poslední době příliš leželo v hlavě. A od té doby, co se náhodou přiblížil k jeho majitelce o hodně blíž, než by kdy čekal, ještě víc. Lady Caroline Linfordová v těsné blízkosti měla pustošivý účinek na jeho duševní rovnováhu.

A co hůř, ukazovalo se, že pohled na lady Caroline s někým jiným - v tomto případě s markýzem z Winchilsea - na něj má překvapivě znepokojující dopad. Věděl, že je směšný, ale když přišel Slater a odváděl Caroline pryč, Braden se nezmohl na nic jiného, než že na něj tupě zíral, na jeho patricijský profil, nos, který asi nikdy nebyl zlomený, husté blonďaté kudrny a úlisné, afektované modré oči.

Nežárlí na toho muže. Kdepak! Slaterem hluboce pohrdá. Je tak nudný, bezvýrazný, tak ponořený sám do sebe, že na něj Braden nemůže žárlit. Ne, místo toho cítil zuřivost - až vražednou zuřivost - na Caroline, která se podvolila a zasnoubila se s mužem, jenž jí nesahá ani po kotníky.

Ne že by se Braden považoval za úlovek o mnoho lepší. Po smrti matky a při otcově pomalu postupující duševní chorobě vyrůstal v mládí jako dříví v lese a často se dostal do křížku se zákonem, většinou zaslouženě. Nebýt trpělivosti a laskavosti jednoho muže - Josiaha Wildera -puškaře, k němuž ho soud poslal do učení, člověka, který ho doslova vytáhl ze života zločinu, choval se k němu jako ke svému druhému synovi a v letech před svou smrtí ve vysokém věku mu ukázal, že se dá žít jinak -, možná by žil pořád v Seven Dials. Ukrýval by se před zákonem,

nebo, což je pravděpodobnější, upil by se k smrti, což je tam celkem běžná a uznávaná praxe.

Přesto jako manžel určitě představoval lepší volbu než Hurst Slater, jenž neotevřel ústa, aniž z nich vyšla nějaká nejapnost. No tak co na tom záleží, že je hezký, má modré oči a nezlomený nos? Člověk má víc než jen vzhled. Zeje markýz? Nakonec, co znamená titul? Mohl by ho mít každý. Dokonce, pokud měl otec pravdu s tím patentem, i Dead Eye Granville.

Ovšem, tomu muži se jaksi povedlo zachránit jejímu bratrovi život. Ten fakt se bohužel nedá přehlédnout. Hurst Slater je možná nudný. Možná je domýšlivý. Ale nedá se mu upřít, že ke Carolininu bratrovi se choval velkoryse a obětavě. Bezpochyby usiloval o přízeň chlapcovy náhle bohaté sestry, ale přes to prese všechno to dělal.

Dívce jako Caroline Linfordová taková vznešenost imponovala. Vlastně jí skoro nedokázala odolat. Když se k tomu přidalo několik příhodně zvolených lichotek a občasný letmý polibek na tvář, Slater si brzy našel velmi zámožnou nevěstu. Ovšemže řekla ano, když ji požádal o ruku. Co jiného měla říct? Markýz není jen hezký. Není jen pozorný. On zachrániljejímu bratrovi život.

Žádná žena na světě by takovému muži neřekla ne. Snad s výjimkou ženy jako Jackie, která nikdy v životě -o tom teď Braden nepochybuje - necítila k nikomu vděčnost nebo soucit.

„O čem jste si vůbec povídali?” vyrušila ho Jacquelyn ze soukromých úvah. „Ty s Caroline Linfordovou tam v zahradě u Dalrymplových? A nesnaž se zapírat, že jsi tam s ní šel, Bradene. Viděla jsem vás spolu.”

„O zbraních,” odpověděl automaticky. „Bavili jsme se o zbraních.”

Přestala si zapínat slonovinový knoflíček. „O zbraních. Ty a Caroline Linfordová jste šli do zahrady - potmě - a povídali jste si o zbraních.”

„Ano.”

Jacquelyn se přestala oblékat podívala se na něho. Teď její oči neplály. Znovu byly bezvýrazné a klidné.

„Caroline Linfordová,” pokračovala tiše, „zbraně nenávidí. Je až morbidně posedlá myšlenkou, aby všechny zmizely ze světa kvůli tomu, co se stalo jejímu bratrovi.”

„Ano,” souhlasil Braden. „Já vím.”

Příliš však nevnímal, o čem Jacquelyn mluví. Pořád myslel na Caroline.

Nakonec už se na Caroline se Slaterem u Dalrymplových nemohl dívat, tak se přinutil odejít. Mluvil pravdu, když jí řekl, že o ni má zájem. Mnohem pravdivější by však bylo, kdyby řekl, že od okamžiku, kdy poprvé vkročila k němu do kanceláře a naprosto ho šokovala svým, na dámu tak nepatřičným, návrhem, chtěl ji mít. V náručí. V posteli. V životě. Víc než kteroukoli jinou, již v životě potkal.

A proč ne? Bezpochyby je ta nejupřímnější žena, s níž se setkal od doby, kdy odešel z Dials. Nedělala si starosti s konvencemi, ani co by se za nehet vešlo, říkala na rovinu, co si myslí (tedy většinou), a když se jí v hlavě zrodil nápad, prostě za ním šla, k čertu ať jdou důsledky. Caroline Linfordová měla všechny vlastnosti, které vysoce obdivoval u děvčat ještě v Seven Dials - oddanost a skoro až brutální vzájemnou otevřenost -, a nenosila žádnou z přetvářek dívek z takzvané vybrané společnosti,

jíž tak pohrdal. Navíc jí nechyběl odzbrojující smysl pro humor a výbušná povaha. Musí i přiznat, že ze všech žen, u nichž měl to štěstí, aby se jich mohl dotýkat, se nejsnadněji vzrušila. To všechno ho přesvědčilo, že tento boj stojí za to bojovat, bez ohledu na počet obětí, které přinese.

Až na to, samozřejmě, že do konce měsíce se má oženit s někým jiným.

S někým, kdo na něj vlastně právě v tomto okamžiku velmi nešťastně hledí a snaží se na sebe navléct krinolínu.

Jacquelyn řekla: „Myslím, že bys měl vědět, Bradene…”

Natáhla si ocelovou kostru kolem boků. „…že se rozhodně chystám podat žalobu. Tedy myslím v případě, že zrušíš svatbu.”

Zjizvené obočí se jen nepatrně zvedlo.

„A copak,” zeptal se vlídně, „tě vede k domněnce, že bych někdy chtěl udělat něco tak neuváženého jako zrušit naši svatbu?”

„Třeba,” odvětila Jacquelyn a pohodila vlasy černými jako noc, „to, že ses mě už víc jak měsíc nedotkl.”

„Jen dodržuji delikátní společenská pravidla,” vysvětlil, „která ty a tví přátelé považujete za tak důležitá.”

Neživé oči se přivřely. „Já to myslím vážně, Bradene. Nebude

se ti to líbit. Mluvím o všem. O mužích, které jsem odmítla od té doby, co jsem s tebou. O emocionálním utrpení.”

„Neboj se, má drahá,” řekl Braden skoro něžně. „Kdyby k tomu náhodou mělo dojít - k mému odvolání sňatku -, můžu tě ujistit, že k tomu budu mít pořádně pádný důvod. Takový důvod, který skutečně obstojí i u soudu. Obleč se, Jacquelyn.”

Veškerá něha se z jeho hlasu vytratila. „Seženu někoho, aby tě zavezl domů. Crutch to určitě s radostí udělá.”

Nebo by udělal, kdyby na něj Braden přitlačil několika bankovkami. Skoda, že lady Jacquelyn se tak snadno uklidnit nedá.

17. kapitola

Po devátém markýzi z Winchilsea jeho dětem příliš mnoho majetku nezbylo. Toho, co by jim mohl zanechat, chudák moc neměl, s výjimkou šlechtického titulu a zchátralého opatství v Lake District.

Podařilo se mu však Hurstovi přenechat jednu věc, a to členství v dost exkluzivním pánském klubu, za nějž markýz, pravda, nějakou dobu neplatil, ale který byl tak exkluzivní, že se nikdo neodvážil před novým markýzem o tom mluvit. Když se potvrdil jeho blížící se sňatek s bohatou dcerou hraběte z Bartlettů, doufali, že by mohl staré dluhy urovnat. Avšak opovržení zaměstnanců klubu si nevysloužil díky liknavosti se splácením příspěvků. Způsobila to spíš jemu vlastní lakota. Nedával spropitné čeledínům, kteří mu kartáčovali koně, když si pochutnával na obědě - byť jen půl pence, nebo sklepníkům, když mu přinesli jeho oblíbený klaret.

Nový markýz se nevyznačoval jen lakotou. Ještě ke všemu byl extrémně náročný: když našel v jídle bobkový list nebo musel na něco čekat déle než pět minut, okamžitě si stěžoval.

Takže se vlastně nikdo nedivil, když zaměstnanci klubu neváhali oznámit muži, jenž si říkal Samuel Jenkins, ale ve skutečnosti se jednalo o Vévodu, že markýz je přítomen, zatímco o každém jiném členovi klubu vždycky řekli bez váhání, že je nepřítomen, ať se po nich sháněl kdokoliv (samozřejmě s výjimkou prince z Walesu).

A dovést muže jako Vévoda k markýzovi, jenž se rozvaloval na židli a tupě zíral do ohně -, to bylo tedy opravdu znamení, že Hurst je mezi zaměstnanci klubu velmi neoblíbený.

„Nazdar, chlapče,” pozdravil Vévoda, když si sedal na koženou židli naproti markýzi. „Dlouho jsme se neviděli,

co?”

Snad celou minutu hleděl Hurst na muže sedícího naproti sobě. Když ho uviděl, ztratil řeč. Tak je to pravda. To, čeho se nejvíc obával, je přece jen pravda. Pořád dokola sám sebe přesvědčoval, že je směšný. Vévoda to nemůže vědět. Vévoda v žádném případě nemůže vědět, co udělal. Kdo by mu to řekl? Oni dva se teď přece nepohybují ve stejných společenských kruzích, nebo snad ano?

Někdo ale mluvil. Někdo musel mluvit. Protože Vévoda přijel do Londýna. Přijel do Londýna a zřejmě tam přijel pátrat po Hurstovi. Toho detektiva na něj nasadil Vévoda. Vévoda, nikoliv Granville.

Kristepane. Kéž by to byl Granville.

Hurst hodil zlostným pohledem po úplatkáři, jenž k němu tělnatého muže přivedl. Sluha ho sarkasticky ignoroval. Místo toho se zdvořile uklonil Vévodovi, od něhož už předtím dostal tučné spropitné jen za to, že ho uvedl dovnitř, a zeptal se: „Brandy, pane Jenkinsi?”

„Ano, myslím, že si dám brandy,” odpověděl Vévoda. „A vy, mylorde?”

Hurst, příliš omráčený, aby mohl mluvit, zavrtěl hlavou. Vévoda, jehož pravé jméno Hurst neznal - určitě se nejmenoval Jenkins - riskoval hodně, když se ukazoval v Londýně. Pokud se markýz nemýlil, byl hledaný kvůli celé řadě zločinů. Jedním z nich byla dokonce vražda, za kterou mu hrozil trest smrti. A co proboha dělá v Hurstově klubu, kde se může objevit kdokoliv, i soudce trestního soudu, a všimnout si ho?

No, aspoň se v žádném případě nemůže chystat ho zabít, pomyslel si Hurst a zasunul prst pod kravatu, která mu najednou připadala příliš těsná. Tady ne, před tolika svědky.

„Takže,” přerušil ticho Vévoda. „Myslím, že my dva si spolu máme o čem povídat.”

Hurstovi se začaly potit dlaně. Náhlou změnu tělesné teploty nemohl dávat za vinu vytopené místnosti, poněvadž uvnitř bylo dost chladno.

„O těch penězích,” vybuchl Hurst. „Já je pořád ještě nemám. Ale budu je mít. Asi za měsíc je budu mít.”

„Ne, mylorde,” opáčil Vévoda. Na muže známého svou násilnickou povahou mluvil s otcovskou přívětivostí. „Víte moc dobře, že peněz se to netýká, tedy, nepřímo ano.”

„Já ne…” Hurst se rozhlédl po místnosti. Cožpak tady v tom klubu není nikdo, kdo by poznal příslušníka podsvětí, který náhodou sedí přímo před ním? Cožpak mu nikdo nepřijde na pomoc? „.nevím, o čem mluvíte.”

„Nevíte?” Vévoda pozvedl křehkou baňatou skleničku, v níž mu číšník přinesl brandy. Krásný kus křišťálového skla vypadal v prstech připomínajících jitrnice komicky.

Držel ji špatně, za útlou nožku. Zabořil tlustý nos přes okraj do skleničky, ochutnal jantarovou tekutinu kyprými rty a uznal ji za přijatelnou. Kývl na číšníka a ten odešel s úsměvem a několika dalšími drobnými, které mu chrastily v kapse. „Nepřekvapuje mě, že to říkáte. Už uplynulo dost vody, nemám pravdu? Dost dlouho před Vánocemi, řekl bych. Tehdy jsem vás viděl naposledy.”

Hurst sevřel pevněji podničky židle. „Já - já jsem měl přítele. Onemocněl. Musel - musel jsem dohlédnout na to, aby o něj bylo postaráno.”

„Aha,” řekl Vévoda. „O tom jsem vlastně slyšel. Víte, co ještě jsem slyšel?”

„N-ne…”

„Slyšel jsem, že ten váš nemocný přítel je někdo, o kom jsem si myslel, že jsem se s ním vypořádal. Ten chlap, co jste ho získal vy. Jakže se to jmenoval? Aha, ano.” Vévoda si ho měřil pohledem přes napoleonku, kterou držel s malíčkem zvednutým nahoru. „Linford.”

Hurstův klan nikdy příliš neuznával intelekt. Před kolegy schopnými filozofovat dávali přednost společníkům, kteří umějí lovit. Ale Hurst si fandil, že se inteligencí přinejmenším vyrovná Vévodovi. Proto se pokusil kličkovat.

„Och ano. Lord Bartlett,” vykřikl. „Ano, ano, jistěže. Ano, lord Bartlett byl ten. ehm. džentlmen, s nímž jste měl ten spor.”

„Nazval mě,” řekl Vévoda a jeho hlas připomínal hluboké vrčení, „podvodníkem.”

„Vzpomínám si na to, vzpomínám.” Hurst se v židli předklonil a tiše mluvil s Vévodou. „Víte, ale kvůli tomu jsem z Oxfordu neodešel. Lord Bartlett není můj přítel. Šlo o někoho jiného, v Londýně. Zranění při souboji.

Opravdu dost vážné. Chtěl jsem vám poslat vzkaz, ale musel mi vyklouznout z.”

„Nehrajte si se mnou, Slatere. Nechal jsem vás sledovat, vy zatracenej grázle. Vím, že to byl Linford. V červnu si berete jeho sestru. Psali to v novinách. Možná mě máte za negramotného křupaná, ale já umím číst. Příště, až se pokusíte mi utéct, hochu, doporučuju vám vyhnout se společenským rubrikám.”

Hurst si uvědomil, že jeho pokus o kličku nevyšel. Změnil taktiku.

„Dobrá,” řekl lhostejně a opřel se v židli. „Ano, tak dobře. To já jsem vytáhl Linforda ze stoky. To já jsem se postaral, aby ho dali do pořádku a dopravili domů. Dělal jsem to pro vás, víte. Měl bys te mi děkovat, a ne tady sedět a očerňovat mě.”

„Děkovat vám?” zamračil se na něj Vévoda. „Děkovat vám za co?”

„Za záchranu toho ubohého mizery. Co vás to napadlo, takhle na něho střílet? Dlužil nám tisíc babek!”

„Řekl o mně, že j sem podvodník. “

„Tak jste se ho pokusil zabít,” dodal Hurst. „Moc chytré. Moc inteligentní. Jak jste si plánoval, že dostanete těch tisíc babek?”

„Plánoval jsem,” řekl Vévoda, „že zakroutím vaším vychrtlým krkem. Vy jste ho především na tu hru přitáhl.”

„Kdybyste ho nechal jen sem tam pár kol vyhrát.”

„Co?” Vévodova prasečí očka, napůl schovaná za opáleným tukem, zamžikala. „Kdybych ho nechal jen sem tam pár kol vyhrát, tak co? “

„Nebyl by tak podezíravý,” vysvětlil Hurst klidnějším tónem. „Je vynikající hráč. To jste chtěl, ne? Dobré

hráče, kteří si věří a budou sázet vysoko. No tak on sázel vysoko. A prohrál hodně. Příliš hodně, příliš mnohokrát. Věděl, že něco není v pořádku.”

„Jasně že věděl.” Vévoda si znovu mírně usrkl brandy. „Proto jsem ho střelil.”

„Varoval jsem vás. Varoval jsem vás předtím. Jestli je nenecháte aspoň několikrát vyhrát, budou vás podezírat.”

Vévoda se zasmál od ucha k uchu. „Vy jste mě nevaroval,” zdůraznil.

„Ano,” namítl Hurst. „Ale byl jsem dost opilý.”

„Ne tolik jako Linford.”

Hurst se zamračil. Samozřejmě má pravdu. Nebyl tak opilý jako hrabě, a žádné podezření nepojal. Prohrával a prohrával a prohrával a hrál pořád dál, až dlužil víc. totiž, víc než by mohl doufat, že splatí za celý život.

Ale na tom nakonec nezáleželo. Protože on má kromě peněz ještě něco. Něco, co hrabě a jeho přátelé zoufale potřebují: konexe. Konexe s jinými mladými muži jako on sám, jenže bohatšími. Mnohem bohatšími. Hurst ví, že není chytrý - zdaleka ne tak chytrý jako hrabě Bartlett, toho si je vědom. Ale v žilách mu koluje modrá krev, dar od boha. A dobrý původ vždycky převáží inteligenci, to platí kdykoli. Tak ho to aspoň vždycky učila babička.

„No dobrá,” dodal podrážděně. „Dobrá. Takže jste mě našel. Ne že bych se vám vyhýbal, nic takového jsem nedělal. Měl jsem v plánu za vámi přijít.” Lže. Nehorázně lže. „Tedy, po svatbě, abych řekl pravdu. Potom bych měl mít ty peníze, které vám dlužím. Až se ožením, tak už pro vás samozřejmě nebudu moct pracovat. Nebudu mít na ty neustálé výlety do Oxfordu čas. Ale budu za vámi pořád posílat ty snaživé mladíky.”

„Nemáte snad ustláno na růžích?” Vévoda si natáhl nohy a jitrnicové prsty si zaklesl přes obrovské vystouplé břicho. „Copak teď nemáte všechno zatraceně snadné?”

Hurst si ho znepokojeně prohlížel. „No. ne tak docela,” přiznal, ale nechtělo se mu zatěžovat Vévodu svými problémy s Jacquelyn a Bradenem Granvillem.

„Hovadiny,” vyhrkl Vévoda prudce.

Hurst zrudl a rozhlédl se kolem sebe. Řada stálých návštěvníků klubu, a dokonce i někteří zaměstnanci, se k nim při náhlém výbuchu markýzova hosta zvědavě otáčela.

„Vaše Milosti,” ozval se Hurst. Vévoda měl rád, když ho oslovovali tak, jak se slušelo na jeho šlechtický titul, který si sám udělil. „Vaše Milosti, když dovolíte, ztište prosím trochu hlas. Toto je privátní klub a já.”

„Hovadiny,” řekl Vévoda ještě jednou, ale tentokrát o něco tišeji než poprvé. „Vy máte ale nervy, Slatere, sedíte si tady ve svým zasraným klubu ve svejch zasranejch sametovejch gatích a ještě k tomu si máte zasranou nevěstu a zasranou děvku bokem. Vidíte? Všechno vím. Sledujeme vás, Slatere. A vůbec nemáme radost z toho, co jsme viděli.” Když se Vévoda rozčílil, měl sklon mluvil o sobě v královském plurálu.

„Vy víte, že jsem Linforda postřelil. Víte, že jsem ho postřelil a nechal ho, ať umře. Taky by umřel, kdybyste se do toho nenasral vy. Pokud vím, tak ten binec jste udělal vy, takže ho taky musíte uklidit.”

Hurst si olízl rty. Jedna jeho část se zabývala otázkou, kolik členů klubu si půjde stěžovat majiteli, jak nadměrně použil jeho hosl slovo „zasraný”. Druhá část - mnohem větší - si dělala starosti, co přesně má Vévoda vlastně na mysli.

„Binec?” zopakoval jako ozvěna. „Jaký binec prosím máte na mysli, Vaše Milosti?”

„Linfordův binec.” Vévoda pozvedl baňatou skleničku a jedním svižným lokem ji vyprázdnil. „Střelil jsem ho, vy zasranej idiote, abych mu zabránil vyžvanit všem kamarádům, že Vévoda je podvodník. Nemá moc velkej smysl provozovat karetní turnaje, že jo, když tam nikdo nepřijde, protože slyšeli, že se hraje falešně.”

„Ale prosím vás,” namítl Hurst. Srdce mu začínalo pod košilí zběsile bušit. „Bartlett to nikomu nepoví, Vaše Milosti. Dostal za vyučenou. Dal jste mu co proto, takže teď se třese strachem. Bude mlčet jako ryba, až se na podzim vrátí.”

„Ano,” přitakal Vévoda. „To bude. Mrtví nemluví.”

Srdce se Hurstovi rozbušilo, až si myslel, že mu vyletí z hrudníku. „Bože ne,” řekl. „Přece nechcete. To nemůžete myslet.”

Ale Vévoda to očividně myslel.

„Ale Vaše Milosti.” Na nic jiného se Hurst nezmohl. Jinak by se musel svézt ze židle a padnout před tím mužem na kolena. „Mám si brát jeho sestru! Nerozumím tomu. Ona má peníze. Má spoustu peněz. Zaplatím vám. S radostí vám zaplatím cokoliv, oč si řeknete.”

„Jistě.” Vévoda se na něj zkoumavě zadíval. „To taky uděláte. A budete mít dokonce víc peněz, než jste počítal, protože když hrabě zemře, jeho podíl zdědí sestra. Budete mít pořádně bohatou nevěstu, Slatere. Bohatší, než jste si kdy představoval. Ale nejdřív samozřejmě uklidíte ten bordel.”

„Ale.”

„Uklidíte ho.” Vévoda vstal. „Nebo my uklidíme vás.”

Když službu konající mladík viděl, že pan Jenkins se chystá k odchodu, přispěchal za ním, aby mu podal klobouk a hůl, což Vévoda přijal s úsměvem a třpytivou mincí.

„A ať vám to netrvá moc dlouho, Slatere,” byla poslední mužova slova před odchodem. A každé z nich udeřilo Hursta do hrudníku jako rána kladivem.

Neměl ponětí, jak dlouho po Vévodově odchodu zůstal sedět. Samozřejmě se obával, že něco takového se stane. Nemyslel si, že se mu podaří dostat se ze spárů Vévody a jeho přátel snadno.

Avšak nikdy ho nenapadlo, že cena, kterou zaplatí, bude tak vysoká.

Později u oběda mnoho Hurstových společníků z klubu spekulovalo, z jakého důvodu nový markýz z Winchilsea po setkání s tím podivným panem Jenkinsem tak náhle odešel. Shodli se, že se příliš finančně angažoval a že pan Jenkins je asi jedním z těch, jimž markýz dluží peníze.

Rozhodně by je však nenapadlo, že za markýzovým náhlým odchodem tehdy odpoledne mohlo vězet něco úplně jiného. Místo aby si šel do banky vyzvednout peníze na zaplacení dluhů, zamířil do nejbližšího střeleckého klubu pilovat střelbu na cíl.

18. kapitola

„On co?” Emily přeskočil hlas.

„Sšš.” Caroline položila své nejlepší kamarádce dlaň přes ústa. „Ne tak nahlas! Máma odpočívá v hale, zase ji bolí hlava. Uslyší tě.”

„Ale Caro,” vybuchla Emily za strategicky umístěnými

prsty, „jeho jazyk?”

Caroline odtáhla kamarádce ruku ze rtů a řekla: „Není to tak nechutné, jak se zdá, Emmy. Vlastně to bylo docela… příjemné.”

Emily udělala grimasu. „Příjemné? Není nic příjemného na. Jak můžeš vůbec. Ale o to nejde. Jde o to, že když dovolíš muži, aby tě takto líbal., no tak se to rovná pozvánce do postele.” Emily důrazně udeřila do matrace, na níž seděla. „A jestli si myslíš, že Braden Granville ti teď dá pokoj, když jsi mu nasadila toho brouka do

hlavy.”

„Tak to není,” odporovala Caroline. „Není takový, jak si myslíš - jak si myslí všichni. Emmy, on je fakt hrozně

milý.”

„Milý?” Emily obrátila oči v sloup. „Caroline, Braden Granville není milý. Jsi blázen, když si to myslíš. On není stejný jako Hurst nebo Tommy. Je jiný. Pochází z jiného světa.”

Caroline zabodla do kamarádky oči. „Z trochu východnějšího místa odtud. Ne z Číny, pro krista pána.”

„Tys mě špatně pochopila,” oponovala Emily poněkud škrobeně. „Myslím, že schválně. Víš, že nepatřím k lidem, kteří soudí člověka podle toho, jestli se narodil v Londýně ve čtvrti East End nebo West End. O rovnosti tříd jsem stejně tak přesvědčená jako o rovnosti pohlaví. Ale Caro, Braden Granville má prostě takovou pověst. A ty o tom víš. Takovému muži nemůžeš dovolit, aby dělal něco tak. intimního jako cpát ti jazyk do pusy, a čekat od něj, že na to prostě zapomene. Pro něj to neznamenalo zajímavý společenský experiment jako pro tebe. On se nechystá na to zkrátka zapomenout. Poněvadž jestliže muž jako Braden Granville ti nacpe jazyk do pusy, je to pro něj vlastně zkouška, aby do tebe nacpal něco jiného… “

Caroline popadla polštář z postele a mrštila jím po kamarádce. „Ne, není” rozčílila se a zrudla vztekem.

„Ale je, Caro.” Emily polštář chytila. „A Braden Granville není typ muže, který by se spokojil s pouhou zkouškou. Nenechá tě na pokoji, dokud se nespustí opona a nepřijdou ovace vestoje.”

Caroline se snažila nad Emilyinými obavami mávnout rukou, i když s tak hořícími tvářemi to nebylo snadné. Litovala, že se Emily vůbec svěřila. Přála si, aby to

zůstalo tajemstvím, které by si mohla sbalit v noci do náručí jako polštář.

„No dobře,” řekla Caroline s hranou nonšalancí. „Co je na tom tak špatného?”

Emily na ni nevěřícně hleděla. „Co je na tom tak špatného? Zeptala ses mě právě co je na tom tak špatného? Caroline, co je na tom tak špatného, je to, že za necelý měsíc se máš provdat za Hursta Slatera, desátého markýze z Winchilsea.”

Vystrčila bradu. „No a co? Když může mít milenku Hurst, proč bych já nemohla mít milence?”

Emily poklesla čelist. Když Caroline uviděla její zděšený výraz, zamručela, přetočila se na břicho a hlavu nechala volně viset přes okraj postele. „Fajn,” řekla v nové pozici vzhůru nohama. „Máš pravdu. Nejsem přesně ten typ holky, která má milence, že? Ale prostě a jednoduše, Emmy: vyzkoušela jsem si kalhoty a ony mi nepadnou.”

Přítelkyně sebou hodila na postel vedle ní: „Co?” „Včera v noci jsem Hursta políbila - opravdu jsem ho políbila - a necítila jsem nic.”

„Mívala jsi to moc ráda, když tě líbal,” připomněla Emily. „Přesně. Ale teď? Nic.”

„Ach bože.” Emily zvedla hlavu a ze zelených očí jí šlehaly plameny. „Všechno je to tvoje chyba, abys věděla. Skoda, žes mi neřekla, co chceš dělat, když jsi šla poprvé na návštěvu k Bradenu Granvillovi.”

„Byla by ses pokusila mi to vymluvit.”

„Jistě že bych se byla pokusila. Byl to úplně absurdní nápad. Výuka, Caro? V milování? S takovou věcí by přišla jen bláznivá ženská.”

Caroline se posadila. „Co jiného jsem měla dělat, Emmy? Upřímně jsem věřila, že se mi podaří přimět Hursta, aby mě miloval.”

„A teď?”

„Teď? Teď si říkám, že existují horší věci než svatba s mužem, kterého nemiluješ a který nemiluje tebe.” Caroline si povzdechla. „Třeba hadi.”

„Spletla jsem se.” Emily slezla z postele a začala přecházet přes Carolininu pěknou, krajkami zdobenou ložnici. „To není tvoje chyba, ale Tommyho. Kdyby nebyl tak pitomý a nenechal se postřelit, Hurst by ho nebyl zachránil a ty by sis mohla vzít, koho bys chtěla.”

„Ale já jsem si chtěla vzít Hursta,” zdůraznila Caroline. „Myšlenka na sňatek s Hurstem mě nadchla. Dokud jsem nezjistila pravdu o Jackie Seldonové a potom o nepadnoucích kalhotách.”

Emily se zasmušila. „Tak je to chyba Bradena Granvilla. Nikdy by ses nebyla dozvěděla, že kalhoty nepadnou, kdyby ti nevrazil jazyk do pusy.”

„Nebo,” dodala Caroline zadumaně, „mi nevsunul ruku do živůtku.”

Emily vykřikla: „ Cože udělal?”

Caroline se zalekla: „Ach ano. Zapomněla jsem ti o té části těla říct.”

„Caroline!” Emily vypadala, že omdlí, ale Caroline věděla, že se to nestane. Emily stejně jako ona nikdy v životě neomdlela. „Tys ne… On ne… Řekni mi, že jsi to neudělala!”

„No víš, měla jsem trochu problém ho zarazit. Chci říct, je o hodně větší než já. Kromě toho to bylo.”

„Ten dobytek!” vybuchla Emily. „Ta jeho drzost je neuvěřitelná! Povím to tvé matce - ne, povím to Hurstovi. Ne, povím to Tommymu!”

Caroline v mžiku popadla přítelkyni za zápěstí. „Neopovažuj se,” varovala ji Caroline hlasem skoro tak tvrdým jako sevření. „Tommy by se s ním chtěl utkat a víš, že na to ještě nemá sílu. Mimo to, Braden by jeho výzvu nikdy nepřijal, a víš přece, jak by to.”

„Braden?” Emily vytřeštila na svou nejlepší přítelkyni oči. „Ty mu teď říkáš Braden? “

„Totiž,” Caroline to trochu zaskočilo. „Myslím, že si to můžu dovolit. Choval se ke mně trochu víc důvěrně, než se kdy choval Hurst, a jemu říkám křestním jménem.”

Emily zavrtěla hlavou. „Bože, Caroline, to je hrozné.”

Ozvalo se zaklepání na dveře.

„Lady Caroline?” Bennigtonův hlas zněl napjatě. „Mám pro vás vzkaz, mylady.”

Caroline zakoulela očima. Další odmítnutí pozvání na svatbu, pomyslela si. Matka bude šťastná. Znamenalo by to, že bude moci vzít někoho ze seznamu náhradníků.

„Slib mi,” mluvila k přítelkyni a vzala jí ruku do dlaní. Majordoma si nevšímala. „Slib mi, Emily, že Tommymu nic neřekneš.”

„Tak dobře, slibuji,” odpověděla Emily zasmušile. „Ale musíš slíbit, že s tím skončíš, Caroline. Hned, než to zajde příliš daleko.”

Majordomus zaklepal znovu: „Lady Caroline?”

Caroline uvolnila kamarádce ruku. „Zatraceně,” řekla nazlobeně. „Tak pojďte dál.”

V zámku zachrastil klíč a dovnitř vstoupil správce se stříbrným podnosem. Tvářil se, jako by doručování

vzkazů mladým dámám, které zamkla v ložnici jejich rozzlobená matka, bylo u něj na denním pořádku.

Caroline si vzala úhledně poskládaný kancelářský papír z podnosu a všimla si, že rukopis na něm nepoznává. Ze zvědavosti vzala z nočního stolku brýle, posadila si je na nos, roztrhla úřední list a podívala se na podpis. V tom okamžiku ji polil ruměnec.

Na lístku stálo napsáno velkými výraznými písmeny:

Caroline,

je právě pět hodin. Máte přesně hodinu zpoždění na naši schůzku. Nedochvilnost nestrpím. Vezměte si brýle a za pět minut přijďte ven, kde na Vás čekám, nebo se protlačím dovnitř a vytáhnu Vás.

B. Granville

Caroline pohlédla na správce a najednou jí vyschlo v ústech. „Bennigtone,” řekla. „Čeká venku nějaký kočár?”

„Jistě, mylady,” odpověděl. „Čeká. Uzavřený černý dvoukolák. Komorník mě informoval, že jeho pán sedí uvnitř. Jeho sluha čeká na vaši odpověď.”

Caroline vyklouzla z postele a jako v mrákotách přešla k psacímu stolu. Srdce jí bilo jako na poplach.

„Caro,” zeptala se Emily starostlivě. „Není ti něco? Vypadáš. divně.”

„Je mi dobře,” odpověděla Caroline automaticky, když vytahovala papír a pero.

Rychle psala odpověď:

Pane Granville,

i kdybych se s Vámi chtěla setkat, což by podle mého přesvědčení vůbec nebylo moudré, nemohla bych. Matka

mě zamkla v mém pokoji za trest za to, že jsem s Vámi šla včera večer do zahrady u Dalrymplových. C. Linfordovu

Mávala s dopisem, dokud inkoust nezaschl, a pak jej složeny položila Bennigtonovi na podnos. „To je všechno, Bennigtone,” oznámila. „Děkuji vám.”

Majordomus se uklonil a odešel z pokoje. Dával si pozor, aby za sebou zamkl dveře.

„Ten dopis je od Bradena Granvilla, že?” vybuchla Emily.

„Musíš tak řvát?” zasykla na ni Caroline. „Říkám ti, že máma má uši jako rys. Zjistí, že tě sem Bennington pustil, a bude zle.”

„Je to od něho.” Emily chvátala ke Caroline. „Ukaž mi

to.”

Caroline věděla, že Emily jí nedá pokoj, dokud ji neposlechne, tak jí dopis odevzdala. Na Emilyině výrazu bylo patrné, jak při čtení listu s každým řádkem narůstá její rozhořčení.

„Ke všemu ještě domýšlivý…” Skoro listem hodila po Caroline. „Drzost toho muže nechápu! Nejdřív ti vrazí jazyk do pusy, pak ti strčí ruku do výstřihu, a teď tohle! “

„Ano,” řekla Caroline. Věděla, že je to nemravné, ale nemohla se ubránit pocitu ohromného potěšení. Nikdy v životě se nesetkala s tím, aby jí muž vyhrožoval -písemně, a už vůbec, aby vyhrožoval, že si vynutí vstup do domu a vytáhne ji kamkoli. Připadalo ji to nesmírně napínavé. Tím spíš, že dotyčným mužem byl Braden Granville.

„Je to barbarské,” konstatovala Emily. „Dává ti rozkazy, jako bys byla nějaký. otrok! Klasický případ

despotického samce, jenž se domnívá, že si může prosadit převahu nad samicí tím, že jí vy hrožuje fyzickým násilím.”

„Šokující,” souhlasila Caroline šťastně.

„A co myslí tvými brýlemi?”

„Ou,” vydechla Caroline. Poslouchala zvuky pod schody, jak se Braden snaží dostat do domu. Kde je?

„Nic.”

„Co jsi mu odpověděla?” chtěla vědět Emily. „Doufám, žes mu napsala, aby si šel někam zchladit hlavu.”

„To víš, že ne,” odporovala Caroline. „To by bylo dost dětinské.”

„Caroline,” zeptala se Emily s opatrností v hlase. „Jsi do něj zamilovaná?”

Caroline ucítila, jak jí znovu rudnou tváře. „Cože? Já? Zamilovaná? Do Bradena Granvilla?”

„Slyšelas dobře,” odrazila ji Emily. „Tak jsi?”

Ano. Je to žalostná odpověď a ona to ví. Neví, jak se to stalo, ani kdy. Ví jen, že někdy mezi tou nocí u lady Ashforthové a včerejší nocí, kdy jí Braden Granville vsunul ruku do živůtku, Caroline se do něj zamilovala. A zamilovala se hodně.

Ne že by to chtěla přiznat před Emily. Nebo před kýmkoli jiným. „Vždyť toho člověka ani pořádně neznám,” odvětila.

„Před chvílí jsi mi řekla, že ho znáš mnohem důvěrněji než Hursta,” vykřikla Emily, „a s ním jsi zasnoubená. Když uvážím, že tě znám celý svůj život, a nikdy jsem tě neviděla chovat se takhle, myslím, že se nedá vyloučit, že jsi do Bradena Granvilla zamilovaná.”

Naštěstí byla Caroline ušetřena odpovědi dalším zaklepáním na dveře.

„Lady Caroline,” řekl Bennington tiše. „Odpověď od džentlmena.”

Caroline sebou škubla a zavolala: „Pojďte dál.” Když majordomus odemkl dveře a vstoupil dovnitř, důrazně zašeptala: „Vážně, Benningtone, musel jste to slovo džentlmen říkat tak nahlas? Chcete, aby to matka slyšela a příště mě nechala o chlebu a o vodě?”

„Opravdu, Benningtone,” přidala se Emily přísně.

„Omlouvám se, mylady,” pronesl majordomus se vztyčenou bradou. „Máte úplnou pravdu. Tady je odpověď.”

Caroline popadla papír ze stříbrného podnosu. Dole na jejím vlastním dopise byla připsána slova:

Namouduši ode mě čekáte, že uvěřím Vaší směšné historce, že jste zamčená v pokoji jako nějaká princezna ve věži? Jestli je to pravda, pak k tomu mohu říct jen tolik, že jsem bohužel podcenil Vaši inteligenci, jestliže stačí pouhý zámek, abyste byla držena ve vlastním domě jako vězeň.

Ovšem pokud to pravda není, pak mohu jenom říct, ať Vám bůh odpustí za Vaši prolhanou duši, protože já to rozhodně neudělám.

B. G.

Caroline pohlédla na majordoma.

„Bude nějaká odpověď, mylady?” zeptal se znuděným tónem. „Ano,” Caroline si sundala brýle a vstala. „Ale vyřídím ji osobně.”

Emily zalapala po dechu a vstala také. „Caroline!”

Caroline ignorovala zděšené výrazy obou svých společníku a natáhla se pro kabelku, do níž zasunula brýle.

„Promiňte, lady Caroline,” ozval se Bennington. „Ale slyšel jsem dobře? Říkala jste.?”

„Ano,” potvrdila Caroline. Sundala čepec z háčku na vnitřní straně skříňových dveří a stáhla si stužky pod bradou do obrovské, vyzývavé mašle. „Slyšel jste mě dobře. Jdu ven.”

„Ale,” namítl majordomus, „prosím za prominutí, lady Caroli ne, domnívám se, že vaše matka vám výslovně zakázala.”

„Benningtone,” přerušila ho Caroline, když si natahovala ruka vičky. „Vy jste nikdy neuhodil ženu, že

ne?”

„Samozřejmě že ne, mylady,” odpověděl majordomus trochu vylekaně.

„A nikdy byste neudělal nic,” pokračovala Caroline a brala si deštník, „čím byste mi ublížil, že ne?”

„Uhm,” Bennington ztěžka polkl. „No to ne, jistěže ne, mylady.”

„Pak.,” mávla deštníkem, takže jí přistál na rameni, „.vám musím s politováním oznámit, že jediný způsob, jak mi můžete zabránit vyjít těmi dveřmi ven, Benningtone, je uhodit mě. Tedy něco, o čemž jste právě prohlásil, že byste nikdy neudělal.”

Bennigtonovi poklesly ruce s podnosem. i brada. „Rozumím, mylady,” odvětil rozmrzele. „Jen prosím buďte tak laskavá a vysvětlete lady Bartlettové, že jsem se podvolil pouze pod nátlakem.”

„Samozřejmě,” souhlasila Caroline, „to se rozumí samo sebou.”

„Caroline!” pospíchala Emily za ní, když vyšla z ložnice a začala scházet dolů po schodech. „Copak jsi úplně ztratila rozum? S tím mužem nemůžeš nikam jít. Kdo ví, co se pokusí udělat příště?”

Přesně kvůli tomu jdu, pomyslela si Caroline s lehkým záchvěvem provinění.

„Caroline, copak to nechápeš? Copak nechápeš, co s tebou dělá? Dělá s tebou přesně to, co dělal s tucty dalších žen - možná stovkami. On tě svádí.”

„Ne,” odmítla Caroline. „Nesvádí.”

„Caroline, otevři oči. To víš, že svádí. Co jiného by

mohl chtít?”

Caroline se zastavila na schodech. „Řekl, že… že ho zajímám.”

„Odpusť, Caroline.” Emily se zatvářila dotčeně. „Ale co si proboha myslíš, že by mohlo muže jako Braden Granville zajímat?”

Caroline kamarádčinu otázku pečlivě zvažovala. „Tak počkej,” zamyslela se. „Diskutovali jsme o podstatě lásky, Tommyho nehodě, mé matce, líbání, o hrozící žalobě jeho snoubenky kvůli porušení slibu, Hurstovi a… důležitosti vytvoření romantické atmosféry.” Obrátila se a chápavě se na Emily usmála. „Jestliže se mě ale chystá svést, odvážně se mu postavím a ubráním se. Neměj strach.”

„Nepochybuji, že tímhle útěkem za ním se ti to opravdu skvěle podaří.” Emily stála na odpočívadle a rozpřáhla k přítelkyni ruce v naléhavé výzvě. „Caroline, poslouchej svůj vnitřní hlas. On je ničema, který s tebou manipuluje. Právě muži jako on - půvabní hadi jako Braden Granville - zabraňují ženám jako my, aby naplno rozvíjely své schopnosti, protože nás rozděluje, štve nás proti sobě.”

„Bože Emmy,” hovořila s ní Caroline, když běžela dolů po schodech. „Proboha svatého, on nic takového nedělá. Určitě nikdy nebyl ani poblíž Parlamentu.”

„No tak,” rychle dodala Emily. „Musíš přinejmenším připustit, že pokud za ním půjdeš teď, takhle, do západu slunce bude tvoje pověst na cucky.”

„Emmy,” upozornila ji Caroline. „Nedělej takový povyk. Budu zpátky dřív, než si máma vůbec vzpomene, že se má obléct k večeři. Nebude mě hledat, tak jako se nedozvěděla, že jsi tady ty. Až se vrátím, Bennington mě může zase zamknout a všechno bude v pořádku.”

„Caroline.” Emily se musela zastavit, aby nabrala dech, ačko liv na sobě neměla těsný korzet jako Caroline. „Já tomu nerozumím. Proč tohle děláš? Víš, že to k ničemu nevede, maximálně se tím zničíš. Tak proč to

děláš?”

Caroline nezaváhala. Rozrazila vchodové dveře a ocitla se v paprscích odpoledního slunce. „Protože mě o to požádal,” zavolala přes rameno, vykročila ven a pevně za sebou dveře zavřela.

19. kapitola

„Jestliže jste neměla v úmyslu přijít,” spustil Braden Granville, aniž popřál alespoň dobrý večer nebo se zeptal, jak se máte, „mohla jste mi přinejmenším dát vědět.”

Caroline ho znepokojeně pozorovala. Poté, co nechala kočího, aby jí pomohl nastoupit do jeho elegantního kočáru, byla by od něj čekala cokoliv, ale toto ne. Vypadal hrozivě jako letní bouřkový mrak, z něhož se každou chvíli vyvalí proudy vody. V matném světle kočáru - ohleduplně spustil zástěny na oknech, aby Caroline po cestě nikdo nepoznal - vypadal zasmušileji než kdy jindy.

Zasmušilý možná, ale nepopiratelně i jistým způsobem přitažlivý. Takto Hurst, jenž se dal v tradičním pojetí označit za mnohem hezčího, nikdy nevypadal.

„Nemohla jsem,” namítla Caroline opatrně. „Odpykávám si trest. Nesmím ani poslat po sluhovi vzkaz. Máma jim všem dala pokyny, aby.”

„Za to, že jste se mnou šla do zahrady?” Jeho výraz přecházel od pohrdavého k nevěřícnému. „Copak jsem lidožrout?”

Caroline se tomu zasmála. Nemohla si pomoct. „Ne, mnohem horší. Máte určitou pověst.” Odpověděl jí jen grimasou, proto dodala: „Netvařte se, že nevíte, že se vám říká londýnský donchuán.” Potěšilo ji, že její hlas neprozradil rozechvění, které při vyřčení slov londýnský donchuán pocítila. Samozřejmě si odmítla přiznat, o jaké rozechvění se přesně jedná.

Braden Granville se však vůbec nesnažil zakrýt, co cítí při vyslovení oblíbené přezdívky on. Obě ruce bez rukavic, spočívající na stehnech, zaťal v pěst, ale jen na okamžik. Hned potom prsty znovu povolil.

Caroline seděla na měkce polstrovaném sedátku vedle něj, a když to viděla, jen zvedla obočí a pocítila, jak jí tělem projela vlna bezmoci. Pohled na ty obrovské, nekompromisně mužské pěsti v ní vyvolal vzpomínku na Emilyin projev v ložnici. On pochází z jiného světa, v němž pěsti a kulky, nože a smyčky kolem krku jsou na denním pořádku.

Caroline by vůbec nenapadlo, že by je snad mohl použít na ni. Jen jí připomněly jiné jméno, kterým ho lidé oslovovali: Dead Eye, Přesná muška.

Co to dělá? Co tady dělá? Emily má pravdu. Caroline je blázen. Neměla by tady být. Měla by být s Hurstem, jenž žádné jiné jméno nemá, prostě Hurst, příležitostně lord Winchilsea, a jehož nikdy neviděla zatnout ruce v pěst.

„Tak vaše matka,” přerušil Braden Granville zběsilý tok jejích myšlenek, „vás zamkla v pokoji jako trest za to, že jste vkročila do Dalrymplovy zahrady s londýnským donchuánem.”

Jeho hlas zněl monotónně. Přesto si Caroline pospíšila s ujištěním: „No protože ona vás nezná, jen ví, co se o vás povídá. Tommy o vás mluví skoro bez ustání, však víte.”

„Když vezmu v úvahu, co se přihodilo vašemu bratrovi,” hovo řil téměř rozmarně, „připadá mi zvláštní, že nesdílí vaše pocily ohledně nemorálnosti mého způsobu obživy. Myslím projektování zbraní, z nichž jedna mu ublížila.”

Caroline přikývla. „On je z nich docela nadšený. Ještě víc mě překvapuje, že strašně touží vrátit se na podzim do školy. Člověk by spíš čekal, že po tom, co si prožil, bude Oxford asi poslední místo, které by chtěl ještě někdy vidět, ale zdá se, že už se nemůže dočkat. Nedávno dokonce navrhl, abychom si tam zajeli přes víkend na výlet, ačkoliv jeho lékař tvrdí, že na to ještě není dost silný. Taky by neměl tancovat, jenže to ho neodradí.”

„Myslíte si, že chce najít toho muže, který.” Přestal mluvit a zahleděl se na své ruce.

Tázavě se na něj podívala. „Muže, který co?”

„To je jedno. Dal jsem kočímu povel, aby s námi jel kolem parku. Měl jsem dojem, že si spolu musíme o některých věcech promluvit. A tak nás aspoň snad nebude nic vyrušovat.”

Když si Caroline vybavila, co přesně dělali v okamžiku, kdy je naposledy vyrušil Hurst, jenž je přistihl v zahradě, polkla a dávala si pozor, aby se mu nedívala do tváře. „Ano. Taky jsem s vámi chtěla mluvit. Chtěla - chtěla jsem vám napsat hned, jak mi matka dovolí poslat vám vzkaz. Víte.”

„Nemusíte to říkat,” dopověděl. Z jeho hlasu zaznívala velká únava. Caroline se odvážila letmo na něj pohlédnout a uviděla, že se k ní otočil. Černé oči upíral

do jejích s takovou intenzitou, že jí po zádech začal přebíhat mráz stejně, jako když se jí dotkl jediným prstem. „Ta žaloba. Vím, že nebudete moct svědčit…”

Dřív než dokončil, co měl v úmyslu, zavrtěla hlavou. „Ach ne,” namítla. „To vůbec ne. Samozřejmě že vám budu. Pomůžu vám.” Vtom si vzpomněla na matčiny výhrůžky z předchozího večera, že jí prodá koně, a kousla se do rtu. „Možná,” pokračovala, „pokud to udělám, budu potřebovat někam na chvíli umístit koně. Kolik se jich vleze k vám do stáje? Asi byste neměl místo pro přibližně dvacet dalších, že?”

V jeho intenzivním pohledu se objevilo zděšení. „Dvacet koní navíc?”

„Oni…” S pocitem bezradnosti potřásla hlavou. „Určitě to nemyslela vážně. Ne, slíbila jsem vám, že vám pomůžu s žalobou lady Jacquelyn, a stále to platí. Jen se obávám, že už nebudu moct pokračovat s. ehm. výukou.”

Zjizvené obočí se pomalu vytáhlo a zároveň s ním taky jedna strana úst - jen koutek. „Je to tak,” pronesl tónem, jenž naznačoval, že ho skoro vůbec nezajímá, o čem mluvila.

„Ano,” odpověděla rozhodně. „Víte, ono to prostě nebude fungovat.” Znovu ten tón bez zájmu: „Myslíte si, že ne?” „Ne, už to nemá smysl.”

Obě obočí i ten koutek úst se svěsily, až se na ni mračil. Z otázky, která hned následovala, už žádný nezájem nezazníval: „Co tím chcete říct?”

Caroline smutně zavrtěla hlavou. „Ty kalhoty prostě nepadnou.”

Zatvářil se zmateně. „Jaké kalhoty?”

Caroline si povzdychla. „Hurst. Znáte to pořekadlo. Nekupuj kalhoty, dokud si je předem nevyzkoušíš. No tak jsem si je vyzkoušela a ukazuje se, že přesto nepadnou. Takže nemá moc velký význam ve výuce pokračovat, ne?”

Ačkoliv seděla asi šest palců od něj a nedotýkala se ho ani okrajem sukně, cítila, jak ztuhl. Začala se k němu tázavě otáčet, ale ve zlomku vteřiny se na sedadle obrátil a uchopil ji za ramena.

„ Vy jste měla se Slaterem poměr?” zeptal se přidušeným hlasem.

Caroline civěla do jeho hněvem zbrunátnělé tváře, totálně vyvedená z míry jeho obviněním a výrazem plným zloby. „Poměr?” opakovala šokované. „Ovšemže ne! Jen jsem ho políbila, kristepane!”

Stisk na ramenou okamžitě povolil a veškerá barva, která se mu nahrnula do tváře, zmizela. Řekl „panebože”, pustil ji a nastavil jí svá široká záda.

Caroline se zakoktávala: „Já - pokusila jsem se ho políbit tím francouzským způsobem, víte, jak jste mě učil - a vypadalo to, že se mu to vůbec nelíbí. Vlastně mě úplně odstrčil. Tak vidíte, kromě toho, že kalhoty nepadnou, ani nefungují vaše hodiny. Takže jaký to má

smysl?”

Braden vedle ní zvedl ruku - jednu z těch zrádných rukou, které ji před chviličkou tak drsně uchopily navzdory tomu, že se sám sobě zapřísáhl, že už se jí nikdy nedotkne - a prohrábl si s ní husté tmavé vlasy. Jaký, ptal se sám sebe, to má smysl? Navlas stejnou otázku si kladl, když hodiny na krbové římse odbily tu půlhodinu, kdy si konečně přiznal, že Caroline nepřijde.

Jaká šílenost ho přiměla objednat si kočár a vydat se za ní, mu zůstávalo záhadou.

Zdůvodňoval si to tím, že není zvyklý, aby ho někdo nechával čekat. Lidé zkrátka úmluvy s Bradenem Granvillem neporušovali. Skutečnost, že lady Caroline Linfordová ji porušila - aniž by se aspoň omluvila, ho dohnala k nepříčetnosti. Slíbila, že se dostaví ve čtyři hodiny, a když se nedostavila, považoval za své svaté právo jet za ní domů a domáhat se vysvětlení.

Ale nejen to. Namlouval si, že tam jede., aby viděl. Ale co chtěl vidět, mu unikalo. Aby viděl, zda si ten její švihácký snoubenec dal dohromady, co skutečně dělali, když je předešlé noci vyrušil, nebo ne. Aby viděl, zda se Caroline Linfordová, kterou nepovažuje za zbabělou, schovává matince za sukně ve strachu ze vzrušení, které v ní probudil. A on ví, že je probudil.

Nebo snad jen aby viděl, zdali v těch jejích zářících očích stále létají jiskry.

Pokud tomu bylo tak, odpověď našel. Jiskry v očích létají, to ano. Nejen jiskry, představoval si tam i několik zápalných lahví. Lady Bartlettová by mohla zamknout dceru třeba na tisíc dní, ale nikdy nedokáže odstranit oheň plápolající v těch hlubokých hnědých očích, v očích, které odrážejí každý Carolinin chvilkový pocit, v očích, v nichž by se Braden mohl ztratit.

Když se vzpamatoval, pronesl co nejležérnějším tónem: „Já cítím potřebu zkoumat to dál.”

Jakmile Caroline viděla, že z něj vyprchalo napětí, ulevilo se jí, i když jeho příčinu neznala. „Zkoumat co?”

„Ten nezdar, o němž jste mluvila.” Dával si pozor, aby se jí nedíval na rty. Nemohl se však dívat ani na ty

průsvitné oči. Stále upíral zrak na její ruce v rukavičkách, upjatě složené na klíně. „S vaším snoubencem.”

„Nezdar?” Začalo jí to docházet. „Ach, vy myslíte ten polibek. Ale na tom vůbec nezáleží. Už jsem vám říkala, že je jasné, že ty kalhoty nepadnou. Teď chápu, že. tato stránka našeho manželství… ” Příliš se styděla, aby použila slovo sexuální. „…nebude asi nikdy ideální…”

Jestli je to pravda, říkal si Braden v duchu, pak jedině proto, že Slatera nezajímá ženské pohlaví. Neboje eunuch.

„Tak se chci soustředit na jiné, mnohem důležitější věci.”

V té chvíli se jí Braden musel podívat do očí. Nemohl uvěřit, že to myslí vážně. Avšak její nevzrušený pohled ho ubezpečil, že to vskutku vážně myslí.

„Důležitější než co se odehrává v manželské posteli?” zeptal se nedůvěřivě. „A o co by se mělo jednat?”

Caroline povzdychla. Opravdu jí připadá protivné pořád vysvětlovat tomuto muži všechno, co se jí týká. O to protivnější, že to dělat nemusí. Dveře kočáru nejsou zamčené na zámek. Může je otevřít a odejít pryč, kdykoliv se jí bude chtít.

Alejí se nechce. A to je ze všeho nejprotivnější.

„Zařizování naší nové domácnosti,” začala pomalu. „Zábava s přáteli. Hurst jich má hodně, to víte. Velmi rád hraje karty - on i Tommy - a často chodíme na karetní večírky. Až se stanu lady Winchilsea, buduje muset oplácet.”

„A to je pro vás důležitější,” namítl Braden prkenně. „Stát se lady Winchilsea a oplácet karetní večírky, raději než se provdat za muže, který.”

Zarazil se. Co to dělá? Co to dělá?

Pozorovala ho z rohu kočáru. „Jistěže to pro mě není důležité,” odsekla rozzlobeně. Viděl, že zápalné lahve začínají nabírat na síle. „Jak můžete něco takového říct? Už jsem vám vysvětlila, proč si ho beru.”

„Kvůli tomu, co udělal pro vašeho bratra? Lady Caroline, povězte mi něco. Kdyby byl vašeho bratra zachránil popelář místo markýze, nebo jednooký hrbáč místo zlatovlasého dandyho, cítila byste stejnou potřebu se za něj provdat?”

Zápalné lahve najednou vybuchly jako duo sopek. „Jistěže ne,” vyštěkla Caroline. „Já jsem nedala souhlas ke sňatku s Hurstem výhradně proto, co udělal pro mého bratra. Taky jsem ho milovala.”

Vtom jako by si uvědomila, že plácla něco neuváženého, stiskla pevně rty a energicky od něj odvrátila hlavu, až ji zakrýval okraj čepce.

Náhlý příval, který Bradena polil, nemohl nazvat jinak než potěšením. Posunul se na sedátku, až se jejich boky dotýkaly, což zdánlivě popudilo Caroline, protože se odsunula, až se málem natlačila do dveří.

„Vy jste ho milovala?” Braden natáhl ruku a zvedl jantarovou kadeř, jež jí vyklouzla zpod čepce a spočívala na bílém nadýchaném rukávu. „Ale už ho nemilujete?”

„To jsem neřekla.” Z jejího obličeje viděl pouze jednu hebkou tvář, a ta se bezpochyby červenala. „Ovšemže ho miluji.”

„Ale asi ne,” pokračoval Braden a přitáhl si pramen vlasů blíž k obličeji, protože toužil si ho prohlédnout, „tak, jak by manželka měla milovat manžela. Spíš asi tak, jak sestra miluje muže, jenž zachránil jejímu bratrovi život.”

„Když to říkáte,” odpověděla Caroline škrobeně.

„Ale kdysi jste ho milovala jinak,” neustával Braden. Zvedl si kadeř k nosu. Voněla, jak předem věděl, levandulí. „Jinak byste za mnou nebyla přišla se svým zajímavým. návrhem. Vrtá mi hlavou, lady Caroline, co se stalo, že jste přestala svého snoubence milovat.”

Ví, na co naráží. Ví to stejně dobře, jak zná své jméno. Myslí si, že se do něj zamilovala.

A mýlí se snad? Nešlo o skutečné probuzení z apatie, do níž ji přivedly Hurstovy polibky. Kéž by mu mohla říct, co se opravdu stalo, že se to kouzlo porušilo! Určitě by mu zmizel úsměv z tváře.

Ano. A Hurstovou hlavou by proletěla kulka.

Nemůže mu to říct. Nikdy mu to nepoví. Raději ať si myslí, že ho miluje, než aby se dozvěděl pravdu.

Bože, jak jen mohla udělat něco tak pitomého jako zamilovat se do Bradena Granvilla? Navzdory tomu, o čem přesvědčovala Emily - že Braden Granville není takový svůdce, za jakého jej všichni považují, ale ve skutečnosti velmi milý, přemýšlivý člověk, který se přinejmenším pokusil jí říct ne, když k němu poprvé přišla se svým absurdním plánem -, nedá se popřít, že je donchuán - tedy donchuán Braden Granville. Londýnský donchuán.

Natáhla se a vytrhla mu pramen vlasů z prstů. „Nic se nestalo,” zalhala a dávala si pozor, aby se vyhnula jeho pohledu. „Nenípravda, že Hursta nemiluji. “

„Ale právě jste mi řekla,” zdůraznil rychle, „že kalhoty nepadnou.”

Proklínala se. Proč vůbec otevřela pusu, aby mu to vykládala? Pokusila se přehodit výhybku.

„No totiž, možná to nebylo tím, že nepadnou kalhoty. Třeba jsem to dělala špatně.”

Když jí o vteřinu později protáhl silnou ruku zezadu kolem krku, bylo jí jasné, že si naběhla.

„Myslím,” říkal a upíral na ni klidný a hřejivý pohled svých hlubokých hnědých očí, „že byste mi radši měla ukázat, co jste udělala, abychom mohli zjistit podstatu problému a pokusili se ho napravit.”

Caroline se zmítala mezi až úchvatnou touhou cítit na svých ústech znovu jeho rty a silným podezřením, že se stává jen jakýmsi kolečkem ve složitém soukolí manipulace, kterým Granville otáčí pro svoje vlastní potěšení. Když o tom ale skutečně přemýšlela, připadalo jí absurdní, že by jakkoli toužil ji svést. Co může ona -lady Caroline Linfordová - kdy udělat pro někoho jako Braden Granville?

„Je to jen polibek, Caroline,” oznámil tónem, jako by ji peskoval.

„To vím.” Teď v sobě nashromáždila trochu nevole. „Tak čeho se bojíte?”

„Ze se zase rozvášníte a přestanete se kontrolovat.”

„Já?” řekl s jízlivým pobavením. „Rozvášním? Kdy jsem se rozvášnil?”

„Včera večer, v zahradě u Dalrymplových, jak jinak.”

„Vůbec jsem se nerozvášnil. Choval jsem se jako pravý džentlmen.”

Odfrkla si. „Pravý džentlmen, který mi strčil ruku do živůtku.”

Teď se usmíval od ucha k uchu s neskrývaným pobavením. „Když jsem to dělal, tak jsem měl dojem, že se vám to líbí. “

„Nelíbilo,” zalhala upjatě. „A jestli vás teď mám políbit, musíte mi slíbit, že už to neuděláte.”

Povzdechl si. „Tak přísná na někoho tak strašně mladého. a tak hrozně nezkušeného. Dobře, ať je tedy po vašem. Slibuji, že nebudu strkat ruku do vašeho., jak jste to říkala?”

„Živůtku,” odpověděla Caroline a začínala mít podezření, že si z ní dělá legraci, ale nevěděla, co s tím má dělat.

„Aha, jistě. Slibuji věrně, že tentokrát nebudu strkat ruku do vašeho živůtku. Tak co kdybyste se ke mně přitáhla trochu blíž?” Nepatrně jí přitlačil zezadu na šíji.

Caroline ho poslechla - i když přitáhnout se s tuhou krinolínou vůbec nešlo tak snadno, jak to zaznělo. Přesto se jí podařilo dostat se k němu na úzkém sedátku dvoukolového kočáru docela blízko, takže jí rameno zapadlo do jeho podpaždí a bokem se opět opírala o jeho bok, třebaže přes několikanásobnou vrstvu oblečení, o kovových obručích krinolíny nemluvě.

„Dobrá,” řekla a usoudila, že pokud s ní manipuluje, tak jí to nevadí. Žádný muž s ní nemůže manipulovat přes tolik vrstev šatstva, kolik jich měla zrovna v tu chvíli na

sobě. „Co teď?”

„Teď mi ukažte, co jste dělala se Slaterem.”

Povzdechla si na znamení, že celou věc považuje opravdu za otravnou, potom si zasunula jednu nohu pod sebe, aby seděla na sedátku výš, naklonila hlavu a vtiskla několik rychlých, otcovských polibků Bradenu Granvillovi na ústa.

Jenže tentokrát místo aby držel ústa pevně zavřená, jako to udělal Hurst, Braden rty lehce pootevřel, jen maličko. Právě tolik, aby mu do nich Caroline zasunula jazyk. Udělala to nejisté, přesně si vědomá toho, co se přihodilo, když jej líbala naposledy.

Když ale plynuly vteřiny a nic se nedělo - vůbec nic -, Caroline odtáhla hlavu a znepokojeně si ho prohlížela.

„Dělám to špatně, že?” chtěla vědět. Není divu. Není divu, že se na ni Hurst tak díval!

Braden měl oči zavřené. Teď se mu víčka pomalu zvedala a Caroline překvapilo, když viděla, jak obvykle bystrozraký pohled míří jakoby do dálky.

„Nejsem si tak docela jistý,” odpověděl ne zrovna vyrovnaným hlasem. „Raději to zkuste znovu.”

Caroline přikývla a kvůli rovnováze pod sebe zasunula i druhou nohu. Teď klečela vedle něj na úzké lavičce a znovu se dala do práce. Při tomto pokusu napřáhla ruku a položila mu ji zezadu na krk; ve snaze dosáhnout na něj se musela natáhnout a chtěla mít lepší oporou.

Když zahájila druhý útok na jeho ústa, měla větší štěstí. Prsty, kterými ji držel v zátylku, trošičku zesílily sevření. Caroline to považovala za dobré znamení a pokračovala v líbání s větší energií. Dokonce se pokusila o smělejší přístup a zabodla mu jazyk s jistotou do úst.

V žádném případě od něj neočekávala tak bouřlivou reakci.

Sotva se špičkou jazyka dotkla jeho, úplně ztratila rovnováhu, jak ji náhle popadl druhou rukou kolem pasu. Když ji zvedl z lavičky a posadil si ji na klín tak, že na něm seděla obkročmo, obruče krinolíny praskly a sukně se na ní úplně zmačkala. Caroline se zděsila a pokusila se odtáhnout, držel ji však jednou rukou kolem krku a precizně jí tak znemožňoval únik. Dřív než Caroline začala vnímat tlak jeho úst na svých rtech, stačila si jen s povděkem uvědomit, že na sobě má odpolední šaty s dost vysokým límcem. Znovu ji polil už důvěrně známý pocit tání a potom se úplně ztratila.

20. kapitola

Zažívala pocit, který určitě musel být hříšný. Jako by na celém světě existovali jen oni dva. Jako by neexistovalo důležitější místo, kam by šla, důležitější činnost, kterou by dělala, než sedět uvnitř v tomto dvoukolovém kočáře a ospale probádávat tomuto muži ústa a nechat ho dělat totéž s ní.

A přece s ní totéž nedělal. Caroline si příliš pozdě uvědomila, že zatímco se plně oddávala potěšení z erotického plenění, kterého se dopouštěl na jejích ústech, plenění poněkud jiného druhu se odehrávalo přímo pod ocelovou výztuží, na niž spoléhala, že ji ochrání. Ruka Bradena Granvilla - ta, kterou ji nedržel kolem krku - jí sklouzla pod krinolínu a nějak našla tkaničky, které jí přidržovaly pantalóny stažené.

Když ucítila, že pevně utažená mašlička, úhledně zajišťující tkaničky, se náhle zadrhla a potom rozvázala, pokusila se Caroline protestovat. Pokoušela se říct dost. Opravdu se snažila. Ale bylo to tak… těžké. Nejen kvůli jeho jazyku, který měla v ústech. Bylo to proto… inu, nechtěla, aby přestal.

Přece jen to není správné, to, co dělá s jejími kalhotami. Ruka zasunutá v živůtku byla jedna věc, ale toto.

„Přestaňte se vrtět, Caroline,” odtáhl od ní náhle hlavu. „Ty obruče z vaší krinolíny mi narážejí do žeber.”

„Co to tam dole provádíte?” dožadovala se Caroline. „To nemůžete dělat. “

„Jistěže můžu. Snažím se vám něco ukázat. Požádala jste mě.”

„Požádala jsem vás, abyste mi řekl, jestli jsem Hursta políbila správně nebo ne.”

Přitom jak mluvila, měla na rtech příjemný pocit mravenčení ze způsobu, jakým jí polibek vrátil - jako by jí rty rozmělnil. Líbala ho správně. Ví, že ho líbala správně. Dospěla k závěru, že osobou, s níž něco není v pořádku, je Hurst, který ji takto nikdy nelíbal, ani neprojevil nejmenší zájem o mašličku, jež jí držela pantalóny utažené.

„Nežádala jsem vás,” zdůraznila, „abyste mě svlékal.”

„Já vás nesvlékám,” namítl. „Polibte mě ještě.”

„Ne, dokud nesundáte ruku.”

Utišil ji, když ji sám začal líbat. Rukou, která jí stále spočívala vzadu na krku, jí pevně přitáhl obličej k sobě a jakoby pohltil její ústa svými. Caroline tolik netoužila odtáhnout se, jako toužila chtít se odtáhnout. Zděšeně zjistila, že ho líbá taky a prahne po jeho rtech a jazyku se stejným nadšením jako on prahne po ní.

Jak si tedy může pomoct? Teď je tady v jeho pažích, vlastně v jeho klíně, jím obklopená, v něm zabalená. On je jediné, co vidí, jediné, čeho se může dotknout, jediné, co může ochutnat. Jeho dech poněkud nerovnoměrný - je jediné, co slyší, když pomine nepříliš pravidelný tlukot jeho srdce, který nejenže slyší, ale také cítí, dokonce přes

látku jeho kabátu a korzetový vršek svých dlouhých šatů s vysokým límcem. Jediné, co cítí, je těžká mužská vůně, smíšené aroma mýdla, čistého povlečení a jen náznaku střelného prachu. Vůně, o níž ví, že ještě za mnoho let od nynějška jí bude vracet vzpomínky na Bradena Granvilla. Představa, že něco takového vůně střelného prachu - ji ponoukne přitisknout se k němu ještě pevněji, líbat ho s ještě divočejší nevázaností, je absurdní - naprosto absurdní -, avšak přesně to se děje. Nedokáže to vysvětlit. Nestarala se, aby to vysvětlovala. Tak to je, a tím to končí.

A potom jí přesně došlo, co provádí jeho ruka s jejími pantalony. Došlo jí to, když se ta ruka otřela - a vůbec ne náhodou, tím si byla jistá - o určitou část jejího těla, která se v poslední době chovala opravdu zvláštně. Měla sklon v jeho přítomnosti dost vlhnout, obzvlášť když ji líbal. I teď je vlhká; vlhká a vrcholně citlivá, tak citlivá, že když se o ni otřely jeho prsty, Caroline se reflexivně prohnula v zádech, zesílila stisk prstů na jeho krku a z úst jí vyšlo zamumlání do jeho úst.

Ale nikoliv protestné. Vůbec ne protestné.

Jako by toto bylo znamení, na které Braden čekal, nechal ruku sklouznout ještě jednou. Tentokrát však místo ležérních doteků tam jeho prsty zatlačily s nanejvýš jednoznačným záměrem.

A to způsobilo ještě větší vzrušení. Caroline, která se v těch místech téměř nedotkla sama sebe, ne tak aby to dovolila někomu jinému, byla naprosto nepřipravená na okamžitou a čistě tělesnou reakci. Okamžitě zjistila, že ji zaplavuje touha, která jakoby pramenila z nutkání přitlačit se ještě silněji na ty tvrdé, mozolnaté prsty. Tak

silně, až se ve skutečnosti zdálo, že jeden nebo dva prsty by do ní mohly opravdu vklouznout.

A jí je to úplně jedno. Zčistajasna se Caroline Linfordová přeměnila - pouhým dotekem mužských prstů - v prostopášnici, zhýralou ženu, která nedokáže myslet na nic než.

Prostě na to.

Ale kdo by jí to mohl mít za zlé? Byl to tak skvostný pocit, mít jeho ruku tam, jeho rty na svých a jeho druhou ruku, ach, druhá ruka teď sjela z její šíje a usadila se na ňadru. Skoda, že má na sobě tolik vrstev oblečení, poněvadž se to zdá božské, jak jí bere ňadro do dlaní, jenže všechna ta látka stojí v cestě. Příště až s ním půjde ven, musí si pamatovat, že si nemá oblékat nic víc než krátké rukávy a co nejhlubší výstřihy a.

Co to ted’ dělá? Jakoby ji laskal. A dělá to tak příjemně, tak sladce a něžně, jen je tady pořád to nutkání, ten pocit, že by tam měl trochu víc přitlačit.

Najednou přitlačil.

Carolinin svět, který se vcelku rovnoměrným otáčením postupně vymykal její kontrole, jako by explodoval do tisíce třpytivých kousíčků. Trochu podobný pocit zažívala pokaždé, když vklouzla do extrémně horké lázně - jako by jí na několik vteřin v celém těle, od vrcholku lebky až po chodidla, zahořel plamen. Vzrušení bylo až nesnesitelné, ale nádherné zároveň. A jak se ztrácela v těch mukách, ucukla od něj svými rty a křečovitě sevřela jeho náprsenku, neschopná ubránit se výkřiku.

A potom stejně znenadání oheň uhasl a jí se zdálo, že se celá třese jako něco znovuzrozeného.

Roztřesená, zcela bezvládná a omámená vším, co se stalo, se mu zhroutila do náručí a ztěžka oddechovala.

„Co,” ptala se, když znovu získala řeč, „to bylo?” Jeho hlas také nebyl klidný. „Vaše dnešní lekce,” odpověděl.

„Lekce? ” ptala se nevěřícně. „Tak tomu říkáte?”

Nedokázala však nashromáždit skutečný hněv, poněvadž se cítila tak nádherně otupělá. Kéž by tak mohla sedět napořád, říkala si v duchu, s tváří na jeho rameni, s pažemi omotanými mu kolem krku, poslouchat tlukot jeho srdce a zvuk koňských podkov, jak objíždějí kolem parku.

Zvuk, jenž právě ve chvíli, kdy se zapisoval do jejího vědomí, náhle ustal.

Braden vytáhl ruku spočívající jí mezi stehny a svižně ji plácl po zadečku. Trvalo docela dlouho, než ji vytrhl ze šťastného rozpoložení.

„Vstávat,” nařídil. „Jste doma.”

Zvedla hlavu a zamrkala na něj. „Doma?” zeptala se hloupě.

„Ano.” Jak tam seděla a zírala na něho, dával jí oblečení do pořádku. Úhledně zavázal tkaničky pantalonů a cukal obručemi krinolíny, aby je stáhl dolů. „Už jsme přes hodinu venku. Teď bychom nechtěli vzbudit podezření vaší máti, že ne? Mohla by vás zamknout znovu ve vašem pokoji, a to by nepříznivě ovlivnilo zítřejší program výuky.”

Caroline zmateně zavrtěla hlavou. O čem to mluví? Cožpak mu nedochází, co udělal? Zvedl ji k nebeským výšinám, to udělal. A teď od ní očekává, že prostě půjde domů? Ze se rozejde ke vchodovým dveřím, jako by se nic nestalo? Jako by se, pokud jde o ni, nedotkl její duše?

„Ale.,” začala.

„Tady.” Zvedl kadeř, která jí vyklouzla zpod čepce, nepochybně když zvrátila hlavu v extázi. „Musíte si upravit.” Gestem jí obkroužil obličej. „Sebe. Vlasy vám úplně.”

Caroline mechanicky zvedla ruce a začala si zasouvat vlasy zpátky tam, kam patří. „Já ale nerozumím,” povídala při tom, jak si upravovala účes. „Jen jsem vás požádala, abyste mi řekl, jestli jsem správně líbala nebo

ne.”

„O ano,” pochválil. „Řekl bych, že líbání jste zvládla dokonale. Proto jsem přikročil k dalšímu kroku.” „Další krok? To bylo ono?”

„Totiž, možná jsme jich několik přeskočili,” odvětil a v jeho výrazu se zřetelně ukázalo cosi zvláštního. „Ale to nebyla vaše chyba. Někdy se k nim vrátíme.”

„Ale.” Caroline potřásla hlavou ve snaze, aby si ji vyčistila, a málem si uvolnila už stažené vlasy. „Ale vy jste mě měl učit, jak. jak.” Zarazila se, neschopná vyjádřit slovy, co míní.

Tázavě na ni shora pohlédl s jedním zdviženým obočím. Jelikož to nebylo obočí s jizvou, usoudila, že ho nerozčílila. Vtom si uvědomila naprosto přesně, co má na mysli.

„Měl jste mě učit, jak dát muži potěšení,” vychrlila kvapně. „Neměl jste dávat potěšení mně.” Zjizvené obočí vyletělo nahoru.

„Vážně?” podivil se. Zdálo se jí, že mluví docela přívětivě na někoho, kdo vypadá tak. prostě hrozivě.

„Ano.” Skvostný pocit vášně, který zažívala, bohužel pomalu vyprchával. „Jak se mám naučit něco o milování muže, když všedi no, co děláte, je milování mě?”

Z nějakého důvodu mu to připadalo zábavné. Když ji uchopil v pase a zvedl ji z klína, aby ji posadil zpátky na sedátko vedle sebe, škubalo mu v obou koutcích.

„Poprvé,” vyslovil hlasem plným emoce, již nedokázala identifikovat, „slyším tuto konkrétní stížnost od někoho, komu jsem., jak jste to říkala? Ach ano, udělal potěšení.” Málem to slovo nedokázal vyslovit, jak se snažil, aby se nerozesmál. „Jděte domů, Caroline,” sklonil se a dal jí výrazně neromantickou pusu na čelo. „Mému potěšení se budeme věnovat příště. Jděte, než vážená lady Bartlettová zjistí, že jste odešla.”

Caroline neváhala. Vyklouzla z kočáru, jen na zlomek vteřiny se zastavila, aby si upravila žalostně zmuchlanou sukni, a svižně vyběhla po schodech ke vstupním dveřím.

Teprve tam jí došlo, co řekl.

Příště. Jeho potěšení se budou věnovat příště.

Ale žádné příště být nemůže! Cožpak mu nevysvětlila, že jejich vyučování nemůže pokračovat?

Zrovna se chystala vrátit ke kočáru, aby se ujistila, že pochopil, žc žádné příště nemůže být, když se k jejímu zděšení dveře rozletěly a v nich stál Thomas s napjatým výrazem v obličeji.

„Caroline,” oslovil ji naléhavě a zasunul jí ruku do podpaží.

Caroline vrhla spěšný pohled přes rameno. Dvoukolový kočár se nepohnul. Ještě je čas.

„Okamžik, Tommy,” zarazila ho. „Ještě musím něco.”

Tommy zesílil stisk na její paži. „Musíš si promluvit s mámou,” řekl. „Prosím, já tě o to úpěnlivě prosím.”

„S mámou?” Ne! Kočár odjíždí pryč! Pomalu, ale jistě se vydává po ulici.

„Má zase ten záchvat,” odpověděl Thomas překvapivě. V tu ránu Caroline úplně zapomněla na Bradena Granvilla íi soustředila svůj užaslý pohled s plnou intenzitou na bratra. „Zase záchvat?” opakovala.

Rázem se ocitli v domě a Caroline si rozvazovala stužky na čepci, když Thomas zavíral dveře.

„Všimla si,” ptala se Caroline vyděšeně. „Všimla si, že jsem odešla, že?”

„Ne,” odpověděl Thomas. „Tebe se to pro změnu vůbec netýká. Jen jsem jí řekl… prostě, řekl jsem jí dnes odpoledne, že se vracím zpátky. Do školy. Odjíždím pozítří, jen na víkend. A ona začala šílet.”

Caroline zvedla obočí. „Tak to chápu. Přece víš, co říkal doktor, Tommy. Můžeš se cítit líp, ale rána se ještě pořádně nezhojila, tak máš co nejvíc odpočívat - ne že bys to dodržoval. Co jsi čekal? Ze ti máma řekne - Jdi synu, tady máš mé požehnání?”

„Promluvíš s ní, Caro? Vím, že tebe poslechne.”

Ve foyeru vydlážděném mramorem Caroline hleděla vzhůru na svého bratra. Dlouho byla vyšší než on, až jednoho památného léta se vytáhl za tři měsíce o deset centimetrů. Najednou se mu dařilo ji přemoct ve všech hrách, kde byla zvyklá vyhrávat.

Když se dozvěděli, že ho někdo postřelil, Caroline se zdálo, že se jí zhroutil svět. Kdyby byl zemřel a nechal ji samotnou, samotnou s jejich matkou.

Nebyla by to vydržela. Milovala matku vřele, ale bez Tommyho.

Bez Tommyho by jí nikdo nezůstal.

„Proč je pro tebe tak strašně důležité tam jet, Tommy?” zeptala se. Ve světle pozdního odpoledne, prosvítajícího zešikma úzkými okny vedle vchodových dveří, si všimla,

že má tváře opálené a na nose pihy, poněvadž navzdory nařízením lékařů nezůstával doma „Škola teď ještě ani nezačala. Žádný z tvých kamarádů tam nebude.”

Zahlédla, jak se jeho opálené prsty sbalily do pěstí, a hned jí v mysli vytanul obrázek jiných pěstí, které náhodou viděla z takové blízkosti jen o půl hodiny dřív.

„Prostě tam mám nějakou práci,” vysvětlil Tommy „Čekám a čekám a čekám - a teď si myslím, že už jsem docela v pořádku. Prosím tě, Caro. Jdi za ní a promluv s ní. Potřebuji kočár a nějaké kapesné. Jen na pár dní.”

„Cože?” Něco v bratrově hlase v ní probudilo starší sestru, vždycky ve střehu před jeho rošťáctvím - nebo něčím horším, lehkomyslností. „Co tam chceš dělat?”

„Nic, o čem by se mi zrovna snadno diskutovalo se sestrou,” uculoval se.

Caroline si ho bedlivě prohlížela. Dívka? Dcera některého z jeho učitelů? Mohla jen doufat. Modlila se, aby to nebyla nějaká drsná barmanka - ačkoliv, jak by mohla, jestli je pravda, co řekl ten den, že si ještě nikdy žádné kalhoty nezkusil?

„Prostě tam mám práci, jasné?” Thomas si prohrábl rukou přerostlé vlasy, takže mu světlé konečky zůstaly trčet nahoru. „Něco musím zařídit. To je všechno.”

Ne. Přivřela oči. Tady o děvče vůbec nejde. Nedokázala říct, jak to ví, ale najednou to věděla.

„Tommy,” zeptala se, „ví Hurst, že tam jedeš?”

Bratrovou tváří se mihlo napětí. Pod opálením jako by

zbledl.

„Ne,” přiznal. „A ty mu o tom neřekneš, Caro. Hursta do tohoto nechci zatahovat. Nebyla to jeho chyba.”

Při těch slovech jí vyletělo obočí nahoru. „Co nebyla jeho chyba? O čem to proboha mluvíš, Tommy?”

Dlouze se na ni zadíval. „Nesmíš o mém odjezdu Hurstovi nic říct. Slib mi to, Caro.”

Caroline potřásla hlavou. K tomu, aby si její bratr přál jet do Oxfordu, a neřekl o tom svému dobrému příteli Hurstovi, mohl mít jen jediný důvod. Hurst by se pokusil mu to rozmluvit.

„Nemůžeš ode mě chtít, abych měla tajnosti před mužem, kterého si mám brát,” namítla Caroline rozhodně. „Jestli s sebou Hursta nevezmeš, nechci, abys jel. Sám ne. Ne po tom, co.”

„Caro, ty tomu nerozumíš.”

„Ne, nerozumím. Hurstovi o tom neřeknu. Ale nebudu mámu přemlouvat, aby ti dovolila odjet.” Caroline se k němu otočila zády a začala vystupovat po schodech do svého pokoje. „A taky se neobtěžuj mě žádat o peníze. Nepůjčím ti ani půl pence. Nemáš za lubem nic dobrého, to vidím. Radši bys měl zůstat tady.”

Tommy zůstal stát pod schodištěm. Cítila, jak se jí pohledem zavrtává do krku na každém schodu, ale nevšímala si toho. Držela ramena zpříma a hlavu vzhůru. Nerada se s bratrem hádala - zvlášť teď, když jsou oba dospělí. Co má ale dělat? On pojede. Zná ho. Pokud mu matka nepůjčí kočár, pojede hned, jak si naškrábe dosl peněz na lístek na vlak.

První, co ji napadlo, bylo, že to poví Hurstovi. Jenomže jak by mohla, když ji prosil, ať to nedělá?

Ale proč? Uvědomoval si Tommy konečně to, co Caroline? Ze Hurst není svaté stvoření, na které vypadal, když se s ním poprvé setkala? Ach, on Tommyho miluje. O tom se nedá pochyboval Avšak když se teď ti dva mají skutečně stát bratry, podezírá Tommy přítele, že nemiluje jeho sestru, jak by měl? Ví snad o Jacquelyn? lámala si

hlavu. Určitě ne, jinak by něco řekl příteli, řekl by něco Caroline - nemůže uvěřit, že by jí její vlastní bratr vědomě dovolil vzít si za manžela sukničkáře.

Nebo si Tommy prostě myslí, že Hurst by se taky pokusil zabránit mu v odjezdu, kdyby se dozvěděl o jeho plánech?

Je to šílenství, toto rozhodnutí cestovat, když je pořád ještě tak slabý - a Caroline ví, že je. Navzdory jeho ujišťování, že tomu tak není, Tommy ještě nebyl v pořádku. Každý den pořád spával déle než do deseti hodin, a to míval ve zvyku být vždycky venku z postele a pryč z domu ještě dřív, než hodiny odbily osmou. Náhodou taky viděla, jak sebou škubl pokaždé, kdykoliv do něj v plném la nečním sále někdo narazil z boku, kde měl ránu. Nezvládal ještě jízdu na koni, ani nevydržel tančit víc než jednu sérii za večer. Ob čas ho zmáhal i badminton.

Ne, ještě není dost silný, aby se pustil do jakéhokoliv úkolu, který si sám vytkl. Pokud však neuposlechne varování lékaře, nebude dbát na protesty své matky a bude ignorovat Carolininy obavy, jak jen ho přesvědčí, aby nejezdil?

Když se vrátila k sobě do pokoje, Bennington ji informoval, že lady Emily už na ni nechtěla čekat a vrátila se domů, a pak za ní úslužně znovu zamkl dveře. Až když si všimla kancelářského papíru na toaletním stolku, vzpomněla si na Bradena Granvilla.

V té chvíli věděla, co udělá.

21. kapitola

Její list dorazil k němu do kanceláře druhý den ráno hned s první poštou. Ženské písmo, jímž byla napsaná adresa, jej odlišovalo od ostatních dopisů a soudní korespondence, které došly současně. Braden si ho všiml okamžitě, jak se posadil za psací stůl, rychle ho vzal z hromádky a prohlížel si malou, krémově bílou obálku, v níž byl dopis složen. Ihned poznal Carolinin rukopis. Písmena byla úzkostlivě malá, každé pečlivě napsané, jako by ještě pořád usilovala o dobré známky z krasopisu.

Seděl a studoval obálku, cítil podivnou nechuť ji otevřít a zároveň zlost, že ji cítí. Jistěže věděl, o co jde. Co jiného by to mohlo být? Obzvlášť po tom, co se mezi nimi včera odehrálo v kočáře. Co si myslel? Co si proboha svatého myslel?

Nemyslel vůbec. V tom je ten problém. Když se Caroline Linfordová ocitla v jeho blízkosti, něco se s ním dělo; něco zcela nepodobného čemukoliv, co kdy zažil. Dřív se vždycky dokázal před ženami chladně ovládat a

nedávat najevo své city. Vábení přitažlivých samiček byla hra, kterou uměl hrát od mladého věku. Nebo se tak alespoň domníval. Lady Caroline Linfordová mu dokázala něco jiného.

Jak je možné, že žena, na niž nejvíc toužil zapůsobit, ho zároveň přiváděla k naprosto idiotským činům? Událost v kočáře mohla posloužit jako klasický příklad. Co si vlastně myslel, když s ni zacházel tak hrubě jako s nějakou děvkou, kterou sbalil v doku?

Lady Caroline Linfordová - jedna z mála žen, které potkal a které v něm vzbuzovaly dojem, že skutečně přesně odpovídají definici slova lady. A přesto, kdykoliv se k ní přiblížil na vzdálenost půl metru, jako by nemyslel na nic jiného, než aby z ní stáhl co nejvíc vrstev oblečení v omezeném čase, který pro sebe měli. Copak takto se zachází s lady?

Nelze se ani trochu divit, že s ním chce zpřetrhat všechny vazby. Její výtky si naprosto zaslouží. Je naprosto nevinná, naivní v chápání mužské poloviny lidské rasy, a on toho využil. Způsob, jakým s ní zacházel, je neodpustitelný.

Nedokázal s tím však nic dělat. Bylo to stejné, jako by si chtěl zakázat dýchat. Asi je právě načase, aby tomu učinila přítrž. Jestliže nedokáže držet své základní pudy na uzdě v její přítomnosti, pak si nezaslouží ji mít. Možná má pravdu Jacquelyn, která použila přísloví: Člověka můžeš vytáhnout z brlohu, ale pořád mu bude čouhat sláma z bot.

Dospěl k závěru, že ať se bude Caroline obhajovat jakkoli výmluvně, nedovolí, aby to skončilo tímto způsobem - dopisem. Zasunul prst pod voskovou pečeť, jež držela Carolinin dopis zavřený, a otevřel ho. Vážený

pane Granville, četl. No ano, samozřejmě ho nebude oslovovat Bradene.

Slova, která po oslovení následovala, však Braden rozhodně nečekal. Přečetl Carolinin pečlivý text až po vysoce formální zakončení - S nejvyšší úctou, C. Linfordová -, potom pohyboval očima zpátky až nahoru na stránku a četl znovu; určitě mu něco uniklo.

Ale neuniklo. Dopis neobsahoval žádnou výčitku, nic, co by v nejmenším naznačovalo, že už ho nechce nikdy vidět. Ani slovo odsouzení. Nic hořkého, nic kousavého. Místo obvinění přišla prosba. Vysoce neobvyklá prosba, ale taková, jíž může Braden snadno vyhovět.

Vzal list papíru a okamžitě začal psát odpověď. Když si pospíší, může ji dostat se zpáteční poštou.

Pomyšlení, že pro ni může něco udělat, ho těšilo mnohem víc, než by mělo - něco, čeho není schopen nikdo jiný než on. Ta slabost pro ni je únavná. Byl rád, že Weasel je zašitý s bolavou nohou: lichotivým chováním svého zaměstnavatele by byl znechucený, tím spíš, že je pro něj tak atypické. Braden Granville se nepřetrhl kvůli žádné ženě ve snaze ji získat. Až dosud.

Ale nemohl si pomoct. Jeden krátký pohled do těch kaštanových očí, a celá ocelová konstrukce, jíž se vyznačoval, se zbortila.

Když přijel v sedle klidného grošáka, bylo krátce po dvanácté. Obhlížel písčitou cestu, na níž se jen dva muži věnovali rannímu cvičení. Nejhustší provoz jezdců na koních zažívala ulice Rottcn Row brzy ráno, ale Caroline ve svém dopise objasnila, že od nehody bratr skoro nikdy nevychází z domu dřív než kolem poledne. Pozdní hodina však neodradila hraběte z Bartlettů, aby se v

parku neukázal. Byl odhodlaný nedovolit svému zranění, aby mu zabránilo v dodržování všech rituálů a tradic beau monde - světa nejvyšší společnosti, s nimiž se seznamoval od chvíle, kdy získal šlechtický titul.

Po několika minutách hledání ho Braden uviděl, jak se bezstarostně pohybuje na krásném grošákovi v doprovodu podkoního středního věku. Avšak ať už se ten doprovod hraběti nezamlouval, nebo byl podkoní svým založením málomluvný, vypadalo to, že se oba muži spolu nebaví; navíc hrabě jel o kousek napřed s tváří otočenou k polednímu slunci.

Braden jemně pobídl koně podpatky a kobylka se ochotně dala do cvalu. Brzy se ocitl vedle hraběte tělo na tělo a povolil opratě.

„Dobré odpoledne, mylorde,” pozdravil důstojně.

Chlapec se na něj vylekaně podíval. Když si hrabě uvědomil, kdo ho pozdravil, zbrunátněl - Braden viděl jeho karmínové tváře koutkem oka. Sklonem snadno se zardívat se neuvěřitelně podobá své sestře.

„Gran-tedy, pane Granville,” vykřikl Thomas Linford. „Jářku, nikdy jsem vás tady neviděl.”

„Ne,” přiznal Braden odevzdaně. „Nemám na ježdění moc času.”

„Ovšemže,” přikývl Thomas. „Musíte být pořád ve firmě, to si dovedu představit.”

„Jistě.” Braden se otočil na čeledína, jedoucího těsně za nimi; měl skloněnou hlavu, jako by tím mohl zabránit, aby slyšel rozhovor svého pána. „Myslíte, že bychom si spolu mohli promluvit v soukromí, mylorde?”

Chlapec znovu přikývl a otočil se v sedle, aby dal pokyn podkonímu, že na něj má počkat. Projede se

trochu s panem Granvillem a vrátí se, až spolu vyřídí své záležitosti.

Čeledín souhlasil a Braden s hrabětem pokračovali v jízdě v rozpačitém tichu - rozpačitém pro hraběte, neboť na něm bylo vidět, že dychtí se zeptat, co Braden chce, a pro Bradena, jenž si nevěděl rady, jak uvést téma, o kterém se chtěl pobavit, aby nezradil Caroline. V dopise ho žádala, aby nevyzradil, jak se dozvěděl to, co ví.

Konečně, když projeli kolem chlapíka, který evidentně v noci příliš nasával a usnul na koni, objíždějícím park pořád dokola, až ho to buď omrzí, nebo se rozhodne najít si cestu domů sám, Braden si na něco vzpomněl a řekl: „Jako kluk jsem sem chodíval dost často.”

„Do Row, pane?” Thomasův hlas nedokázal skrýt údiv, což chlapec určitě nechtěl. „Chci říct…”

„Vím, co chcete říct. Samozřejmě jsem sem nejezdil trénovat na koni. Koně jsem neměl až do svých víc než dvaceti let. Ale moji přátelé a já jsme sem chodívali hledat chlápky jako tamten vzadu.”

„Ten opilý, pane?”

„Ano, ten. Představovali dost snadné terče. Počkali jsme, až pojedou těsně kolem stromu, a když se nikdo nedíval, shodili jsme je z koně a sebrali jim peněženky.” Braden hovořil monotónně, jako by popisoval chemický pokus. „Nebezpečný způsob, jak si vydělat na živobytí, ale tehdy jsme jiný neznali.”

Thomas jel tiše vedle něho. Braden studoval jeho profil. S výjimkou opálení v něm moc podobnosti se sestrou nenašel. Měl výrazně řezané rysy, pravděpodobně v důsledku úbytku na váze po úrazu. Carolinin obličej byl mnohem jemnější, nos neměla vůbec zahnutý, ale na konci obrácený vzhůru, lícní kosti posazené dost vysoko,

aby jí zvedaly krásné oči v koutcích jako kočce, aniž by přitom vypadala nadutě.

„Ale,” řekl Thomas posléze, „nikdy jste na ně nestříleli, že ne? Myslím na ty muže, co jste přepadali.”

„Jistěže ne.” Braden obrátil pozornost ke koni, kterého vedl kolem obzvlášť širokého bahnitého pruhu na cestě. „Nikdo z nás zbraně nevlastnil. Byly příliš drahé. Proto.,” zabručel, když jeho kobyla špatně šlápla, zabořila kopyto do hustého bahna a na okamžik ztratila rovnováhu. Hned se narovnala, a než se dala znovu do pohybu, rozhořčeně zařehtala, jako by se cítila trapně za nešikovnost. „Proto mi vrtá hlavou a zajímá mě váš příběh s tím lapkou.”

Viděl, jak chlapec vysunul bradu dopředu, a okamžitě poznal paličaté gesto, jako zrcadlový odraz toho, co se objevovalo na tváři jeho sestry v okamžiku nejvyšší vzpoury.

„Myslíte si, že jsem lhář, pane?” zeptal se Thomas prudce.

„Ovšemže ne. Pouze naznačuji, že historka o zloději, kterou jste vyprávěl matce a sestře, mohla být vykonstruovaná, aby posloužila jako zástěrka pro pravdu, jak jste k postřelení přišel.” Braden si dával pozor, aby udržel neutrální tón. Aby nesoudil. Jen uvedl fakta. „Ani v nejmenším vás neobviňuji ze lži. Kdybych já měl matku a sestru, byl bych jim pověděl úplně to samé. Protože ony nevědí - jako víme my oba -, že lapkové prakticky vůbec nemají přístup k pistolím. Pokud se jim podaří nějakou najít, skoro vždycky ji prodají - protože třeba jen jako šrot vynese pistole obvykle víc, než většina zlodějů může vydělat za celý rok.”

Thomas mlčel, ale ne podrážděně. Pozorně Bradenovi naslouchal a v duchu jako by rozmlouval sám se sebou.

„Ta osoba, která vás postřelila,” pokračoval Braden, „nebyl zloděj. Nejenže měl snadný přístup k pistoli, ale uměl se zbraněmi dobře zacházet. Měl praxi, a to značnou. A to není všechno. Měl ke své zbrani respekt a udržoval ji v dobrém stavu. Kdyby to byl nedělal, dneska byste tady nebyl, protože ten průstřel byl čistý, i když trochu níž. Předpokládám, že mířil na srdce.”

Thomas zamumlal. „Uklouzla mi noha. Přelézal jsem zeď a uklouzla mi noha.”

„Ještě že tak,” konstatoval Braden. „Kdybyste totiž klidně stál, dneska bychom tady spolu nediskutovali.”

„Bylo to.” Hrabě se zdánlivě přenesl daleko, daleko od Rotten Row - ne fyzicky, ale v myšlenkách. Drmolil potichu: „Pálilo to. Když mě zasáhl. Odhodilo mě to dozadu a pak to pálilo. A když jsem se potom probudil, bolelo to. Víc, než co jsem kdy poznal.”

„Ano,” potvrdil Braden monotónně. „Bolí to, že?”

To ho přeneslo zpátky. Vrhl překvapený pohled směrem k Bradenovi. „Vy - vy jste byl někdy postřelený?”

„Mockrát,” odpověděl Braden klidně. „Člověk si nezíská pověst londýnského donchuána, aniž by na sebe občas nepřivodil hněv manžela. Ale nikdy jsem nebyl tak pitomý,” dodal, „aby mě dopadl nějaký lapka.”

Po těch slovech se Thomas vzdal.

„Nebyl to lapka,” pronesl opovržlivě. „Byl to Vévoda.”

„ Vévoda?” Bradena by snad víc nemohlo překvapit, ani kdyby Thomas řekl, že se postřelil sám. „Bojovali jste v souboji?”

„Ne. Hráli jsme karty.” Z Thomasova hlasu zaznívalo pohrdání. „Falešná hra, já jsem si tím jistý. Nazval jsem

ho podvodníkem. Tak mě pronásledoval domů a střelil po mně, podle mého soudu proto, abych nikomu neřekl, že ta hra byla falešná.”

„Jenže se mu to nepodařilo,” konstatoval Braden. „Protože vás našel markýz.”

„Našel mě?” Thomas se trpce zasmál. „Ani náhodou. Šel za mnou. Měl podezření, že by Vévoda mohl dychtit po mé krvi, tak.”

Braden promluvil ostřejším tónem. „Lord Winchilsea

hrál taky?”

„No jistě. To on mě na tu hru nalákal. Nejvyšší sázky v Oxfordu, říkal. Ale neřekl, že budou tak vysoké.” Znechuceně se dotkl místa, kudy proletěla kulka. „Samozřejmě neměl ani ponětí, že jsou karty označené.”

Braden Granville pocítil náhlý závan mrazu, ačkoliv byl teplý den. Někdo mu přešel přes hrob. Aspoň tak ten pocit, pokud si pamatuje, vysvětlovala jeho matka.

„Karty byly označené?” zeptal se bezvýrazným hlasem. „Jste si tím jistý?”

„Ano. Dalo se to těžko poznat - měli tam slabé světlo. Ale když jste přimhouřil oči a upřeně hleděl dost dlouho, mohl jste vidět naprosto jasně v kresbě na rubu karty značku.”

„Vévoda,” řekl Braden.

„No, to o sobě tvrdil on, ale já jsem se setkal s vévody už dřív a tenhle.”

„Ne jakýkoli vévoda,” řekl Braden rychle. „Ten jeden, konkrétní Vévoda.”

„Správně. Tak si říkal. Vy ho znáte?”

Braden potřásl hlavou. Když mu Caroline psala a prosila ho, jestli by byl ochotný pokusit se přemluvit

bratra, aby nejezdil na víkend do Oxfordu, vůbec ho nenapadlo.

„Znám ho,” řekl Braden příkře. „Thomasi, teď mi musíte říct pravdu. Ví, že jste naživu? Vévoda? Vy jste s ním nemluvil od té doby, co vás postřelil, že ne? Nebo někdo jiný, kdo by ho mohl znát?”

„Ne,” odpověděl hrabě. Vypadal zmateně. „Jen Hurst. Jenže on mi řekl, že se nemám nikomu zmiňovat o… zkrátka o tom, co se přihodilo. To on přišel s tím nápadem o zlodějích. Asi se na mě naštve, až zjistí, že jsem vám to řekl, ale vy jste.”

„Má pravdu,” souhlasil Braden. „Nesmíte říct ani slovo - ani slovo, Thomasi, - nikomu.” Zavrtěl hlavou údivem. „To je div, že na to ještě nepřišli,” mumlal si pro sebe.

„Cože?” Thomas se naklonil v sedle, i když bylo patrné, že mu to činí potíže, neboť jeho rána se ještě úplně nezahojila. „Co jste říkal?”

Braden otočil kobylku a pobídl ji dopředu, až stála hlavou těsně vedle Thomasova koně. Potom řekl tiše a naléhavě: „Thomasi, já znám toho muže, toho Vévodu. Jeho pravé jméno je Seymour Hawkins. Dřív provozoval ilegální hernu v Dials. Podplácel tam místní policisty, aby mu to tolerovali. až do doby, kdy byl jmenován nový policejní náčelník, čestný muž, který Hawkinsovy špinavé peníze nepřijal. Hawkins nemá poctivé lidi v oblibě, Thomasi. Uřízl náčelníkovi jazyk za to, že ho nazval lhářem a podvodníkem, a vydloubl mu oči, aby se na něj dívaly, když to dělal.”

Thomas zíral na Bradena fascinovaně a zároveň měl ve tváři děs. „Doopravdy?” zeptal se a najednou vypadal mnohem mladší než na svých devatenáct let.

„Doopravdy,” potvrdil Braden. „Byl to tak brutální zločin, že vyvolal značnou pozornost tisku a po Vévodovi bylo vyhlášeno pátrání. Musel opustit Londýn. Jestli zjistí, že jste stále naživu, Thomasi - jestli pojedete do Oxfordu -, tentokrát zařídí, abyste zmizel z tohoto světa nadobro. Vím to tak jistě, jako že se na vás teď dívám. Vévodovi se nedá odporovat.”

Thomas promluvil tónem, který měl být povýšený, ale vyzněl nakonec jen jako podrážděný: „Nemůžu dovolit muži, aby na mě střílel a aby mu to prošlo. Jsem hrabě. Nemůžu se zachovat tak zbaběle. Mám svou hrdost, sire. Teď když už jsem celkem v pořádku, musím jít za ním a požadovat satisfakci.”

„K čertu s hrdostí,” zaklel Braden. „Myslete na svou sestru, chlapče. Radši vás bude mít živého a poníženého než mrtvého a pomstěného.”

Obličej mladého hraběte se zakabonil „Zdá se, že o pocitech mé sestry toho víte hodně,” řekl rozhořčeně.

„Nebudu popírat,” opáčil Braden vyrovnaným hlasem po chvíli mlčení, „že vaši sestru obdivuji.”

„Je zasnoubená a bude se vdávat,” dodal Thomas rychle.

„Vskutku.” Braden stále mluvil bez jakéhokoliv zabarvení hla su. „S mužem, který je zodpovědný za to, že vás postřelili.”

„Tak to není!” Chlapcovy tváře polil ruměnec. „Hurst mě zachránil. Bez jeho úsilí bych byl zemřel.”

„Bez jeho úsilí, ” pronesl Braden, tentokrát už ne tak bezvýrazně, „byste především nebyl postřelený. Jak můžete být tak slepý, že to nevidíte? Kulka vás zasáhla do hrudníku, ne do očí.”

Thomas řekl rozechvěle: „Hurst to nevěděl. Řekl mi už tisíckrát, že nevěděl, že ta hraje falešná. A já mu věřím!”

„Evidentně,” konstatoval Braden. Zuřivost ho tak rozpalovala, že to kobylka vycítila a začala nervózně poskakovat. Ale na hlase to pořád nedal znát. „Evidentně mu věříte natolik, že mu svěříte svou jedinou sestru. Přiznávám, že se domnívám, že kdybych věděl, že moje sestra se má provdat za muže, který se svobodně bratříčkuje s takovými lidmi jako Seymour Hawkins, já bych tak klid ný nebyl.”

„Radši bych ji viděl provdanou za něho.,” přes veškerou zlost se podle Thomasova hlasu spíš zdálo, že se rozpláče, „než za londýnského donchuána!”

„Pak můžete spát klidně.” Braden si uvědomil, že chlapce podráždil. Neměl v úmyslu to udělat. Když ale slyšel pravdu o Hurstovi, začalo mu to lézt na nervy. „Protože ona nemá rozhodně v úmyslu zasnoubení s markýzem zrušit. Avšak kdybyste byl aspoň trochu chlap, mylorde, řekl byste jí pravdu. Má právo vědět přesně, jakého chlápka si bere za muže.”

„Nemůžu jí to říct,” namítl Thomas vyděšeně. „Kdyby Caro zjistila, že hraju hazard, tak by. no, vlastně nevím, co by udělala. Pověděla by to mámě, o tom nepochybuju. A ta by se mě zřekla.”

„Já sestru nemám,” přiznal Braden odměřeně, „ale kdybych ji měl, můžu vás ujistit, že můj osud by pro mě neměl takovou cenu jako její štěstí.”

„Caroline Hursta miluje,” ujistil ho Thomas s přesvědčením, o němž Braden měl jisté pochybnosti. „Stejně jako on miluje ji. Je to dobrý člověk. Postará se o ni. Na to bych dal krk.”

„Možná budete muset,” podotkl Braden.

„Co tím chcete říct?” Hlas hraběte se o oktávu zvýšil. „Páni, co tím jako naznačujete, Granville?” Braden neřekl víc než pouhé: „Přísahejte, že nepojedete

do Oxfordu.”

Načež Thomas odvětil: „Nic takového neudělám.”

„Přísahejte, že tam nepojedete, nebo povím vaší sestře pravdu o tom, jak vás postřelili.”

Znovu vysunul bradu. „To byste neudělal. “

„To bych udělal. Udělám to, pokud mi neodpřisáhnete, že se nepřiblížíte k Oxfordu, a k Vévodovi.”

Thomas mrzutě zíral na své ruce. „Tak tedy přísahám.”

Bradenovy rty se zvlnily, ale ne satisfakcí.

Prosím, povězte bratrovi, že nesmí jet, psala Caroline ve svém dopise tehdy ráno. Nevím, proč je pro něj tak důležité vrátit se do Oxfordu - říká, že tam má nějakou práci. Ale není ještě tak zdravý, jak si myslí. Prosím, povězte mu, ať nejezdí. Vás poslechne. Mluví o Vás jako o Velkém Granvillovi. Jsem si jistá, že udělá cokoliv, co řeknete.

Jenže tak to není. Hrabě Bartlett neudělá, co on řekne. Och, do Oxfordu nepojede - to teď Braden ví docela jistě. Ale nikdy Caroline neřekne pravdu o muži, kterého si bude brát.

A on si teď přísahal, že jí to sám taky neřekne.

22. kapitola

„Nehrb se tak, Caroline. Narovnej ramena.”

Caroline, stojící na stoličce uprostřed místnosti se zrcadly, stáhla ramena dozadu.

„Já nevím,” řekla matka. „Nevypadá to dobře, ale nevím proč.”

Caroline se podívala na našlehanou bílou pěnu, která hrozila, že ji pohltí. Věděla přesně, proč na ní svatební šaty nevypadají dobře.

Zvedla zrak k odrazu v zrcadle, který na ni koukal skoro ze všech stran. Dívka na stoličce v zrcadle není Caroline Linfordová. K tomu závěru už dospěla. Ta dívka na stoličce je někdo, kdo vypadá jako Caroline Linfordová, ale samozřejmě to nemůže být Caroline Linfordová, poněvadž Caroline Linfordová už není cudná, a nemá si co oblékat bílé svatební šaty.

Alespoň si myslí, že už není cudná. Počítá se, když do vás muž vloží prst? Říkala si, že asi ano, ale nebyla si jistá, a vlastně se nemá koho zeptat.

„Stůj rovně, Caroline,” napomenula ji matka znovu. Zdálo se, že je rozčilená. Caroline stála, co nejrovněji mohla. Vyklenula hrudník, takže švadlena se okamžitě píchla tlustou jehlou do prstu.

„Moc mě to mrzí,” vydechla Caroline a sehnula se, aby pohladila děvče po zádech. „Jste v pořádku?”

„Caroline,” obořila se na ni matka, „běž od ní dál. Nevidíš, že krvácí? Chceš si zamazat svatební šaty od krve? To chceš? Originální značkové svatební šaty od Worthe zničené od krvácející švadleny?”

Caroline se znovu napřímila a lítostivě shlédla dolů na švadlenu, která si vysávala krev z prstu. „Je mi to líto,” zopakovala znovu.

„Nevšímej si jí, Caroline,” řekla lady Bartlettová. „Violeto? Ta krabice je prázdná. Podívej se, jestli pan Worth ještě nějaké nemá.”

Lady Bartlettová podala služebné krabici původně obsahující bonbony a služebná rychle vyklouzla z místnosti, aby se poohlédla po dalších.

„Nechtěla jsem před Violetou nic říkat,” oznámila lady Bartlettová, avšak nezdálo se, že by jí vadilo místo ní mluvit před neznámou švadlenou. „Ale chtěla jsem se tě zeptat - říkal Tommy ještě něco o tom svém absurdním přání jet na víkend do Oxfordu?”

Caroline cítila, jak se červená. Neuvěřitelné. 1 poznámka týkající se oklikou Bradena Granvilla, jako matčina zmínka o Tommym, jí žene červeň do tváří.

No však co by taky byla za děvče, kdyby se nečervenala? Po tom, co mu dovolila v kočáře - a pak ta drzost, s jakou mu poslala dneska ráno ten dopis! Páni, jen drzý fracek nejnižší kategorie by dovolil muži, aby s ní dělal věci, které ho nechala dělat ona, a pak se otočila

a požádala ho o tak osobní laskavost. Co si o ní Braden Granville musí myslet?

Podle odpovědi na svůj dopis to nepoznala. Napsal ji v dokonale neosobním duchu. Pouze konstatoval, že s největší radostí poskytne lady Caroline jakoukoliv pomoc, která bude v jeho silách.

Pokračoval pak zmínkou, že se těší na dnešní „hodinu”, a Caroline si uvědomila, že úplně zapomněla na jeho slova při loučení, když ji včera vysadil z kočáru. Má v úmyslu pokračovat v dohodě, ačkoliv mu dala najevo, že už v tom neshledává žádný smysl.

A třebaže mu měla okamžitě odepsat a připomenout, že už nechce, aby se jí cítil zavázaný dodržením úmluvy ze své strany, neudělala to. Místo toho otevřela šperkovnici, odstranila falešné dno a přidala jeho dopis k ostatním, co od něj dostala předchozí den Tam ho žádný čmuchal nemůže nikdy najít.

Čtyři hodiny. Setká se s ním znovu ve čtyři hodiny. Bože, ona je tak zkažená, tak prostopášná! Vůbec nemá právo, žádné právo tady stát celá v bílém.

„Nic mi neřekl,” odpověděla Caroline. „No ale neviděla jsem ho od rána, co si vyjel na projížďku.”

„Ranní projížďka,” poznamenala lady Bartlettová rozhořčeně „Vůbec by neměl na koni jezdit a dobře to

ví.”

„Jezdí opatrně, matko,” zastala se ho Caroline.

„Neměl by jezdit vůbec,” trvala lady Bartlettová na svém. „Říkal to doktor.” Povzdechla si. „Mně taky nic víc neřekl. Myslím o tom Oxfordu. Když jsem se Tommyho zeptala těsně před tím, než odjel, řekl mi, abych…”

Cosi v matčině hlase přimělo Caroline podívat se na ni.

„Abys co?”

„Abych si hleděla svého!” lady Bartlettová zrudla. „Jen si to představ! Vlastní matce! On mi řekne, abych si hleděla svého. A nejen to, ale ještě mi řekl.” Ztlumila hlas do šepotu. „Tlusťochu!”

Caroline, jež ji přestala pozorně poslouchat, svraštila obočí: „Prosím?”

„Tlusťochu! Hled’ si svého, tlusťochu, mi řekl. Doslova. Málem jsem na místě omdlela, Caroline.”

Caroline se musela značně přemáhat, aby se hlasitě nerozesmá la. „Je mi to moc líto, mami,” řekla. „Ale jsem si jistá, že to nemys lei vážně.”

Violeta se vrátila se zarmouceným výrazem. „Omlouvám se, mylady,” řekla, „ale nemůžu pana Worthe najít. Prý je ve vedlejší místnosti s jiným zákazníkem.”

„S jiným zákazníkem?” Krásná tvář lady Bartlettové se zbarvila o stupeň víc do růžová. „Pan Worth bere víc objednávek najed nou?”

Švadlena vytáhla prst z pusy a prohlásila se silným francouzským přízvukem: „Monsieur Worth je velmi zaneprázdněný, Madame. Kdyby si nedomlouval víc schůzek najednou, nikdo by se k němu nedostal.”

Lady Bartlettová ji zarazila. „Já jsem se na dnešek objednala výhradně kvůli závěrečným úpravám svatebních šatů své dcery. V žádném případě nehodláme čekat.”

„Ach, žádné čekání nebude, Madame,” ujistila ji Francouzka. „Kdyby Madame a Mademoiselle laskavě šly za mnou, ukážu vám krajku, kterou jsme právě

dostali. Poslali nám ji až z Vídně. Přeje si snad Mademoiselle pořád krajkový závoj?”

Při pohledu na matčin zlověstný výraz Caroline souhlasila. „Půjdu s vámi. Ty tady zůstaň, matko. Hned se vrátím.”

Lady Bartlettová pronesla výhružně: „Jestli si zničí šaty, když se tam bude přehrabovat, očekávám, že je pan Worth bez náhrady opraví.”

„Samozřejmě, Madame,” ujistila ji francouzská švadlenka a vedla Caroline přes úzké dveře do útulné místnosti plné dlouhých stolů, na nichž ležely metry a metry krajek s různorodými vzory.

Ta krajka. Způsobila to ta krajka.

Šaty to nezpůsobily. Když tam stála v té našlehané bílé pěně, příliš nad ironií toho všeho nepřemítala. Avšak ta krajka. krajka na závoj. Taji vrátila zpátky do reality.

Krajka. Je jí tam strašná spousta. Květinová krajka, krajka se srdíčkovým vzorem, krajka jemná jako pavučina. Kolik děvčat, vrtalo hlavou Caroline, stálo u tohoto stolu a bralo tu krajku do rukou? Dívky plné naděje. Šťastné dívky. Pravděpodobně tu nestálo mnoho těch, které se cítily jako ona, jako by se měla každou chvíli rozplakat.

Věděla to, když uviděla krajku. Představila si samu sebe, jak zvedá jemňoučkou látku z obličeje, otáčí jej k muži, kterému právě přísahala, že s ním stráví celý zbytek života, nastavuje mu svoje rty, aby se dotkly jeho v radostném spojení.

Tehdy se ten obraz vytratil. Poněvadž rty, které ve svých představách líbala, nepatřily Hurstovi. V žádném případě. Ach bože. Co bude dělat?„Lady Caroline.”

Nezvykle známý hlas zazněl vedle ní. Caroline zvedla zrak. A zjistila, že zírá přímo do tmavých očí lady Jacquelyn Seldonové.

„Och,” zaslechla svůj vlažný hlas.

„Jaké překvapení, že na vás narazím právě tady.” Jacquelyn se příjemně usmála. „Nevěděla jsem, že máte svatební šaty od Worthe.”

Caroline se automaticky zahleděla Jacquelyn na tělo. Měla na sobě také Worthovy svatební šaty. Jak však zjistila pouhým mrknutím, Jacquelyniny byly výrazně méně cudné než její. Hluboký výstřih sahal až na ňadra a rovněž byly mnohem víc zdobené. Třpytily se na nich korálky a z nabíraných rukávů dokonce vyčnívala peříčka, zatímco rukávy na šatech Caroline byly úplně jednoduché.

„Líbí se vám tato krajka?” Jacquelyn vzala do prstů kus se vzorem z propletených srdcí a zkušeně jej ohmatala.

Caroline pohlédla na sněhobílý materiál. Napadla ji jediná myšlenka: Včera měl snoubenec této ženy ruku v mých kalhotách.

Nato se jí zbarvily tváře do karmínově rudé. Panebože, říkala si, stojím tady a nenávidím Jacquelyn Seldonovou za to, co dělala s Hurstem, a co dělám já? Co dělám já? Proboha, vždyť jsem úplně stejná mrcha. Tedy, možná ne naprosto stejná, ale skoro. Nemám vůbec žádný důvod se nad ní cítit povýšená. Vůbec žádný! Jsem naprosto stejně zkažená!

A my obě - my obě - v bílém!

Přes nesmírně vyschlé rty Caroline procedila: „Je překrásná.”

Jacquelyn se na krajku tak tak podívala a s úšklebkem ji odhodila. „Já ji nesnáším. Je strašně přeplácaná. Víte,

Granville mi kou pil ozdobnou čelenku a já nechci, aby ji něco zastínilo. Ne že by to vůbec šlo. Mám v ní přes šedesát pět diamantů a ani jeden z nich nemá pod čtvrt karátu.”

Caroline doufala, že se tváří, jako by to na ni udělalo dojem, ale nedokázala myslet na nic jiného, než Šel včera večer domů a použil ten trik s prsty na ni?

A pak ke Carolininu zděšení, jako by jí četla myšlenky, Jacquelyn řekla: „Víte co, lady Caroline, nemohla jsem si pomoct, ale musela jsem se dívat, jak jste spolu s Granvillem tehdy večer u Dalrymplových tančili.”

Caroline ztěžka polkla. „Ano,” chtěla říct, ale zadrhla se. Musela si odkašlat a zkusit to znovu. „Chtěla jsem říct ano. Kupuji od něj zbraň. Pro bratra. Až půjde zpátky do školy. Na podzim.”

„Ach, váš bratr,” podotkla Jacquelyn. Procházela podél stolu a bílá saténová vlečka za ní svištěla. „Ovšem. Jak se mu daří? Pokaždé, když ho vidím, vypadá líp.”

„Daří se mu moc dobře,” odpověděla Caroline. A kdyby se snoubenci této ženy podařilo s úspěchem vyřídit poslání, jak Caroline přísahal, dařilo by se Tommymu dobře ještě nějaký čas - nebo aspoň do té doby, než si vezme do hlavy další stupidní nápad. „Thomas velmi obdivuje, no, Bra-tedy myslím pana Granvilla.”

„Vlastně,” řekla Jacquelyn. „Není jediný.”

Caroline sklopila hlavu v naději, že si Jacquelyn nevšimne temně rudé barvy, která ji zalila. Ona to ví. Musí to vědět. Co jiného by tou poznámkou chtěla naznačit? Jacquelyn ví naprosto přesně, co Caroline cítí k Bradenu Granvillovi.

Ale co s tím může dělat? On se nepodobá žádnému muži, s nímž se Caroline doposud setkala. Je jiný než

Hurst a jeho roztomile hloupí přátelé, které zajímá jen další karetní partie nebo sklenka portského. Braden Granville jí opravdu naslouchá a zvažuje její názory s určitou dávkou vážnosti - tedy aspoň, pokud nestrká ruce do určitých částí jejího oděvu. Jak se může kterákoliv žena ubránit, aby se pro Bradena Granvilla nenadchla? On je. zkrátka výjimečný.

Lady Jacquelyn náhle znovu začala mluvit a vyrušila tak Caroline z jejího zoufalého rozjímání:

„Víte, Caroline, je to zvláštní, ale i když jsme spolu chodily do školy, neřekla bych, že. tedy že vás dobře znám. Tak doufám, že se neurazíte, když vám dám jednu malou ženskou radu.”

Caroline s očima dokořán zopakovala: „Radu?”

„Ano.” Jacquelyn se obrátila a obdařila Caroline dalším ze svých hrůzu nahánějících úsměvů. „Jako žena ženě. Podívejte se, Caroline, já to vím.”

Caroline cítila, jak jí tvář znovu nachoví. Nebyl to příjemný pocit. „Víte?” podařilo se jí vykoktat. „Víte

co?”

Jacquelyn pohodila hlavou. Vlasy černé jako uhel měla upravené do složitého účesu, z něhož jí vzadu na krku volně viselo několik loken. Pohupovaly se jako větve na vrbě. Náhle Caroline napadlo, že to je přesně ono. Smuteční vrba, to je Jacquelyn. Vysoká a štíhlá, ohýbající se ve větru, ale nikdy se nezlomí. Jacquelyn nemůže nic zlomit.

„O vás,” řekla starší z dívek nenucené. „A Granvillovi. Víte, nikdy jste moc neuměla skrývat pocity.”

Ruměnec z Carolininy tváře zmizel. Teď si říkala, že musí býl bledá jako její šaty. Řekla to jediné, co ji napadlo: „Já - já nevím, o čem mluvíte.”

Jacquelynin zlověstný úsměv se najednou změnil, takže se tedl usmívala opravdu sladce: „Nevíte? Za to se nemusíte stydět, má drahá. Prostě za to nemůžete. Která žena se ubrání tomu, aby se do něj zamilovala? Neříká se mu londýnský donchuán pro nic za nic. Ale právě proto, víte, jsem vám chtěla dát tu skromnou radu. Jste taková malá naivka, že mám strach, abyste si nenechala své malé srdíčko zlomit.”

Caroline zamrkala. „Chcete říct., chcete říct.?”

„Ano.” Jacquelyn se na ni znovu laskavě usmála. „Vím, že jste do mého snoubence zamilovaná. Svatá dobroto, to vidí každý hlu pák, jen když se na vás podívá, kdykoliv se vysloví jeho jméno. Spolehlivě se začervenáte, Caroline. A já chci, abyste věděla, že se na vás proto ani v nejmenším nezlobím. Ale cítím jako svou povinnost vás varovat, Caroline, že Granville není. zkrátka, není typ člověka, do kterého by se měla malá děvčátka jako vy zamilovávat.”

Caroline se náhle zatočila hlava. Sáhla za sebe a pevně se zachytila okraje stolu, na němž ležely metry krajky. Kdyby jí ten stůl neposloužil jako opora, zcela jistě by se sesunula na zem, poněvadž její kolena se přeměnila v rosol.

Ach, pomyslela si Caroline. Ach bože!

Protože je to pravda. Co říká Jacquelyn, je pravda. Skutečně Bradena Granvilla miluje. Miluje ho tak, jak nikdy nikoho nemilovala. To pobláznění hloupé školačky Hurstem bylo jen - chabé, ubohé napodobení citového vztahu, jenž se dal roztrhnout tak snadno jako krajka, kterou svírá, jak se drží okraje stolu. Její cit ke snoubenci této ženy je tak silný a odolný jako pevný taft její sukně.

Nikdy se neroztrhne, nikdy nepraskne. Můžou ho rozervat jen nůžky. Ach bože, co to udělala?

Závrať rychle vystřídalo zahanbení. Teď totiž ví, co si měla uvědomit už dávno a měla to mít stále na paměti: není o nic lepší než Jacquelyn Seldonová. Nechovala se snad včera v kočáře Bradena Granvilla stejně hanebně jako Jacquelyn a Hurst tehdy v noci u lady Ashforthové?

Není v tom rozdíl. Vůbec žádný rozdíl.

„Vidím, že jsem vás rozrušila,” řekla Jacquelyn. „Ale musíte vědět, drahá, pro vaše dobro, že Granville…, víte, on si s vámi jenom hraje. Nemyslí to vážně. Připadáte mu jen. no, možná zajímavá. Prostě, nemá s pannami moc zkušeností.”

Caroline se znovu musela pevněji přidržet stolu, protože se jí najednou zdálo, že se k ní podlaha vzdouvá a brzy ji udeří do obličeje. Zoufale si přála mít po ruce židli. Pane bože, modlila se. Ať se stane cokoliv, jen ať neomdlím před lady Jacquelyn Seldonovou. Jen ať neomdlím.

Jacquelyn si všimla bílých kotníků na prstech, jimiž svírala stůl, a vykřikla: „Ach ten ničema! On si s vámi hraje, že ano? Ubohá, ubohá Caroline. Nuže, dostala jste varování. A já vím, jak jste citlivá. Teď se vrátíte ke svému rozkošnému markýzi, ne? Ovšemže se k němu vrátíte. Myslete na to, jak moc mu dlužíte. Božíčku, vždyť přece zachránil vašemu bratrovi život. Představte si ten skandál, kdybyste se s ním měla rozejít po všem, co udělal pro vás a pro vaši rodinu. Myslím, že byste musela opustit město.”

Caroline, jež si plně uvědomovala, že nevydala ani hlásku, aby zpochybnila cokoliv z Jacquelyniných obvinění, se pokusila donutit rty k pohybu. Promiňte,

chtěla říct. Ale určitě se mýlíte. Já Broděna Granvilla nemiluji.

Avšak z hrdla jí žádný zvuk nevyšel. Jako by se tam slova zasekla, tak jako se někdy zachytí badmintonový košíček v síti.

Jacquelyn zvedla obočí. Jako by si všimla, že Caroline chce něco říct. „Ano, drahá?”

Lež. Proto nemohla Caroline ta slova vypustit z úst. Je to lež.

Ale lhala už dřív. Vlastně mnohokrát. Tak proč to nedokáže teď, když na tom opravdu záleží?

Jacquelyn jí položila ruku na rameno na znamení útěchy. Tentokrát se její úsměv roztáhl až skoro k očím. „Caroline.” Úsměv se rozšířil. „Vím, co se snažíte říct. Vím, že jste velice laskavý člověk, který se pyšní takovými věcmi jako věrnost, čestnost a laskavost ke čtyřnohým stvořením a jim podobným. Ale nemá smysl to zapíral. Jste do Bradena Granvilla zamilovaná. To pozná nepochybně každý, kdo se vám podívá do očí. Milujete ho tak moc, že vás to uvnitř sžírá. Naštěstí je pořád ještě čas učinit tomu přítrž, než se stane něco zlého. Zapomeňte na něho, Caroline. Dřív než uděláte nějakou hloupost, něco, co by mohlo zničit vaše vyhlídky na štěstí.

Dřív než vám zlomí srdce, jako ho zlomil už tolika dívkám v celém Londýně. Ano?”

Zničit vaše vyhlídky na štěstí. Jaké vyhlídky na štěstí Caroline má? Provdat se za muže, jenž ji nemiluje, ke kterému nic necítí nic než vděk. Jaké to jsou vyhlídky na štěstí?

Jednou to stačilo. Ale teď ne. Ne teď, když poznala Bradena Granvilla.

Co má dělat? V zoufalství se chytila stolu, svěsila hlavu a upírala zrak na prsteníček levé ruky, na němž nosila prsten Hurstovy babičky. Prsten, jenž se bezesporu bude lépe vyjímat na Jacquelynině ruce.

Najednou uslyšela, jak ji někdo volá jménem. Když zvedla hlavu, uviděla Violetu, jak k ní míří se zapečetěnou obálkou.

„Och, mylady,” řekla kvapně. „Toto vám právě doručil zvláštní posel. Je to označeno jako naléhavé.”

Caroline pohlédla na složený kancelářský papír ve služčině ruce. Měl přesně stejný tvar a rozměr jako ten, který dostala tentýž den dřív od Bradena Granvilla. Jak se mu podařilo vystopovat ji u pana Worthe? lámala si hlavu. A hned se jí vkradla do hlavy jiná, více znepokojivá myšlenka. Nezvládl to? Nepodařilo se mu přesvědčit Tommyho, aby zůstal ve městě?

Když jí však Violeta obálku podala, Caroline hned poznala, že dopis vůbec nepsal Braden Granville.

„Snad ne špatné zprávy?” zajímala se lady Jacquelyn a bedlivě pozorovala Carolinin obličej, když rozlomila pečeť.

Caroline rychle prolétla známý rukopis.

Cam, stálo tam. Demonstrace na Trafalgarském náměstí dnes ve tři odpoledne. Připoutám se řetězem k soše lva. Určitě mě zatknou. Zaplatíš za mě zase pokutu? Na shledanou později.

E.

Caroline mrkla na Violetu. „Víte, kolik je hodin?” Služka se podívala na ciferník připevněný k zástěře. „Půl čtvrté, mylady.”

Caroline zmačkala dopis, který držela v ruce. „Upřímně věřím, že to není špatná zpráva,” hlaholila sladce Jacquelyn.

„Ne,” odvětila Caroline. „Moji družičku zase zatkli. To je všechno.”

Nato se obrátila a běžela zpátky do své zkušební kabiny, aniž si vzpomněla lady Jacquelyn pozdravit na rozloučenou.

Ale popravdě řečeno, lady Jacquelyn se ani v nejmenším nestarala, jestli jí Caroline řekla na shledanou nebo ne. Měla na starosti důležitější věci.

23. kapitola

„Už o tom nechci slyšet ani slovo,” vykřikla Jacquelyn. „Musíš to udělat, Hurste, a musíš to udělat hned.”

Hurst, roztažený v nepohodlné židli, která sice byla nedávno potažená bleděmodrým hedvábím, ale v Seldonově rodině už ji měli skoro sto let, řekl jenom: „Musíš tak křičet? Bolí mě příšerně hlava.”

„Vypadá to, že musím křičet,” odsekla Jacquelyn a rázně pochodovala před jeho židlí. „Protože tobě to vůbec nedochází. Říkám ti, Hurste, že to je jediná možnost.”

„Dobře, ale, drahoušku.” Zvedl hlavu, již měl zabořenou v dlaních, a zkroušeně si milenku prohlížel. „Je to tak drastické “

„Drastická doba vyžaduje drastická opatření.” Jacquelyn přešla k mramorové krbové římse, upravila sošku Drážďanské dojičky a obrátila se znovu čelem k milenci. „Říkám ti, Hurste, že to musíš udělat.”

Hurst vstal ze židle, přemístil se k pohodlnějšímu lehátku potaženému brokátem a lehl si na břicho. „Přece víš, že Španělsko nesnáším.”

„Dobrá, tak ji vezmi do Francie.” Jacquelyn, krásná jako vždy, stála v bleděrůžovém mušelínu nad markýzovou hlavou s rukama v bok. „Vezmi ji do Belgie. Je mi jedno, kde to uděláš. Hlavně se s tou blbou krávou ožeň, hned, než to odvolá. Říkám ti, Hurste, ona to udělá. Je zamilovaná do Granvilla. To vidí každý hlupák možná s výjimkou Granvilla samotného, který je do ní tak zblázněný, že nevidí vůbec nic.”

Hurst se překulil na lehátku a podrážděně vzhlédl na svou milovanou lady. „Nechápu, proč si myslíš, že Caroline je do toho surovce zamilovaná. Když jsem ji viděl naposledy, zdálo se mi, že mě má pořád hodně ráda. Dokonce chtěla, abych ji políbil.”

Jacquelyn se podívala směrem k markýzi a její znechucený pohled se ještě prohloubil. „Jasně že chtěla,” řekla. „Ta hloupá holka neví, co cítí. Proto hrajeme o čas, Hurste. Musíš utéct, aby ses s ní tajně oženil, než si uvědomí, která bije. Ještě pořád u ní máš šanci, ale musíš jednat rychle.”

Hurst civěl na veselé andělíčky namalované na stropě přijímacího pokoje. Nelíbilo se mu, jak po něm vilně pošilhávají a vysmívají se mu. Věděl, že žádný útěk se konat nemůže. Svatba se bezpochyby odloží - pokud k nějaké svatbě vůbec dojde. Po pohřbu.

„Musíš to udělat dnes večer,” pokračovala Jacquelyn neúnavně. „Zařídím to. Ty teď jdi domů a sbal si brašnu.”

Hurst opatrně namítl: „Dnes večer to nejde. Na dnešek večer něco mám.”

Jacquelyn si dupla nohou v pantofli. Patřila k ženám, které není radno rozčilovat. Kdyby se byl Hurst při odpovědi díval na ni, a ne na andílky na stropě, možná by to byl podal trochu jinak. Jenže on pořád civěl na stropní malbu, a tak mu ušlo, jak se na horizontu shlukují bouřkové mraky.

Jacquelyn k němu svižně přistoupila, silou mu sevřela nos mezi dva dokonale šlechtěné nehty.

„Utečeš… s tou… holkou… dnes… večer, ” syčela divoce, „nebo si poneseš následky, příteli.”

Vyděšený Hurst vymrštil ruku a uvolnil si nos z Jacquelynina sevření. Vyskočil na nohy, ohmatával si citlivé nozdry a bědoval: „Au! Proč jsi to udělala,

Jacks?”

Jacquelyniny oči se zúžily do dvou štěrbin. „Už jsem ti to řekla Oženíš se s ní, a brzy, nebo jinak uvidíš.”

Hurst, žalostně si svírající nos, se zeptal: „K čemu ten zatracený spěch, Jacks?”

„Je zamilovaná do Granvilla, copak to nevidíš? A já se obávám, že on jí ty city oplácí. Ona ho mít nebude! Jenom já. Já jediná ho budu mít.”

Hurst se na ni zvědavě zadíval. Nebyl zrovna bystrý myslitel, ale v okamžiku, kdy stál a hleděl na Jacquelyn Seldonovou, se v jeho hezké hlavě něco pohnulo a on vyhrkl jako někdo, kdo se probouzí z transu: „Páni, Jackie! Ty jsi do něj zamilovaná!”

Jacquelyn zrudla. „Nejsem. To jsou žvásty.”

Avšak Hurst, nezvyklý na náhlá vnuknutí jakéhokoliv druhu, byl příliš nadšený sám sebou i náhlým pochopením, takže nemohl dát pokoj. „Ne, ne. Jsi. Poznám to, že jsi. Červenáš se. A to ty nikdy neděláš. Pane bože, Jackie! Jak jsi mohla? Granville? “

Jacquelyn přešla pokoj tak rychle, že ani neměl čas se sehnout, když uviděl napřaženou ruku mířící na jeho tvář.

Plesk. Jacquelyn na něj zírala očima tmavšíma, a přece oslnivějšíma, než je kdy viděl.

„Přijdou další takové,” vyštěkla Jacquelyn, „Jestli ještě někdy něco podobného řekneš. Já nejsem do Bradena Granvilla zamilovaná. Nejsem! “

Hurst, jenž si držel v dlaních hořící sanici, se podíval na Jacquelyn nevěřícnýma očima, modrýma jako drozdí vejce.

„Jsi!” křičel málem hystericky. „Zamilovala ses do něho! Do londýnského donchuána! Bože můj, Jackie. Bože můj. “

Jacquelyn jen zapištěla: „Přestaň s tím!” A když Hurst nepřestal, rozběhla se ke krbu, popadla z římsy Drážďanskou dojičku a plnou silou jí po něm mrštila.

Tentokrát se Hurst prozíravě přikrčil. Soška se neškodně roztříštila o zeď za ním.

„Tak to je konec,” řekl Hurst, když se znovu narovnal. „Konec, Jackie. Už toho mám dost. Braden Granville. Zasraný Braden Granville. Nemá žádné právo vstupovat do domů spořádaných lidí.

To ty víš. Ten chlap je odpad ze škarpy v Seven Dials a nemá nejmenší tušení, jak se má chovat mezi lepšími. Proč ještě nikdo toho arogantního povýšence nevyhodil a nedal mu pořádnou nakládačku, jakou si právem zaslouží…”

Jacquelyn, s tváří ještě flekatou vztekem, vykřikla: „Jestli na něho položíš jen jediný prst, Hurste - jen jeden prst -, řeknu to té holce Linfordové! Přísahám, že to udělám. Nikdy si tě pak nevezme. Nikdy.”

Hurst se otočil a přešel ke dveřím.

„Kam jdeš?” zeptala se Jacquelyn zmateně. „Jak se opovažuješ otáčet se ke mně zády, když mluvím, Hurste! Hurste!”

Při odchodu práskl dveřmi s takovou razancí, že drážďanská kráva Drážďanské dojičky se na krbové římse rozkývala, až nakonec spadla po hlavě na krbovou desku, kde ji potkal stejný osud jako její paní. Když to Jacquelyn viděla, začala tak mučivě vřeštět, až přiběhla služka, a okamžitě schytala políček za podlézavost.

24. kapitola

Venku před budovou Ústředního kriminálního soudu Old Bailey to odpoledne vypadalo jako v cirkuse. Bradena to nepřekvapilo. Kde se shromažďovaly kriminální živly, tam se obvykle našli i muži placení za to, aby je žalovali, obhajovali a věšeli; a míšení těchto dvou skupin mělo tendenci vytvářet živnou půdu pro hysterii. Když si Braden razil cestu kolem soudce s parukou a chromého kapsáře, který z nějakého důvodu nesl na ramenou vřeštící opici, ptal se sám sebe snad už posté, co dělá u Ústředního kriminálního soudu, místa, k němuž se nepřiblížil od té doby, kdy tam byl sám zadržen jako mladistvý.

Ne že by u Ústředního kriminálního soudu před těmi lety dopadl zle. Měl štěstí - mnohem víc štěstí než většina chlapců, s nimiž vyrostl.

Samotný Josiah Wilder - puškař, k němuž ho soud poslal do učení a jehož ženu po manželově smrti Braden podporoval a o patnáct let později ji stále pravidelně navštěvoval -, naučil Bradena před těmi lety ve svém

malém rušném krámku mnohem víc než přesně se trefovat do terče ze střelných zbraní.

Pro Bradena měly největší význam lekce, které mu dával Josiah mimo krám. Josiah Wilder učil Bradena všechno, o čem věděl, že se mu bude nějak hodit: od tance the Sir Roger de Coverley až po správné držení novorozence. Braden cítil, že právě jemu vděčí za všechno, co má, a každý večer u večeře tiše pozvedal skleničku na památku toho velkého muže.

To však neznamenalo, že Bradena nějak zvlášť těšilo jet na místo, kde se poprvé setkal s mužem, jenž změnil jeho život.

S tím se však nedalo nic dělat. Přijít musel. Obdržel Carolininu zprávu, jako obvykle psanou ve spěchu, kde opakovala, že nebude vyžadovat další „vyučování”, a oznamovala, že se s ním nebude moct setkat, jak ji žádal jednak předevčírem a jednak v odpovědi na dopis týkající se bratra, poněvadž se musí dostavit k u soudu.

Okamžitě poslal pro kočár.

Co jiného mohl dělat? Její zpráva ho doháněla k zuřivosti. Žádné další hodiny. To řekla i předevčírem, ale on se snažil neposlouchat. Nebude poslouchat. Jak si ji může udržet bez výuky? Nijak. Vezme si za muže toho gaunera Slatera - o němž je Braden přesvědčený, že není tak úplně nevinný, jak o něm tvrdí její bratr -, a bude pro něj navždy ztracená.

Protože to slíbil. Slíbil, že jí neřekne, co ví. Což znamená, že jí samozřejmě nemůže říct ani o svých domněnkách: že hrdinství jejího snoubence mu zavání špatným svědomím. Slater se s Vévodou zná možná víc, než přiznal. Braden věděl, že Hawkins dokázal nalákat gamblery do svých podniků v Dials mimo jiné tím, že

zaměstnával zchudlé, ale vysoce vážené příslušníky šlechty, aby zaručovali důvěryhodnost zařízení. Je Slater jednou z těch figurek?

Ne že by příliš záleželo na tom, jestli se jeho podezření potvrdí nebo ne. Dal slib. V Dials muž žije a umírá se slovem, které dal. Braden nevezme své slovo zpět.

Ale ani se jí nevzdá. Ne tak snadno.

Proto je tady, na jednom ze svých nejméně oblíbených míst v Londýně. Ví až příliš dobře, že Old Bailey je nepříjemné místo pro každého, ale rozhodně je to poslední místo na světě, kde by se měla ukazovat mladá dáma jako lady Caroline Linfordová. Už po tisící si lámal hlavu, co to byl od její slabomyslné matky za nápad, dovolit své dceři, aby tam šla? Jestli existují dvě věci, které se k sobě naprosto vůbec nehodí, pak ty dvě věci jsou Caroline Linfordová a Old Bailey. A přesto, jak kráčel přes zaneřáděný dvůr, uviděl na jedné straně odstavený Bartlettův kočár s komornou a kočím nahoře, trpělivě čekajícími na svou paní. Ač se to zdálo nemožné, toto je důkaz: Caroline Linfordová se vyskytuje někde v tomto nepříjemném davu. Razil si cesta zástupem prostitutek - a způsoboval poněkud rozruch, když se pak zdvořile omlouval -, a přibližoval se k lehkému uzavřenému kočáru. Služka, jak viděl, byla řízením šťastného osudu Violeta. Zavolal na ni. Pohlédla dolů, zjevně vyděšená vším, co se odehrává kolem klidného ostrůvku z kůže a oceli, na němž seděla.

„Jejda, jste to vy, Violeto?” zeptal se Braden svým nejhlubším, nejkonej sivěj ším hlasem.

Služka se vrtěla na sedátku a působila vystrašeně. Když její zrak spočinul na Bradenovi, viditelně se rozzářila.

„Ach,” řekla s potěšením, „to jste vy, sire.”

„Chápu to správně, že lady Caroline je ještě uvnitř?” zeptal se a kývl hlavou směrem ke schodům k Old Bailey, hemžícím se lůzou, kterou taková místa nutně přitahovala: zločince s jejich rodinami, podomní obchodníky a misionáře, prodavače ovoce, psy, bandy pouličních rošťáků doufajících, že se přiživí na hrstce kapesních krádeží, a ze všech nejvíc zasluhujících politování, soudce.

Violeta přikyvovala tak horlivě, až se jí rozhoupaly umělé květiny na čepci. „Ano, pane,” řekla. „Už je tam hodinu.”

„Požádala mě, abych sem za ní přišel,” zalhal Braden a sáhl si do kapsy u vesty. „Nemusíte na ni čekat. Mám ta svůj kočár. Odvezu ji domů. Co kdybyste si spolu někde dali šálek čaje?”

Violeta s kočím si vyměnili rychlé pohledy. Bradenovi neunikl zkoumavý pohled kočího, jímž hodil po jeho peněžence, kterou vytáhl z kapsy.

„Ach, sire,” řekla Violeta. „To je od vás velice laskavé, sire. Ale my si netroufáme odjet. Kdyby snad lady Bartlettová zjistila.” Zarazila se a vyjekla. Kočí ji evidentně nakopl.

„Moc rádi si zajdeme na čaj,” usmíval se kočí zdvořile na Bradena. „Je to od vás velice laskavé, sire.” A když si všiml hodnoty bankovky, kterou Braden podával nahoru, vytřeštil oči a dodal: „Opravdu velice laskavé!”

Za několik vteřin kočár vyrazil pryč a Braden se postavil na jeho místo. Složil si ruce před tělem a snažil se nevšímat si rušné činnosti kolem sebe; většinou spočívala ve skutcích, jež by kdekoliv jinde v Londýně okamžitě skončily zatčením, ale protože se odehrávaly před budovou soudu, měly za následek pouze řehot,

neboť všichni strážníci měli práci uvnitř budovy, kde krotili ty, co schytávali tresty.

Když přijel rozhrkaný vozík se zmrzlinou, tažený herkou pokousanou od blech, oznamoval jeho kočí Bradenovi, že mu stojí na jeho místě. Braden se na něho jenom podíval a zmrzlinář po chvíli usoudil, že to nakonec není jeho místo, zůstal tam, kde zastavil, a hlučně začal vnucovat svůj produkt.

Ani ne za čtvrt hodiny upoutaly Bradena dva pestrobarevné body, v nichž poznal Caroline a její kamarádku lady Emily Stanhopeovou. Viděl, jak se vynořily z budovy Old Bailey a za nabíranými sukněmi zanechávají v davu širokou brázdu jako plachetnice na otevřeném moři. Ke svému překvapení se přistihl, že s mírným napětím čeká, jak Caroline zareaguje, až si ho všimne. Reakce Caroline Linfordové se velmi různily a byly tak bezprostřední, že se na ně začínal těšit jako dítě, které se nemůže dočkat, až vysype obsah vánoční punčochy.

Caroline ho nezklamala. Když přišla k místu, kde stál její kočár, znenadání se zarazila a podivila se: „Kam mohli Peters a Violeta zmizet?”

Vtom jí padl zrak na Bradena. Viděl, jak se ohromné hnědé oči rozšiřují víc a víc, jako nikdy dřív. Potom jí vzplály tváře a jejich rudá barva byla stále temnější, jako když okna na Westminsterském paláci ozáří slunce.

Usmál se na ni, nadmíru potěšený jejím uzarděním. Ten pohled stál za čas strávený čekáním.

„Co,” vykřikla tak ochraptělým hlasem, jako by před několika hodinami na Trafalgarském náměstí demonstrovala ona, a nikoliv její přítelkyně, „vy tady děláte? A kde je můj kočí a moje služebná?”

Zavrtěl na ni hlavou. „Ale, ale, ale,” podivil se. „Tak podezíravá na někoho tak strašně mladého. Co vás vede k tomu, abyste si myslela, že jsem vaší drahé služebné něco

udělal?”

„Co jiného si mám myslet?” rozčilovala se Caroline. „Když jsem odcházela, byla tady, a teď zjišťuji, že je pryč, a místo ní tady najdu vás. Když uvážím, co jste s ní udělal minule…”

Lady Emily, která sledovala výměnu názorů s očima jen o málo méně vytřeštěnýma než Caroline, jim skočila do řeči.

„Cože?” dychtila po odpovědi. „Co s ní minule udělal?”

„Já jsem s ní nic neudělal,” odpověděl Braden současně s Caroline, která prohlásila: „Očaroval ji.”

Emily chvíli těkala očima z jednoho na druhého a nakonec řekla: „Myslím, že vy dva určitě chcete být sami. Caroline, díky, ale já se radši nějak dopravím domů

sa.”

K Bradenově nevoli Caroline popadla kamarádku pevně za loket. „Já nechci,” prohlásila. „Já s ním v žádném případě nechci být sama.”

Zdálo se, že Emily by si opravdu raději zavolala drožku a odjela. Braden jí to neměl za zlé. Určitě je na něm vidět, že se začíná cítit zoufale. Na zoufalství v přítomnosti žen zrovna zvyklý nebyl, ale Caroline Linfordová jako by měla schopnost je v něm před lidmi vyvolávat.

Nicméně si vzpomněl, že je aspoň poloviční džentlmen, a s elegantní úklonou k nim pronesl: „Bude mi potěšením vás obě doprovodit domů. Můj kočár stojí nedaleko odtud, tam na náměstí. Rád vás odvezu.”

„Co jste udělal s Petersem a Violetou?” dožadovala se Caroline vysvětlení.

Dřív než stačil odpovědět, byli vyrušeni znovu, tentokrát drožkou, která tak prudce zastavila za zmrzlinářskou károu, že pouliční darebové - kteří se shlukli vzadu kolem vozu, aby si mohli nakrásl ledovou pochoutku do dlaní -, se rozprchli po celém náměstí jako holubi.

Za několik vteřin kočí se spokojeným výrazem, že se mu podařilo vyhrát nad kolegy tuto snadnou jízdu, už pomáhal Emily, jež mu mávla a potom se uvolnila z Carolinina sevření, dozadu do kabiny.

Caroline náhle opustila Bradena a spěchala ke své přítelkyni.

„Emmy,” volala na ni se zmatkem ve tváři. „Pan Granville říkal, že nás zaveze obě…”

Emily mrkla Caroline přes rameno na Bradena. „A to je od něj opravdu velmi laskavé,” dodala rychle. „Díky ti za pomoc, Caro, ale myslím, že vy dva byste měli zůstat sami, abyste, ehm, si ujasnili věci.”

Braden viděl, jak se Caroline nadechuje k protestu, ale Emily už dala kočímu pokyn, aby se rozjel. Když se k němu Caroline vrátila, z obličeje jí čišelo rozhořčení.

„Podívejte se, co jste udělal,” vyčítala mu. „Vyděsil jste

ji.”

„Vyděsil jsem ji?” Bradena to ohromilo. „Jak bych proboha mohl já vyděsit lady Emily? Ona děsí mě! “

Caroline do něj zabodávala pohled. „Nesmysl. Určitě jste na ni zvedl své bídné obočí nebo něco, co ji vystrašilo, když víte - moc dobře to víte -, že s vámi nemůžu být o samotě. Už nikdy. Vlastně bych tady ani

neměla stát a bavit se s vámi. Někdo by nás spolu mohl

vidět.”

„Ou?” Tohle je zajímavý - slabší povahy by možná řekly alarmující - obrat v chodu událostí. Ale Braden Granville ji jen vzal za ruku a řekl: „To abychom raději šli. Můj kočár čeká.”

„Ne.” Odtáhla prsty, které uchopil. „Ne. Copak to nechápete? Je po všem. Především jsem udělala strašnou chybu, že jsem za vámi vůbec kdy přišla. Děkuji vám za všechno, co jste udělal.” Zarazila se, zvedla k němu oči ze stínu krempy svého čepce a pak se skoro stydlivě zeptala: „Měl jste příležitost mluvit s mým bratrem?”

„Ovšemže,” odpověděl Braden vážně. „Měl. Už si nemusíte dělat starosti. Do Oxfordu nepojede.”

„On ne.” Tázavě se na něj zahleděla. „Opravdu? Jemine, děkuji! Moc vám děkuji. Ale jak se vám povedlo ho přesvědčit, aby zůstal v Londýně?”

„Ale,” prohodil Braden ležérně. „Nic zvláštního. Myslím, že o ten výlet stejně zas tak moc nestál, takže to spíš jenom chtělo, aby mu někdo zdůraznil, proč bude lepší se odtud nehnout.”

Caroline svraštila obočí. „No to je myslím jasné. Asi to potřeboval slyšet od muže. Chudák Tommy, tolik kvokajících ženských kolem sebe. Musí mít pocit, že je pod pantoflem.”

„O tom se nezmiňoval,” řekl Braden.

„Och.” Caroline sebou trhla, jako by si uvědomila, že ji stále drží za ruku. Začala s ní cukat. „No tak, děkuji vám. Byl jste velice laskavý - zvlášť pokud jde o Tommyho. Ale teď už opravdu musím jít. Musíte mi prominout.

Já.”

Pokoušela se vytrhnout ruku z jeho sevření, ale byl na ni příliš rychlý. Během vteřiny jí zasunul ruku za svoje ohnuté předloktí a pevně ji tam uvěznil.

„Copak,” snažil se mluvit klidněji, než se ve skutečnosti cítil, „to tady máme? Vzpouru?”

Neúspěšně se pokusila vytáhnout uvězněné prsty. „Tohle není zábavné, Bradene,” řekla mu. „Nemáme žádné právo dělat to., no prostě to, co děláme. Uděláme líp, když s tím přestaneme hned a všechno zůstane při starém, a budeme doufat, že nikdo nikdy nepřijde na to, jakého bláznovství jsme se dopouštěli.”

Když si všimla výrazu v jeho obličeji, hlas se jí vytratil. Musel se tvářit skutečně zvláštně, soudě podle toho, jak na něho zírala. „Co?” ptala se evidentně znepokojená. „Co se stalo?”

Stále se nevzpamatoval z šoku a za nic na světě od ní nemohl odtrhnout udivené oči. Ani ji nemohl pustit. V té chvíli ne. Možná nikdy. „Jak jste mi to řekla?”

Sklopila oči a v rozpacích hleděla do země, na své nohy, kamkoliv, jen ne na něho. „Pane Granville,” hlesla bez dechu. „Chtěla jsem říct pane Granville. Teď mi pusťte… “

„Tak jste mi neřekla.”

„Tak jsem vám chtěla říct” pořád se mu vyhýbala pohledem. „Proč mě nepustíte? Přece jsem vám říkala, že tady s vámi nemůžu zůstat.”

„Řekněte to znovu.”

„Pane Granville - “

„Řekněte to znovu.”

„No tak dobře!” Přestala zápasit a otočila se čelem k němu, zarudlá nikoliv rozpaky, ale námahou, jak se

snažila vymanit z jeho sevření. „Bradene. Máte radost? Řekla jsem to. Bradene. Pustíte mě teď, prosím vás?”

Pustil ji. S výrazem nesmírného překvapení, že je náhle volná, zvedla ruce a zřejmě silou zvyku si upravila čepec.

„No tak,” řekl pomalu. „Co má znamenat ten nesmysl, že my dva už se neuvidíme?”

Znovu sklopila oči a zadívala se na nohy. Zhluboka se nadechla a pravila: „Prostě jsem dnes odpoledne náhodou narazila na lady.”

Přerušil ji zvuk prásknutí bičem - vlastně přinutil ji vyskočit, a Bradena, aby ji vzal ochranářsky kolem ramen.

25. kapitola

Jen pár stop od Caroline zvedl kočí od vozu se zmrzlinou ruku a chystal se uštědřit další ránu zuboženému koníkovi zapraženému do povozu.

„Dělej,” zavrčel zmrzlinář na kobylu. „Tak hni sebou přece.”

Jenže tentokrát když spustil bičík, místo aby uslyšel uspokojivý zvuk lusknutí kůže o srstnaté slabiny, zaslechl křupnutí kostí. Jeho vlastních kostí, zejména na zápěstí, které svírala pěst Bradena Granvilla.

„Oj,” vykřikl starý muž. „Co to děláte? Lámete mi

ruku!”

„Jenom tak, jak si zasloužíte,” zabručel Braden, „za práskání bičem tak blízko dámy.”

„Natožpak.” K Bradenovu údivu Caroline přikročila blíž a s rukama v bok se postavila tváří v tvář před zmrzlináře způsobem nikoliv nepodobným tomu, jak se matky stavěly před jeho kamarády v Seven Dials, když se potáceli domů po dlouhé pitce. „.za týrání toho nebohého zvířete. Podívejte se na ni! Vždyť je vyzáblá na

kost, žebra jí trčí až hrůza. Kdy jste jí dal naposledy pořádně nažrat? Nebo napít vody?”

Zmrzlinář se díval z džentlmena na lady a jaksi usoudil, že i přes bolestivý stisk je džentlmen z nich dvou ten rozumnější.

„Heleďte se,” řekl lichotivým tónem. „Fakt se omlouvám, že jsem tady lady vyděsil. Nedal byste si trochu zmrzliny, sire? Vy a lady? Pěknou porcičku zmrzliny na lízání v horkým večeru.”

„Já si myslím, že byste měl,” přerušila ho Caroline, „dát tu svoji zmrzlinu tomu ubohému koni.”

Zmrzlinář pohlédl na Bradena a čekal pomoc, jenže ten mu řekl: „Slyšel jste lady.”

Stařík s povzdechem slezl ze sedátka, a když Braden povolil mučivé sevření jeho ruky, šoural se dozadu k vozu. Mezitím se Caroline sehnula a prohlížela si zvíře zapražené k vozu zepředu.

„Och,” vykřikla, upřímně vyděšená, když prozkoumala řadu mokvajících podlitin na těle koníka, které silně přitahovaly mouchy. „Ach Bradene, podívejte se. Podívejte se na toho chudáka.”

Braden koně jen přelétl pohledem. Místo toho se plně věnoval pozorování ženy, která nad ním vykřikovala. Vybavil si překvapivě jasně, jakým způsobem pohodila Caroline hlavou dozadu, když včera v jeho náruči dosáhla vyvrcholení. Její protažený krk vypadal tak dlouhý a štíhlý, kůže tak jemně opálená po celé délce až k místu, kde se ztrácela pod krajkovým límcem. Jak daleko, přemýšlel, sahá to opálení?

Caroline se narovnala. „Ta kobyla do týdne zemře, jestli se mu dovolí, aby ji dál takovým způsobem týral.”

Braden si vzpomněl, jak na vrcholu orgasmu Caroline křečovitě sevřela v prstech jeho košili a jak se potom pomalu natáhly, když se záchvěvy rozkoše zmírnily. Dívat se na orgasmus Caroline Linfordové ve své náruči byl ten nejerotičtější okamžik v životě Bradena Granvilla.

„Kolik?” ptala se Caroline. „Kolik za ni chcete?”

Braden potřásl hlavou ve snaze soustředit se na situaci nablízku. Viděl, že zmrzlinář na ni civí s tvrdým výrazem v očích.

„Prosím?” zeptal se zmateně.

„Slyšel jste mě.” Caroline sáhla do kabelky. Poslední paprsky odpoledního slunce se dotkly jejích kadeří a zažehly je. „Kolik za vašeho koně, pane? Chtěla bych ho od vás koupit, jestli smím.”

Když si konečně uvědomil, co se Caroline chystá udělat, sáhl Braden do své kapsy u vesty a příliš nevěřil tomu, co se tady odehrává. Zjevně kupují tuto herku pokousanou od blech. „Dovolte, mylady,” řekl.

Caroline vzhlédla od hlubin své kabelky. Když uviděla, že drží v ruce peněženku, zbledla.

„Ach ne,” řekla. „Pane Granville, nesmíte…”

„Kolik?” zeptal se Braden zmrzlináře.

Zmrzlinář, zcela evidentně žádný hlupák, mrkl nejdřív na Bradena, potom na jeho peněženku a řekl pevně: „Dvacet pět liber.”

Caroline řekla: „Pane Granville, musím trvat na tom, že mi dovolíte.”

„Fajn,” řekl Braden a vrazil peníze staříkovi do ruky. „Vypráhněte ji a přivažte ji dozadu tam k tomu dvoukolovému kočáru, přímo přes náměstí.” Potom

uchopil Caroline za paži a začal jí otáčet také ve směru svého vozu.

Caroline ale cestou pořád vzrušeně mluvila. „Dvacet pět liber! Páni, za prvé pochybuju, že za ni zaplatil víc než tři. A řekla jsem, že ji koupím já, pane Granville. Nemůžete se prostě chovat…”

„Caroline,” procedil skrz zaťaté zuby. Přitom jak ji táhl, ignoroval pokoutní pouliční prodavače, kteří jej viděli kupovat zmrzlinářova koně a asi usoudili, že bude dost pitomý na to, aby koupil i jejich nečestně získané a ošklivé zboží.

„Vy to nechápete.” Caroline si ani v nejmenším nevšímala, jak velkou pozornost přitahují. „Ten kůň bude potřebovat týdny ošetřování. Je napůl vyhladovělý a týraný tím nejhorším způsobem. Musíte mi dovolit si ho

vzít.”

„Caroline,” řekl znovu, když pokýval na svého kočího Mutta, jenž zděšeně sledoval, jak je k zadní části jeho krásného kočáru přivazován kůň od povozu plný much.

„Trvám na tom,” pokračovala Caroline vášnivě, „že mi dovolíte ji od vás koupit, pane Granville. To je to nejmenší, co můžu udělat.”

Braden jí pomohl do kočáru. Zdálo se, že navzdory svému tvrzení, že už ho nemůže vidět, se chystala nechat se od něj odvézt, a že si toho dokonce ani nevšimla. Říkal si, že i kdyby si toho byla všimla, celkem nic by s tím nenadělala. Všechny drožky kolem už byly zamluvené, všechny autobusy nacpané na maximum.

„Vezmu ji k Emmy,” oznamovala Caroline, když se vyhoupl na sedátko vedle ní. „Má venkovskou usedlost ve Shropshire, kam posílám všechny koně, které zachráním. Jejím rodičům to nevadí - samozřejmě jim

platím za ustájení a krmení. Mají tolik pastvin, že nepoznají, jestli se tam pase deset nebo dvacet koní. Mají nejskvělejšího podkoního. Se zvířaty i mnohem horšími, než je tento kůň, dokáže hotové zázraky. Však uvidíte. Pod jeho vedením bude za necelý měsíc skotačit v trávě, na to můžete vzít jed.”

Braden se předklonil a řekl kočímu: „Domů, Mutte, pěkně pomalu,” a kočár se najednou zhoupl a dal se do pohybu.

Caroline vymrštila ruku, aby si přidržela čepec, který se jí pohybem kočáru svezl dopředu.

„Kam jedeme?” chtěla vědět, jako by si teď teprve uvědomila, co se přesně děje.

„Domů, kam jinam,” odpověděl Braden.

„Domů?” opakovala. „K vám domů?”

Zvýšený hlas prozrazující znepokojení se mu nelíbil, tak řekl rozvážně: „Musíme se přece postarat o toho koně, ne?”

„Ale.” Caroline se zkroutila na sedátku a nakukovala dozadu na cestu, po které přijeli.

„Poslal jsem váš kočár domů, lady Caroline.”

Caroline prudce otočila hlavu a zabodla se do něj pohledem: „Kdo vám to dovolil?” zeptala se naléhavě.

„Nikdo,” odpověděl a pokrčil rameny. „Ale já si s vámi potřebuji promluvit a nenapadl mě jiný způsob, jak to uskutečnit.”

„Promluvit si se mnou?” Výraz v jejím obličeji se změkčil. „Ach, myslíte o mém bratrovi?”

„To taky a . o dalších věcech.”

„Ale on vás poslechl, ne?” Ve slabém světle, pronikajícím po stranách kolem rolet, které Braden spustil přes okna kočáru, vyzařovalo z jejích hnědých očí

teplo. Když přikývl, hlasitě si povzdechla: „Věděla jsem, že vás poslechne. Bylo mi jasné, že vy jste jediný, kdo mu může takovou hloupost rozmluvit. Děkuji.”

Napřáhla k němu pravou ruku. Braden na ni pohlédl, jako by mu podávala cizí věc. A vskutku si to asi myslel, poněvadž mu připadalo nesmírně zvláštní, aby si potřásal rukou se ženou, jíž se včera poprvé dotýkal s mnohem, mnohem vyšší mírou důvěrnosti právě v tomto kočáře.

„Neděkujte mi,” řekl. Hlas mu zněl divně, jako by mu nepatřil. Ale musí to říct. Její poděkování si ničím nezasloužil. Co jiného udělal, než že ji využil pro svoje vlastní sobecké potěšení? Přiznává, že si ji napřed musel vybojovat. Ale jakmile se situace začala vyvíjet pro něj nevýhodně - v tomto případě, když Weasel přišel ke zranění -, složil zbraně a od té doby ji vedl po cestě, která, jestliže tomu brzy neučiní přítrž, způsobí její zkázu.

Ale jak tomu může učinit přítrž? Jak si od ní může udržet odstup, když každý kousek v něm hoří touhou po jejím doteku? Není to správné. To ví. Ona se narodila jako šlechtična a tomu odpovídá i její výchova, zatímco on je. to, co je. Není to správné.

A přece se od ní nemůže vzdálit.

Natáhla k němu ruku a stiskla ji. Jen krátký, vřelý dotek.

„Děkuji vám,” řekla, načež ruku pustila, otočila se a starostlivě pokukovala po herce, kterou táhli za sebou.

„Umí se váš čeledín postarat o tak nemocného koně?” zeptala se Caroline.

Braden, stále rozbolavělý, jako by se to týkalo jeho, a ne zbědovaného koně za kočárem, odpověděl popravdě: „Nemám ani nejmenší tušení.”

„Možná, bychom ho měli vzít k nám domů,” napadlo Caroline. „Otec často vodil domů nemocné a zraněné koně a naši čeledíni mají dost.”

Nedokázal říct, co v něm vyvolalo takové hulvátství, kromě vědomí, že kdyby jeli k ní domů, znamenalo by to konec. Musel by se s ní rozloučit, a to by neunesl.

„Ne,” odmítl stroze. „Je to moje kobyla. Já jsem za ni zaplatil Zůstane u mě.”

„No dobře,” připustila Caroline a kousla se do rtu. Potom na vrhla, v co tajně doufal: „To abych šla radši s vámi, ne? Pro každý případ? Totiž, se zraněnými zvířaty, jako je tohle, mám poměrně bohaté zkušenosti.”

Braden se musel hodně přemáhat, aby se neusmíval. „Když myslíte,” prohodil nevzrušeně.

„Stejně pořád nechápu,” přenesla Caroline pozornost od kobyl ky a obrátila oči k němu, „co jste dělal ve městě u soudu.”

„Právě jsem se chtěl přesně na totéž zeptat vás,” opáčil Braden.

„Já jsem vám ale vysvětlila, co jsem tam dělala,” řekla Caroli ne. „V dopise, co jsem vám poslala, jsem objasnila, proč se s vámi dnes nemůžu setkat.”

„Vysvětlila jste, že půjdete zaplatit kauci za lady

Emily.”

„Správně. A to jsem udělala.”

„Jenže jste nevysvětlila, proč by takový úkol měl připadnout na vás.” Díval se na ni, jak nejklidněji dokázal. Avšak vzhledem k lomu, jak se cítil, když si přečetl její dopis a zjistil, kam se chystá jíl, se nedalo o klidu hovořit ani náhodou. „V Londýně je několik mísl, Caroline, kam by mladé dámy jako vy neměly v žádném

případě vkročit, a Ústřední kriminální soud mezi ně rozhodně patří.”

Nedokázal zabránit, aby se mu do hlasu nevloudila stopa hněvu. Zaslechla ji a do těch očí, jež při pohledu na zmrzačeného koně zjihly, se naráz vloudila tvrdost.

„Proto jste přišel?” uhodila na něj. „Abyste mi vyhuboval, že jsem tam šla?”

„Abych vám zajistil bezpečný návrat,” opravil ji zdvořile.

Lehce se zasmála s nádechem nedůvěřivosti. „Pane Granvillc, já nepotřebuji ochránce.”

Braden zvedl ruku v tázavém gestu: „Proč? Protože už jednoho máte? Je-li tomu tak, pak doufám, že se neurazíte, když se zeptám., kde je?”

Vystrčila bojovně bradu. „Hurst vůbec neví, že jsem k soudu šla.”

„Měl se starat, aby to věděl. Nechci nikoho urazit, ale každý muž, který dovolí své snoubence chodit do této části města bez doprovodu, vyjma nějakých přitroublých místních ze sousedství, musí být buď bezcitný zloduch, nebo idiot.”

K jeho úděsu se velké tmavé oči náhle zalily slzami. Umíněně vystrčená brada se roztřásla a Caroline promluvila s výrazem znatelně útrpnějším než to vyčerpané zvíře, které táhli za sebou: „Řekla jsem vám, že Hurst to neví.”

Braden se potýkal s dvojí touhou. Měl chuť zastavit slzy, které už se třpytily na jejích dlouhých řasách jako klenoty, a zároveň měl stejnou chuť jí říct, co si skutečně myslí o tom pitomci, s nímž je zasnoubená. Vyřešil to chraplavým: „Omlouvám se.”

Neodpověděla hned a neviděl jí do obličeje, neboť jí ho zakrývala krempa slaměného čepce. Chvíli seděl, spílal si a lámal si hlavu tím, proč pro každou jinou ženu v Londýně okamžitě našel trefnou odpověď, ale této jakoby bezděčně pokaždé řekl to nejhorší, co se vůbec dalo.

„Omlouvám se,” rozpačitě se pokusil začít znovu, „jestli jsem řekl něco, co vyznělo. zavrženíhodně.”

Překvapilo ho, když se krátce zasmála a hned nato jí přes ústa přelétl úsměv - váhavý, ale úsměv.

„Kdepak jste se naučil takové slovo?”

Nebyl si úplně jistý, zda slzy už opravdu zmizely, proto neurčitě pokrčil rameny. „Nevím,” řekl. „Asi jsem ho někde pochytil.”

„To jste jen tak nepochytil. Taková slova jen tak nepochytíte. Někde jste se je naučil. Vím, že jste nechodil do školy. Pověděl mi to Tommy. Tak jak jste se

je naučil? Z knih?”

Znovu pokrčil rameny, poněvadž ho tato konverzace přestávala zajímat. „Určitě z knihy Ze slovníku.”

Oči, které se vždycky zdály vzhledem k jejímu obličeji příliš velké, se najednou zvětšily jako talíře. „Ze slovníku?”

„No ano,” odpověděl netrpělivě. Mají tak málo času. Takto ho strávit nechtěl - diskusí o jeho vzdělání, nebo spíš o jeho nedo statku. Slyšel to nesčetněkrát od Jackie. „Ten člověk, ke kterému mě přidělili do učení, měl slovník. Čítal jsem ho večer před spaním.”

„Slovník,” opakoval Caroline, aby se ujistila.

„Ano.” Podíval se na ni a postřehl, že má pořád nepřirozeně velké oči. „Zdá se vám to divné.” Jackie to rozhodně za divné považovala - natolik divné, že ji

jednou zaslechl, jak se o tom posměšně zmiňuje na večírku.

„Přečíst celý slovník?” podivila se. „A pamatovat si, co je v něm napsáno? Ani ne tak divné jako pozoruhodné.”

Cítil se nesvůj, tak pohlédl dozadu na kočár; zdánlivě aby zkontroloval, jestli koník stále klopýtá za nimi, ale ve skutečnosti aby unikl pronikavému pohledu jejích jasných očí. Tvářila se obdivné. Neudělal nic, co by zasluhovalo její respekt.

„To mi nikdy problém nedělalo,” přiznal ledabyle. „Pořád si pamatuji všechno, co jsem kdy přečetl.”

„Všechno?”

„Všechno.”

„Co jsem vám napsala ve svém dopise?” dobírala si ho Caroline.

„Ve kterém?”

„V tom prvním.”

„Pane Granville, ” začal lehce citovat zpaměti. „I kdybych se s Vámi chtěla setkat, což by podle mého přesvědčení vůbec nebylo moudré, nemohla bych. Matka mě zamkla v mém pokoji za trest za to, že jsem s Vámi šla včera večer do zahrady u Dalrymplových. C. “

Ohromená Caroline zvedla ruku a rozesmála se. „Stop!” vykřikla.

„- Linfordová. “

„Jak to dokážete?” ptala se nevěřícně. „Jak si můžete pamatovat každé slovo?”

Pokrčil rameny. „Jak si to někdo může nepamatovat? Tomu jsem se vždycky divil. Jak to, že někdo může netrefit terč, na který míří? Já to nechápu. Pokud, samozřejmě, není zbraň vadná.”

„Vy,” řekla mu Caroline, „Jste zvláštní člověk, pane Granville. Ale myslím, že dobrý.”

A pak, dřív než se mohl pokusit jí ten dojem vyvrátit -nemůže být dobrý, nikoliv, pokud jde o ni kočár zastavil a Mutt ze svého sedátka oznámil: „Jsme doma, pane.”

26. kapitola

„Vidíte,” netajila Caroline ohromnou radost. „Říkala jsem vám to. Trochu teplých otrub a obklady na rány. Víc nepotřebovala.”

Braden na to neodpověděl. Především pomlčel o tom, co prohlásil jeho podkoní, když si kobylu s vytáhlýma nohama poprvé prohlédl: „Ten kůň potřebuje tak akorát kulku do hlavy.”

Bradenův varovný pohled ho naštěstí zadržel, aby to znovu nevyslovil nahlas - i když měl velké nutkání. Pokud se týká péče o kobylu, Hammer udělal kus dobré práce podle instrukcí lady Caroline. Zjevně bylo potřeba dávat zvířeti měkkou stravu, aby ji mohlo požvýkat chatrnými dásněmi, a potírat mokvající rány, aby na ně nesedaly mouchy.

Po nějaké době, když s léčbou přestali, musel Braden přiznat, že kobyla vypadá nesrovnatelně líp. To však nic neměnilo na faktu, že Hammer si ji pořád prohlížel skoro vyděšeně, zjevně v údivu, co tento kůň pohledává mezi kvalitními plnokrevníky a skokany, které jeho pán chová.

Ale našpicované uši kobylky, když - s překvapivou elegancí dámy - přijímala kostku cukru z natažené ruky Caroline, která ji předtím vylovila kdesi z hlubin kabelky, svědčily o tom, že už ji netrápí tak špatná nálada, jak se Braden podle stále svěšených uší obával.

Právě pro tu ohromující kultivovanost začala Caroline při odchodu ze stáje vzrušeně hovořit: „Hned jak jsem ji viděla, napadlo mě, že vždycky určitě nepracovala jako tažný kůň. Řekla bych, že kdysi zřejmě patřila mezi koně pro dámy, a její majitel ji musel prodat, když ho postihly zlé časy. Taková hanba, takhle s ní zacházet! Myslím, že ji budete muset pojmenovat Lady, protože tou určitě někdy byla.”

Braden neměl v úmyslu dávat koni žádné jméno. Otevřel vrátka do zahrady a posunkem ruky dal Caroline přednost. Předešla ho očividně příliš opojená radostí z uzdravení koně, že ani neuvažovala nad tím, co dělá, a vkročila rovnou do pasti pavoucích sítí, jak si Braden zasmušile pomyslel.

Věděl, že by ji měl zarazit. Měl by ji okamžitě poslat domů pro její vlastní dobro. Jestliže na ni její snoubenec a bratr nedávají pozor, bude to muset udělat on.

Věděl však, že jedna z věcí, před nimiž potřebuje ochránit, je on sám, a on ji poslat pryč nemůže.

„Tak toto je dům,” poznamenala Caroline, když si všimla zadní části měšťanského domu, tyčícího se do výšky čtyř pater v pološeru proti letní obloze, „velkého Bradena Granvilla.”

V žádném případě to nevyznělo posměšně. Vrhl na ni vylekaný pohled a zjistil, že pokud se z jejího výrazu dá něco vyčíst, pak jen tolik, že to myslí uctivě, jako by jeho obydlí byla nějaká pamětihodnost.

A jestliže se k tomu stavěl neosobně, poznal, že se nedokáže ubránit úžasu nad tím, že toto všechno - dům s devíti pokoji, nádherná zahrada obehnaná vysokou zdí, s vodotryskem a altánkem, kvalitní stáje s nejlepšími koni a nejrychlejšími kočáry, jaké si lze představit - patří muži, jenž se narodil v takové bídě a takovým rodičům. Dům považoval víc než co jiného za památník houževnatosti. Neboť pro Bradena bylo nejúžasnější, že si ho udržel tak dlouho.

Caroline natahovala krk, aby si prohlédla dům, a zeptala se: „Máte sadu na badminton?”

Kdyby se ho zeptala, jestli chová ve sklepě opice, asi by ho to nepřekvapilo o nic víc.

„Badminton?” zopakoval. „No, ehm…”

„Aha, určitě jste o něm slyšel.” Udělala otáčku a předvedla pohyb jako při servise. Kabelku použila jako improvizovanou raketu. Přestože už se setmělo natolik, že zářila večernice, Braden zřetelně viděl pod lemem sukně štíhlé kotníky, které odhalila zvednutá krinolína, když Caroline zapažila.

„Před pár lety ho vynalezl vévoda z Beaufortu,” vysvětlila mu Caroline věcně. „Tommy, Emmy i já ho zbožňujeme. Je to jako tenis, jen s malým péřovým.”

„Nemám sadu na badminton,” přerušil ji Braden. Pak uviděl její zklamaný výraz - vůbec se nemýlil, když v ní viděl typ děvčete, které tráví hodně času venku -, a dodal: „Ale mám houpačku.”

„Houpačku?” zatvářila se dotčeně, jak čekal. „Jakou houpačku?” chtěla vědět.

„Takovou,” odpověděl a přikročil k ní.

Byla to zahradní houpačka, zavěšená dvěma pevnými provazy na silné větvi starého dubu, se zdobeným

šroubovitým opěradlem a širokým polstrovaným sedátkem, na které se vešlo několik lidí. Jakmile ji Caroline spatřila, tlumeně zavýskla nadšením. „Panečku, to je největší houpačka, jakou jsem kdy

viděla!”

„Určitě,” rozhoupal mírně sedátko. „Když na něčem pracují a narazím na jakýkoliv zádrhel, sednu si sem s doutníkem a sklenkou brandy a vždycky to na mě má blahodárný vliv.”

Caroline sebou žuchla na houpačku a holými prsty uznale přejela přes polstrované sedátko. Rukavice si stáhla, už když připravovala léčivé obklady pro koně. „No ano, to rozhodně chápu,” pochválila Bradenovi jeho oblíbenou věc. „Kdybych já měla takovou houpačku, vůbec bych z ní neslezla. Strávila bych tady celé léto.”

Neměl by. Ví, že by neměl. A přece se mu slova sama drala na jazyk.

„Je tak dlouhá, že se na ní dá i ležet,” popisoval. „Moc rád se dívám nahoru a pozoruji obrazce, které tvoří listí proti obloze. Připadám si jako na venkově.”

V koutku duše počítal s tím, co Caroline udělá. Zvedla nohy ze země a natáhla se na houpačku. Nejspíš ji natolik ovládlo nadšení, že si neuvědomila, jak se jí překlopila krinolína, a poskytla tak Bradenovi pohled na pantalóny, které v plné kráse dávaly vyniknout jejím pěkně tvarovaným lýtkům a půvabným stehnům až tam, kde se zaoblovala a sbíhala se k sobě ve tvaru písmene V.

„Jejda, ano,” zadívala se na tmavé listí nad hlavou proti obloze v pološeru. „Jasně vidím, co myslíte. Vůbec si nepřipadáte jako ve městě. Nevidíte žádné budovy, jenom stromy a oblohu.”

Následující události se daly do pohybu čistě kvůli jeho selhání. Věděl, že se to stane, prakticky od okamžiku, kdy jí houpačku ukázal. Byl si jistý, že ta myšlenka dřímala kdesi vzadu v jeho hlavě už od chvíle, kdy se ráno setkal s jejím bratrem. Nějak, jakkoliv, musí donutit Caroline Linfordovou zapomenout. Zapomenout na její rodinu, zapomenout na jejího snoubence, zapomenout na blížící se svatbu i na to, jaké by pro ni mělo následky, kdyby ji odvolala.

Jelikož to Braden nemohl učinit způsobem, který by si vybral raději, tedy oznámit jí, čeho se podle jeho mínění markýz dopustil, doufal, že bude moct využít její slabosti, o níž na celém světě ví jen on.

Věděl, že pod povrchem počestného exteriéru tvořeného bílými rukavičkami a krajkou lemovanými spodničkami se skrývá Caroline Linfordová, tělesné stvoření stejné jako on. Myslel teď na to, že od prvního okamžiku, kdy ji políbil, si uvědomoval, že konečně má před sebou to, co hledal celý život: dobrou ženu, laskavou a čestnou ženu, jejíž údiv nad světem zračící se v široce otevřených očích se násobí smyslností tak nenasytnou, s jakou se dosud nesetkal, snad s výjimkou sebe samého.

Jak ji ale donutit, aby si to přiznala, aby obrazně odhodila bílé rukavičky a přijala skutečnost, že oni dva patří k sobě? Není jiné cesty, než jí to ukázat.

Tak se o to pokusí.

Byl by poslední, kdo by si nepřiznal, že na to nejde zrovna šikovně. Neměl na to čas. Místo toho přešel rovnou k věci s rychlos tí, jak se v mládí naučil v Seven Dials. V mžiku se ocitl nad ní, přitiskl se ke krinolíně a

ruce, které natáhla před sebe, když ho viděla přicházet, jí uvěznil ve svých.

„Co to děláte?” vydechla, když ji svou vahou přikoval k místu, kde ležela. „Nemůžete.”

Nemá opravdu smysl nechat ji větu dokončit. Ze zkušenosti už věděl, že Caroline obvykle zpočátku symbolicky vzdoruje jeho převaze, ale brzy přestane popírat, co chtějí oba, o čemž nepochyboval. Sklonil tedy hlavu, našel její rty, a tím ji umlčel.

Caroline pod ním zápasila. Ne proto, že by se jí nelíbilo, co s ní dělá; jeho rty ji očarovávaly, stejně jako jeho slova očarovala její služku - ale proto, že se jí to příliš líbilo. Teď už věděla lépe než před časem, že jeho božské polibky v sobě skrývají zároveň i nebezpečí. Potvrzovaly pravdu o tom, z čeho ji dnes odpoledne obvinila Jacquelyn - že ho miluje.

Proto ho nemůže - neměla by - nechat dělat věci, které s ní dělá.

Ví, že musí udělat jediné. Požádat ho, aby přestal. Poslechne ji. Ví, že ji poslechne.

Jenže je to tak těžké. Je tak těžké říct, aby přestal, obzvlášť v situaci, kdy si Caroline poprvé v životě uvědomila, jak naprosto neuvěřitelný je to pocit, když na sobě cítí sílu mužského těla v jeho plné mohutnosti. Ani v nejmenším si nepřipadala, že ji mačká nebo že nemůže dýchat. Naopak, cítila příjemné teplo po celém těle, zejména však na určitých místech, v bodech, kterých se vůbec nedotýkal - aspoň ne přímo. Zatím ne.

Náhle se jich však dotýkal, velmi přímočaře. Nevěděla, jak se to stalo líbal ji tak silně, tak intenzivně, že ze změti myšlenek se stávaly krátké, ale neuvěřitelně intenzivní vjemy: jak Braden chutná mátou, jak divoce ji jeho

strniště škrábe na obličeji a jak jí určitě zůstanou stopy po líbání kolem rtů jako spáleniny, stejně jako je měla tehdy po večeru u Dalrymplových; jak zručněji dokázal zasunout kolena mezi stehna a oddělit jí tak nohy od sebe; jak občas zašeptal její jméno tím nejhlubším hlasem, jaký si lze představit, když zvedl hlavu, aby se nadechl, než opět pokračoval v líbání.

Náhle si Caroline přes mlhu, která jí zastřela smysly, uvědomila, že si jeho prsty našly cestu dovnitř jejího živůtku, a dokonce se jim podařilo proplést se pod krajkový košíček korzetu. Mozolnatá ruka zakryla první pučící bradavku, pak druhou, a Caroline ztratila veškerou sílu ho zastavit - ne kvůli jeho přesile a váze, ale protože ho nechtěla zastavit…, dokonce ani tehdy, když jí druhou rukou začal svlékat pantalóny.

Ano, správně, svlékat. A Caroline to nevadí. Na všem ostatním přestalo záležet na Jacquelyn, na Hurstovi, matce, na všem. Nezáleží jí na tom ani zbla, jen ho dál líbá, tiskne se k jeho ohromným ramenům a nepřestává se divit, jak mohla prožít jedenadvacet let života, a nikdy neokusit něco takového, nikdy se necítit tak opravdově živá, jako se cítila v té chvíli pod hvězdami na zahradní houpačce Bradena Granvilla, jež se lehce pohupovala pohybem jejich těl.

Když se jí dotkl tam, kde se jí dotýkal včera, inu, taky neprotestovala. Jakpak by mohla, když ten pocit je tak příjemný, tak opravdový? Chce, aby se jí tam dotýkal, touží po jeho dotecích v těch místech víc, než kdy po čem v životě toužila. Stále při tom vzdychala, je to tak zvláštní pocit mít tam něčí prsty. Zvláštní, ale nesmírně uspokojující. I když ne úplně tak uspokojující, říkala si v mysli zamlžené touhou, jako kdyby přitlačil, vyplnil ji

svými prsty, jako to udělal v kočáře. Začala se tedy otírat o jeho ruku, aby mu naznačila, co si přeje.

Vtom se stalo něco tak překvapivého, že to Caroline vyburcovalo ze stavu milostného opojení. Když se totiž přitiskla blíž k němu, ucítila, jak jí něco dlouhého a tvrdého tlačí do stehna přes měkkou látku jeho kalhot. Náhle jí došlo v celém rozsahu, co se odehrává. Propána, uvědomila si, stačilo by, kdyby si rozepnul několik knoflíků na kalhotách a nebylo by nic, zhola nic, co by jim bránilo dělat přesně totéž, co viděla u Jacquelyn a Hursta tehdy v obývacím pokoji, ne zase tak dávno…

A potom se od Jacquelyn a Hursta nebudou vůbec lišit, poněvadž pro ně nebude žádná budoucnost, jen momentální rozkoš.

Po níž bude následovat alespoň v případě Caroline -celoživotní pocit viny a litování.

Hlas se jí zadrhl v krku, když se od něj odtáhla. „Bože, pusťte mě,” vykřikla.

Braden se zalekl, že jí snad ublížil. Sice si neuměl představit jak, ale okamžitě uposlechl. Když vyskočila z houpačky, jeho obavy, že by lady Caroline utrpěla nějakou újmu, zmizely. Tedy pokud jde o fyzickou újmu.

„Ach můj bože,” mumlala a chvatně si upravovala oděv, z něhož ji teprve před chvílí vysvobodil. „Ach můj bože, ach můj bože, ach můj bože.”

Braden se posadil a zdálo se mu, že se o něj pokouší závrať. Srdce mu v hrudi zběsile bilo a dýchal tak ztěžka a rychle, jako by závodil. Bolestivé pulzování ve ztopořeném údu mu připomínalo jeho bláznovství.

Došlo mu, že takhle ji nikdy nezíská. Příliš pozdě.

S přerývaným dechem ji v pološeru pozoroval, jak se obléká. Slunce už šlo spát, ale nad horizontem vyšel úzký

srpek měsíce a změnil noční oblohu v tmavomodrý samet.

Nebylo to od něj férové, nicméně slova mu spontánně plynula z úst. „On vás nemiluje,” řekl. „A vy víte, že nemilujete jeho. Tak proč.”

„Už jsem vám řekla proč.” Přikročila k němu a při slovech jsem řekla jej šťouchla pěstí do ramene. Zásah nebolel, ale rozhodně jej probral z myšlenek na rozbolavělá varlata.

„Ano.” Slovo zaznělo jako syčení v temnotě. „Tommy.”

„Ano. Tommy. A taky.” Zatřásla hlavou a vlasy, které jí rozcuchal v divokém opojení, se jí uvolnily ze sponek. Samozřejmě mu to nemůže říct. Nemůže mu přiznat, k jakému poznání dospěla. Je to příliš ponižující. Ale může mu povědět aspoň část. „Dnes odpoledne jsem potkala lady Jacquelyn a.”

V mžiku se na houpačce posadil a vzápětí stál na nohách.

„A co?” uhodil na ni. „Co vám řekla?”

„Myslí si.,” mluvila Caroline se sklopeným zrakem, protože se mu nedokázala podívat do očí.

Připomínal si, že nesmí zpanikařit. Není pochyb o tom, že jí Jacquelyn napovídala samé lži. Je schopná všeho. Ale nemohlo to být tak hrozné, jinak by Caroline nikdy nenechala dojít k tomu, co se právě odehrálo na houpačce. „Povězte mi, co řekla.”

„Řekla… ach, Bradene, copak to nechápete? Když budeme dělat tohle, tak proboha nebudu o nic lepší než ona.”

Oddechl si. Vina. Nic víc. Jacquelyn jí nic neřekla. Caroline jen tíží špatné svědomí.

„Tím bych se netrápil, drahoušku. Ať řekla cokoliv, bylo to ze žárlivosti. Viděla, jak se na vás dívám. Musí vědět.”

Caroline se od něj odvrátila. „Ale copak to nechápete?” křičela. „Jak já vypadám? Strašně! Vy a já nejsme o nic lepší než Jacquelyn a. její milenec. Možná jsme ještě horší, protože navzdory všemu, co víme, Jacquelyn a. ten muž, s nímž jsem ji viděla, jsou do sebe možná zamilovaní. Třeba se tomu nedokázali ubránit. Třeba k sobě cítí neovladatelnou vášeň, spalující vášeň, kterou si musí odpírat, zatímco my.”

„My.?” zvedl obočí.

„My jen hrajeme hru.” Caroline hovořila k trávníku na zahradě.

Pozorně studoval její profil. „Takhle vám to tedy připadá? Jako hra?”

Mně ne, chtělo se jí říct. Avšak slova lady Jacquelyn jí ještě příliš živě zněla v hlavě. Hra. Pro něho je to jen skvělá hra. A ona je příliš bezelstná, příliš nezkušená, aby to byla prokoukla. Ne, musela se do něj zamilovat a hru mu pokazit.

Konečně se na něj dokázala podívat bez slz. „Jak jinak byste to nazval? Vy a já přece nejsme. do sebe bláznivě zamilovaní.”

„Nejsme?”

Vyslovil tu otázku tak tiše, že si nejprve nebyla jistá, jestli mu správně rozuměla. Jako by ji vydechly listy, jemně se pohybující v lehkém vánku nad jejich hlavami, a ne on.

Vyslovil ji však on. Bezpochyby. Poznala to z jeho pohledu. Díval se na ni a dychtivě očekával odpověď. Viděla, jak je napjatý, aby se udržel a nevyskočil k ní,

znovu ji nepopadl a nezačal ji znovu., až by se cítila -ach bože, co s ní dokázal udělat!

Náhle pocítila strach. Větší strach, než kdy cítila. Jedno krátké slovo Nejsme? -a její svět, který už se stejně převrátil naruby, se znovu prudce roztočil, točil se stále dokola, až nedokázala rozeznat levou od pravé, den a noc, nahoře a dole.

Vtom se všechno zčistajasna zase narovnalo, když se na terase vedoucí z knihovny objevil Sylvester Granville.

„Bradene, chlapče!” zvolal. „Támhle jsi. Všude tě hledám. Dneska jsem slyšel zase nějaké povídačky o tom patentu. Jářku, kohopak to tam u sebe máš, eh? Lady Jacquelyn?”

Braden se ve své předvídavosti o zlomek vteřiny opozdil. Udělal krok vpřed, protože věděl, že se rozběhne, napřáhl ruku, aby j i chytil za ramena a zabránil jí v útěku.

Ale hmátl jenom do vzduchu. Caroline se sukněmi zvednutými skoro až ke kolenům od něj uháněla směrem k otcově siluetě, rýsující se proti ozářeným oknům knihovny.

„Haló,” křičela v běhu. „Pane Granville, to jsem já, Caroline Linfordová. Vadilo by vám - mohla bych vás prosím obtěžovat a poprosit vás, abyste mi zavolal drožku, ať mě odveze domů?”

„Caroline,” ozval se Braden. Nemohl tomu uvěřit. Nemohl uvěřit, co se děje, a jakým způsobem.

Nevěnovala mu pozornost a pádila po schodech na terasu.

Pokud Sylvestra Granvilla překvapilo, že vidí lady Caroline Linfordovou, jak se k němu žene v teplém večerním vánku, nedal to na sobě znát. Naopak, odložil

knihu o baronetech, kterou držel v ruce, a poplácal Caroline po rukou, kterými pevně objala jeho paži.

„Samozřejmě, mylady,” uklidnil ji. „Cokoliv si přejete. Ale nemusíme vám volat drožku. Synův kočí vás určitě s radostí odveze domů. Chtěla byste, abych vás doprovodil?”

„Ach ano,” souhlasila Caroline a nervózně se podívala přes rameno. Braden teď vystupoval po schodech, které právě vyběhla nahoru, a tvářil se děsivě, aby použila jen slabý výraz. Rychle se obrátila zpátky k Sylvestrovi. „Kdybychom mohli jet hned.,” pronesla s naléhavostí v hlase a i její stisk na jeho paži zesílil.

„Caroline,” opakoval Braden, jako by svým hlubokým hlasem krájel noční vzduch.

Avšak Sylvestrovi se jeho nová role šampióna zalíbila, tak oznámil: „Teď vezu lady Caroline domů, Bradene. Uvidíme se, až se vrátím.”

Braden si staršího muže nevšímal a místo toho oslovil Caroline.

„Víte, že to ještě neskončilo,” ujistil ji co nejtišeji a jak nejklidněji dokázal.

Caroline však nedala ani v nejmenším najevo, jestli ho slyšela. Pořád visela na starším z Granvillů a nechala se vést přes dům ke vstupním dveřím, kam zanedlouho přirazil kočár, jejž přivolal.

„Slyšela jste mě, Caroline?” naléhavě se ptal Braden s narůstajícím zoufalstvím, když šel v závěsu za dvojicí. „Slyšela jste, co jsem řekl?”

U kočáru pomohl Sylvester lady Caroline bezpečně nastoupit dovnitř a potom se otočil. „Chlapče,” usmíval se sám pro sebe, „to víš, že tě slyšela. Ale teď je z tebe trošku rozladěná. Na tvém místě bych s tím přestal. Znáš

ženy. Zajdi k ní na návštěvu zítra ráno. Určitě tě do té doby ráda uvidí.”

Potom Sylvester udeřil do střechy lehkého kočáru a ten se pomalu rozjel i s Caroline.

Zdá se velmi nepravděpodobné, že za celou dobu své existence ulice Park Lane slyšela taková slova, jaká v tom okamžiku Braden Granville vypustil z úst.

27. kapitola

Jacquelyn seděla u toaletního stolku a před velkým zrcadlem v pozlaceném rámu nacvičovala obličejovou mimiku: toto je výraz, který použije, až se na jejich svatebním obřadu Braden Granville otočí a předá jí smaragdový snubní prsten posázený diamanty, o nějž požádala; takto se bude tvářit, až si při první příležitosti, která se jí naskytne, svlékne rukavičku a zasvítí prstenem lady Caroline Linfordové do obličeje.

Hluboce se ponořila do výrazu, který použije, až k prvnímu výročí svatby dostane náhrdelník ladící k prstenu, když se znenadání rozletěly dveře ložnice, které lady Jacquelyn při oblékání vždycky pečlivě zamykala ze strachu, že by ji někdo mohl nachytat bez růže na rtech.

Nejenže se rozletěly, ale při otevření přímo vybuchly, vyletěly ze závěsů a roztříštily se. Jacquelyn zaječela a pevně si přitiskla lem županu z peří marabu na holou hruď.

Avšak Braden Granville, jasný původce zkázy dveří, poněvadž přes jejich trosky vkročil do pokoje, neprojevil ani špetku zájmu o její nahotu.

„Takže Jackie,” obořil se na ni, sotva bezpečně překročil právě vytvořené moře třísek a mosazných pantů. „Copak jsi jí napovídala?”

Jacquelyn těkala očima střídavě z trosek ložnicových dveří na divoce vyhlížející tvář Bradena Granvilla. Zřejmě považovala za bezpečnější pronést řeč o škodě, kterou způsobil, než odpovídat na jeho otázku. Řekla totiž se značným rozhořčením: „Bradene! No vážně! Ještě že je otec mrtvý, jinak by si tě za takové buranské chování podal. Každopádně myslím, že personál v hale sklátila mrtvice. Udělal jsi to samé se vstupními dveřmi?”

„Ne, to jsem neudělal,” odpověděl Braden. „Tvoje matka mč pustila dovnitř sama.”

Jacquelyn zakoulela očima. „To ano. Ale silně pochybuju, že věděla o tvém záměru rozmlátit mi dveře do ložnice.”

Nicméně Braden Granville se omezil jen na dotaz: „Co jsi řekla Caroline Linfordové, když jsi ji dnes potkala u Worthe?”

„Caroline Linfordové?” Jacquelyn se na Bradena zamračila a šlehla po něm pohledem, jako by právě vyšel z blázince, a ne ze své elegantní rezidence, která bude za pouhých pár týdnů patřil i jí., jestli bude vynášet správné karty. „Caroline Linfordová? Ty jsi mi vyvrátil dveře, aby ses mě zeptal na Caroline Linfordovoul”

„Ano, správně,” odvětil Braden chladně. „Slyšela jsi mě. Cos jí sakra řekla?”

Jacquelyn na něj nevěřícně zírala. Samozřejmě slyšela, že vznětlivost Bradena Granvilla může být nebezpečná -stejně nebezpečná jako některá z jeho pistolí v nesprávných rukou. Nikdy však neviděla záchvat

zuřivosti svého budoucího manžela na vlastní oči. Teď vidí, že to není pěkný pohled. Braden Granville byl skutečně mužný, ale nebyl hezký. A když se jeho tvář zvrásnila hněvem jako zrovna teď - svaly na spodní čelisti mu cukaly, ďábelské obočí s jizvou se zvedalo téměř až k vlasům působil přímo hrozivě.

„Řekla jsem jí jenom pravdu,” pronesla obranným tónem. Od toaletního stolku se ani nehnula; zůstala sedět před ním na taburetu ozdobeném střapci, zkoprnělá strachem.

„Pravdu?” Braden Granville se na ni podíval s výrazem, který se nedal nazvat jinak než opovržení. „A Jackie, jakápak je tvoje verze pravdy na tento týden?”

Zamžikala na něj a poněkud ji překvapilo, že se jí derou do očí slzy. Skutečně. Slzy! Jacquelyn neplakala celá léta. Naposledy když jí zemřel otec, a to až když si uvědomila, že jí nezbyl nikdo, koho by mohla pravidelně každý týden žádat o peníze. Vydala hlasitý vzlyk a vykřikla: „Proč musíš být tak krutý?”

Na Bradena toto divadelní představení příliš nezapůsobilo. „Jackie, jestli nechceš, abych s tebou udělal totéž co s těmi dveřmi, měla bys mi raději říct pravdu,” odvětil.

Teď Jacquelyn vycítila, že jde do tuhého. Zapomněla na slzy, vstala a přitáhla si župan těsně k sobě - tak těsně, že vynikly všechny křivky jejího těla.

„Ty surovce,” okřikla ho a nadutě přitom pohodila hlavou. „Věděla jsem, že mě jednou uhodíš. Jste všichni stejní, vy z Dials. Myslíte si, že nad ženou můžete uplatnit svou nadvládu jedině tím, že ji budete mlátit.”

Bradena její proslov nechal chladným stejně jako její slzy. „Pokud jde o ženy, já osobně dávám přednost

vydírání před fyzickým násilím,” řekl. „Jacquelyn, jestli mi neřekneš, co jsi dnes odpoledne napovídala Caroline Linfordové, odvolávám svatbu.”

Jacquelyn překvapením poklesla čelist. Na tuto situaci si předem žádný výraz nepřipravila. Proto se taky právě teď netvářila zrovna nejlíp.

„Cože? ” zvolala a hlas jí přeskočil.

„Slyšelas,” trval Braden nekompromisně na svém. „Pověz mi, cos jí řekla.”

„Nemůžeš…,” Jacquelyn si zapomněla přidržovat župan, aby se nerozevřel, a místo toho svěsila ruce volně podél těla. Její úlek byl tak velký, že si toho ani nevšimla.

„Ty.,” vykoktala zadýchaně. „Ty nemůžeš svatbu odvolat.”

„Ale no tak,” nenechal se Braden, „to víš, že můžu. A teď to vyklop.”

„Podám žalobu,” zamrkala Jacquelyn. „K soudu. Podám žalobu pro porušení slibu.”

„Jen do toho,” odbyl ji netrpělivým gestem. „Na tom už nezáleží. Hlavně mi řekni, cos jí navykládala.”

„Nezáleží?” Vyrazila přes pokoj, teď už ne tak nevědomá si své nahoty pod županem. Právě naopak. Měla radost, že průsvitná látka mu její nahé tělo až příliš zdůrazňuje. „Jak to můžeš říct, Bradene? To snad chceš? Vidět své jméno v novinách nikoli kvůli nějakému novému vynálezu, ale protože na tebe bývalá snoubenka podává žalobu?”

Potřásl hlavou způsobem, jako když někoho rozčiluje obtížný hmyz. „Mně už je to jedno, Jackie,” zopakoval. „Na ničem z toho už mi nezáleží. Dřív ano, to přiznávám. Představa, že ti mám zaplatit třeba jen půl pence mě

sžírala do morku kostí. Ale teď…,” Lightwooda tím zrovna nepotěší, ale pokračoval dál, vědom si toho, že už je to stejně jedno. Nezáleží na ničem kromě Caroline. „Budu to považovat za dobře utracené peníze, pokud mě to navždy zbaví tebe.”

Nedokázala skrýt nefalšovaný šok. To je urážka její ženské hrdosti. Z jejích úst vyšla první slova, co ji napadla: „Ale já tě miluju,” mumlala.

Zvedl ruku, aby ji zarazil: „Takhle ne, Jackie. To se ti moc dobře dařilo předtím.”

Nemohla si pomoct. „Je to pravda. Vím, že to nechceš slyšet. Bůh ví, že londýnský donchuán tato dvě slova nikdy nevyřkl před žádnou ženou. Ale jsou pravdivá. Miluju tě.”

Zkoumavě se na ni zadíval. „Tohle už zachází trochu příliš daleko, nemyslíš? Miluješ mě? Ne, Jacquelyn. Takhle to bude lepši. Svatba je zrušená.”

Jacquelyn k němu natáhla ruce a popadla ho za klopy kabátu. „Dobře,” křičela zoufale. „Povím ti, co jsem jí řekla. Co jsem řekla lady Caroline dneska u Worthe.”

Usmál se na ni. S konejšivým úsměvem vypadal skoro hezky.

„Ach, tak to už je lepší. No dobrá. Tak co to bylo?”

„Vlastně nic. Skutečně.” Jacquelyn se nervózně zasmála. „Možná to znělo trochu krutě, ale já ji znám od té doby, kdy jsme spolu chodily do školy, a víš, jak se holky dokážou popichovat.”

„Jo,” odpověděl Braden. „Dovedu si představit, jak hrozně tě Caroline provokovala, až jsi neměla jinou možnost, než jí to oplatit.”

Lady Jacquelyn jeho sarkasmus nepochopila, takže pokračovala: „No jasně. Přesně tak to probíhalo. Byla

jsem dost rozladěná, tak jsem jí chrstla do obličeje, že je do tebe nešťastně zamilovaná…”

Braden však vymrštil ruce a její paže se znenadání ocitly v jeho pevném sevření.

„Cos to řekla?” cedil skrze zaťaté zuby.

„Myslíš lady Caroline?” Když však uviděla, jak se tváří, odpověděla s nehraným údivem. „Jejda, neříkej mi, že o tom nevíš, drahý. Je jí to vidět na očích pokaždé, když se vysloví tvoje jméno. Caroline měla vždycky beznadějné oči. Její myšlenky se dají číst ze sebemenšího mrknutí.”

Jeho stisk zesílil.

„A co na to řekla?” chtěl vědět a lehce s ní zatřásl. „Co odpověděla Caroline, když jsi jí řekla tohle?”

„No samozřejmě to popřela, zlatíčko.” Jacquelyn pohlédla na jeho ruce. „Víš, Bradene, mačkáš mi župan.”

„Popřela to? “

„No jasně že to popírala. Celá v rozpacích, to víš. Tedy, taky jsem jí dostatečně zdůraznila, co by velký Braden Granville asi chtěl od malé lady Caroline Linfordové. Přece jenom - londýnský donchuán a sladce nevinná lady Caroline? Naprosto absurdní. Jistěže povídala cosi o tom, jak si myslí, že bys jí snad mohl její city oplatit.,” Tady si Jacquelyn pravdu trochu přikrášlovala, ale zajímalo ji, jak bude Braden reagovat. Jeho reakce jí prozradí všechno. „Ale samozřejmě jsem jí řekla, že s ní jen hraješ svou malou hru.”

Pustil ji tak prudce, že zavrávorala a zakopla o kousek rozbitých dveří. „Hru, ” zašeptal. „Panebože.”

Tak. Narovnala se a vzala do ruky šerpu svého županu. Je to tak, jak přepokládala. Opravdu, říkala si v duchu. Koho by to bylo napadlo? Samotného velkého muže dobývá ta divná holka, co se zajímá o koně.

To však nevydrží. O to se Jacquelyn postará.

„Ovšemže jsem jí to řekla, drahoušku.” Zvedla ruku, aby si upravila vlasy, které jí rozcuchal, když s ní divoce zatřásl. „Co bys tak asi čekal, že jí řeknu? Vždyť je to pravda, ne? Jaký bys tak asi mohl mít zájem o Caroline Linfordovou? Je přece tak nudná. A kromě toho, koťátko,” Jacquelyn sugestivně přivřela oči a hlubokým hlasem zavrněla, „ty patříš mně.”

V jeho pohledu se objevilo cosi až pohrdavého. To se jí ale pochopitelně jenom zdá. A přesto.

„Už ne,” odrazil ji, načež se otočil a prošel dírou po dveřích.

Jacquelyn se sevřelo hrdlo zděšením silněji, než by to dokázala jakákoliv ruka. Vyrazila kupředu, popadla ho za rukáv a křičela: „Ale Bradene, miláčku, co tím chceš proboha říct? Řekl jsi otevřeně, že kdybych ti pověděla, o čem jsme s Caroline mluvily, tak bys svatbu nezrušil!”

Mrkl na ni. Jen jednou. „Měla bys být chytřejší, Jacks, a ne věřit nějakému takovému z Dials.”

Pak mu krátce zakřupaly třísky pod nohama a byl ten tam.

28. kapitola

Tommy se přikrčil ve tmě a ztěžka dýchal. Příliš ztěžka. Dýchal tak ztěžka, až měl strach, že by ho mohlo být slyšet. Musí se ztišit. Musí se ztišit a musí přemýšlet.

Nicméně myslet nedokázal. Srdce mu bušilo jako na poplach. Zdálo se mu, že se rozletí na kusy. Jeho dunění cítil příliš hlasitě v uších. Nic jiného však neslyšel. Pistole vystřelila tak blízko něj, že byl přesvědčený, že výstřelem ohluchl.

On ví, že ohluchl. Musel s námahou mžourat na rty neskutečně obrovského muže, jenž přišel otevřít dveře domu, u něhož se teď krčil. Ne, pan Granville není doma. Aspoň si myslel, že toto ten obr řekl. Na další Tommyho otázku přidal k odpovědi nesouhlasné zavrtění hlavou -ne, neví, kdy se jeho pán vrátí.

Pak se masité rty začaly rychle a popudlivě pohybovat. Obr ukázal na kapesní hodinky, které vytáhl z kapsy u

vesty. Ručičky ukazovaly půl jedné v noci. Vodprejskni, kámo. Přijď až ráno.

Jenže Tommy nevodprej skne. Do rána bude totiž mrtvý.

Bylo mu jasné, jak musí před majordomem vypadat -pokud ten strašlivý obrovský muž je majordomus. Celý od bláta, jak střemhlav skočil pod kočár před hernou. Kravatu má našikmo, kabát roztrhaný. Na tváři má v kůži zaryté šupiny střelného prachu. Cítí jejich pach. Taky je cítí, jak bolí, desítky vystouplých šrámů, které pálí.

Ale aspoň se jim nepodařilo prohnat kulku skrze něj. Tentokrál ne.

Nemůže říct, kdo vystřelil. Venku před hernou nastala obvyklá tlačenice, masa lidí, z nichž jedna polovina se snažila dostat dovnitř a druhá, jako Tommy, se chtěla dostat ven. V jedné minutě si prorážel cestu davem a vylézal do svého připraveného kočáru, se Slaterem v těsném v závěsu.

Nebo tak si to aspoň myslel. Protože v příští minutě uklouzl a rozplácl se na podlaze kočáru.

To ho zachránilo. Uklouznutí. Znovu ztratil pevnou půdu pod nohama a jeho neohrabanost mu zachránila život. Střela mířila příliš vysoko, takže kulka ho škrábla po tváři a neškodně přistála v polstrování sedadla místo v jeho mozku, kam měla doletět.

Slater asi přivolal pomoc. Tommy předpokládá, že to určitě musel udělat. Ale po tom prvním výstřelu neslyšel ani svůj vlastní dech. Svět najednou děsivě ztichl. Neslyšel ani neustálé klábosení lidí v davu, který se valil kolem kočáru, ržání nervózních koní, ani hluboký, hřímající hlas vozky, který nutil koně do klidu.

Věděl, co se stalo. Věděl to okamžitě. A instinktivně se pohnul tak, že se vrhl ven ze dveří kočáru na opačné

straně. Když dopadl na ulici, ocitl se před dalším kočárem, plným opilých mladíků přibližně jeho věku, který mu zatarasil cestu.

Nedá se nic dělat. Přikrčil se a odkutálel se pod ním.

Pak se vyškrábal na nohy a dal se na útěk. Běžel, co mu nohy stačily.

Nevěděl, kam má jít. Domů nepřipadá v úvahu. Jít domů, když někdo usiluje o jeho život? To ne. Nebude riskovat, že uvrhne matku a sestru do nebezpečí. Když přeběhl několik prvních ulic, uvědomil si, že směřuje k Slaterovu domovu. Ano, Slater pomůže. Slater ho tam především bude hledat. Počkej tam, říkal si sám pro sebe, když sprintoval kolem vylekaných květinářek a prostitutek. Počkej na Slatera. Slater bude vědět, co dělat.

A potom se přihodilo něco zvláštního. Tommy si vybavil zděšcný výraz na tváři Bradena Granvilla ten den ráno, když se před ním zmínil, že právě Hurst ho přivedl k Vévodovi.

Jaksi se stalo, že když Tommy přicházel k ulici, kde si snoubenec jeho sestry nedávno pronajal pokoje, tak místo aby zabouchal na dveře, kudy by ho markýzova domácí bezpochyby pustila dovnitř, vplížil se do průchodu mezi domy. Zastavil se tam a ve tmě se snažil popadnout dech.

Slater šel přímo za ním a pomáhal mu vylézt do kočáru. Jednou rukou ho držel za loket. Ví, že ho markýz považoval za opilejšího, než ve skutečnosti byl. Tommy však přestal pít džin od té noci, kdy ho postřelili. Pil víno k večeři, pivo při snídani, ale od svého zranění nesnášel chuť tvrdého alkoholu. Místo toho podstrčil číšníkovi peníze a pošeptal mu, aby mu přinesl vodu - jenom vodu, ale ve stejné skleničce, v jaké ostatním nosí džin. Nechal si do ní dát plátek pomeranče, aby ji odlišil od ostatních.

Nebyl ani z poloviny tak opilý, jak si Slater myslel. Díky tomu, jak mu s narůstajícím zděšením docházelo, teď není mrtvý.

Nemohl se rozhodnout, kam má jít. Nemůže jít domů a ke Slaterovi taky jít nemůže. Ale ani nemůže zůstat celou noc v průchodu, zvlášť když je hluchý jak poleno. Má jiné přátele. Právě když přemýšlel, který z nich bydlí nejblíž, uviděl zastavovat kočár - svůj kočár s Petersem s opratěmi v rukou. Zatímco ho Tommy pozoroval, vyřítil se z kočáru Slater a trmácel se po schodech nahoru, kde se zastavil a zabušil na masivní vchodové dveře.

Teprve v té chvíli Tommymu došlo, jak je hluchý. Neslyšel bouchání. Nestál ani třicet metrů daleko; viděl ustrašený výraz kočího, ale bouchání neslyšel.

Dveře se otevřely a v nich se objevila Slaterova domácí v přehozu přes ramena a nočním čepci. Podle zkřivených rysů v obličeji Tommy poznal, že na markýze křičí, ale neslyšel ji.

Musela markýze ujišťovat, že neměl žádné návštěvníky, poněvadž Slater se otočil a zanořil se zpátky do kočáru.

Tommy ve svém špinavém průchodu o sobě v té chvíli málem dal vědět. Už už chtěl zamávat na Peterse a vlézt do kočáru vedle starého přítele. Protože to tak nemůže být. Prostě nemůže. Slater je jeho přítel, jeho nejlepší přítel. Vždyť si kristepane bere jeho jedinou sestru. Proč by ho Slater chtěl zabít? Slater ho zachránil tehdy v Oxfordu, vytáhl ho prakticky ze spárů smrti. Je absurdní si myslet, že by mohl chtít Tommymu ublížit.

V poslední minutě se Tommy přikrčil zpátky do průchodu. Jeho lehký kočár projel kolem nebezpečně vysokou rychlostí na to, že ulice se i přes pozdní noční hodinu hemžila lidmi. Nechal jej projet se zběsilým

tlukotem srdce v uších. Idiote, jako by mu srdce bilo do rytmu. Idiote, idiote, idiote, idiote…

Něco mu říkalo, aby do toho kočáru se Slaterem nenastupoval.

Nedokázal říct, co to bylo, s výjimkou výrazu na tváři Bradena Granvilla ráno, když se zmínil o Vévodovi. Vévoda, který na něho už jednou vystřelil, by se určitě nerozpakoval udělat totéž podruhé. Ale večer mezi těmi lidmi nebyl. Tommy by ho byl okamžitě poznal. Ta příšerná masa se nedá zamaskovat.

Ne, Vévoda na něho nevystřelil. Ale téměř stoprocentně to byl někdo, kdo pracuje jako jeho zástupce. Tím si byl Tommy tak jistý jako tím, že neslyší prodavačku pomerančů, stojící naproti přes ulici, jež otvírá a zavírá ústa v tajemném tichu, když vnucuje své zboží. Vévoda někoho určil, aby zavraždil markýze Bartletta.

A Slater byl v kočáře přímo za ním. Přímo za ním…

Ne. To není možné. Slater ne. Slater na něj nestřílel. To by neudělal.

Udělal?

Na tom nesejde. Nesejde na tom, kdo to byl. Důležité je, že žije. Musí žít dál. Nemůže jít domů. Ne, tam by nebyl v bezpečí, ani není ochotný návratem domů vystavit matku a sestru takovému riziku. Nemůže však ani zůstat celou noc na ulici. Než přišel ke zranění, tak ano, to mohl, ale teď ne. Nemá dostatek sil.

Taky nemá peníze. Všechny je prohrál v hazardních hrách a něco u karetních stolků. Nemůže si nikde pronajmout pokoj. Kam může jít? Co má dělat?

A pak najednou věděl. V Londýně žije jeden muž, o němž Tommy jistojistě ví, že jeho Vévoda neplatí. O

jednom muži v Londýně ví, že mu může věřit víc než všem ostatním.

Vypravil se tedy tam a celou cestu se pohyboval přes průchody a uličky.

Teď se choulil u vchodu pro služebnictvo ve stínu strmých schodů vedoucích ke vstupním dveřím Bradena Granvilla a tiskl si ruce k tělu, ačkoliv nebyla zima. Byla teplá noc s hustou hradbou dešťových mraků na obloze, zbarvených jasnými světly velkoměsta do růžová. Bouře ještě nezačala, ale brzy začne. Tommy byl přesvědčený, že déšť ho určitě zabije stejně jako kulka. Utrpěl šok. Poznal příznaky podle toho, jak se neovladatelně třásl, drkotal zuby a měl vlhce lepkavou kůži. Tommy se mohl jen modlit, aby se Braden Granville vrátil domů dřív, než se obloha roztrhne.

Jak tam čekal přikrčený ve tmě, musel na chvíli zdřímnout. Zdálo se mu totiž, jako by se dostal do poloviny modlitby kvůli dešti, když mu náhle zasvítilo do očí světlo a on si uvědomil, že dveře na vrcholu schodiště někdo rozrazil.

Vyslovil jméno - nebo si to aspoň myslel, poněvadž se ještě pořád neslyšel - a vystoupil ze stínu. Faetón tažený nádherným dvojspřežím plaváků stál u obrubníku. Hřebci Bradena Granvilla nervózně podupávali a točili k němu překrásné oči.

A na vrcholu schodiště stál Granville sám.

Tázavě se obrátil směrem k Tommymu. Světlo od vchodu mu plně ozařovalo celý obličej a zřetelně odhalilo jeho úlek, když Tommy klopýtavě odvrávoral z úkrytu.

Braden Granville něco řekl, avšak Tommy ho neslyšel. Viděl, jak se mu hýbou rty, ale neslyšel, co říká.

A potom - Tommy neví, jak k tomu došlo, ale najednou se začal kácet. Napřáhly se k němu ruce, aby ho zachytily, a pokusily se ho udržet ve vzpřímené pozici. Tommy se snažil jim povědět, co se stalo, jenže nevěděl, jestli mluví nahlas nebo ne, protože pořád neslyšel svůj vlastní hlas.

Byl si však jistý, že pláče, protože cítil na tvářích vlhkost. Stačil si jen uvědomit, jak je to žalostné, když hrabě - třebaže mladý - pláče před jiným mužem, obzvlášť mužem jako Braden Granville.

A potom všechno zčernalo. Poslední věc, kterou si Tommy pamatuje, jsou paže Bradena Granvilla ovinuté kolem těla a jeho pohybující se rty. Z jeho výrazu už nevyzařoval úlek, ale starostlivost.

29. kapitola

Druhý den ráno přesně v deset hodin zvedl Braden Granville složitě zdobené mosazné klepadlo na dveřích markýze Bartletta a zase ho pustil.

Deset je brzy na společenskou návštěvu, to si Braden uvědomil. Dámy jako Caroline Linfordová a její matka v tu dobu sotva vstávaly, a pokud ano, tak teprve dokončovaly ranní toaletu nebo snídani, nebo třeba seděly a psaly dopisy. Jak nekonečně odlišné od života v Seven Dials, kde do deseti hodin už život běžel naplno pět nebo šest hodin, neboť všechny ženy vstávaly za ranního rozbřesku, aby připravily svým mužům nebo otcům či bratrům ranní jídlo, nebo rozdělávaly oheň na denní pečení nebo oškrabávaly šupiny z prvních úlovků.

Takže pro Bradena, jenž se nedokázal zbavit některých návyků, které získal ještě v Dials, bylo v deset hodin už poměrně pozdě. Byl si však dobře vědomý toho, že mezi lidmi z jeho nových kruhů, kde se teď pohyboval, to není obecně sdílený názor; proto taky odolal pokušení zastavit se u Caroline ještě dřív - i když musel vyvinout obrovské

úsilí, aby to neudělal, aby neudělal s Carolininými dveřmi to, co udělal s Jacquelyninými.

Ale bez ohledu na to, jak naléhavě ji potřeboval vidět, rozbití dveří by k ničemu nevedlo.

Cítil, že v tomto případě má opravdu velmi neodkladný důvod. Ne proto, že si přál zmírnit její obavy kvůli bratrovi - poněvadž ví, že o něho musí mít děsný strach. Ne, to vůbec ne. Chlapci se dařilo velmi dobře. Když Braden odcházel z domova ke Caroline, tvrdě spal. Nemá žádná horší zranění než popálení od prachu a hučení v uších, které potrvá jen několik dní.

Ne, jeho nedočkavost, aby se setkal s lady Caroline, měla na svědomí ještě jiná záležitost, daleko naléhavější - pro něj - než Tommyho blaho. Nešlo jen o jeho touhu zjistit pro sebe pravdu o Jackyině neobvyklém odhalení, že Caroline Linfordová je do něj zamilovaná. Nikoli, jednalo se o něco ještě důležitějšího než to. Protože ať byl jeho rozhovor s Jackie předešlého večera jakkoliv nepříjemný, v jedné věci měla pravdu.

Za celá léta od své první sexuální zkušenosti nikdy nevyslovil ta dvě slova, jak mu včera Jacquelyn vyčetla, že je nemá zahrnuta nikde ve svém slovníku.

Jistěže mu je několikrát někdo řekl - zašeptal -dokonce na něj zakřičel. Spousta žen mu řekla, že ho milují. On však tu náklonnost nikdy neopětoval.

Ne proto, že by nebyl schopen cítit lásku. Miloval svou matku, svého otce, dokonce Weasela svým způsobem. Ale ženu? Nikdy. Ženy, s nimiž se seznámil, byly všechny příjemné. Bezpochyby krásné. Ale než poznal Caroline, nestalo se mu kvůli žádné, že by nemohl v noci spát, házel sebou v posteli, přetáčel se ze strany na stranu až do ranních hodin a přehrával si v hlavě každé její

slovo a gesto. Před Caroline žádná nezpůsobila, aby naprosto ztratil schopnost se ovládat, jako by mu svět, o němž si myslel, že už ho má pevně v rukou, neúprosně prokluzoval mezi prsty. Před Caroline žádná nezpůsobila, aby mu při každém setkání s ní srdce najednou poskočilo až do krku. Před Caroline žádná.

Proto tady stojí časně ráno a klepe na dveře. Chce jí říct, co nikdy žádné jiné ženě neřekl, co jí měl říct už včera večer, jenže se domníval, že lépe zformuluje slova svými polibky.

Ale řekne jí to dnes a měla by dobře poslouchat, poněvadž ta slova hodlá říci jen jednou. A pokud se mu vysměje, nebo v horším případě se snad k němu znovu otočí zády, tak. nuže, pak neví, co udělá. Může však zaručit, že ta slova už víckrát nezopakuje. Nikdy.

Pak se dveře jejího domu otevřely. Muž s orlím nosem - Braden usoudil, že zřejmě majordomus, si ho povýšeně prohlížel. Připadal mu trošičku povědomý, až mu začalo vrtat hlavou, jestli se už někdy nesetkali.

„Přejete si?” pronesl ospale.

Braden mu se stejnou povýšeností předložil vizitku. „Lady Caroline, prosím.”

Majordomus se na vizitku ani nepodíval. „Lady Caroline není doma,” oznámil.

Takovou situaci Braden nepředvídal. Och, Caroline by před desátou z domu neodešla. Ani vteřinu nevěřil, že to udělala. Ale dala pokyny správci, aby tvrdil každému, že není doma.

Braden držel vizitku stále v natažené ruce. Teď ji obrátil, vytáhl z kapsy pero a na zadní stranu něco rychle naškrábal.

„Buďte prosím tak hodný,” obrátil se ke správci, když dopsal, „a předejte to lady Caroline. Povězte jí, že na ni budu čekat ve svém kočáře.”

Majordomus zběžně pohlédl na velký černý kočár stojící na ulici pod nimi a řekl: „Promiňte, sire, ale budete čekat asi dlouho. Lady Caroline dnes ráno odjela z města. Samozřejměji budu informovat o vaší návštěvě, hned jak se vrátí.”

Braden na něj nevěřícně civěl. „Odjela z města? Odjela z Londýna?”

To ale není nemožné…, to je absurdní. To děvče přece nemohlo jen tak odjet.

Zdálo se mu, že majordomus se tváří opovržlivě. „Opravdu, pane,” ujišťoval ho. „Já ale nemám povolení.”

Braden ho skoro neslyšel. Cosi mu začalo bzučet v hlavě, jako by se v blízkosti výstřelu z pistole ocitl on sám, a ne hrabě.

Co teď bude dělat? Jak to vypadá, Caroline zmizela. Ale kam? A proč?

Ví proč. Naprosto přesně ví proč. Zpackal to. Svým nešikovným pokusem nechat ji zapomenout na toho mizerného snoubence všechno jen pokazil. Ona se tolik odlišuje od ostatních žen ze svých společenských kruhů; je úzkostlivě svědomitá, přirozená, bez známek marnivosti - že zapomněl, že v některých případech se konvenčním chováním vyrovná většině dívek ve světě nazývaném beau monde.

A jedním z nich je naprostá nevědomost ve věcech týkajících se sexu. Jistěže ví, jak se to dělá. Ale nemá ani ponětí o rozkoši, která se může zrodit mezi mužem a

ženou. A když se jí to snažil ukázat, určitě se mu podařilo ji vzrušit.

Jenže zároveň nahnal strach její hlouposti; poznal to podle toho, jak od něj utekla.

Potřásl hlavou, aby rozptýlil bzučení, a zeptal se majordoma: „Lady Bartlettová je doma?”

Majordomův výraz přešel z opovržlivého do otevřeně nepřátelského. „Lady Bartlettová se necítí dobře. Jestli si přejete zanechal pro paní hraběnku vzkaz, postarám se, aby ho dostala.”

Braden se zamyslel, jestli má nechávat vzkaz týkající se hraběte. Bylo by prozíravé dát lady Bartlettové vědět, že její syn, který se doma od včerejšího večera neukázal, čehož si musela všimnout, je v pořádku.

Prozíravé ano, přemítal Braden, ale nikoliv moudré. Čím méně lidí ví, kde se hrabě skrývá, tím lépe - i kdyby to mělo mít za následek, že paní hraběnka bude prožívat trochu úzkosti.

„Ne,” rozhodl se Braden. „Žádný vzkaz.”

Obrátil se k odchodu.

Vtom k Bradenovu vrcholnému úžasu, majordomus vymrštil ruku a vzrušeně mu stiskl rameno.

„Deade?” Majordomus na něj mžoural a veškerá nevraživost z jeho úzkého obličeje zmizela. „Jsi to ty?” Braden na muže udiveně zíral. Pak se mu náhle rozjasnilo: „Kristepane. Wormy?”

Výraz majordoma se nyní obrátil z naprosto znuděného do stavu nejvyššího znepokojení z poznání. „Jo, jsem to já,” šeptal nekoordinovaně a rychle pohlédl přes rameno do domu.

„Panebože,” pokračoval Braden, „skoro jsem tě nepoznal, vyšňořeného ve fraku. Tak co, kdy tě pustili z Newgate?”

Wormy Jones zbledl a vyklouzl z domu. Pečlivě za sebou zavřel dveře, aby se mohli bavit a nikdo je neslyšel.

„Ježíši, Deade,” vydechl a kapesníkem vytaženým z kapsy u vesty si otíral náhle mokrý obličej. „Já jsem tě v té kravatě taky nepoznal. Jak je to vlastně dlouho?

Dvacet let?”

„Přinejmenším,” souhlasil Braden. „Ale postaral ses o sebe dobře. Když jsem tě viděl naposledy, Wormy, tak tě vlekli do vězení za krádež toho.”

Wormy si rychle přiložil prst k ústům a zasyčel: „Ššš. Co blázníš? Jsem čistej, přísahám. Celou dobu od chvíle, kdy mě naposledy propustili. Neříkám, že to bylo snadný.”

„Ne,” pravil Braden hloubavě. „Ne, dokážu si představit, že nebylo. Ale štěstí se k tobě trochu otočilo čelem, ne? Myslím.,” pokynul významně ke dveřím domu hraběte Bartletta.

Wormy sebou trhl. „O, tohle,” prohodil přezíravě. „No jo, není to špatný. Ale, kdyby ta podělaná lady Bartlettová věděla jenom zlomek toho, co neví, jak povídám, nikdy bych to místo nedostal. Ale platí dobře a s kuchařem jsme kamarádi, takže.” Odmlčel se a filozoficky pokrčil rameny.

Braden nechtěl využívat tak starého přátelství, zejména když kamaráda neviděl od doby, kdy byl ještě dítě, avšak pořád ho neopustila sžíravá touha vidět Caroline. Zeptal se tedy s veškerou elegancí, kterou se mu podařilo v sobě

nasbírat: „Asi bys mi teď nemohl říct, kam se lady Caroline vypravila, nebo mohl, Wormy?”

Wormy na něj znovu zasyčel. „Teď jsem Bennington. Už se nechci dostat do žádné bryndy. Jsem čistej, jak jsem řek.” Kradmo obhlédl blok domů tam a zpět, jako by čekal, že se k němu každou chvíli vyřítí místní strážník. „Hele, kamaráde, nemůžu ti říct, kam odjela, prostě proto, že to nevím. Jediné, co vím, je, že jsem požádal o přistavení kočáru dneska v šest ráno podle jejího příkazu a nechal jí naložit zavazadla.”

Bradena Granvilla se zmocnil podivný pocit bezmoci. Ten pocit, který ho celého zaplavil, se mu vůbec nelíbil. Když zase promluvil, hlas se mu chvěl rozrušením. „Nějakou představu, kam jela, musíš mít, Wormy.”

Majordomus zavrtěl hlavou. „Čestně, nevím, Deade. Ale když odjížděla, měla hodně nakvap. Vypadala, jako by vůbec nespala.”

Jak dobře Braden ten pocit zná.

Pak se Wormy rozzářil. „Už vím,” napadlo ho. „Když chceš najít lady Caroline, musíš se zeptat jedině lady Emily. Je zvláštní. Poví ti to.”

Braden zamrkal. „Lady Emily? Ano. Ano, myslím, že ta by mohla vědět.”

Wormy udělal krok zpátky ke dveřím a ještě jednou vrhl pohled směrem k Bradenovi. „Přísahám, že bych tě nepoznal, Deade. Tak ses změnil. Teď jsi jedním z nich. ” Při slově z nich ukázal hlavou znovu směrem k domu.

„Ne,” odvětil Braden pevně a bez nejmenší známky lítosti. „To není pravda.”

„Och,” Wormy nedokázal zakrýt zklamání. „No jo. Tak hodně štěstí, Deade.”

Braden přikývl. „Tobě taky, Wormy. Tedy, Benningtone.” Pak se ze zloděje stal opět majordomus a s bradou vztyčenou vklouzl zpátky do domu.

Braden se vydal hledat lady Emily Stanhopeovou. Ale nejdřív samozřejmě musí něco udělat.

30. kapitola

„Ale sestro Emily,” stěžovala si Lucretia Knightsbridgeová, „ty vousy svědí. “

Emmy otráveně vybuchla: „No a co já s tím mám dělat? V půjčovně kostýmů měli všechny norkové plnovousy rozpůjčované.”

Žádná z členek Londýnské společnosti za volební právo žen nad Emilyinou jedovatou poznámkou nejásala. Nevypadaly ani, že by se jim chtělo znovu zkoušet výjev, který Emmy napsala a teď režírovala. Emily doufala, že když na schodech budovy Parlamentu předvedou scénku o podpisu dokumentu o zrušení otroctví prezidentem Lincolnem, upoutají pozornost paralelou mezi otroky v Americe a ženami v Anglii. Muži uvnitř Parlamentu možná budou vyzváni, aby se zachovali stejně jako prezident Lincoln a napravili společenské zlo, které už se táhne příliš dlouho bez povšimnutí.

Lucretia Knightsbridgeová měla hrát Lincolna, ale stále si stahovala vousy, kňourala a stěžovala si Emmy na nepohodlí svého kostýmu.

„Jestli sestra Lucretia nebude muset mít vousy, tak já bych nemusela mít oblečené tyto kalhoty,” skuhrala Chrystabel Hemmingsová, navlečená do hadrů otroka a s papírovými pouty přilepenými kolem zápěstí a kotníků. „Ta vlna mě dře.”

Genevieve Kenneyová si krátce povzdychla. Jako nejhezčí člence Londýnské společnosti za volební právo žen jí byla přidělena role Lady Svobody. Měla na sobě jenom mušelínovou tógu a olivovou větvičku s pozlaceným listím ve zlatavých vlasech.

„Jestli se ti zdají tvoje kalhoty špatné, co bych měla říkat já?” křičela. „Podívej se na můj kostým, vypadám jako běhna!”

Uprostřed toho povyku, právě po této větě, zahlédla Emmy náhodou přes hlavy dam vysokou a zcela nepatřičnou postavu na konci místnosti. Samozřejmě nepatřičnou, poněvadž se jednalo o postavu mužskou, a podle zvyku do svatyně, již představovalo shromaždiště Londýnské společnosti za volební právo žen, muži nevstupují.

Vtom Emmy zalapala po dechu, protože si uvědomila, o jakého mužského tvora se v tomto případě konkrétně jedná.

Jako blesk vyrazila k nejbližšímu východu, aby před ním uprchla. Běžela, co jí nohy stačily.

Ale Braden Granville na ni byl příliš rychlý. Jednoduše jí zatarasil cestu ke svobodě dlouhou silnou paží, kterou vymrštil před dveře.

„Lady Emily,” řekl a ani se nesnažil zvýšit hlas přes kakofonii ženských hlasů kolem nich, pokračujících v hlučném dohadování. Neměl to zapotřebí. Jeho dunivý hluboký bas se nesl lehce jako lodní siréna nad pištivými tóninami připomínajícími racky.

„Věřím, že byste mi mohla pomoct vnést světlo do záležitosti, která mě osobně velmi zajímá, lady Emily,” obrátil se k ní Braden Granville.

Emily polkla. Ovšemže věděla, že tato chvíle nastane. Caroline ji ujišťovala, že se plete, ale Emily to věděla. Dívka prostě nemůže od muže jako Braden Granville utéct a čekat, že jí to projde. To se nestává.

Přesto, dala Caro slib. Proto mu řekla: „Toto je privátní schůzka uzavřené společnosti, pane. Nemáte právo sem vstupovat.”

Hrůzostrašná tmavá obočí vyletěla nahoru. V jednom z nich zela bílá jizva. Emily nepochybovala, že se jedná o památku na dávný souboj na nože. Škoda, že ostří nože nedopadlo o kousek níž. Neocitla by se v této vrcholně nepříjemné pozici.

„Nemám právo sem vstupovat?” opakoval Braden Granville s pobavením v hlase. „Proboha proč? Prosím vás, já jsem zastánce volebního práva žen.”

Emily na něj užasle zamžikala. „Vy - vy nemůžete být,” koktala. „To je trik. Lest, abyste ze mě dostal, kam Caroline odjela.”

„Vůbec ne,” protestoval a sáhl do kapsičky u vesty. „Vždyť je to úplně absurdní, aby jedna polovina obyvatel neměla právo mluvit do svého řízení. Jste z valné části rozumná stvoření. Určitě rozumnější než většina mužů, které znám. Cítil bych se mnohem líp, kdybych věděl, že

naši vládu máte ve svých schopných rukou vy, a ne, řekněme, lord Winchilsea.”

Emily ztratila řeč. Jen stála a s mírně pootevřenou pusou na něj zírala.

„Jestli je třeba zaplatit příspěvky,” poznamenal Braden Granville, „samozřejmě je zaplatím. Ale potom musíte přiznat, lady Emily, že jako člen vaší společnosti řádně platící příspěvky mám plné právo tady být.”

Emily nevěřícně sledovala Bradena Granvilla, jak se probírá bankovkami v peněžence.

„Věřím,” prohlásil, když vytáhl padesátilibrovou bankovku, „že toto postačí.”

Emily jako v transu natáhla ruku pro peníze. Braden Granville s ní však rychle ucukl zpátky.

„Ještě moment,” dodal. „Chci vědět, co za své těžce vydělané peníze dostanu.”

„Osvědčení o členství, pochopitelně,” odpověděla Emily klidně.

„Osvědčení? Za padesát liber? “

„A taky šerpu.”

„Šerpu? Co budu dělat s pitomou šerpou?”

„Měl byste ji nosit,” vysvětlila Emily „Na našich demonstni cích. Je na ní napsáno Volební právo pro ženy”

„To je všechno?”

„Ne. Budete dostávat náš měsíční oběžník…”

„Och,” vydechl Braden. „Tak to by mělo být zábavné. Dozvím se tam třeba, proč tamhle ta žena má falešný plnovous?” Nato se padesátilibrové bankovky vzdal. „Nevadí. Nechci to vědět. Jen mi řekněte, kam se k čertu poděla Caroline a nelžete mi. Okamžitě po znám jakýkoliv pokus o vytáčky. Vždycky jsem to poznal.”

Emily vzala bankovku, poskládala ji a zastrčila si ji do rukávu Připadala si trochu mimo realitu, poněvadž Braden Granville byl první muž, který se kdy k nějaké odnoži Hnutí připojil, aspoň pokud je jí známo.

Nedokázala snést jeho pronikavý pohled. To znepokojení způsobují červenohnědé skvrnky v hnědých duhovkách, usoudila Enn ly. Neumí si vysvětlit, jak může být Caroline do tohoto muže zamilovaná.

Ze ho ale miluje, o tom nemá nejmenších pochyb. A poněvadž ho považuje pro Caroline za mnohem lepší volbu než toho, pro nějž bilo její srdce před ním, tupého markýze z Winchilsea, rozhodla se Emily dát Bradenu Granvillovi šanci dokázat jí, že si zaslouží, aby kvůli němu porušila slavnostní slib, který Caroline dala.

„Co chcete udělat, až ji najdete?” zeptala se obezřetně.

Braden Granville stiskl čelisti. „Mám v úmyslu ji přesvědčit, že sňatek s tím nafoukancem Slaterem by byla ta největší chyba, jakoby se v životě mohla dopustit.”

Emily si složila paže přes hrudník. „Aha, a mám tomu rozuměl tak, že by na tom byla mnohem líp jako vaše

milenka?”

„Milenka?” zabodl do ní pohled, jako by řekla něco odporného. „Hodlám z ní učinit svou manželku.”

Tomu se Emily hlasitě zasmála. „Ale prosím vás! Vy, londýský donchuán? Oženit se s Caroline Linfordovou? To snad ne!”

Neměla se smát. Pochopila to okamžitě, sotva vypustila ta slova z úst. Viděla, jak se jeho tvář zkřivila bolestí a hned nato potemněla hněvem.

Přesto obdivuhodně rozrušení ovládl a pečlivě voleným neutrálním tónem vysvětloval: „Vím, že představa, že

muž jako já se chce oženit s vaší přítelkyní, se vám zdá absurdní. Možná máte i pravdu. Já si ale myslím, že bych pro ni byl lepší manžel než ten., než markýz. A chystám se jí to dokázat, jen když mi laskavě řeknete, kam jela.”

Při pohledu na skutečné pohnutí, které na ni z těch tmavých očí vyzařovalo, přešla Emily chuť se smát. On Caroline miluje, uvědomila si skoro v šoku. Skutečněji miluje. Myslela si to už na náměstí před Old Bailey, ale teď se jí to potvrdilo. Jen…

„Vy si Caroline nemůžete vzít,” zdůraznila. „Jste zasnoubený s lady Jacquelyn.”

„Už ne,” zazněla stručná odpověď.

„Ale.” Emily zavrtěla hlavou. „Caroline to nebude moct dosvědčit. Jestli lady Jacquelyn podá žalobu pro porušení slibu a Caroline za vás bude provdaná - nebo s vámi jen zasnoubená -, k jejímu svědectví se nebude přihlížet.”

„To je mi úplně jedno,” zadrmolil Braden Granville netrpělivě. „Jsem ochotný zaplatit. Ať to stojí co to stojí.”

„Když zruší smlouvu s markýzem,” Emily měla nutkání ho poučovat, „budou její jméno vláčet bahnem. A můžete se vsadit, o co chcete, že on podá žalobu také.”

„Mně… je… to… jedno.” Pohár jeho trpělivosti evidentně hrozil, že přeteče, a Braden vybuchne hněvem, tím nebezpečným hněvem, o němž Tommy tolikrát vyprávěl. „Prostě mi řekněte, kde je.”

Emily zamrkala. Dobrý bože. Takže je to pravda. Je to bezesporu pravda. Londýnský donchuán. Londýnský donchuán je zamilovaný do Caroline. Do Caroline, její Caroline, která nedokáže přejít kolem žebráka, aby mu nevysypala polovinu obsahu své peněženky, nebo kolem

tažného koně, aby mu nepodstrčila kostku cukru. Do ní je nejznámější sukničkář v Londýně zamilovaný až po uši, takže neváhal vstoupit do hnutí za volební právo žen, protože její nejlepší přítelkyně mu to řekla.

„Caroline odjela na mé venkovské sídlo ve Shropshire,” prozradila Emily. „Woodsonovo panství. Říkala, že potřebuje být sama, aby mohla přemýšlet. Nevím, jestli je vhodné, abyste.”

Ale to už se Braden Granville otočil a pelášil z místnosti jako muž, jenž. inu, jenž má za sebou tlupu rozzlobených sufřažetek.

31. kapitola

Caroline seděla na lavičce u okna, pozorovala déšť, jak smáčí okenní tabulky, a vrtalo jí hlavou, jestli se nezbláznila.

Ovšemže jí připadalo, že se zbláznila. Co jiného než bláznovství by ji totiž mohlo dohnat k takovému chování, jakého se dopustila s Bradenem Granvillem?

To, co udělala, je strašné. Horší než skandální. Na co proboha myslela?

Nejhorší na celé věci je, že se ten nápad celý zrodil v její hlavě. Výuka milování. Vskutku!

Konečně je tedy sama úplně sama, s výjimkou správce a jeho ženy a mužů, co se starají o koně. Ti všichni ale žijí mimo dům. Což jí skutečně dokonale vyhovuje: Potřebuje klid a pohodu, samotu, v níž může přemýšlet o dilematu bez rozptylování, především v podobě Bradena Granvilla.

Obzvlášť v podobě Bradena Granvilla.

Tak teď je sama, venku prší a jí patří všechen čas, který si přeje, aby mohla sedět a přemýšlet o své strašlivé chybě a o tom, jak znovu uvést věci do pořádku.

Jenže má dojem, že to nedokáže.

Teď to pochopila. Nemiluje Hursta Slatera. Teď ví, že Hursta Slatera nikdy nemilovala. Necítila k němu nic víc než vděk. Nejdřív za to, že zachránil jejího bratra, a potom, že si mezi všemi ženami v Londýně vybral za svou nevěstu právě ji. Tato pozornost jí lichotila, jeho polibky ji vzrušovaly - i když si teď uvědomuje, že byly chladné, bez vášně - a myšlenka na to, že tento elegantní mla dý markýz chce ji, a ne nějakou jinou, hezčí dívku, ji těšila. Právě ji, ze všech krásných mladých žen, které zná. Chce ji.

Proto neplakala, když ho našla v náruči jiné. Proto neběžela pro pistoli pod náporem vzteku ze žárlivosti. Nemilovala ho.

Ovšemže toto byla její nejmenší starost. Její svědomí mnohem víc než fakt, že nemiluje a asi nikdy nemilovala svého snoubence, tížila skutečnost, že obvinění Jacquelyn Seldonové včera u Worthc bylo oprávněné:

Miluje Bradena Granvilla.

Nechce ho milovat. Je hrozné vědět, že tomu tak je. Miluje ho navzdory špatné pověsti, kterou si vysloužil, pokud jde o ženy, na vzdory tomu, že na něm odsuzuje skoro všechno včetně jeho práce a způsobu života. Miluje ho navzdory Hurstovi a jeho půvabným modrým očím. Miluje ho navzdory všemu, co slyšela, všemu, co napovídala Jackie Seldonová. Miluje ho. Milovala ho od chvíle, kdy jí v hale u lady Ashforthové srdce dělalo v hrudi podivné pře mety.

Miluje ho za to, že je vším, čím žádný z mužů, které zná - snad s výjimkou otce -, nikdy nebyl: muž vypracovaný vlastním úsilím, jenž měl sílu a vytrvalost vytáhnout se sám ze stoky až na vrchol ve svém oboru. Starostlivý muž, jenž ani na strmém vzestupu nahoru nezapomněl na svou rodinu a přátele, který se nestydí, když ho na veřejnosti vidí s velmi výstředním, ale rozkošným otcem. Čestný muž, kterého její návrh nejprve vyděsil a odmítl ji - teď si uvědomuje, že všude okolo existuje spousta mužů, kteří by nebyli tak galantní a byli by maximálně využili její nevinnosti. Braden Granville to neudělal.

Aspoň ne zpočátku.

Ale Caroline byla přesvědčená, že ani potom nepostupoval chladnokrevně. Byla si úplně jistá, že k ní něco cítí. Viděla mu to ve tváři včera večer, když ji jeho otec odvedl pryč. Neskrývaná touha, která víc než cokoli jiného objasnila vážnost její situace, fakt, že si celou dobu zahrává s ohněm.

Nejsme? Tak se jí zeptal, když řekla, že oni dva do sebe nejsou zamilovaní.

Nejsme?

Tehdy si uvědomila, co udělala. Protože milovat Bradena Granvilla jí bylo tak akorát k ničemu - aby pro něj hořela, toužila po něm a naříkala pro něho. Nezáleželo na tom, poněvadž věděla najisto, že jí city nevrací.

Ale aby ji na oplátku miloval on a aby to přiznal - tedy něco na ten způsob - tím hlasem, tím hlasem, při jehož zvuku jí ještě teď na rukách naskakuje husí kůže, jen když si na něj vzpomene.

Co jiného mohla dělat než utéct? Protože tak to nikdy nemůže být. Oni dva nikdy nemůžou být spolu. Zaslíbila se Hurstovi. Nemůže slib nedodržet. Nemůže mu to udělat, ani své rodině.

Jak tam Caroline seděla a rozjímala, dumala nad logičností svého počínání nebo její absencí, najednou se od dveří ozvalo zaklepání. Tak hlučné a nečekané, že zaječela a vyskočila z lavičky.

Kdo to může být? divila se a snažila se přinutit srdce, aby se vrátilo do normálního rytmu. Stála v předním obývacím pokoji Stanhopeových, kde byl nábytek zahalený bílým plátnem, které jej chránilo před prachem, než se rodina vrátí na léto.

Že by vzkaz? Už teď zpráva od matky, třebaže ještě není pryč z Londýna ani dvanáct hodin? Bože, proč ji ta žena nenechá na pokoji? V dopise lady Bartlettové výslovně napsala, že potřebuje být sama - i když se nezmínila, sama bude, protože ze zprávy vypustila informaci, že Emily a zbytek její rodiny zůstává stále ve městě. Jestli to matka zjistí, vůbec se jí to nebude líbit.

Přitáhla si župan těsněji na tělo. Převlékla se z cestovního oblečení do nočního úboru, ačkoliv na to bylo brzy, poněvadž se stejně nechystala nikam jít, ani za ní neměl kdo přijít na návštěvu. Vyšla ke dveřím.

Když je otevřela, hned se rozletěly větrem, který v bouřce během posledních pár minut zesílil. Na prahu stála vysoká postava zahalená v nepromokavém plášti, bičovaná deštěm. Jediný člověk ze sousedství, který dosahoval takové výšky, byl farář, o němž se vědělo, že se čas od času u Emilyina otce zastaví na kus řeči. Třeba viděl světlo a myslel si, že je lord Woodson doma.

Pak si ale stáhl kapuci a Caroline zapištěla. Osoba pod pláštěm vůbec nebyl farář.

Braden Granville překročil práh, svlékal si oděv, z něhož kapala voda, a strčil nohou do dveří, aby je zavřel.

„Pane bože, Caroline,” řekl. „Co to máte na sobě?”

Caroline zrudla a zakoktala: „To je…, to je noční košile. Co tady děláte?”

„Noční košile?” Braden se rozhlédl kolem sebe, a protože se tam zjevně nepohybovali žádní sluhové, pověsil si kabát na koncový sloupek schodiště, které se kroutilo ze vstupní haly do horních pater domu. „To mi nepřipadá jako vhodné roucho v tuto časnou hodinu -kdokoliv se může objevit u dveří, zvlášť v takovém počasí jako dneska. Musí vám být hrozná zima.”

„Jak jste mě našel?” zeptala se Caroline rádoby autoritativním hlasem. „Co tady děláte?”

„Tu samou otázku bych mohl položit já vám.” Braden se porozhlédl kolem sebe, a když viděl přikrytý nábytek a lustry zahalené do mušelínových pytlíků, prohlásil: „Tady to vypadá jako v hrobce. Vážně jste si myslela, že tady můžete rozumně přemýšlet, Caroline? Je to opravdový sarkofág.”

„Není to žádný sarkofág,” namítla Caroline. „Prostě je to zavřené na zimu. A na přemýšlení je to docela slušné, zvlášť když jsem sem přijela, abych byla sama. “

Pokud narážku pochopil, nedal to znát. Místo toho přešel do obývacího pokoje, poklekl u studeného krbu a strčil ruku dovnitř, aby otevřel průchod do komína. „Mně to nepřipadá příliš moudré, vám ano? Vzpomeňte si na ty ohavné zlosyny, před kterými vás chtěla ochránit Violeta. Myslíte si, že tady na venkově se s nimi nesetkávají? Nenapadlo vás, že úplně osamocená mladá žena v tak

velkém domě, spoře oděná jen v noční košili, která nedává moc velký prostor fantazii, bude takové chlápky přitahovat jako magnet?”

Caroline si přeložila přední díly županu těsněji přes sebe. „Jak jste mě našel?” zeptala se znovu. „Neřekla jsem nikomu, že sem jedu. Nikomu kromě.”

„Přesně tak jsem vás našel.” Braden objevil nějaké dřevo a tvářil se, jako by se soustředil na rozdělávání ohně, aby z domu vypudil vlhký chlad. „Řekla mi to lady

Emily.”

„Emmy vám to řekla?” Caroline nemohla uvěřit svým uším. Emmy, její nejlepší kamarádka, se kterou sdílela nejhlubší, nejtemnější tajemství, vyzradila jedno z těch nejdůvěrnějších, a navíc ještě tomuto člověku?

„Ne,” řekla Caroline. „Ne, to vám nevěřím. Něco takového by Emmy neudělala.”

„Udělala,” prohodil, zatímco opatrně zapaloval troud, kterým podložil hraničku dříví. „Ona je vcelku rozumná, řekl bych. O hodně rozumnější než vy.”

Stále rozhořčená, ale vlastně vděčná za oheň, který se vesele probouzel k životu a hned k ní vysílal tolik potřebné teplo, Caroline prohlásila: „Já jsem naprosto rozumná.”

„Myslíte?” Klečel před ohněm na poněkud ošuntělé předložce z kůže polárního medvěda. Emilyina matka ji odmítla mít v domě v Londýně, ale její manžel, lord Woodson, trval na tom, že si ji nechá, protože to zvíře sám zastřelil na polární expedici ve svém velmi raném mládí.

Když Braden zvedl ke Caroline oči, spatřila v nich cosi, co velmi silně připomínalo jiskru. „Tak proč jste utekla?”

Ta jiskra vyvedla Caroline z rovnováhy. „Já-já jsem vám to řekla. Potřebovala jsem čas na přemýšlení.,” zadrhávala se.

„Ne teď,” vysvětlil Braden. „Mluvím o včerejším večeru. Proč jste ode mě včera večer utekla?”

„Och,” řekla slabě. Zrovna takovou otázku nečekala. „Protože.”

„Protože proč?”

Nemůže mu to říct. Ne zde, v přijímacím pokoji lorda Woodsona, v nočním oblečení a s bosýma nohama. Musí před ním ale vypadat! Nezbyla jí ani špetka důstojnosti. K tomuhle ji dohnal. Určitě musí vidět na jejích tvářích stopy po slzách a určitě má zarudlé a oteklé oči.

„Protože to nejde,” řekla chraplavým hlasem. „Víte, že to nejde.”

Jiskra, kterou předtím zahlédla, náhle zmizela. „Protože nemám panský původ?” zeptal se tiše.

Bolest v jeho hlase píchla Caroline až u srdce. Aniž si uvědomila, že se pohnula, najednou se ocitla na kožešinové předložce vedle něj a brala ho za ruku.

„Jistěže ne,” namítla s pohledem stále upřeným na ruku ve svém klíně. Zdálo se jí totiž mnohem jednodušší dívat se na jeho mozoly než do jeho očí. „Přece víte, že s tím to nemá nic společného. Nepopírám, že to může vypadat, že vy a já pocházíme každý z jiného světa, ale tak moc se zase neliší. Můj otec nebyl vždycky hrabě. Dokonce ho vždycky nepovažovali ani za aristokrata. Ale stejnějako vy se takový - narodil. Někteří muži takoví prostě jsou, bez ohledu na to, jak nízko se narodí.”

V okamžiku, kdy se její prsty dotkly jeho, úplně ztichl. Teď se k ní obrátil hlasem, z něhož už nezaznívala bolest, ale pořád byl nepředstavitelně tichý: „Tak proč tedy?”

Nemusela se ptát, co má na mysli. Stále čekal na odpověď na svou otázku, proč nemohou být oni dva spolu. Jako by to nevěděl. Jako by se o tom nebavili od té doby, kdy k němu poprvé přišla, od toho odpoledne v jeho kanceláři. Copak mu to musí říkat? Musí vyslovit Hurst Slater, markýz z Winchilsea?

Vzhlédla k němu, pohlédla do jeho tváře a jejich oči se setkaly. Pak se zase rychle poděšeně odvrátila. Protože v těch tmavých, jindy nevyzpytatelných očích spatřila výraz tak nepokryté touhy, až jí to vzalo dech.

Tehdy jí došlo, že jsou v domě sami a v širokém okolí není nikoho na míle daleko, pokud nepočítá koně; a že bouřka venku nabrala na intenzitě. Mraky zahalily večerní oblohu černým rubášem a okna divoce bičoval déšť. Ani kdyby chtěla - a ona rozhodně nechce -, nemohla by dost dobře Bradena Granvilla do takového nečasu vyhnat.

„Ach bože můj,” Caroline se nemohla ubránit, aby zašeptala ta slova.

A potom, ke svému naprostému zděšení ucítila, jak jí volnou rukou vytahuje sponu ze složitého propletence lokýnek, které si nevykartáčovala, protože byla příliš unavená.

„Ach,” zopakovala.

Zaváhal a zadržel ruku, jíž se chystal vytáhnout další ze sponek, před jejíma očima. „Ublížil jsem vám?” zeptal se účastně. „Ne,” ujistila ho.

„Jen.”

„Jen co?”

„Jen bych byla radši, kdybyste to nedělal.” „Kdybych nedělal co?”

„Kdybyste se takhle nedotýkal mé hlavy,” ozvala se chvatně. „Není to správné.”

Braden spustil ruku dolů, ale díval se na ni nechápavým pohledem. „Nechcete, abych se dotýkal vašich vlasů?”

Energicky přikývla a při tom pohybu si uvědomila, že odstranil hlavní sponu. Ucítila, jak jí padají lokny v těžkých pramenech dolů. „Je to špatné,” řekla. V hrudi cítila nesnesitelný tlak a začínala se strachovat, že každou chvíli propukne v pláč. „Copak nevidíš, že je to špatné, Bradene? Všechno, co děláme…, je moc špatné. Já jsem byla špatná, ať řekneš cokoliv.”

„Proto jsi utekla?” zeptal se laskavým tónem.

„A-ano.” A jsou tady. Cítila, jak ji tlačí pod víčky. V následujícím okamžiku jí obraz pokoje zamžil vodnatý závoj, jak se snažila slzy setřást. „Nemohla - nemohla jsem to snést.”

Z jeho hlasu se znovu ozvala bolest. „Nemohla jsi snést, že se tě dotýkám?”

„Ne!” Hřbetem volné ruky, kterou jí nedržel a nehladil palcem, si setřela si slzy. „Ne, tak jsem to vůbec nemyslela. Prostě jsem za snoubená s někým, koho si mám vzít, a je to hrozný pocit, být za snoubená s někým, za koho se mám provdat., a přitom si myslet, že možná. miluješ. někoho jiného.”

A je to. Řekla to. Poprvé nahlas přiznala těžké břímě, které ji tak ohromně tlačilo na ramenou.

Braden Granville si odkašlával - zdá se jí to, nebo se opravdu cítí nesvůj?

„To je moc zajímavé,” začal. „Protože já zrovna tak cítím jako hrozně nepříjemné být zasnoubený s někým, s kým se mám oženit.” Odmlčel se a Caroline k němu tázavě zvedla oči, na jejichž řasách se pořád chvěly slzy.

A nedokázala je odtrhnout. Něco v jeho pohledu je přitahovalo k sobě, něco silnějšího než nejsilnější magnet.

„A já vím,” použil záměrně to slovo, „že miluji někoho jiného.”

Když tentokrát pohnul rukou k její hlavě, Caroline neucukla Ani se nenadechla k protestu. Naopak, seděla naprosto tiše, když Braden uchopil další sponku a jemně za ni zatáhl.

A rozpuštěné vlasy se jí v celé tmavě zlaté kráse rozprostřely přes ramena.

„Takhle,” řekl Braden tak hlubokým hlasem, že ho málem nepoznala, „je to mnohem lepší.”

32. kapitola

Zabořil prsty hluboko do těžkého vodopádu vlasů a přitáhl si její tvář k sobě.

Caroline neprotestovala. Jak by mohla? Miluje ji. Celé tělo jí pulzovalo, chvělo se, zpívalo melodii tohoto nově nabytého poznání. Srdce jí bilo do rytmu slov…

Miluje mě. Miluje mě. Miluje mě.

Proto je naprosto v pořádku, že se k ní sklání s majetnickou divokostí a zakrývají ústa svými. Proto jí ani v nejmenším nevadí, že jí pustil ruku, místo toho ji popadl kolem pasu a přitáhl si její tělo pevně k sobě. A že její kůži od jeho odděluje jen vrstva tenké látky? Naprosto omluvitelné.

Ve skutečnosti Caroline velmi vítala, že má na sobě tak málo oblečení. Poněvadž bez zábran korzetu nebo krinolíny mohla poprvé cítit to, co předtím nikdy necítila… nebo aspoň nemohla cítit v tak vzrušujících detailech. Uklidňující tvrdost Bradenova hrudníku, k němuž tiskl její, mnohem křehčí hruď. Pevnou hradbu

svalů na jeho břiše, jeho kůži, která ji hřála i přes jeho vestu a košili.

Nejzajímavější ze všeho však byla jako skála tvrdá boule mezi jeho stehny, která ji včera večer - opravdu se to odehrálo teprve před čtyřiadvaceti hodinami? -vylekala, když ji na sobě ucítila, ale dnes v ní spíš vyvolávala zvědavost a přála si ji prozkoumat. Byla na dotek tak zvláštní a stále je zvláštní, protože i teď cítí, jak na ni neústupně tlačí přes silnou látku Bradenových kalhot.

Nato Braden, jenž ji líbal hlouběji a dotěrněji než kdykoliv předtím, až se stal jediným stabilním bodem ve víru, který se kolem ní roztočil, zvedl hlavu a pošeptal jí hlasem, jenž nebyl ani zdaleka stabilní: „Sundej si to.”

Zatáhl jí prsty za župan.

Caroline však zavrtěla hlavou, až se jí v záři ohně z krbu zatřpytily husté zlaté vlasy.

„Ne,” řekla rovněž nevyrovnaným hlasem.

„Ne?” zopakoval s výrazem mírného úleku.

Teď mu zatahala zase ona za vestu. „Nejdřív ty.”

S překvapivou horlivostí ze sebe stáhl vestu i košili skoro jediným pohybem. Caroline slyšela prasknout nemálo knoflíků i zvuk trhané látky.

Potom oheň odhalil reliéf jeho svalnatého trupu s vrcholky a údolími - zlaté pahorky bicepsů, výrazné rokliny podél břicha z obou stran, tmavé kudrnaté chloupky rozcuchané na hrudníku a on ji znovu sevřel v náručí. Když ji k sobě přitáhl a Caroline se poprvé dotkla prsty holé kůže nezakryté vrstvou oblečení, zaskočil jí dech v krku a srdce jí začalo horečně bít. Cítila jeho tlukot jako dunivou ozvěnu odrážející se od hradby jeho žeber.

Znovu ji líbal, tentokrát však spíš s naléhavostí než divokostí. Ruce jí nepoložil do vlasů nebo kolem pasu, nýbrž je zaměstnal tkaničkami a knoflíky, které držely pohromadě její noční úbor. Na chvíli si pomyslela, že z ní chce oděv strhnout stejně jako svůj, ale postupoval mnohem něžněji; prsty, které se jí otíraly o kůži, se zdá ly uctivější. Za kratší dobu, než by si vůbec dokázala představit, před ním Caroline stála nahá.

V teple ohně a při zdatnosti jeho rukou si to vůbec neuvědomovala, dokud na hrudi nepocítila překvapivý vjem způsobený jeho holým hrudníkem .

Bylo to něco tak nečekaného - a tak neuvěřitelně krásného -, že Caroline, sotva si vědomá svého konání, se k němu ještě víc přitiskla, když se jeho ruce, jak se zdálo, potěšené její nahotou, rychle pohybovaly nahoru a dolů po jejím těle, jako by se pokoušely zapamatovat si každou rýhu a křivku. V jednom okamžiku jí přikrývaly ňadra a jejich dotek byl horký jak oheň hořící vedle nich. Hned nato sjely zase dolů, Braden vzal do dlaní její zadnici a vyvíjel jemný, ale vytrvalý tlak, kterým jí pevně přitlačil pánev k sobě.

Po celou dobu ji laskal svými rty, hltal ji, jako by neměl nikdy přestat, ne do té doby, než ji celou ochutná, její ústa, krk, dokonce narůžovělé hroty jejích bradavek.

Znenadání se jeho černá hlava zvedla z místa, kde spočívala pevně přitisknutá - v údolíčku mezi jejími ňadry. S pohledem upřeným na ni ji Braden začal stahovat, pomalu, ale neúprosně, na zem.

Nebo spíš na tlustou bílou kožešinu, na níž klečeli.

A dokonce ani tehdy Caroline neměla strach. Srdce jí bušilo, to ano. Ale věděla, že jemu taky, protože i při

nejslabším dotyku cítila jeho rychlý tep. Ne, Caroline neztratí odvahu… Teď ne.

Úspěšněji odmanévroval na zem, takže teď ležela na husté bílé kožešině s vlasy rozprostřenými za hlavou jako vějíř a na zádech cítila její hebkost a teplo. Braden stále klečel, teď ale mezi jejíma nohama; začal si rozepínat knoflíky u kalhot a uvolnil tu část svého těla, která na ni tak neodbytně tlačila.

V tu chvíli Caroline veškerá statečnost opustila, jako když voda vyteče z rozbité vázy. Prostě si neuměla představit žádné fyzické řešení toho, co se má odehrát., vlastně co se odehrává.

Z letmého pohledu na Bradena viděla, že on nemá nejmenší pochybnost. Naopak, jako by si jejích obav vůbec nevšiml. Jeho ruce znovu spočinuly na ní, teď se jí však dotýkaly na tom místě - och, na tom místě -, kde se jí dotýkal dřív a vysílal ji tak do závratných výšin. A znovu to působí úchvatně, ale to přece nemůže myslet…, přece nemůže chtít.

Ale zjevně chtěl, protože se přesunul nad ni, stejně jako to udělal předchozího večera na houpačce, s tím rozdílem, že tentokrát je nahý a ona taky. Při doteku jeho holé kůže na sobě se jí zazdálo, že ten pocit snad ani neunese, tak byl omamný, jenom přece nemůže, opravdu nemůže…

Pak to ale udělal. Caroline ucítila koneček toho neskutečně velkého a tvrdého objektu, jak ji tlačí do onoho místa, ztuhla a zoufale popadla Bradena za ramena, ta široká, mohutná ramena, ke kterým se tiskla, aby se udržela, když se pokoj kolem ní roztočil puso bením jeho polibků. Teď mu na ramena zatlačila, aby získala jeho pozornost.

Po celou dobu ji neustále líbal, jako by nemohl přestat, jako by se jí nemohl nabažit. Teď od ní odtrhl rty a vyslal k ní nezvykle rozostřený pohled.

„Copak?” zašeptal. Caroline pod ním si kousala ret pálící od je ho vousů a nevěděla, jak mu říct., nemohla, když na sobě cítila, jak mu srdce bije jako o závod.

Nemůže mu to říct. Jak může říct tomuto muži, že podle ní na něm něco není v pořádku, že trpí výraznou deformací a že akt lásky mezi nimi dvěma se nikdy nemůže uskutečnit? Patrně se mýlí, neboť navzdory své deformaci se během dejme tomu posledních deseti let nepochybně úspěšně miloval se ženami po celém Londýně. Možná je na vině ona. To asi ona má deformaci. Třeba trpí celý život tímto skrytým neduhem, a vůbec o něm neví. Třeba se nikdy nedoví, jaké to je, cítit v sobě muže, poněvadž jestli vypadají všichni jako Braden, tak žádný z nich se nikdy nemůže ve jít.

„Caroline.” Braden mluvil zvláštně, jako by kousal do něčeho hodně tvrdého. Zběžný pohled do jeho obličeje, který zabíral téměř celé Carolinino zorné pole ji prozradil, že má pevně stisknuté zuby. „Co se děje?”

„Nic,” odpověděla chvatně. „Jenom.”

Cítila, jak se k ní přibližuje těsněji, konečkem ztopořeného penisu tlačí tam, kde se jí dřív dotýkal prsty, rozevírá ji a zručně se pohybuje po tom provlhlém a citlivém místečku.

Náhle, jako zázrakem se ocitl v ní. Když porušil zábranu, vklouzl do ní, ucítil, jak ho vábí neuvěřitelné teplo, které z ní sálá, a nedokázal se zastavit.

Chtěl na to jít pomalu. Chtěl být opatrný. Ale tyto šlechetné úmysly se zhroutily, když se ocitl v působení toho žáru. Pevně ji sevřel a pohnul se jen o centimetr.

nebo mu to tak aspoň připadalo. Najednou se celý ponořil do toho hladkého, vlhkého tepla, a ona se v jeho pažích napnula a vykřikla.

Poté ho pohltil pocit viny, neboť zatímco ona cítila jen bolest, on zažíval skvostný pocit rozkoše, cítil ji stále, když se k němu přivinula těsněji než ruka zaťatá v pěst.

Caroline pod ním otevřela oči, které předtím pevně zavřela, když do ní vstoupil, a zamrkala, jako by se probouzela z hlubokého transu.

„Mrzí mě to,” řekl chraplavě, když jí bral obličej do dlaní a zasypával jej drobnými polibky. „Je mi to strašně líto, Caroline. Ale já tě tak nesmírně miluji.”

Avšak Caroline, jako by najednou došla k poznání, odpověděla pouze tím, že se pod ním pohnula. jenom slabě; její pohyb však stačil, aby Braden znovu nasál vzduch a zadržel dech, když ho celého opět ohromilo sladké, objímající pevně přisáté teplo. Neboť Caroline, ačkoliv se nedokázala ubránit výkřiku nad jeho velikostí, nad zneklidňující délkou toho, čím ji vyplňoval, pochopila. Pochopila, že toto naplnilo prázdnou touhu, kterou v sobě cítila, když se jí dotýkal prsty. Prakticky od první chvíle, kdy se jí dotkl, toužila, prahla po tomto.

Braden musel její poznání pochopit z výrazu obličeje, neboť vydal tlumený sten, znovu k ní přitiskl ústa a začal se v ní pohybovat, teď už nikoliv zlehka. Pohyboval se jako muž, jehož žalostně chabé ovládání základních pudů se ocitlo na hranici možností, a teď, když kapitulovala, tak jim zcela propadl. Bořil se do ní, jako by jí s každým pohybem mohl dát větší kus sebe. Jednu ruku dokonce vsunul pod ni a nadzvedl jí boky, aby se mohl hlouběji zavrtat mezi její stehna a plenit ji ještě mocněji.

Vtom Caroline s rukama kolem jeho krku ucítila, jak se jí celé tělo napjalo jako struna na hudebním nástroji, kterou právě v tom okamžiku hudebník natahuje. S přerývaným dechem a srdcem bijícím tak rychle, jako by mělo prasknout, se vší silou přitiskla k Bradenovi a nechala ho, aby ji zaplnil, aby ji plenil.

Náhle struna praskla a jí se zdálo, že se rozletěla tisíci různými směry naráz.

Doopravdy. Najednou se vznesla nad vrcholky hor a pláně, zčeřené vlny na moři a vyprahlé pouště, přes staromódní britské salony a japonské chrámy vonící kadidlem, vzdušné indické paláce a barevné stany beduínů. Letěla, doslova letěla nad tím vším, jako pták nebo cestující na kouzelném létajícím koberci. Byl to neuvěřitelný, nejúžasnější zážitek, jaký kdy poznala.

Trval až do chvíle, kdy se s trhnutím, jež bylo zároveň prudké i nekonečně něžné, vrátila v myšlenkách zpátky k sobě, když na ni Braden Granville se zvukem podobným výkřiku nalehl. S úlekem si uvědomila, že se nacházejí ve venkovském domě Stanhopeových a leží na předložce lorda Woodsona z kůže ledního medvěda, z níž se po celou dobu nehnuli.

Ačkoliv sám dýchal dost nepravidelně, Braden se jí se zvídavým výrazem zeptal: „Cítíš se dobře?”

Srdce Caroline se vrátilo jakž takž do normálního rytmu, ale věděla, že jeho ne. Tlouklo mu velmi rychle a silně přes holou hruď. Doufala, že se o něj nepokusí mrtvice, a ustaraně se zeptala: „Ano, jistěže. A ty? “

Zdálo se, že ho ta otázka pobavila, poněvadž natáhl ruku a odhrnul jí několik dlouhých pramenů vlasů z obličeje. „Já,” zdůraznil, „se cítím vskutku náramně

dobře.”

Chvíli leželi společně v tichu a poslouchali praskání a syčení ohně a bubnování deště do oken.

„Víš, chtěl bych říct, že takhle jsem si to přesně nepředstavoval,” řekl po chvíli Braden kajícně.

Když Caroline uslyšela, že se profesor dopustil chyby, zbystřila. Nadzvedla se na lokti a pozorně si ho

prohlížela: „Ne?”

„Ne,” odvětil Braden a bylo jasné, že ho trápí výčitky svědomí. „Ovšemže ne. Deflorace mladé dámy by se měla odehrát v posteli, a ne na zemi.”

„Opravdu?”

„Samozřejmě. Budeš mi to muset odpustit, Caroline.”

„Rozhodně se vynasnažím,” pronesla vážně.

Odtáhl se od ní a sáhl pro župan, který ležel zmačkaný mezi nimi. „Oblékni si to - och, vlastně radši ani ne, vypadá to, že do toho vsáklo. ehm. Nemáš jiný?”

„Jasně že ano,” odpověděla Caroline, když se zdviženým obočím pozorovala důkaz jejich hříchu. „Nahoře v první ložnici napravo.”

„To je dobře. Zůstaň tady a já ti ho přinesu. Pak někde najdeme špižírnu a zjistíme, jestli tady není něco k večeři.”

Zatímco se sám soukal do kalhot, Caroline se cítila tak otupělá, že se ani nepokusila svou nahotu zakrýt. Nejniternější tajemství svého srdce už před ním odhalila. Proč by se proboha měla namáhat, aby před ním zakryla své tělo?

„Všichni sluhové bydlí mimo,” informovala ho omluvně.

„Díky bohu,” odpověděl Braden bez zaváhání.

„No ano, ale víš co,” vysvětlovala Caroline, „budeme se o sebe muset v kuchyni postarat sami. A já se musím přiznat, že jsem v životě ještě nic neuvařila.”

Braden se na ni zakřenil. „Máš štěstí. Já jo.”

Když Braden Granville zvedl oči od knihy sonetů, které Caroline nahlas předčítal, a uviděl, že má zavřené oči, bylo už o hodně později. Ramena se jí pomalu zvedala a klesala v pravidelném rytmu dechu. Zatočené tmavé řasy lemovaly oční víčka a rozpuštěné vlasy vytvořily na polštáři jantarový oblouk.

S úsměvem zavřel knihu a položil ji na malý noční stolek vedle postele, kterou společně sdíleli. Stalo se mu poprvé v životě, že zvuk jeho hlasu ukolébal ženu ke spánku. Nevěděl, jestli ho to má těšit, nebo urážet.

Říkal si však, že Caroline není pravý typ pro sonety. Je příliš rozumná, aby se houpala na vlnách poezie. Taky má za sebou dlouhý a únavný den, ačkoliv se mu zdálo, že poprvé od chvíle, kdy j i poznal, se cítí opravdu šťastná. Přinejmenším šťastně vypadala, když seděla ve Stanhopeově kuchyni, pozorovala ho při vaření a pak později, když jedli.

A samozřejmě hned po večeři vypadala opravdu šťastná, když Braden, posedlý náhlou touhou položit ji na stůl a zmocnit se jí, to taky hned udělal. Z jejích úst nevyšlo ani jediné slovo protestu. třebaže, jak mu teď došlo, měla důvod, protože se přece měli milovat v posteli. Kočár, houpačka, předložka z medvědí kůže a selský stůl, ale dosud žádná matrace. Při nejbližší příležitosti to musí napravit.

Zdálo se však, že Caroline to nevadí. Chovala se jako žena, z níž někdo sejmul těžké břímě. Závoj úzkosti a

trápení, který jako by nosila skoro pořád po celou dobu jejich známosti, zmizel. Jako by vyslovením těch dvou slov - těch slov, kterým se tolik vyhýbal před všemi ženami, dokud nepoznal Caroline - odzátkoval láhev, a vypustil z ní úplně jinou Caroline.

Velmi odlišnou Caroline. Tato byla jakoby úplně bezstarostná. Žádná sekýrující matka, žádní přátelé s předsudky, žádná svatba rýsující se na horizontu. Samozřejmě nemá ponětí o bratrově nedávném setkání se smrtí, a Braden jí to v žádném případě nehodlá říct. Hrabě se dobře zotavoval a v Bradenově domě na Belgravc Square s Crutchem, Weaselem a dalšími lidmi z Bradenova personálu, kteří na něj dohlíželi, byl rozhodně bezpečnější než kdekoliv jinde. Braden necítil žádné rozpaky, když ho tam nechal. Znepokojovala ho jediná věc: tají Tommyho poslední dobrodružství před Caroline.

Jak by jí to ale mohl říct? Vždyť ví, že by okamžitě chvátala zpátky do Londýna. Řekne jí to ráno, to si slíbil. Ale teď ať si užije uspokojení z toho, že zapomněla na budoucnost, zapomněla na minulost a žije jen a jen přítomností.

Když si představil, jaká budoucnost je čeká, až se vrátí do Londýna, viděl, že to je jediná možnost.

Braden nespustil oči ze spící Caroline a vrátil knihu sonetů na místo. Natáhl se přes postel, vzal do prstů dlouhý pramen hedvábných vlasů a prohlížel si je ve světle svíčky. Kdopak by si pomyslel, přemítal, že v této nevinně vyhlížející dívčině dřímá tolik vášně, takový pramen smyslnosti, že jeho - Bradena Granvilla, londýnského donchuána - tím ohromí?

S touto myšlenkou sfoukl Braden svíčku na nočním stolku a lehl si na záda. Položil ruku kolem Caroline a namáčkl se tělem k ní, přičemž obdivoval hebkost jejích vlasů, které se rozestřely přes oba jejich polštáře.

O vteřinu později se ve tmě ozval Carolinin hlas.

„Bradene?”

„Copak je?”

„Myslím, že existuje ještě spousta jiných způsobů,” pravila ospale, „jak dělat…, co jsme dělali dnes večer.”

Zamžikal ve tmě, neboť zapochyboval, jestli dobře slyšel. „Myslíš milování?”

„Ano. Myslím, že bychom je měli vyzkoušet.”

Braden obvykle nemíval tak dlouhé vedení, ale měl za sebou velmi únavný den, a milovali se už dvakrát - jestli se tak dá nazvat jejich spojení, které v jeho případě znamenalo spíš výbuchy dlouho zadržované vášně -, a pokud jde o Caroline, u ní se dostavovalo vyvrcholení rychleji než u kterékoliv jiné ženy, kterou poznal.

„Vyzkoušet co?” zeptal se.

Když jeho oči konečně přivykly tmě, uviděl, jak k němu Caroline otáčí hlavu. Samozřejmě nemohl rozpoznat, jak se tváří, ale její hlas odrážel úžas nad jeho pomalým chápáním.

„No přece všechny,” odvětila.

Zamrkal. Pak znovu. „Och,” vydechl. „Ovšemže.” Energicky stáhl přikrývku…

Jenže Caroline se otočila se spokojeným povzdechem a zcela ospalým hlasem hlesla: „Dobře.” Během následujícího okamžiku už zase spala s jednou rukou majetnicky obtočenou kolem jeho pasu.

Braden se ve tmě sám pro sebe usmál, lehl si na polštář a zavřel oči.

33. kapitola

Caroline se s trhnutím probudila.

Okamžitě ji napadly dvě věci, které udělala úplně špatně. První z nich, že škvírou v závěsech se dere dovnitř sluneční světlo, což naznačuje, že den už značně pokročil. Vzhledem ke Carolininu zvyku vstávat před osmou na ranní projížďku na koni to bylo znepokojující.

Ještě víc ji však znepokojila druhá věc, které si všimla. A to, že v její posteli snad leží velký nahý muž.

Když však setřásla z očí poslední zbytky spánku, mrkla Caroline na pozlacené hodiny na krbové římse a viděla, že ukazují jen pár minut po desáté.

A jak se jí vybavovaly vzpomínky z předchozího večera, uvědomila si, že tím mužem není nikdo jiný než Braden Granville.

Braden Granville, s nímž se dopustila vrcholně skandálního chování. Braden Granville, jenž jí řekl nejednou, ale několikrát za večer, a velmi důrazně, že ji miluje.

Ba co víc, oznámil jí, a to způsobem, jako by do toho vůbec neměla co mluvit - Emily by byla bez sebe -, že se vezmou. Zeje mu úplně jedno, co kdo řekne nebo kolik lidí šokují. Zítra že si obstará zvláštní povolení a vezmou se následující den. Tím to končí.

Včera večer se všechno zdálo naprosto v pořádku. Včerejší večer byl nejkrásnější den v celém Carolinině životě. Jako mávnutím kouzelného proutku se přetvořila v někoho docela jiného, v troufalé a chlípné stvoření, úplně odlišné od jejího normálního já -

Ale jasné denní světlo kouzlo porušilo. Zase je sama sebou. A velmi dobře ví, že bez ohledu na to, kolikrát Braden Granville prohlásil, že to končí, tak to vlastně nikdy neskončí. Jak by mohlo? Vždyť i kdyby se mu skutečně podařilo dnes obstarat zvláštní povolení a zítra by se vzali, co se stane další den?

Caroline ví naprosto přesně, co se stane. Její matku raní mrtvice. Tommy s ní už nikdy nepromluví. A Hurstovi strašlivě, neodvolatelně ublíží.

A ona si získá v Londýně pověst té, která pustila markýze Winchilsea k vodě.

Nebude mít žádný význam tvrdit, že markýz ji nechal plavat první. Caroline ví, že když to udělá muž, není to totéž. Patří to k jednomu z Emmyiných oblíbených témat, které často vytahuje, zvlášť při exkluzivních večeřích, kde má jistotu, že se vyskytuje spousta sukničkářů: Jak je možné, že muž si může dovolit milostných pletek kolik chce, aniž se dočká sebemenšího společenského odsouzení, zatímco když se stejného jednání dopustí žena, naprosto se společensky znemožní?

To se stalo Caroline teď. Společensky se znemožnila.

Možná je to tak dobře. Hurst si ji už nikdy nevezme, ani na stříbrném podnose. Je poskvrněná, stala se hračkou v rukách jiného muže. Samotné pomyšlení na to, jak si s ní hrál, přinutilo Caroline přetáhnout si přikrývku přes hlavu, aby zakryla planoucí tváře.

Bože, co to udělala?

Nic jí nepomůže, když si řekne, že neudělala nic horšího, než co udělal markýz jí. Jaksi cítila, že její jednání je horší. Hurst je věrný a oddaný přítel Tommyho, nejlepší, jakého by si kdokoliv mohl přát. Třebaže měl nezákonný milostný poměr s lady Jacquelyn Seldonovou, třebaže Caroline teď ví, že jeho polibky byly jen chabou, ubohou náhražkou skutečného aktu, jeho šeptané projevy lásky nicotné ve srovnání s vyznáními svírajícími žaludek, která slyšela od Bradena pronášet tónem, jenž jí ta slova navždy vypálil do duše, takové jednání si nezaslouží.

Caroline docházelo, že nemůžou jen tak utéct, aby se tajně vzali. Přinejmenším musí napsat dopis matce. Nemůže riskovat, že přivodí lady Bartlettové infarkt. Thomas si taky zaslouží vysvětlující dopis a omluvu. A Hurst… Ach, Hurst! Jak jen mu to může vynahradit, copak existují taková slova?

Znemožněná. Společensky znemožněná. Caroline Linfordová, až do včerejšího večera snad nejpočestnější dívka v celé Anglii, už jí teď rozhodně není. A co horšího: požádal ji o ruku nejznámější sukničkář ve městě, londýnský donchuán Braden Granville.

To je přece jenom trochu moc, aby se tomu dalo uvěřit. V žádném případě to nemůže být pravda.

Jenže důkaz pravdy leží v posteli přímo vedle ní.

Začala vylézat z postele, aby vyrazila pro pero a papír, ať může hned začít psát omluvné dopisy. Její pozornost však odvedlo zjištění, že svírá v rukách celou přikrývku pro oba, takže Braden Granville teď leží před ní zcela odkrytý., odkrytý a úplně nahý.

Caroline nikdy předtím nahého muže neviděla, pokud nepočítá zběžné pohledy ze včerejška, a prohlížela si jej s určitým rozechvěním. Vždycky věděla, že muži se od žen odlišují. Ale nikdy neměla příležitost prozkoumat, v čem přesně jejich odlišnost spočívá. Teď ty základní rozdíly vidí a nevzbuzují v ní žádné znepokojení.

Braden Granville nebyl považovaný za krasavce, to Caroline ví. Jeho obličej možná postrádá půvab jiných, poněvadž podle běžných měřítek se zdá příliš zasmušilý a přemýšlivý, nos měl evidentně zlomený ne jednou, ale několikrát, a pak ta jizva, ta tvrdá bílá jizva rozdělující mu obočí. Ale ať vypadá jeho tvář jakkoliv, postava nese všechny rysy mužnosti, a i když to přiznává nerada, je půvabná a atraktivní.

Jak by mohla neocenit působivou velikost bicepsů, které i ve spánku vypadají hrozivě? A ta černá vrstva chloupků začínajících na hrudníku a postupujících dál přes ploché, svalnaté břicho, aby se zahustily do hnízda mezi stehny, kde spočívá ten fascinující orgán, který včera večer přinesl Caroline tolik rozkoše. Samozřejmě okamžitě přitáhl Carolinin zrak, a nejen proto, že porost na Bradenově trupu se zužoval do tvaru šipky, která na něj mířila. Skutečně to je pozoruhodný orgán. Když jej Caroline pozorovala v klidovém stavu, divila se, jak na něj mohla nahlížet s takovými obavami. Nevzrušený vypadá skoro. prostě, neškodně.

Caroline připadalo jen těžko uvěřitelné, jak se taková poměrně malá věc může zvětšit do tak obrovských rozměrů. Zapomněla na omluvné dopisy a mrkla na Bradenovu tvář, aby se ujistila, že ještě spí. Váhavě natáhla ruku a dotkla se ho.

S rostoucí zvědavostí chtěla jen., vlastně vůbec neví, co chtěla.

Určitě ale ne to, co se stalo, tedy že se začal zvedat.

Caroline vrhla nervózní pohled na Bradenova zavřená víčka a rychle ucukla zpátky. Ale pozdě. Příliš pozdě.

Pak poskočila ještě jednou a tentokrát i vyjekla, když ji Braden uchopil jednou rukou v pase. Pohlédla na něj velkýma vystrašenýma očima a uviděla, že je dočista probuzený a usmívá se na ni od ucha k uchu, což ji znepokojovalo.

„Dobré ráno,” pozdravil hlasem hlubším než obvykle a ještě ochraptělým od spánku. „Copak máš za lubem?”

Caroline s očima dokořán odpověděla nevinně: „Nic.”

Nedopověděla, co chtěla říct, neboť se vylekala, když ji Braden uchopil za volnou ruku, zvedl ji k sobě a nepustil, dokud se nezastavila nahoře na něm.

„Tak,” řekl, jako by jejich rozhovor ze včerejška nepřerušila devítihodinová dřímota. „Copak jsi to chtěla včera v noci vyzkoušet?”

Caroline polil tmavý ruměnec. Samozřejmě nejen proto, že je bílý den a on se zmiňuje o věcech, o kterých se většina lidí nebaví ani pod uklidňující rouškou noci, ale také proto, že pod sebou cítila ten dlouhý a tuhý orgán, který probudila k životu.

„Já” začala, ale víc ze sebe nedostala, neboť jí vzal hlavu do dlaní a přitáhl si její ústa ke svým.

Potom už rozhovor opravdu nebyl možný, neboť jazykem přejížděl vnitřek jejích úst, jako by zkoumal, zda tam náhodou není neobjevená země. Caroline to vyhovovalo, poněvadž stejně neměla příliš chuť si povídat. Zejména když jeho prsty nadzvedly okraj její noční košile, ruce vklouzly pod ni, klouzaly po celé délce jejích stehen, přes ploché bříško a žebra a dál až k ňadrům, kde dráždily bradavky, až ztuhly stejně, jako když ona byť nevědomky vydráždila jeho.

Čím to, vrtalo jí hlavou, pokud ještě byla schopná trochu přemýšlet s Bradenovýma rukama na svém těle, že i při sebemenším doteku tohoto muže úplně ochabne? Stačilo, aby ji políbil, a zaplavila ji taková vlna touhy, že se v její brázdě celá roztřásla a zvlhla. I teď ucítila povědomý tlak, zrádnou vlhkost mezi stehny, která naznačovala, že je připravená jej přijmout. Přitom ji jenom políbil. Tedy, políbil a dotkl se jí tam, a tam, a, bože tam…

Caroline se rozkoší prohnula v zádech jako luk a napůl zavřené oči se rychle otevřely. Uvědomila si, že je na něj tak připravená, že už do ní napůl vstoupil a ona si toho ani nevšimla; tak moc vlhké bylo její tělo. Potom jeho ruce ustoupily z ňader a přesunuly se ke kyčlím.

Držel ji v klidu s pohledem stále upřeným do jejích očí a pronikl do ní celý. Ted’ už to cítila. Můj bože, a jak to cítila! Vyplnil ji celou a přísahala by, že ještě víc než včera večer.

Potom se začal pohybovat. Hýbal se úmyslně pomalu, stále ji držel v kyčlích a vedl ji. Když se poprvé pomalu zasunul dovnitř a zase ven z jejího těsného sevření uprostřed těla, Caroline se neubránila vzdechu nad jeho mohutností. Byla dostatečně kluzká, takže necítila

bolest…, právě naopak. Cítila stejné narůstající vzrušení jako předešlé noci. Položila mu ruku na chlupatý hrudník, aby se dlaní přesvědčila, jak mu bije srdce. Jak předpokládala, bušilo stejně zběsile jako její.

Braden jí netrpělivě vytáhl noční košili přes hlavu.

„Copak to děláš?” zeptala se, obklopená stříbrnými záhyby.

Podařilo se mu ji vysvobodit z chatrného stanu, odhodil jej na zem a pak znovu zvedl obě ruce k jejím ňadrům.

„Chci vidět…,” řekl hlasem, touhou zabarveným do tak hluboké tóniny, že ho skoro nepoznávala.

Vidět, kde jsou spojení, došlo Caroline rychle, když sledovala směr jeho pohledu. Byla by se zase červenala, ale spustil jí ruce znovu k bokům, přitlačil ji k sobě a zrychlil pohyby, až místo toho zasténala.

Náhle si paprsek slunce našel cestu ve skulině mezi závěsy, zahalil ji a celou ji objal do náruče hřejivého světla. Vůbec jí to nevadilo, protože to bylo tak příjemné. Cítila, jak ji drobné sluneční paprsky olizují od hlavy až k patě a každičký kousek se v ní napjal potěšením z erotického opojení.

A potom se zhroutila Bradenovi na prsa v dokonalém vyvrcholení.

Braden ho však ještě nedosáhl. Rychleji překulil a bez nejmenšího zaváhání do ní pronikl tak prudce, až si myslela, že snad rozbije postel, protože teď už věděla, že ji zlomit nemůže.

Nato se i on s křečovitým třasem a chraplavým výkřikem zhroutil ztěžka na Caroline.

„Bradene?” zeptala se po chvíli, když se nehýbal. Tentokrát věděla, že ho neranila mrtvice, protože cítila na prsou, jak mu mocně bije srdce.

Vyhrbil se na loktech, což jí ulevilo, protože se obávala, že ji svou váhou rozdrtí. „Ano?” ozval se ospalým hlasem.

Pohlédla do jeho tmavých očí. Usmívaly se na ni úplně stejně jako jeho rty. Vypadal naprosto jinak, než když ho poprvé uviděla u lady Ashforthové. Tehdy se tak mračil, až naháněl hrůzu, a byl hrozně otrávený. Teď se zdál být mnohem mladší, šťastnější a uvolněnější. Bude takto vypadat jako ženich? přemítala Caroline. Pokud ano, pak vymanit se od něj pro ni bude mnohem obtížnější, než si vůbec představovala. „Nic,” řekla.

„To je všechno?” zvedl k ní obočí. „To je všechno, co řekneš? Nic? “

Došlo jí, že asi vypadá jako blázen, tak se pokusila jinak: „Myslíš, že je tady něco k snídani?”

Jeho úsměv v očích i na rtech se rozšířil.

„Vidím, že k mým dovednostem v milování se stavíš tvrdošíjně bez zaujetí. Budu muset tuto záležitost okamžitě napravit.”

34. kapitola

A najednou bylo po všem.

Braden věděl, že to zavinil on. Měl trvat na tom, že ji odtamtud okamžitě odveze. Měl ji rychle dopravit do Bathu, do Brightonu, kamkoliv. Kamkoliv, kde by ji nemohli vysledovat.

Jenže to pro něj bylo poprvé. Jistěže ne poprvé s ženou, ale poprvé s takovou ženou, která mu zaplnila srdce i mozek pouhou svou přítomností, takže tam už nezbylo místo na nic jiného., jak se ukázalo, včetně rozumného uvažování.

Kdyby byl uvažoval racionálně, samozřejmě by si byl uvědomil naprostou nezbytnost okamžitého odsunu Caroline Linfordové z dosahu její rodiny. Ale žádný muž, utěšoval se později - i když to byla chabá útěcha -, by si nezachoval zdravý rozum tváří v tvář tak nádhernému objevu, že žena, kterou vroucně miluje, která jen o několik málo hodin dříve byla absolutně nedotčená, se tak nadchla pro milování jako ryba pro vodu.

Takovou věc nemohl muž - aspoň ne muž jako Braden

- přehlédnout. I když měl matné tušení, co může přijít, pochyboval, že něco mohl udělat jinak. Byl omámený láskou. Rozechvěl se při sebemenším jejím doteku. Cítil se omámený i zvukem jejího hlasu. Poprvé v životě se zamiloval a zamiloval se beznadějně.

Copak ho mohlo napadnout, že ten ukňouraný bastard neposlechne jeho příkazy? Měl to vědět, samozřejmě. Měl si vzpomenout, že existuje někdo, z koho má ten podělaný zloduch o moc větší strach, někdo, jehož metody jsou o moc krutější než Bradenovy.

Braden však to konkrétní individuum odstranil z cesty. Pochopitelně se o tom nechtěl před markýzem zmiňovat. A to byla další chyba. Podcenil toho muže. Obrovsky, neomluvitelně ho podcenil.

A kvůli tomu, kvůli té prosté chybě přišel o všechno.

Ještě tíživější byl fakt, že ho rána zastihla totálně nepřipraveného. Když k tomu došlo, připravoval snídani

- snídani!

Byli spolu dopoledne v kuchyni. Braden neomylně poznal, že Caroline trápí špatné svědomí. Sehnul se a políbil tu nepatrnou starostlivou vrásku, které si občas všiml, jak jí krabatí čelo; jinak ho nenapadlo nic, co by mohl udělat. Když se milovali, bylo to jiné. Všechny její obavy jako zázrakem zmizely. Tíhu svého konání si uvědomovala ve chvílích, kdy se nemilovali.

Snažil se spolu s ní vyvodit rozumné závěry a přesvědčoval ji, že nakonec její jednání všichni pochopí. Nemohl jí však pochopitelně svěřit, proč. Slíbil jejímu bratrovi, že pomlčí o jeho gamblerství a zejména o dvou pokusech zaútočit kvůli tomu na jeho život. Nezbývalo

mu než doufat, že hrabě si své problémy vyřeší se sestrou sám, až přijde vhodný čas.

Caroline se snažila nedat na sobě nic znát. Jenomže neměla ve zvyku postupovat proti přání své rodiny. Drobné revolty si dovolila, to ano: její koně, podpora Emilyina případu, hledání lekcí na výuku milování. Ale vzpoura tohoto rozsahu ji samozřejmě znepokojovala.

Třebaže ji nerad viděl nešťastnou, zároveň věděl, že by ji ani z poloviny tolik nemiloval, kdyby se chovala tak bezohledně, že by jí na tom nezáleželo. Lady Bartlettová má sklon jí manipulovat, Thomas je bezohledný, její snoubenec stupidní darebák. Caroline však každého z nich svým způsobem miluje, a představa, že jim působí bolest, ji vyvádí z rovnováhy.

Snažil se ji tedy rozptýlit a odvést pozornost od jejího trápení šaškováním. Převracel na pánvi vajíčka vyhazováním do výšky; tuto dovednost ho naučila matka, než zemřela. Vyhodil je co nejvýš a doufal, že aspoň jedno nakonec zůstane přilepené na stropě. Napadlo ho, co na to řekne kuchařka lorda Woodsona, až se vrátí a najde na trámech smažená vejce.

Zdálo se, že se mu aspoň trochu daří Caroline rozveselit. Smála se jeho šprýmování, a zašla dokonce tak daleko, že vzala pánev sama do ruky. Ze by se kdy žena z takzvané lepší společnosti zapojila do tak bláznivé hry, místo aby ho kárala a vysmívala se mu, nad tím mu zůstával rozum stát. Ze všech údajně aristokratických žen, s nimiž se setkal před Caroline, jediná Jacquelyn projevila špetku smyslu pro humor, což ji odlišovalo od všech nudných velkých dam z jejích společenských kruhů. Ale Jacquelynin humor šel vždycky na účet

jiných, nápady často brala od populárních spisovatelů nebo politiků, aniž by to přiznala.

Naproti tomu Caroline Linfordová se smála přirozeně a často. Ztělesňovala úsloví „co na srdci, to na jazyku” a od nikoho si nápady nepůjčovala. Od první chvíle, kdy popisovala svou poněkud neortodoxní podporu ženskému hnutí za volební právo žen, pochopil, že Caroline je originální a nepodobá se žádné ženě, již do té doby poznal. Nepředpokládal však, že nakonec tak ovládne jeho nejhlubší city.

Proto ho popadla zlá předtucha, když se uprostřed jeho přípravy snídaně rozezněl zvonek u vchodu pro služebnictvo. Dům je zamčený. Kdo sem může jít?

Caroline právě držela rukojeť pánve a on, s pažemi ovinutými kolem ní, jí ukazoval, jak má s pánví zatřást, aby její obsah vyletěl do vzduchu. Musela při zazvonění ucítit jeho napětí. Zvedla k němu oči, které získaly jakoby o maličko tmavší nádech hnědé, a tiše řekla: „Jdu tam.”

Vzal pánev a odtáhl se od ní, aby nepoznala, jak daleko zašlo jeho znepokojení. Svaly na břiše měl pevně stažené, lícní svaly cukaly v potlačovaném napětí.

„Ne,” odpověděl stroze a odložil pánev. „Půjdu já. Ty zůstaň tady.”

Caroline ho ale překvapila. Odhrnula si z obličeje několik uvolněných pramenů vlasů a odhodlaně prohlásila: „Ne, já půjdu. Vím určitě, že je to zpráva od matky.”

Odvážně vykročila k zadním dveřím. Tehdy udělal druhou chybu. První, že ji okamžitě neodvezl pryč z panství Woodson Manor, by se snad

ještě dala odpustit. Ale že ho nenapadlo zadržet jakýkoliv dopis od lady Bartlettové, se rozhodně odpustit nedalo.

Nicméně odsunul pánev stranou a následoval ji ke dveřím, jen pro případ, že by nepřinesl sluha vzkaz od její matky, ale potřebovala by ochranu před některým z odporných zlosynů, o nichž se Caroline zmínila.

Avšak čekala tam jen Violeta.

„Jejda, zdravím, sire,” rozzářila se, když ho uviděla. Zjevně se nijak nevzrušovala tím, aby se divila, co to její paní napadlo, poskytovat pohostinství Bradenu Granvillovi v prázdném domě své přítelkyně. Zářivě se na něho usmála.

Caroline však měla při čtení dopisu, který jí Violeta přivezla, k úsměvu daleko.

„Caroline,” podíval se na ni. Když spatřil její zděšený výraz, předtucha, která ho popadla při zvuku zvonku, se změnila v přímý úder volání na poplach. Neměl ani tušení, co jí matka napsala. Domníval se, že něco o Thomasovi. Braden dal chlapci pokyn, aby nevycházel z jeho domu, dokud to pro něj nebude bezpečné. Což znamenalo, dokud o tom nerozhodnou muži, jež Braden nasadil jak na Vévodu, tak na markýzovy pronásledovatele. Že by ten mládenec vzal věci do svých rukou? Postihla ho nějaká další katastrofa?

„Co…,” chtěl se zeptat. Když však k němu obrátila zrak, spatřil v těch hnědých očích slzy - a pohled plný bolesti ze zrady, až se mu chtělo vykřiknout.

„Jak jsi mohl?” zeptala se Caroline zlomeným hlasem. „Jak jsi mohl?”

Braden by nemohl poctivě tvrdit, že neví, o čem mluví. Jen si nedokázal představit, jak se o tom zrovna její matka dozvěděla.

„Jak jsem mohl co?” zeptal se opatrně.

„Jak jsi mohl postřelit Hursta?” naříkala Caroline. Klesla na lavičku a hodila zmuchlaný dopis na zem. „Když jsi mi slíbil, že to neuděláš?”

Braden si byl vědom, že Violeta pořád stojí ve dveřích a zmateně na ně pomrkává. Přikročil k ní a položil jí ruku na paži.

Jemně služku postrčil ke dveřím a zeptal se: „Nevadilo by vám, kdybyste chviličku počkala venku?”

Violeta nepřestávala hledět na svou vzlykající paní a zadrmolila: „Ach, ale lady Bartlettová mi řekla, že mám paní hraběnku okamžitě přivézt domů.”

„Nechte nás chviličku o samotě, prosím,” požádal Braden.

Jakmile odkormidloval Violetu ven ze dveří, hned je zavřel. Potom se sehnul a zvedl odhozený papír. Když jej narovnal, upřeně hleděl na vysoké, nakroucené písmo lady Bartlettové:

Caroline, psala matka,

Tvůj bratr nepřišel včera ani předevčírem domů. Když jsem ho šla hledat k lordu Winchilsea, zjistila jsem, že markýz má střelnou ránu, kterou mu způsobil tvůj přítel pan Granville. Tvůj Hurst je těžce raněný. Nedokážu si představit, o co tomu ohavnému člověku jde. A pořád nemám žádné zprávy od Tommyho, můžu si domýšlel jen to nejhorší - že nakonec odjel do Oxfordu. Všechno je vzhůru nohama. Okamžitě se vrať od Emmy domů. Pettigrew se obává, že tentokrát by se moje bušení srdce mohlo zvrátit k nejhoršímu.

Matka

Braden cítil, jak ho uvnitř něco svírá, a pomalu si začínal uvědomovat, že ten pocit už hodně, hodně dlouho nepoznal.

Strach.

Během svého života se vypořádal se všemi možnými problémy - obvykle s pomocí pistole, ale tu a tam i bez ní. A nebyl neznámý pro celou škálu žen. Ví, že zlomil mnohem více srdcí, než by si přál.

Ty ženy se ale daly snadno ukonejšit, obvykle diamantovým náhrdelníkem nebo náušnicemi.

Srdce Caroline, kterého si cenil víc než svého, se tak snadno spravit nedalo.

Pokusil se o omluvu.

„Caroline,” vyslovil její jméno a věděl, že z jeho hlasu zaznívá zoufalství. „Mrzí mě to. Jenže se to stalo proto, že on sáhl pro pistoli jako první. Musel jsem se bránit.”

Caroline zvedla obličej. Lesklé pěšinky po slzách na jejích tvářích ho vyplašily. „Slíbil jsi mi, že to neuděláš,” opakovala se vzlykem. „A pak ses prostě rozhodl a udělal

to.”

Zmatek zmírnil Bradenův strach. Klesl na lavičku vedle ní a položil jí ruce na třesoucí se ramena. „Caroline, miláčku, o čem to mluvíš? Nikdy jsem ti nic neslíbil o -”

Vytrhla se z jeho sevření a poodešla z jeho dosahu dřív, než vypustil slova z úst. Stála uprostřed průchodu, hruď pod živůtkem prostých šatů se jí zvedala a klesala, na dlouhých řasách se třpytily slzy.

„Slíbil,” obvinila ho. „Slíbil jsi to! Měla jsem jediný důvod, proč jsem ti neřekla, koho jsem s lady Jacquelyn viděla. Věděla jsem, že bys udělal něco takového, a to bych neunesla.”

Braden vyskočil z lavičky jako blesk a dvěma dlouhými kroky se ocitl u ní.

„O čem to mluvíš?” Znovu jí stiskl ramena, ale tentokrát ne proto, aby ji uklidnil, nýbrž aby ji přikoval na místo a mohl se jí dívat do očí.

„Víš moc dobře, o čem mluvím.” Caroline do něj zabodávala oči a on si uvědomil, že její slzy jsou jen částečně způsobené zoufalstvím. Jsou to zároveň slzy zloby. Je na něho rozzlobená. „Hurst a Jacquelyn. Nedělej, že to nevíš. Jak jsi to zjistil? Donutil jsi ji, aby ti to řekla, že. Myslela jsem - myslela jsem, že ho tedy miluje víc.”

„Hursta?” ohromeně zavrtěl hlavou. Pak se mu rozsvítilo. „Ty jsi tehdy večer viděla Jackie s Hurstem?”

„Jistěže s ním,” řekla Caroline nakvašeně. „Nesnaž se mi namluvit, že jsi to nevěděl. Proč bys ho jinak postřelil, kdybys o tom nevěděl?”

„Pokoušíš se mi namluvit,” nahrbil se, aby jí hleděl přímo do očí, „že když ses sama od sebe nabídla svědčit v můj prospěch, viděla jsi s lady Jacquelyn Hursta?”

„Samozřejmě.” Caroline na něj upírala zrak přes slzy. „Z jakého jiného důvodu si myslíš, že bych ti neřekla jeho jméno? Nechtěla jsem ho vidět zastřeleného. Vím o tobě a tvých zbraních všechno. Považuješ pistole za řešení čehokoliv, ne? Víš, ony nejsou řešením. Jsou ohavné a špatné. Ubližují lidem. Myslíš si, že jsem chtěla, aby Hurstova sestra - on má sestru, víš -, musela projít tím co já, když Tommyho. Tommyho.”

Slova přerušily vzlyky. Braden, jenž znovu pocítil strach, se pokusil ji obejmout, přitáhnout si ji blíž -cokoliv, naprosto cokoliv, jen aby zastavil slzy zloby,

které se dostavily v novém přívalu, a ona ho udeřila pěstí do hrudníku.

„Ale tys prostě neváhal a stejně jsi ho střelil! Jak dlouho to víš? Musíš se mi po celou dobu vysmívat.”

Nezmohl se na nic víc, než že na ni nevěřícně zíral, naprosto vyvedený z míry tím, co mu řekla. Hurst? Ona viděla s Jackie u lady Ashforthové Hursta? Za tím přízračným milencem, člověkem, kvůli kterému pobodali Weasela, se skrývá Hurst Slater? Chlápek, co se rozplyne jako stín a zmizí, kdykoli se mu zachce, není nikdo jiný než markýz z Winchilsea?

Nebýt slz, jejichž šmouhy stále viděl Caroline na tvářích, a bolesti ze zrady, s níž si ho prohlížela, asi by se hlasitě rozesmál. Poněvadž náhle jako by se zvedla opona, a Braden prohlédl. Vlastně viděl všechno. Konečně.

Přízračný milenec Jackie Seldonové, který jim dával tak zabrat s identifikací, se neskrýval jenom před Bradenem Granvillem. Slater se zároveň snažil vyhnout dopadení Seymourem Hawkinsem.

Není se vůbec čemu divit, že se tak zoufale vyhýbal odhalení. Člověk, jenž pobodal Weasela, mohl být jedině jeden z Hawkinsových mužů. Vyslal ho, aby vystopoval markýze, jenž zmizel z Oxfordu přibližně ve stejnou dobu, kdy byl hrabě Bartlett postřelený. Hawkinsovi, jenž nemá v oblibě nicnedělání, muselo dojít, že mladý hrabě, který ho oprávněně nařkl z podvádění, je stále naživu a pravděpodobně bude mluvit. Nikoliv u soudu, to určitě ne; hrabě na sebe nebude chtít upoutat pozornost kvůli zálibě v hazardu. Ale nepochybně si promluví s přáteli, a to ublíží Hawkinsovu podnikání.

Takže Hawkins někoho určil, aby úkol dokončil.

Jenže nechat hraběte zabít jen tak někým by nestačilo pro ukojení Vévodova pokřiveného smyslu pro spravedlnost. Ne, musel to být Slater, aby mu uštědřil lekci za to, že strká nos, kam nemá, a vyrval Thomase smrti ze spárů.

Hrabě pochopitelně nedokázal Bradenovi s určitostí říct, že předevčírem v noci po něm vystřelil Slater. Měl však na přítele silné podezření, a proto dělal, co mohl, aby se s ním následně nepotkal.

A právě tu pohnutku Braden potřeboval, aby se u markýze zastavil na krátkou návštěvu.

Tehdy samozřejmě netušil, jak se mezi ním a Caroline věci mají. Věděl však, že nebude nečinně postávat a čekat, až bratra ženy, již miluje, zabijí - as vysokou pravděpodobností přímo její snoubenec.

Z toho důvodu se vydal do bytu, který si markýz z Winchilsea pronajímal. Naznačil mu, jenom naznačil, že pokud si váží svého zdraví, mohl by Hurst Slater na delší dobu chtít odjet z města.

Dejme tomu na rok.

Markýz se návrhu vzepřel. Popravdě víc než vzepřel. Cítil se tím návrhem dotčený. Proto si zašel pro pistoli, zjevně přesvědčený, že odstranění Bradena Granvilla je lepší alternativa.

Braden byl nucený tasit svou vlastní zbraň. Vzal si ji jen pro velmi nepravděpodobný případ, že vlídné přemlouvání markýze by se ukázalo jako neúčinné.

Co mu tedy zbývalo? Ten člověk se chystal ho zastřelit! Koneckonců, způsobil mu jen povrchové zranění. Na to si Braden dával pozor. Mohl toho chlapa zranit mnohem vážněji, ale neudělal to jenom proto, že ten blázen kdysi zachránil Carolinina bratra.

Opravdu postupoval uvážlivě, říkal si. Nabídl markýzovi nápadně férový obchod. Exil místo vězení nebo smrti. Braden mu zdůraznil, že by ho místo toho mohl předhodit soudu - stejnému soudu, u něhož se zmínil, že Seymour Hawkins možná vede hazardní doupě v Oxfordu, jehož přesnou adresu si zjistil u Thomase.

Tuto provokativní informaci však Braden vynechal.

A tehdy se dopustil ještě další chyby. Poněvadž Hursta Slatera děsila jiná, větší síla, než kterou představoval Braden Granville - Hawkins. A protože nevěděl, že se chystá jeho zatčení, markýz se zachoval naprosto chybně:

Zůstal v Londýně. A mluvil.

A pokud se ten dopis, který teď Caroline mačkala v rukou, dal považovat za určitou indikaci, mluvil s lady Bartlettovou. Největši ironií na tom všem bylo, že Braden by toho mizeru nikdy před zákon neposlal. Caroline měla už tak dost starostí, než aby k nim přidával ještě další v podobě snoubence uvrženého do vězení Newgate. Věděl, že přes to by se nikdy nedokázala přenést.

Ne, lepší bude, když se ten chlap ztratí, než aby ho vláčeli po soudech.

Jenže on si místo toho vybral něco jiného. Zůstat a bojovat. Za normálních okolností směšné rozhodnutí. Nikdo, kdo bojoval s Bradenem Granvillem, nevyhrál.

S tím rozdílem, že Hurst Slater vlastní zbraň, proti které nemá Braden nejmenší šanci se bránit. Caroline.

„Mě to bolí,” pokusila se Caroline setřást jeho prsty z ramen. Okamžitěji pustil.

„Caroline, musíš mi věřit.” Sel za ní, když se kdovíproč vydala ke dveřím. „Neměl jsem nejmenší tušení. Mýlíš se, jestli si myslíš, že s tím má Jacquelyn cokoliv

společného. Opravdu jsem šel za tvým snoubencem, abych si s ním promluvil, ale…”

„Ne.” Potřásla hlavou. Po tvářích jí stále stékaly slzy, ale u dveří se zastavila s hlavou vzpřímenou, odhodlaná, jak ji nikdy neviděl. „Zmýlila jsem se, dobře, ale v něčem jiném. Toto je moje chyba. Koneckonců, jsi londýnský donchuán. Mělo mě napadnout, že pro tebe to všechno byla jen jedna velká hra.”

„Hra?” zopakoval ozvěnou a hlas se mu zlomil.

„Ano, hra,” souhlasila Caroline. „Po celou dobu jsi věděl, že s Jackie byl Hurst, a chtěl jsi odplatu. Inu, teď ji tedy máš, ne? Spal jsi s jeho snoubenkou, stejně jako on spal s tvou. A pak jsi na něj vystřelil. “

„Caroline.” Zíral na ni s očima vytřeštěnýma hrůzou. To není ta samá osoba jako před půlhodinou, přesvědčoval se. Náhle se z ní stal někdo, s kým se v životě nesetkal. Připadalo mu, že si musí totéž myslet o něm. „Opravdu si to myslíš?”

„Podívej se, co jiného bych si měla myslet? Proč bys to jinak dělal, Bradene? Z jakého jiného důvodu bys vystřelil na mého snoubence?”

„Už jsem ti to říkal. Tasil zbraň první.”

„Proč?” zeptala se Caroline přísným tónem. „Cos mu

řekl, Bradene?”

„Caroline.” „Pověz mi to.”

Kdesi v koutku mysli, izolovaném od současného dění, zaslechl hlas, jak šeptá: Tak takhle to chutná. Takhle to vypadá, když máš zlomené srdce. Slyšel popisovat ten pocit nesčetněkrát, ale sám ho ve skutečnosti nikdy nezažil. Domníval se, že nejtěsněji se k němu přiblížil, když mu umřela matka - poplašený, ledový pocit, jako

by ho zamkli ve vlhké kobce bez vzduchu, hodně podobné té, v níž jednou strávil noc v Newgate.

Protože jí to pochopitelně nemůže říct. Nemůže, aniž by vyzradil to, o čem odpřísáhl, že nikdy nepoví. Její bratr ho k té přísaze donutil. Kdyby se všechno odvíjelo tak, jak podle jeho předpokladů mělo, Slater by se byl prostě vypařil. Bradena by v životě nenapadlo, že zbabělý, ukňouraný chudák jako markýz neuposlechne jeho příkazy. Kdyby ho bylo jen ve snu napadlo, že Hurst Slater je Jackyin přízračný milenec, nikdy by toho chlápka tak těžce nepodcenil.

Bohužel to nevěděl.

A teď to začíná vypadat, že přišel o všechno.

„Nemůžu ti to říct, Caroline.” Ještě dřív, než slova vypustil z úst, věděl, že nebudou stačit, ale modlil se -ano, skutečně se modlil -, aby ho pochopila. Dal své slovo. V Dials muž žije a umírá se slovem, které dal. Velmi často se stávalo, že nic jiného neměl.

Jenže v tomto případě slovo znamenalo jeho konec.

„Chápu,” odpověděla Caroline.

Dřív než mohl říct cokoliv dalšího, otočila se a otevřela dveře.

Violeta stála venku na sluníčku se dvěma mohutnými, strach nahánějícími komorníky po boku.

„Omlouvám se, mylady,” pokukovala nervózně po Caroline. „Ale slyšela jsem křik, tak jsem si říkala, že radši dojdu pro Rileyho a Samuelse…”

„Dobře,” prohlásila Caroline tónem, jaký od ní nikdy neslyšel. Nevýrazný hlas jako bez života. „Už jdu.”

Violeta přeskočila pohledem z Bradena na svou paní a zase zpátky. „Ale.” Služka vypadala vyděšeně. „Vaše

věci, mylady. Přece nemůžete chodit venku bez čepce, a vaše rukavice -”

„To je mi jedno,” odmítla ji Caroline stejným bezvýrazným hlasem. „Nezajímají mě moje věci ani moje rukavice. Pospěš si, Violeto.”

Služka naposledy vrhla ustrašený ohled na Bradena a pospíchala za svou paní.

„Caroline,” vyrazil Braden kupředu. Pořád nemohl uvěřit tomu, co se děje.

Sotva se ale pohnul, oba komorníci, kteří nechali Caroline a její služebnou projít, se nacpali do dveří a zatarasili mu cestu.

„Sakra,” zaklel Braden, když na něj Riley a Samuels nezúčastněně hleděli. „Uhněte mi z cesty, nebo přísahám.”

„Nechejte tu dámu odejít, sire,” řekl ten nalevo. „Nenuťte nás, abychom vám ublížili.”

„Vy to nechápete,” zabručel Braden. „Já jí vůbec nechci ublížit. Jen ji musím přivést k rozumu.”

S významným pohledem na Bradenovy zaťaté pěsti ten napravo prohlásil: „Právě proto se odtud nehneme. Dokud nebude bezpečně usazená v kočáře.”

„To už bude příliš pozdě,” konstatoval Braden, neboť mu bylo jasné, že jakmile se Caroline jednou vrátí do Londýna a do spárů své matky, už ji zřejmě nikdy neuvidí.

„A o to,” pokračoval sluha nevzrušeně, „tady právě jde, sire.”

35. kapitola

„Pane bože, Jacks,” mluvil Hurst podrážděně. „Zmiz od toho okna. Ještě tě někdo uvidí.”

Jacquelyn se ani nehnula a pozorovala kolemjdoucí na ulici pod sebou. „Co na tom záleží?” zeptala se zatrpkle. „Granville to zrušil. Koho zajímá, jestli mě tady někdo

uvidí?”

„Mě to zajímá.” Hurst se na ni otráveně podíval z lehátka, na němž polehával. „Víš, že Bartlettová celý den pobíhá tam a zpátky. Jestli se podívá nahoru a uvidí tě tady, dostane zase záchvat. Ty jsi možná o své vypasené tele přišla, zlatíčko, ale já svoje pořád mám. A nechci na tom nic měnit. Čekal bych, že mě v tom podpoříš. Mimochodem, ty budeš mít z Linfordových peněz taky užitek.”

Jacquelyn vzdychla, odešla od okna a sedla si na židli, kterou si přitáhla k jeho lehátku.

„Mně to prostě nedává smysl,” mudrovala. „Proč by na tebe takhle střílel, kdyby o nás nevěděl?”

„Už jsem ti to povídal, Jacks,” odvětil Hurst, jako by jí to říkal už posté. Tuto lež používal tak často, že už by to mohl dělat mechanicky. „Ten chlápek mě sledoval až sem a pak mě beze slova postřelil do nohy. Žádná debata se nekonala.”

Hurst se znepokojeně zakroutil na lehátku. Samozřejmě jí nemůže říct pravdu. Kdyby jí řekl, že vytáhl pistoli jako první, Jackie by mu vynadala na sto způsobů. Protože Braden byl s pistolí pochopitelně rychlejší než kterýkoliv jiný muž v Anglii. To, že si šel pro pistoli, byla chyba. Hrubá chyba.

Ještě větší chyby by se ale dopustil, kdyby Jackie přiznal, co ho přimělo, aby pro zbraň zašel: Granvillovo varování, že ví o všem, co markýz spolu s Vévodou chystají, a že by měl raději odjet z města, pokud si chce zachovat zdravou kůži.

Ne, to nemůže nikdy nikomu povědět, Jackie nevyjímaje. Zvlášť ne Jackie. Kdyby věděla, že její milenec je ve skutečnosti úlisný přisluhovač notoricky známého vraha., no tak to by její pěkné pozadí ani o vteřinu déle nezahřívalo polštář na sedačce. Dcery vévodů - třeba nemajetných - se nedávají dohromady s bezvýznamnými kriminálníky jako on.

„Tedy řeknu ti, Jackie,” zvýšil Hurst hádavě hlas. „Řeknu ti, že v životě mě nic tak nezaskočilo. Měl bych s tím jít k soudu.”

„Tak proč nejdeš?” zeptala se Jacquelyn monotónně.

„Nechci rozrušit nastávající příbuzné,” vysvětlil. „Vypadalo by to špatně a vůbec, těsně před svatbou se tahat s Granvillem po soudech. Bylo by to trapné. Přinesla bys mi ještě jednu skleničku, miláčku?”

Jacquelyn mu vyhověla, třebaže ochotu jen předstírala; zašla do sestřina příborníku a nalila mu další skleničku švagrova nejlepšího šery. „Stejně mi neříkáš všechno,” postěžovala si. „Něco mi tam pořád chybí. Postrádá to logiku. Proč by Braden Granville napochodoval do tvého pokoje a střílel po tobě? Na to existuje jediné vysvětlení.”

„Jackie,” pronesl Hurst unaveně, když si dal doušek ze skleničky, kterou mu přinesla. „On tvoje jméno vůbec nevypustil z pusy.”

„No tak to je jediné vysvětlení, které dává smysl.” Jacquelyn se znovu usadila na židli. „Předevčírem zrušil náš sňatek. Další den šel po tobě. Musí znát pravdu o nás

dvou.”

„Vyloučeno,” odmítl Hurst.

„Někdo nás musel vidět. Vsadím se, že vím, kdy. Říkala jsem ti, že je to příliš riskantní scházet se takhle v obývacím pokoji u té staré dámy. Ale to ne, tys mě prostě musel vidět.”

Hurst na okamžik zapomněl na své trápení a vybavil si vzpomínku na dojemné setkání v obývacím pokoji lady Ashforthové. „Bylo to úžasné,” řekl radostně.

„Jenže to nestálo za to, abys přišel o svoji instalatérskou dceru a já o svého výrobce zbraní.”

Hurst se znovu ocitl v přítomnosti a nervózně se na lehátku zavrtěl. Noha ho nepříjemně pálila navzdory tomu, že se snažil s ní nehýbat, jak mu doporučil chirurg

lady B.

„Já jsem o svou instalatérskou dceru nepřišel,” namítl Hurst.

„Zatím,” upozornila Jacquelyn. „Ale nebude to dlouho trvat. Přísahala bych, že Granvilla miluje, a on jí určitě

její city vrací. Nakonec to možná udělal právě proto. Myslím to, že tě postřelil.”

Hurst potlačil pohrdavé odfrknutí při představě, že by se do Caroline Linfordové někdo zamiloval. Je to milá holka, ale příšerně nudná - aspoň ve srovnání s touhle Jackie.

„Pro mě už je příliš pozdě, leda že by se stal zázrak,” pokračovala Jacquelyn, „ale jestli ty uděláš něco, čím bys ohrozil tu partii s Linfordovou holkou, zastřelím tě vlastníma rukama, takže bůh mě ochraňuj. A můžeš si být jistý, že já žádné životně důležité orgány šetřit nebudu.”

Hurst si olízl rty. „Ty dokážeš být hodně krutá, když chceš, Jacks,” řekl obdivné.

Předklonila se a přejela mu prstem přes bradu. „Nemáš. ani nejmenší tušení.,” vrněla spokojeně.

Ozvalo se jemné zaklepání na dveře a hned nato se objevila služebná v domácím čepci. Kajícně se uklonila.

„Prosím za prominutí, mylorde,” řekla holčička, „ale přišla vás navštívit lady Caroline Linfordová.”

Jacquelyn se vrhla ke dveřím do vedlejšího pokoje tak rychle, jako by ji šlehl bičem.

„Pane bože,” vykřikla. Služce řekla: „Uveďte ji. Okamžitě ji uveďte.” A na Hursta zasyčela: „Ne abys to zpackal, Hurste, slyšíš? Je naše jediná naděje.”

Bez dalšího slova Jacquelyn vyklouzla z pokoje.

Hurst si na lehátku povzdychl. Jacquelyn nikdy neřekla nic pravdivějšího. Háček byl v tom, že netušila, jak katastrofálně se jejich situace vyhrotila.

Když Caroline vstoupila dovnitř, vypadala jako vždycky nevinně a sladce, oblečená v modré a bílé. Když viděl, jak se na prahu zastavila, zaskočená jeho

změněným zjevem, naplnilo ho to uspokojením. No a proč ne? I když kulka proletěla skrz masitou část stehna a minula kost i tepnu - skoro jako by ho protivník úmyslně ušetřil, jak poznamenal chirurg lady B. -, stejně je zázrak, že žije. Z těch, kteří se dívali do hlavně pistole Bradena Granvilla, to může říct jen málokdo.

„Hurste,” vydechla Caroline, když se vzpamatovala, a spěchala za ním k pohovce. „Ach Hurste, je mi to tak líto. Je to zranění hodně vážné?”

Hurst nadzvedl přikrývku, kterou si přetáhl přes zraněnou nohu. Obvaz nevypadal tak impozantně, jak by si přál. „Myslím, že jsem v pořádku,” řekl ochable. „Je to jenom povrchové zranění.”

Caroline klesla do židle, kterou před malou chvílí opustila Jacquelyn. Zarazila se a přestala si stahovat rukavičky. „Povrchové zranění?” opakovala. „Ale matka naznačovala, že se jedná o něco mnohem vážnějšího.”

Hurst si vzpomněl, že právě takový dojem chtěl na lady Bartlettovou učinit, když se u něj doma objevila doslova pár minut poté, co Granville odešel. Přišla se zeptat, jestli markýz neviděl jejího syna. Ležel na lehátku a nechal hlavu volně viset přes sametové opěradlo.

„To víš, ztratil jsem hodně krve…,” mumlal.

Caroline si stáhla rukavičky a zarmouceně se na něj podívala.

„A to ti udělal Braden Granville?”

„Jasně,” řekl Hurst. „Musel mít špatný den, když o tolik minul srdce. Vím, že je výborný střelec.”

Caroline sešpulila rty tak odlišné od Jacquelyn. Nebyly ani plné, ani nalíčené. Hurst si vybavil, že naprosto stejný výraz vídal u její matky, kdykoliv před ni na večeřích postavili jídlo, které jí nebylo po chuti.

„Máš štěstí, že tě nezabil,” konstatovala Caroline.

Hurst přikývl. „Já vím. Neměl jsem ani příležitost se bránit. Prostě vstoupil dovnitř a začal mě urážet. Říkal tolik ohavností, aby mě očernil - a. a tebe, Caroline.”

Caroline na něj zamžikala. „Mě? Říkáš, že pan Granville mě pomlouval?”

„No to bych řekl. Samozřejmě jsem to nemohl vystát. Žádný muž se tak o budoucí lady Winchilsea nevyjadřuje. Chvílemi jsem mu odporoval. Ale pak už si pamatuji jenom, že vytáhl pistoli a vystřelil na mě.”

Caroline pohlédla na prsten na své ruce - prsten po jeho babičce. „To musela být hrůza,” řekla bezvýrazně.

„Skutečně jsem se rozzuřil,” pokračoval, „až když začal házet špínu na tebe, Caroline. Prý jak se ponižuju, když se chci oženit s tebou, děvčetem, jejíž rodina získala šlechtický titul teprve v minulé generaci.”

„Chápu,” řekla Caroline.

Hurst se natáhl a vzal jí ruku do obou dlaní. Pak jí na ni vsadil polibek, který měl být vášnivý. „Udělám cokoliv,” pronesl vášnivě, „abych ochránil tvoji čest, Caroline.”

Obrátil jí ruku a začal jí zasypávat dlaň polibky, dokud se Caroline nepodařilo vytáhnout prsty zpátky.

„Chápu,” řekla znovu. „Tedy podle všeho to muselo být velice nepříjemné. Mrzí mě, co se ti stalo, Hurste. Řekl ti doktor, za jak dlouho budeš moct chodit?”

„Na náš svatební den budu moct kráčet k oltáři,” řekl Hursl s modrýma očima upřenýma na ni. Ten pohled vyvolával u pokojských v Oxfordu šílené záchvaty chtíče a on usoudil, že bude stejně účinkovat i na nějakou ubohou Caroline Linfordovou. Nakonec je to dcera instalatéra, a to bylo podle Hurstových měřítek skoro totéž jako uklízečka. „Nic se neboj, má lásko.”

„Dobrá,” řekla Caroline. Poněkud ho překvapilo, že vůbec jako zchvácená chtíčem pod jeho milostným pohledem nevypadá. „Právě o tom jsem si s tebou přišla promluvit. Pochopitelně jsem slyšela, že churavíš mnohem víc, než je pravda. A opravdu mě těší, že nestojíš na prahu smrti, jak mi bylo sděleno. Obávám se ale, že díky tomu, že se ti nedaří tak zle, s tebou musím probrat něco poněkud. nepříjemného.”

„Nepříjemného?” Hurst se zasmál, jako by si takovou věc ani nedokázal představit. Jeho smích však prozrazoval nervozitu. Protože v duchu si říkal: Och ne. Ona to ví. Tommy je určitě pořád naživu. Je naživu a někde se schovává. Určitě jí doručil zprávu. Musel vidět pistoli. Idiot. Jsem idiot, že jsem ho netrefil!

„Bohužel se obávám, Hurste,” začala Caroline kajícně, „že naši svatbu budeme muset zrušit.”

Hurst na ni zůstal civět. Samozřejmě si to zavinil sám. Neměl ho minout. Jak jen mohl být tak pitomý a netrefit se? Kéž by ten pitomec nebyl zakopl!

„Ale.” Hurstovi se podařilo probrat ze paralytického stavu, do něhož při jejích slovech upadl. „Ale pozvánky. pět set. už rozeslané.”

„Ano, já vím,” řekla Caroline. „A to je škoda. Už jsem nechala sestavit dopis, který samozřejmě rozešleme našim hostům. A pokud jde o dary, myslím, že uděláme nejlépe, když je vrátíme.”

„Ne,” řekl tiše.

Pohlédla na něj s tázavým výrazem v hnědých očích.

„Prosím?”

„Slyšelas mě.” Hursta, jenž ke Caroline Linfordové nikdy nic moc necítil, najednou přemohla taková vlna

odporu - snad až nenávisti, že se málem otřásl. „Vezmeš si mě, Caroline, příští týden, a tím to končí.”

Má snad halucinace, nebo se v těch obvykle něžných hnědých očích zablýskl hněv - skutečný hněv?

„Ne,” odvětila Caroline s obdivuhodným klidem. „Ne, Hurste, obávám se, že to nepůjde. Víš, já vím, proč na tebe Braden Granville vystřelil.”

Zůstal ležet neschopný pohybu. Jako by ho polil ledovou vodou. „Ty… ty to víš?” podařilo se mu vykoktat.

„Ano,” odpověděla Caroline. „Ne že bych chtěla svalovat vinu na tebe.”

To už bylo na jeho chápání trochu moc. Střílel na jejího bratra: ten hoch se podle lady B. ještě nevrátil domů a možná, navzdory všemu, co se povídá, se toulá ulicemi Londýna s poraněnou hlavou, a ona se necítí oprávněná mu to dávat za vinu?

„Co…,” zadrhl se. „C-co… co…”

Stahovala si z ruky prstýnek po jeho babičce. „Ano,” řekla. „Víš, Hurste, já jsem ti taky nebyla věrná.” Položila prstýnek na stoleček vedle sklenky šery. „Jsem naprosto zkažená,” oznámila monotónně. „Vím, že teď už mě nebudeš chtít o nic víc, než chci já tebe.”

Hurst civěl na prstýnek. Zkažená? Caroline Linfordová je zkažená?

„Kdo.” Slova vycházející z mrtvolně bledých rtů se podobala přerývanému šepotu. „Kdo to byl?”

„Na tom nezáleží,” řekla Caroline. „Takhle to přece jen bude lepší, nemyslíš, Hurste? Vím, že lidi nás budou pomlouvat, to je jasné, a máma se nebude dát utišit, a Tommy - no, chudák Tommy, ten až to uslyší, tak bude zuřit. Ale víš co, já si ani nemyslím, že jsem byla určená

k vdávání. Ty teď budeš volný a můžeš si vzít svou Jacquelyn. Vím, že nemá žádné peníze, Hurste, jsou však důležitější věci.”

„J-Jacquelyn?” potřásl hlavou. „Jacquelyn?”

„No ano, ovšem.” Caroline mluvila naprosto bez emocí, prostě věcně. Uvědomil si, že ji takovou nikdy neviděl, tak energickou, tak sebejistou. Jako by se., skoro jako by se přes noc stala.

Inu, ženou.

„Víš, viděla jsem vás dva spolu,” řekla a pokrčila rameny. „Na gauči u lady Ashforthové. Asi jsem o sobě měla dát vědět, jenže v té chvíli se mi zdálo lepší vyhnout se scéně.”

Všechno začínalo pomalu zapadat. Sladká, hloupá, počestná lady Caroline - jeho lady Caroline - už není počestná. A nemohl si nevšimnout, že už taky není hloupá.

Zkažená. Řekla, že je zkažená. A že ho viděla. Jeho a Jacquelyn spolu na gauči u lady Ashforthové. Přesto nic neřekla. Po celou dobu nic neřekla.

Až doteď. Protože teď se nepochybně loučí.

Zvedla se k odchodu. „Doufám, že kvůli tomu nebudou žádné nepříjemnosti, Hurste. Opravdu jsem tě měla určitou dobu ráda. A ráda bych si myslela, že ty mě

taky.”

Zadíval se do jejího srdcovitého obličeje a zamrkal. Vypadá. starší. Ale to není možné. Viděl ji jen před několika dny. Jak mohla…? Ským mohla… ?

„A teď už bych měla jít,” oznámila. „Pořád jsme nenašli Tommyho. Je to strašně divné a vůbec se mu to nepodobá. Tys o něm náhodou neslyšel, že ne?”

Hurst si konečně uvědomil, co se děje, odhodil přikrývku z nohou a pokusil se vstát. „To nemůžeš udělat,” prohlásil.

Peníze. Na nic jiného nedokázal myslet. Peníze, které mohly být jeho. Jmění, které by po odstranění hraběte připadlo celé Caroline - a jemu. Nechtěl hraběte zabít. Bůh je mu svědkem, že nechtěl. Ale nakonec dospěl k přesvědčení, že pro Linfordovy dělá dobrý skutek: Ten kluk by celé dědictví stejně rozfofroval v hazardu, až by se k němu dostal. Tímto způsobem - Vévodovým způsobem - budou aspoň peníze v bezpečí.

Nechtěl to udělat, avšak cítil, že nemá na výběr. Postavil se pl nou vahou na zraněnou nohu a opíral se o opěradlo židle, na níž seděla Caroline. „Caroline, rozmysli si, co děláš. Já. já jsem Tonymu zachránil život. Kdyby nebylo mě, tvůj bratr by byl mrtvý.”

Na okamžik se v těch očích cosi mihlo. Byl si jistý, že je to vina, a projela jím úleva. Vyhrál. Vyhrál.

Pak ale vina zmizela a vystřídala ji tázavá, bezvýrazná maska.

„Ano, zachránil jsi Tommymu život,” řekla Caroline klidně. „A nikdy ti za to nepřestanu být vděčná. A právě z tohoto důvodu si tě teď v žádném případě nemůžu vzít. Zasloužíš si mnohem víc než. prostě to, čím jsem se stala.”

„Je mi jedno, cos udělala,” řekl Hurst zoufale. „Nebo s kým, Caroline. Já tě vezmu zpátky. Pořád tě chci.” Caroline zvedla obočí, jako by řekl něco zajímavého.

„Och?”

„Myslím to vážně, Caroline,” pokračoval. „A… víš, je pravda, no, nechci být sprostý Caroline, ale nikoho jiného nikdy neseženeš. Po tom, cos mi řekla, ne. Budeš veřejně

ponížená, staneš se terčem posměchu, když se to dostane ven. Žádný muž tě nebude chtít - ale já tě chci. Vždycky tě budu chtít.”

Její oči - ty proklaté vyčítavé oči - byly chladné. „Ale já nechci tebe,” sdělila mu věcně.

Bez dalšího slova lady Caroline Linfordová odešla z místnosti. A z jeho života.

Jacquelyn se přiřítila do místnosti z vedlejšího pokoje jako smršť.

„Ty idiote!” křičela. „Ty zatracený idiote!”

„Jackie.” Hurst se pustil židle, opatrně zhoupl zraněnou nohu a kulhal k oknu. Měl pocit, že potřebuje trochu vzduchu. „Viděla nás. U lady Ashforthové. Viděla nás.”

„Slyšela jsem. Nejsem hluchá. Panebože, ty jsi takový kretén! Kdybys s ní byl tajně uprchl, když jsem tě o to žádala, nic z toho by se nestalo. Ale ne. Musel jsi nechat Granvilla, aby ji dostal do rukou…”

„Co tím myslíš?” přerušil ji ostře.

„Ty jsi takový prosťáček, drahý.” Jacquelyn pohodila hlavou. „Zkažená! To bych řekla, že je. A kdo si myslíš, že to udělal? Já ti to povím. Nikdo jiný než ten chlap, co ti prostřelil nohu.”

Hurst bezhlesně pohnul rty. Granville?

„Vždyť jsem ti říkala, že je do ní zamilovaný,” připomněla mu Jacquelyn kousavě. „A mně bylo jasné -aspoň když jsem ji viděla včera u Worthe -, že ona k němu cítí to samé. A tady to máš. Dostal ji. Londýnský donchuán dostal tvoji snoubenku. A jenom proto, žes nejednal dost rychle.”

Hurst přes okno pozoroval, jak Caroline Linfordová vyšla na ulici a nastoupila do čekajícího kočáru. „Braden

Granville,” zašeptal. „Odchází ode mě za Bradenem Granvillem.”

„To sotva,” řekla Jacquelyn. A šla zazvonit na služku.

Hurst se na ni překvapeně podíval. „Co to děláš?”

Jacquelyn si ho překvapeně změřila. „Zvoním si pro svoje věci. Odcházím.”

Nevěřícně na ni zíral. „Co děláš?”

Jacquelyn vypadala odhodlaně. „Nelíbí se mi to o nic víc než tobě, koťátko, ale nemáme na výběr. A neměli bychom plýtvat časem. Všimla jsem si onehdy večer, že ten starý blázen, lord Whitcomb po mně pokukuje. Půjdu se mu nabídnout. Má ročně pět tisíc a další dva na cestě, až ta jeho užvaněná matka konečně umře.”

Hurst procedil přes suché rty: „Ne. Ne, Jackie.”

V hlavě mu hučelo jako ve včelíně. Vůbec nemohl uvěřit tomu, co se s ním děje. Taková ztráta a tak rychle, to bylo něco mimo dosah jeho chápání. Nemůže to být pravda. Nemůže.

„Doufám, že máš nějaká další želízka v ohni, lásko,” řekla lady Jacquelyn. Služka jí přinesla čepec a deštník, položila je na stůl a rychle zmizela. Jacquelyn si při řeči natahovala bílé krajkové rukavice. „Myslím mladé dámy. Chittenhousovic holky jsou strašně obyčejné, já vím, ale ta nejstarší má ročně deset tisíc. Jestli sneseš každé ráno pohled na ty zuby, mohlo by se to docela vyplatit. Ale pozor, tentokrát nesmíme udělat tu samou chybu, kocourku. Měli bychom zůstat každý zvlášť až do doby po svatbě. Nemyslíš? Další lady Ashforthovou už nemůžeme riskovat.” Všimla si jeho výrazu a dodala: „Nebude to nadlouho, lásko. Určitě bez své Jackie několik měsíců vydržíš, ne?”

S těmi slovy ho políbila na rty a odplula z pokoje.

Když za ní zaklaply dveře, trhl sebou. Ovšemže bez ní může žít. Ale proč by měl?

Ví proč. Ví to moc dobře. Dvě jména. Dvě hnusná, nechutná jména. Braden Granville.

Braden Granville, povýšenec z Dials, který neví, kam patří, o nic lépe než Vévoda, ale myslí si, že to snad může vyvážit svým tučným bankovním kontem a šarmantním chováním k ženám.

Braden Granville, jehož peníze jsou tak nové, až vržou; každá pence nevychází z narůstajícího příjmu, přes uvážlivé investování zděděných fondů, jak je běžné, ale je vydřená v potu jeho ohavného obočí.

Braden Granville toho ví příliš, příliš mnoho. Hurst si neumí představit, jak - pravděpodobně díky těm vrcholně odporným společenským vrstvám, v nichž se pohybuje -, ale nějak se Granvillovi podařilo dozvědět o komplotu na odstranění hraběte Bartletta.

Musí ho odstranit. Skoda, že Hurst nebyl předevčírem s pistolí rychlejší.

No nic, každopádně je teď jasné, že musí dokončit, co začal. Bradena Granvilla musí zničit. Jiná alternativa je nepředstavitelná. Hurst se musí chránit.

Ví, že to nebude snadné. Granvillova ukázka předevčírem v jeho obývacím pokoji dokazovala, jak neuvěřitelně, až nadlidsky rychle ten člověk umí zacházet se zbraní. Sám strávil celý život uhýbáním smrti a není pro něj ničím neobvyklým dívat se do hlavní pistolí.

Braden Granville se však nikdy nesetkal s protivníkem, jenž by měl tolik důvodů ho zabít jako Hurst. Kvůli

tomu, že věděl o Hurstových aktivitách s Vévodou, představoval Granville extrémní nebezpečí.

A navíc ten muž vyhrožoval, choval se hrabě a ponižoval ho, a pak odešel, aby se vyspal s jeho životní láskou a zřejmě i s jeho panenskou snoubenkou.

Granville musí zemřít. A Hurst bude tím, kdo ho zabije, čert vem zraněnou nohu. Pořád může chodit. Doktor ho ujistil, že může. Půjde rovnou do Granvillova neskutečně ohromného domu na Belgrave Square a …

Ne. Ne, proklouzne dovnitř, stejně jako vždy proklouzl dovnitř a ven z Jackyina domu. Proklouzne k Bradenu Granvillovi, odvede svou práci a zase vyklouzne ven, aniž by ho kdo zpozoroval. To umí. Ví, že to umí. Předevčírem ho Granville zaskočil nepřipraveného, když se zjevil u něj v bytě. Tentokrát to bude on, kdo se nečekaně objeví.

O ano. Ataky se nespokojí s pouhou kulkou ve stehně. Dopřeje si to potěšení vidět Granvilla umírat, rozhodl se Hurst. Vévoda na něj bude pyšný, pomyslel si.

36. kapitola

Braden Granville seděl v knihovně se sklenkou whisky v ruce. Neupíjel z ní, ani si nevzpomínal, že si ji naléval. Prostě hleděl do jantarových hlubin tekutiny a přemýšlel, že její barva se na světle mění úplně stejně jako jisté oči, které zná.

Hlas hraběte Bartletta ho vytrhl z míst, kam se zatoulal, míle a míle daleko.

„Takže vy říkáte, že ještě nemůžu jít domů.” Thomas pořád mluvil poněkud moc nahlas. Dosud se mu úplně nevrátil sluch, ačkoliv lékař, kterého zavolali, je ubezpečil, že za nějakou dobu se vše spraví.

Braden odklonil hlavu. „Ano,” řekl. „Zjevně došlo k nějakému malému. nedorozumění.”

Mladík si ho tázavě prohlížel ze židle, do které se zabořil. „Nedorozumění? Jaké nedorozumění?”

„No.” Bradenu Granvillovi vrtalo hlavou, jak to, že může takhle mluvit, jako by se ho to vůbec netýkalo, když uvnitř ve skutečnosti pláče. Ví, že to zní dramaticky. Aleje to pravda. Jen by ji nechtěl sdílet s

Weaselem nebo s Crutchem, a především ne s tímto chlapcem před sebou.

„Úřední orgány vystopovaly a zatkly Seymoura Hawkinse alias Vévodu.” Když Tommy při této informaci pootevřel ústa, Braden pokýval hlavou. „Ano, připadalo mi jako nejmoudřejší řešení nechat ho vsadit do vězení. Nemusíte se bát, nebudou vás předvolávat, abyste proti němu svědčil. Zločiny, které spáchal přímo tady v Londýně před nějakou dobou, postačí, aby vydržel za mřížemi celá léta. Pokud ovšem.,” dodal téměř hloubavě, „ho nepověsí.”

„Neměl jsem o tom ani ponětí,” řekl hrabě opět příliš hlasitě. „V novinách o jeho zatčení nenapsali ani slovo.”

„Ne. Napíšou o tom zítra, pokud mají mé zdroje pravdu. Takže tady musíte zůstat nejméně na jednu noc. Ani žádné vzkazy domů. Mrzí mě to, ale ten… to individuum, s nímž jsem včera jednal, se ukázalo jako nečekaně vzdorovité a neřídilo se mými pokyny. Váš život může být velmi pravděpodobně pořád ještě v nebezpečí, aspoň pokud si myslí, že Vévoda zůstává na svobodě.”

Hoch si ho zasmušile prohlížel tmavýma očima, které znepokojivě připomínaly oči jeho sestry. Braden se to však snažil ignorovat.

„Mluvíte o Hurstovi, ne?” zeptal se Tommy. „Ne, nevrťte nesouhlasně hlavou. Věděl jsem, že je to on. Věděl jsem, že je to on od okamžiku, kdy mi zbraň vystřelila u ucha.” Hlas se mu ani trochu nezachvěl.

Braden lehce pokrčil rameny na znamení odpovědi.

„Ne,” prohlásil hrabě. „Není třeba se mnou jednat jako s miminem. Byl jsem blbec. Teď to všechno chápu. Poprvé měl špatné svědomí - myslím, když mě Vévoda

loni v prosinci postřelil. Protože to byla svým způsobem jeho vina, že mě do toho podniku vzal. Věděl, že mě okradou. Věděl to moc dobře. Tak si to kladl za vinu.”

Braden neřekl nic víc než: „Myslím, že ano.” A řekl to tiše.

Hrabě ho zjevně neslyšel. „Ale potom už bylo zřejmé, že mě považují za přítěž, ne? Kvůli tomu, co jsem věděl. Mohl bych mluvit. Nejenom o podvádění, ale o Vévodově pokusu mě zabít. Tak se rozhodl se mě zbavit.”

„Jestli vás to trochu uklidní, neměl jsem dojem, že by lorda Winchilsea ten úkol zrovna moc těšil. Myslím zabít vás. Věřím, že to dělá jenom proto, že jeho vlastní život by se ocitl v ohrožení, pokud by na to nepřistoupil.”

„Přece jen,” namítl Tommy s jistou dávkou pohrdání, „to dělat nemusel. Mohl uprchnout.”

„To ano.” Braden se nenápadně usmál. „Jenže pak by se připravil o výsadu oženit se s vaší sestrou.”

Hrabě se zapýřil. Ruměnec byl patrný všude kromě míst, kde měl stále ještě pod kůží zarytý střelný prach, jenž si podle lékaře časem sám najde cestu z těla ven. S pohledem upřeným do klína se zamračil. „Stejně bych jí to teď nedovolil. Myslím vzít si toho gaunera. Když jsem nevěděl, že v tom jede, všechno bylo v pořádku. Ale

teď.”

„Ano, dobrá.” Slabý úsměv zmizel. „To si samozřejmě musíte vyřešit vy dva mezi sebou.”

„Musím jí to říct,” rozhodl se chlapec. Nemluvil ale moc nahlas a Bradena napadlo, zdali ta slova vůbec chtěl nahlas vyslovit. „Kéž by se nějak dalo vyhnout zmínce o tom gamblerství.”

„Budete mít spoustu času si to nechat projít hlavou.” Braden odložil nedotknutou sklenici whisky. „Dokud nebudeme vědět, že vám nehrozí žádné nebezpečí, musíte se zdržet veškeré komunikace s rodinou.”

„Ale ona má právo to vědět.” Tentokrát hrabě hovořil hlasitěji, takže bylo jasné, že nemluví sám k sobě. „Má právo se dozvědět, za jakého člověka se chystá provdat. Copak to nechápete? Je to především moje chyba, že se s ním dala dohromady. Oblbnul mě - všechny nás oblbnul. Svým titulem, konexemi a svým šarmem. Považovali jsme ho za šlechtice.”

Braden zvedl obočí k rozzlobenému mladíkovi. „On je šlechtic. Winchilsea je velmi vážený titul, jeden z nejstarších mezi baronety.” Vybavily se mu časté otcovy recitace z velmi vážené knihy. „Slaterovi si udržují příslušnost k modré krvi už od doby-”

„Jenomže pod tou slupkou,” skočil mu hrabě do řeči, „se neskrývá nic lepšího než ten chlápek Hawkins.”

„To máte možná pravdu,” souhlasil s ním Braden vážně. „Přesto nechci, abyste vycházel z tohoto domu nebo posílal nějaké vzkazy - ani vaší sestře, ani matce, nikomu. Když si budete přát později.”

Nedokončil větu a bez dalšího slova se začal přehrabovat v papírech na stole. Co to dělá? Co to dělá? Přísahal si, že nebude. Řekl si, že nebude naléhat na toho chlapce, aby mu v jeho situaci s Caroline pomohl. Když odmítla uvěřit, že střelba na Slatera nemá s Jacquelyn nic společného, zachovala se úplně stejně jako ostatní ženy, které znal: byla podezíravá, odmítavá a odhodlaná. Umyl si nad ní ruce.

A přesto uvnitř krvácel.

„Později, pane?”

Braden mu nevěnoval ani krátký pohled. „Nic. Utíkejte. Mám co dohánět. Jak víte, odjel jsem včera brzy ráno a vrátil se dneska dost pozdě.”

Náhle hrabě řekl poněkud nečekaně: „Vy jste ho zastřelil, viďte?”

Braden se zarazil a odkašlal si. „Ne ne. Tedy ne tak docela. Jen trochu.” Když se tvář hraběte rozzářila širokým úsměvem, Braden ho přísně napomenul: „To není zábavné. Střílet lidi je absolutně špatné. Zbraně, násilí… Žijeme v civilizované společnosti, a v té pro ně není místo.”

Úsměv hraběte pohasl. „Jako bych slyšel mluvit svou sestru.”

„Ano,” souhlasil Braden. „Teď se jděte podívat za Weaselem, ano, mylorde? Čeká mě spousta práce.”

Hrabě se zvedl k odchodu, ale když opouštěl knihovnu, z očí mu čišelo odhodlání.

Nepříliš daleko odtud si rozvážná mladá žena, jež tak klidně zrušila odpoledne své zasnoubení, lehla do trávy pod badmintonovou síť v zahradě za domem a začala vzlykat.

Caroline věděla, že je to absurdní. Je to absurdní, že nemůže přestat plakat. Ještě absurdnější je, že nemůže naříkat v soukromí svého vlastního domu.

V tom domě však bylo víc pláče, a z úplně jiného důvodu než má ona. Thomase ještě pořád nenašli, ani od něj nedostali jediné slovo o tom, kde přebývá. Lady Bartlettová byla celá bez sebe. A její utrpení se ještě zhorší, až se po pár dnech doví, že Caroline zrušila zasnoubení. To už lady Bartlettovou určitě nestihne jen mrtvičný záchvat. Ach ne. Pravděpodobně se o ni pokusí

horečka, nebo dokonce zimnice, ta ji zachvátí úplně a odnese její lopotu s sebou.

Teď, kdy ví jenom, že se ztratil její syn, lady Bartlettová si poslala pro doktora, lékárníka a chirurga. Ti všichni neustále běhali tam a zpátky, do domu a zase ven, s různými léčivými přípravky na její bušení srdce a záchvaty mdloby, až Caroline nakonec usoudila, že uvnitř nemá žádný klid. Věděla, že Emmy se účastní dalšího z protestních pochodů, a tak uprchla do soukromí zahrady.

Tam na nic nečekala a dala průchod svým citům.

Kdyby ji viděl matčin lékař, řekl by jí, že je přepracovaná, to Caroline ví. Lékárník by nepochybně předepsal čpavkovou vodu. Co by řekl chirurg, si nedokáže představit, jelikož zlomené srdce se nedá spravit. Říkala si, že by ale určitě cítil povinnost se o to pokusit.

Nicméně žádný z nich nemohl vůbec nic udělat. Caroline si svůj žal přivodila sama. Měla Bradena Granvilla. Dvacet čtyři nádherných hodin - možná o trochu méně - měla Bradena Granvilla; poprvé za svých jedenadvacet let poznala, jak chutná, když ji někdo miluje, poznala, jak chutná, když žije.

A potom se dozvěděla pravdu. Hořkou pravdu. Že nic z toho nebylo opravdové. Že to všechno byla jenom hra. Že se stala jen další obětí londýnského donchuána.

Bezmocně vzlykala v trávě, vděčná za roušku soumraku, jež ji skrývala před zraky ostatních, a tak zabránila matce, aby za ní poslala Benningtona se vzkazem, že hraběcí dcery si nelehají s pláčem do trávy ani ve svých vlastních zahradách.

Je blázen. Ví to. Blázen, protože se zamilovala do Bradena Granvilla.

Ale jeho divadlo působilo tak přesvědčivě! Opravdu si musela myslet, že ji miluje. Jak může ale muž - ptala se sama sebe už po milionté -, jenž jí tak něžně vyznal lásku, být schopen cítit přízeň ještě k jiné ženě? Protože aspoň něco k Jacquelyn cítit musí, aby v sobě sebral dost zuřivosti a postřelil jejího tajného milence.

Přesně tak to vždycky říká Emmy: Muži jsou krysy.

Právě ve chvíli, kdy se jí zdálo, že jí snad doslova puká srdce a že bude potřebovat chirurga nebo přinejmenším trochu čpavkové vody, se od malého letního domku vzadu u zahradní zdi ozval povědomý hlas.

„Kristepane. Co se děje? Máma ti nakonec fakt prodala všechny koně?”

Caroline zvedla hlavu a zamžourala směrem k letnímu domku. Podezření na okamžik zastavilo nový příval slz. „Tommy?” zašeptala.

Spatřila, jak se tmavý stín oddělil od ostatních u zdi, pak jak se její bratr pohybuje pomalu po trávníku a sedá si vedle ní s prstem na rtech.

„Tiše,” zašeptal. „Nikdo neví, že jsem tady.”

Za jiných okolností by jej Caroline objala. Avšak teď si ho jen prohlížela, zjistila, že je snad neporušený v jednom kuse, a povzdechla si. „Kde jsi byl?” zeptala se. „Máma už je nemocná úzkostí.”

Tommy jí odpověděl se znechuceným úšklebkem: „Pokus se potlačit radost, že mě zase vidíš, Caro. Je to absurdní.”

„No ale rozhodně bys měl jít dovnitř a dát jí vědět, že jsi v pořádku,” radila Caroline, „nebo jinak se můžeš

rozloučit s myšlenkou, že bys od ní ještě někdy dostal nějaké kapesné. Za to ti ručím.”

Thomas seděl v trávě vedle ní se zkříženýma nohama. „Teď jí nemůžu říct, že jsem v pořádku. A ty nesmíš nikomu říct, žes mě viděla. Ještě nějakou dobu se musím skrývat. Ale musel jsem tě vidět, Caro.”

I v matném světle postřehla Caroline v bratrově výrazu opravdovou starostlivost. Protože s ní málokdy mluvil vážně, zapomněla v tom okamžiku na své trápení a zadívala se na něho.

„Tommy,” řekla tiše, „ty ses dostal do průšvihu, že?”

„Do pořádného,” potvrdil bratr. „A za všechno si můžu sám. Proto jsem za tebou musel přijít, i když jsem slíbil, že to neudělám. Víš, Caro.,” předklonil se a udělal něco, co snad udělal jen třikrát nebo čtyřikrát v životě: položil jí ruku přes ruce. „Týká se to Hursta.”

„Hursta?” posmrkla Caroline. Slzy ještě úplně nezmizely. Ve skutečnosti při zmínce toho jména cítila, jak se vracejí a derou se jí do očí. „Pane bože, Tommy.” Zaplavil ji nepříjemný pocit, že se bratr nějak dozvěděl o lady Jacquelyn. „Prosím, neříkej to. Já už o tom vím.”

Tommy úžasem odtáhl ruku. „Ty to víš?”

„Ano, jistě. Dnes odpoledne jsem se s ním rozešla. Měla jsem to udělat už dávno, hned když jsem to zjistila. Emmy mi radila, ať to udělám.”

Hrabě pootevřel ústa překvapením. „Emmy to ví?”

„Ovšemže to ví.” Caroline si ho pozorně prohlížela. „Víš přece, že se jí se vším svěřuji. Jenomže máma mi to nedovolila. Myslím, abych se s ním rozešla.”

„Máma?” Bratrova tvář se zkřivila zděšením. „Tys to řekla mámě ? “

Caroline na něj zamrkala. „No jistěže jsem to řekla mámě. Jenže ona si vedla svou, že už jsme rozeslali pozvánky a že když zruším zasnoubení, tak si zničím pověst, a že ho můžu získat zpátky, když použiju své ženské zbraně a., ach Tommy, já jsem byla tak pitomá, že jsem jí to uvěřila. A udělala jsem něco hrozného. Nebudeš mi věřit, jak jsem byla pitomá. Šla jsem za Bradenem Granvillem a.”

„Caroline,” přerušil ji a opatrně se zeptal: „O čem to

mluvíš?”

„Co tím chceš říct, o čem to mluvím?” nechápala Caroline. „Mluvím o Hurstovi.” Pozorně se na něj v soumraku zadívala. „O čem mluvíš ty?”

„Já mluvím taky o Hurstovi.”

„No právě. To jsem si myslela,” podotkla Caroline. „Takže děkuji za starost, ale já už všechno vím. Načapala jsem je totiž.”

Tommy potřásl hlavou: „Koho jsi načapala?”

„Přece Hursta, samozřejmě,” odpověděla Caroline netrpělivě. „A lady Jacquelyn Seldonovou. Viděla jsem je, jak se milují na gauči v jednom obývacím pokoji u lady Ashforthové.”

Bratr na ni chvíli jen beze slova civěl. Pak otevřel pusu a vypustil slovo, při němž Caroline zahořely uši. A to od něj v minulosti slyšela takových slov spoustu.

„ Tommy, ” napomenula ho káravě.

„Ten hajzl” ulevil si bratr. „Chceš mi říct, že Slater s Jackie Seldonovou se… se… se scházeli za tvými zády?” Jen s tím rozdílem, že nepoužil slovo scházeli se.

„Když to musíš nazývat vulgárně,” řekla Caroline upjatě, „tak potom odpověď na tvou otázku zní ano.” Nato se na něj zvědavě podívala: „O tom jsi.”

„Ne, pane bože!” vybuchl Tommy. „Snažil jsem se ti říct, proč byl Slater postřelený! Proto jsi plakala, ne?”

„No asi ano, taky, tak trochu. Ale Tommy, on byl postřelený kvůli tomu.” Polkla a odhodlaně mluvila dál. „Hursta postřelil Braden Granville.”

„Správně. Aby ho varoval,” dopověděl Tommy, „že mě má nechat na pokoji.”

Caroline krátce, nesouhlasně zavrtěla hlavou. „Ne, Tommy. Proč by Braden Granville chtěl, aby tě Hurst nechal na pokoji? Postřelil ho, protože se dozvěděl o Hurstovi a lady Jacquelyn.”

„To není pravda,” odvětil Tommy poněkud rozhořčeně. „A já si myslím, že já bych to měl vědět. Všechno to začalo kvůli mně. Granville postřelil Hursta kvůli mně. Hurst se pokusil mě zabít, protože chlap, co po mně střílel loni v zimě, zjistil, že jsem nakonec nezemřel a že bych ho mohl nejen identifikovat, ale taky mu zruinovat jeho podnik. Takže nařídil tvému snoubenci, aby tu práci dokončil.”

Caroline seděla na trávě pod prvními nesměle zářícími hvězdami a dívala se na bratra. Dívala se na něj, jako by ho nikdy předtím neviděla. Poprvé si všimla kruhů pod očima a jakéhosi zvláštního prachu jako od sazí nebo špíny na celé půlce obličeje. Měl na sobě pořád stejné šaty jako ten večer, kdy zmizel, a i když se někdo evidentně pokoušel je vyčistit a vyžehlit, v podšívce kabátu zela díra a kalhoty na kolenou měly výrazně tmavší barvu.

Popadla bratra za ruku a stiskla ji ve svých dlaních ne kvůli tomu, jak vypadá, ale proto, že z jeho obličeje vyzařoval nejvážnější výraz, jaký u něho kdy viděla.

„Řekni mi to,” vyzvala ho naléhavě.

Nervózně se zamračil. „Budeš na mě naštvaná.” „Nebudu,” ujistila ho Caroline. „Ach, určitě nebudu.” Tak jí to pověděl.

37. kapitola

Braden Granville seděl u psacího stolu a sčítal sloupec čísel. Skončil a prohlížel si sumu, ke které dospěl. Spatně. Musel udělat chybu.

Co se to s ním děje? Dřív dokázal sčítat mnohem delší řady čísel z hlavy. I násobit a dělit. Proč se mu zdá, že už to neumí? Proč se nemůže soustředit?

Ví proč, pochopitelně.

Ale odmítá o tom přemýšlet. Co je tady ještě k přemýšlení?

Takhle je to lepší. Cítí se líp bez ní. Hleďme, co s ním udělala: už neumí ani sečíst nejjednodušší řadu čísel. Kdyby s ní byl zůstal déle, mohla by z něho vysát poslední ždibec inteligence. To se, jak vidět, stává, když se člověk zamiluje. Mozek se buď smrskne, nebo zrosolovatí. Tak si aspoň v té chvíli připadal.

Takže toto je láska? Na to spotřebují básníci celé stránky, aby to popsali? Je to ono, co velebil Shakespeare? Kdyby byla - a nemá důvod tomu nevěřit, protože nedokáže myslet na nic, vůbec na nic, kromě ní -

, přál by si, aby to tak zůstalo navždy. Aby měl po celý zbytek života ten uzel v žaludku, ten pocit bolesti kolem hrudníku. Ozvalo se zaklepání na dveře.

Jak k tomu došlo? lámal si hlavu. Ze londýnský donchuán bude sedět za stolem a vkládat naděje do jediné ženy v Anglii, kterou nemůže mít? Kolik žen tak sedělo a cítilo to samé kvůli němu, co on cítí teď? vrtalo mu hlavou. Neměl ponětí. Neměl ponětí, jaké to je. Teď rozumí těm dlouhým prosebným dopisům, aby si to rozmyslel. Teď chápe ty hrozby, ty slzy. Láska bolí.

Nejvíc ze všeho jej bolí vědomí, že i když se nesčetněkrát přesvědčoval, že je mu takhle líp - že jestliže mu neuvěří teď, neuvěří mu nikdy -, není to pravda. Necítí se líp. Potřebuje ji. Potřebuje její dobrotu, její upřímnost, její humor, její lidskost. Potřebuje ji, sakra. Potřebuje ji cítit blízko sebe, její teplo, její vůni,

její.

Další zaklepání na dveře.

A je to jeho vina, že mu nevěří. Jak dlouho už ví o své přezdívce - londýnský donchuán -, a přitom nepodnikl nic, aby to změnil? Je nechvalně známý pro své milostné aféry, pro svůj šarm a moc nad ženami. Přitom neudělal nic, aby to změnil, aby neústupně trval na tom, že těm ženám nechtěl ublížit - k tomu měl daleko. Jen se prostě ukázalo, že žádná z nich - žádná z nich - nedopovídá tomu, co hledá, co je pro něj to pravé.

Až doteď.

Když už je pozdě.

„Deade.” Ve dveřích se objevil Crutch s nervózním výrazem. „Klepu a klepu. Hodlal jsi vůbec někdy říct dále?”

Braden mrkl na majordoma. „Proč bych se obtěžoval? Věděl jsem, že sem stejně vejdeš.”

Crutch si ho měřil pohledem v pološeru. „Je tady tma, Deade. Nechceš, abych rozsvítil lampy?”

„Ne,” řekl Braden, a sotva to vyslovil, došlo mu, že Crutch má pravdu. Světlo pronikající skleněnými tabulkami francouzských dveří vedoucích do zahrady se zbarvilo ze zlatavé při západu slunce do levandulové při soumraku. Nediví se, že ta čísla špatně sečetl. Sotva si viděl na ruku před očima.

Ale majordomus ho jako obvykle neposlechl. Světlo z nástěnných svícnů na zdi pomalu rozzářilo místnost. Crutch zažehl i malé plynové lampy, které osvětlovaly vitríny s vystavenými vzorky pistolí reprezentujícími vývoj firmy the Granville Pistols v průběhu let.

„Tak je to lepší,” konstatoval majordomus s uspokojením. „Někdo za tebou přišel, Deade. Proto jsem

klepal.”

Braden si povzdychl. „Říkal jsem ti. Nejsem tu. A jestli je to Jacquelyn…”

„To nejni,” řekl Crutch. „Je to lady Caroline.”

Bradena přepadl pocit, jako by celý svět, který se mu kousek po kousku bortil pod nohama, najednou znovu vytvořil pevnou zem. Rychle se postavil - příliš rychle. Převrhl kalamář s inkoustem.

„Pošli ji dovnitř,” řekl a sehnul se, aby uklidil tu spoušť. „Ne, to teď nespěchá, uklidím to potom. Pošli ji hned dovnitř, ať už nečeká…”

Poněkud překvapený Crutch vyšel ven. Braden vysál loužičku kapesníkem a celou dobu si říkal: Přišla sem určitě, jen aby se zeptala na bratra. S tebou to nemá vůbec nic společného. Ona tě nenávidí. A má k tomu

pádný důvod, protože jenom trestuhodně slepý idiot jako ty by nepřišel na to, že po celou dobu chrání Slatera.

Najednou stála před ním, nervózně si kousala spodní ret a vypadala naprosto stejně srdceryvně krásná, jako když ji viděl naposledy.

„Nazdar, Bradene,” řekla důstojně hluboko posazeným hlasem, který miloval.

Najednou nevěděl, co má říct, což ho šokovalo. Prakticky se mu nestávalo, že by měl svázaný jazyk.

Ze strachu, že ho bude považovat za záměrně neurvalého, přispěchal od stolu k ní a ukázal jí na jednu z pohodlných kožených židlí.

„Nesedneš si?” zeptal se. Rozladilo ho, jak nevyrovnaný má hlas.

Pokud si toho Caroline vůbec všimla, nedala to na sobě znát.

Posadila se, aniž si sundala čepec a rukavičky, a s kabelkou, která se jí houpala na jednom zápěstí. Ve světle plynových lamp viděl jasně její tvář. Neušlo mu, že v hlubokých hnědých očích se zračí úzkost. V duchu se ptal se sám sebe, kolikrát už přijímal ženy tisíckrát rafinovanější než Caroline, a vystupoval před nimi klidně, vyrovnaně, s okouzlující sebejistotou? Proč zrovna teď, kdy na tom opravdu záleží, se chová jako nemotorný školák a neví, co si počít?

Pití, napadlo ho. Nabídni jí skleničku.

Zdálo se mu nepřestavitelné, že jen před dvanácti hodinami nebo o málo více držel tuto ženu v náruči a byl s ní ve spojení tak intenzivně, jako by na ni čekal celý život.

„Nedala by sis šery?” zeptal se.

„Šery?” zopakovala přiškrceným hlasem. „Sety? Ne, já nechci žádné šery. Bože můj, Bradene, proč jsi mi to neřekl? “

Zmateně se na ni zahleděl. Měl by asi sedět na židli naproti ní, říkal si, ale nebyl si jistý, zdali by z tak blízké vzdálenosti dokázal odolat pokušení natáhnout k ní ruce.

„Co jsem ti měl říct?” otázal se, když ji předtím poslouchal jen napůl. Schopnost soustředit se ho znovu zradila. Zůstala mu jen schopnost upřeně hledět na její krk a vzpomínat si, jakou hebkost cítil, když jej líbal rty a jazykem; měkoučký jako hedvábí.

„O Tommym.”

Při té zmínce se okamžitě probral. Zamrkal na ni.

„Tommy?”

„Ano, Tommy,” ujistila ho Caroline. „Pověděl mi všechno. Ach Bradene, kdyby ses byl jen zmínil, že proto jsi Hursta postřelil. Jak jsi tam mohl jen stát a nechat mě, abych si myslela, že se to stalo kvůli Jacquelyn?”

Byl příliš překvapený, než aby se přetvařoval. „Tys mluvila s hrabětem?”

„Ano.” Z ničeho nic Caroline zvedla ruku a rozvázala si tkaničky na čepci, jako by ji obtěžovaly. Pak si jej stáhla a nedbale pohodila na zem. „Řekl mi všechno. Pochopitelně jsem mu nemohla říct o. no víš, o tobě a o mně. Proto jsem mu nemohla položit otázku, která mě sužuje ze všech nejvíc. Bradene, proč jsi mi to neřekl

ty?”

Pokrčil širokými rameny. „Tvůj bratr mě přinutil přísahat, že to neudělám.”

„On tě přinutil.” Caroline se na něj tázavě podívala. „To je všechno? Tommy tě přinutil přísahat, abys to

neřekl?”

Pootevřel rty, ale znovu z nich nevyšel žádný zvuk. Co se to s ním děje?

Už ví. Ví, co se děje. Nutkání vzít ji do náručí a zasypat ta malá ústa polibky je tak silné, že se mu třesou ruce.

Nesmí si však dovolit podlehnout a dotknout se jí. Ví, že v momentě, kdy by se jí dotkl, by veškeré jeho předsevzetí nechat ji odejít vzalo za své.

A on ji musí nechat jít. Teď to ví.

Každý z nich pochází z jiného světa. Aby jí to dokázal, řekl cestou k francouzským dveřím, hlavu sklopenou, aby se jí nemusel dívat do očí: „Já vím, že v kruzích, kde se pohybuješ ty, Caroline, je celkem běžné, že člověk dá slovo, a když se mu to už nehodí, tak ho poruší.” Kráčel zpátky k psacímu stolu. „Ale v Dials, jestliže někdo přísahá, tak od toho neustoupí.” Namířil si to zpátky k francouzským dveřím. „I kdyby měl riskovat život.”

Vstala a vyšla mu naproti, když se vracel zpět k psacímu stolu. „I za cenu,” zeptala se tím nejtišším hlasem, jaký si lze představit, a zvedla bradu, aby se mu dívala do očí, „že ztratí mě?”

Teď stála tak blízko, že kdyby napřáhl ruce, mohl by se jí dotknout, pohladit světle hnědé kadeře, které unikly ze zajetí vlásenek.

„Ano,” přiznal. Třebaže mu každé slovo rvalo vnitřnosti, přece je ze sebe vysoukal. „Copak to nechápeš? Proto je asi lepší, když ty a já.”

Oči se jí zalily bolestí.

„Že ty a já co?” naléhala nejistým hlasem. „Co se mi pokoušíš říct? Že proto, že držíš slovo, jsi lepší než já?

Ano? To si myslíš? Bradene, já vím, že jsem neměla odejít, ale.”

„Caroline,” řekl a věděl, že to dělá pro její dobro, ale zároveň cítil, že s každou slabikou si zatlouká hřebík do rakve. „Víš, že tak to není. Zkrátka jde jenom o to. Já sem nepatřím. Sem na Mayfair. Copak to nevidíš? Jsem podvodník, hochštapler. Tohle všechno, ten dům, podnik, šaty, které mám na sobě., to nejsem já. Nejsem ten, za koho mě máš. Nejsem džentlmen. Nejsem podnikatel. Jsem z Dials, Caroline. Nepoznám rozdíl mezi nožem na ryby a nožem na máslo. Nepatřím do tohoto světa, tvého světa, a nikdy sem patřit nebudu. To, co sis myslela, když ses dozvěděla, že jsem postřelil Hursta., bylo špatně, ale ne zas tak moc špatně. Ne tak docela. Rozumíš?”

Viděl, jak vyvalila oči, a uvědomil si, že konečně začíná chápat. Ví, že nikdy nepochopí, jak moc ji miluje tak moc, že ji musí nechat jít, než aby dovolil, že se nechá snížit na jeho úroveň.

Vtom však postřehl, že se nedívá na něho. Zírala na něco přes jeho rameno. Na něco, co ji donutilo vymrštit hrůzou ruku před ústa.

Braden se otočil.

Právě včas, aby uviděl, jak markýz z Winchilsea otevírá francouzské dveře a belhá se do knihovny s pistolí úplně chladně namířenou do těsné blízkosti jejich srdcí.

38. kapitola

Bradenova první myšlenka se týkala Caroline. Musí se bezpečně dostat z místnosti, a to hned.

Ale jak? Markýz totiž vůbec nevypadá jako člověk, podle něhož by se dalo na něco usuzovat. Ač chodil vždycky dokonale oblečený - až do té míry, že ho někdy obviňovali z dandismu, tedy frajerství, v dané chvíli nevypadal zrovna nejlíp. Bohatě nabíranou kravatu měl uvolněnou a záhyby na ní pokryté špínou. Braden nepochyboval, že si ji ušpinil při přelézání jeho zadní zahradní zdi. I krátké kalhoty měl stejně zamazané. Zlaté vlasy mu divoce odstávaly z hlavy a modrýma očima se rozhlížel neurčitě a iracionálně kolem sebe.

Je dva si ale prohlížel s nepokrytým zájmem.

„No, no, no,” řekl. „Není to vzrušující? Lady Caroline zruší zasnoubení se mnou a potom hned vyrazí do soukromého domu Bradena Granvilla. To bych chtěl vědět, copak tohle může znamenat?”

Caroline promluvila hlasem, který měl být uklidňující, tím si byl Braden jistý. Avšak silně se jí třásl.

„Neznamená to vůbec nic, Hurste. Jenom jsem říkala panu Granvillovi pravdu o tobě a Jacquelyn. Mám za to, že má právo to vědět.”

„Ale on už to ví,” řekl Slater přívětivě. „Rozešel se s Jacquelyn před několika dny.”

Braden viděl, jak Caroline polyká a dívá se na něho. Pokusil se ji uklidnit smutným úsměvem. „Vidíte?” prohodil lehkým tónem. „Říkal jsem vám, že Jacquelyn a já už spolu nic nemáme.”

„Správně,” vložil se Slater do řeči. „Granville a Jackie už spolu skončili. A jak se zdá, my dva taky, Caroline. Což mě přivádí zpátky k původní otázce. Co tady děláš,

Caroline?”

Braden přerušil další pokusy o rozhovor mezi nimi dvěma, když se elegantně postavil před Caroline. „Ta otázka vůbec není na místě,” řekl ledově. „Skutečná otázka zní co tady děláš ty, Slatere?”

K Bradenovu překvapení markýz pohodil hlavou dozadu a bouřlivě se rozesmál. „Slatere!” vykřikl. „Slatere! Vážně, Granville. To je slušné? Takhle oslovuje muž ty lepší, než je sám? Rozhodně ne. Ale nakonec, ne že bych od vás čekal, že to budete vědět, když vezmu v úvahu, že jste se zrovna vyškrábal ze stoky. K chátře musí být člověk shovívavý, to se nedá nic dělat.”

Braden si zoufale přál, aby se mohl dostat ke stolu, kde měl v horní zásuvce uložený derringer. Naklonil se ke Caroline a nedbale prohodil: „Myslím, že jeho lordstvo si se mnou chce pohovořit o nějaké soukromé záležitosti. Nepočkala byste na mě venku ve foyeru?”

Ale i kdyby Caroline chtěla odejít, k čemuž se podle umíněného výrazu ve tváři nechystala, Slater by jí to

nedovolil. „Myslím, že ne, Caroline, sedni si tamhle na tu

židli.”

Caroline však neměla v úmyslu jít nikam - ani k židli, ke které ji navigoval šílenec držící v ruce poslední model Granvillovy pistole.

„Hurste,” řekla. „Vím, že jsi rozrušený kvůli tomu, že jsem odvolala svatbu. Ale takhle se to přece nedá…”

Přestala mluvit, když ji přerušil Slaterův hurónský smích bez známek veselosti.

„Ze nedá? Není právě toto ten důvod, proč jsi ji odvolala, drahá? Protože ses zamilovala do tohoto.,” pohrdavě se ušklíbl na Bradena, „bídáka? Ne, počkej, bídák je pro něho moc hezký výraz.” Teď Bradena sjel ledovým pohledem.

„Jak se říká chlapovi, který ukradne jinému nevěstu?”

Braden se rozhodl nechat Slatera, ať si mluví. Uvažoval, že tak bude mít Caroline nejlepší šanci utéct ke dveřím.

„To nevím,” odvětil zdvořile. „Jak se říká chlapovi, který se pokouší zavraždit bratra své snoubenky?”

„To je lež,” namítl Hurst značně podrážděným tónem. „Sprostá lež, aby pošpinila mé šlechtické jméno. Ale co jiného se dá čekat od člověka s tak podlým charakterem než lži, lži, a zase lži? Šupákovi z Dials nemůžeš věřit, Caroline.”

„Hurste, Tommy mi sám řekl.,” ozvala se Caroline.

„Co ti řekl?” Braden viděl, že Hurst drží pistoli způsobem, jakým ji držívá člověk nezvyklý na střelné zbraně - ne dost opatrně. Pokaždé, když jí mávl směrem k Bradenovi, musel překonávat nutkání uhýbat. „Caroline, víš moc dobře, že jsem Tommymu nikdy nechtěl ublížit. Já Tommyho miluju. Copak jsem u něho

neseděl celé měsíce, když byl nemocný? Nečetl jsem mu, když byl v bezvědomí a nevěděli jsme, jestli se probere? Neodtáhl jsem ho z ulice, kde by možná ležel, až by vykrvácel, kdybych se tam neobjevil já?”

Bradenovi neušlo, že z těch hnědých očí, které si zamiloval, vyšlehl plamen. „To jistě,” přisvědčila Caroline hořce. „Ale především by ho nepostřehli, kdybys ho nedovedl do toho příšerného doupěte.”

„Nevěděl jsem,” tvrdil Hurst neústupně. „Přísahám ti, Caroline, že jsem nevěděl.”

„Lžeš,” v příjemném hlase Caroline zazněla tvrdost. „Lžeš mi stejně, jako jsi lhal Tommymu, mé matce a každému, koho znám. Jsi jenom darebák a lhář, co se skrývá pod maskou šlechtice. Nemůžu uvěřit, že jsem vyplýtvala tolik času, kdy jsem si myslela, že tě miluju!”

V tom okamžiku by měla Caroline šanci vyrazit ke dveřím. Slatera její slova naprosto uzemnila. K Bradenově mrzutosti však zůstala na místě.

Přesto mu odvedením Slaterovy pozornosti poskytla přesně to, co potřeboval. Ve zlomku vteřiny se vrhl k markýzi a oběma rukama se sápal po jeho pistoli.

Oba muži spadli hlučně na zem. Braden vzdáleně uslyšel, jak Caroline vykřikla. Celou bytostí se soustředil na to, aby vyrval Slaterovi pistoli z ruky.

Člověk pyšnící se takovým rodokmenem jako Slater však používal k zápasu prostředky, které by jeho předchůdci sotva nazvali vznešenými. Kousal, škrábal Bradena do rukou a zoufale se snažil ho kopnout do slabin, vrazit mu loket do krku., cokoliv, jen aby ho setřásl.

Braden se však nepustil. V sázce nebyl jenom jeho život. Kdyby tam byl sám, možná by na chvíli nechal

pistoli pistolí a vrazil by Slaterovi pěst do úst nebo jinam do obličeje. Jenže Caroline se nacházela pořád někde v místnosti. Kdyby Slater zmáčkl spoušť, těžko říct, kam by kulka letěla. Možná by uvízla neškodně ve zdi., nebo by smrtelně zasáhla Caroline do srdce.

Jenže u agresivně vyšinutých jedinců hrozil další problém: mohli vyvinout sílu deseti mužů. Slater byl evidentně zoufalý a zoufalci se těžko krotí. V Bradenově těle se všechny svaly třásly napětím.

Avšak nevzdá se. Nemůže se vzdát. Závisí na tom jeho život.

Najednou, navzdory jeho námaze - navzdory tomu, že zarazil prst za spoušť, kterou Slater stále natahoval, až Bradenovi rozřízla kůži -, vyšla ohlušující rána.

Místnost zahalil kouř. Braden jako zázrakem pocítil, že Slaterovo sevření povolilo, a na okamžik si s hrůzou pomyslel, že se mu přece jen podařilo vypálit ránu do Caroline. zvlášť, když se vůbec neozývala.

Vtom mu došlo, že Slater nepustil zbraň proto, že by se mu podařilo na někoho vystřelit. Ne, pustil ji, poněvadž mu někdo vyvrtal v pravé ruce úhledný otvor, z něhož prýštila neuvěřitelně rychle krev přímo na Bradenův orientální koberec.

Slater bolestí nesouvisle blábolil a pak při pohledu na vlastní krev omdlel.

Za okamžik ucítil Braden na krku slabou tíhu a hned nato Carolinino srdce, jak divoce buší zároveň s jeho srdcem.

„Bradene,” plakala a tiskla se k němu v objetí, které se spíš než čemukoliv jinému podobalo škrcení. „Bradene, není ti nic? Ty krvácíš!”

Skutečně krvácel, jak zjistil, když se uklidnil, ale z žádné těžké rány. Prst, do něhož Slater opakovaně mockrát dloubal, jak se pokoušel stisknout spoušť, měl rozřezaný skoro až na kost. A taky zjistil, že má rozseknutý ret, zřejmě jak ho Slater ohrožoval zuby, o čemž Braden vůbec neměl chuť diskutovat.

Když to všechno odmyslí, cítil se pozoruhodně dobře. Zvedl zdravou ruku ke Carolininým vlasům.

„Sšš,” konejšil ji. „Jsem v pořádku. Jsem v pořádku.”

Přestala téměř okamžitě vzlykat, takže se jí mohl zeptat: „Kdes prosím tě našla ten revolver?”

„Tamhle,” ukázala Caroline směrem k jeho psacímu stolu, kam odhodila kouřící derringer. „V zásuvce. Dívala jsem se všude věděla jsem, že někde musíš nějaký

mít.”

Uhladil jí rozcuchané vlasy a nedokázal ani pomyslet na to, jak málo chybělo, aby ji ztratil a nejednou, nýbrž hned třikrát.

„Ta rána se ti fakt povedla,” řekl jen. „Zvlášť na někoho, kdo prohlašuje, jak moc zbraně nenávidí.”

Caroline zvedla z jeho hrudníku uslzenou tvář.

„Nesnáším je,” oznámila mu. „Ale nikdy jsem netvrdila, že s nimi neumím zacházet.”

Zatímco Braden zpracovával tu informaci, dodala: „A je mi to jedno.”

Zamrkal, aniž měl sebemenší tušení, co tím chce říct, vylekaný její náhlou prudkostí.

„Jak jsi předtím říkal, že jsi hochštapler a nerozeznáš nůž na ryby od nože na chleba. Je mi to jedno,” vysvětlila. „Je mi úplně jedno, jaký nůž používáš. Miluji tě a vždycky tě budu milovat.”

A najednou, aniž se stačil vzpamatovat, ho líbala způsobem, jak ho líbala tehdy v kočáře, když chtěla vědět, jestli to dělá správně.

A tentokrát, stejně jako tehdy, odpověď zněla ano. Och ano. Dělá.

Když se její rty rozkošně a hladově pohybovaly po jeho ústech, cítil, jak mu uvnitř těla něco prasklo. Uvědomil si, že to není srdce, ale ten uzel v žaludku, který se mu tam tvořil od chvíle, kdy si myslel, že ji ztratil. Najednou se rozplynul a on v tu chvíli věděl, že oni dva, rozdílné světy nebo ne, patří k sobě. A že už nikdy nikomu nedovolí, aby je rozdělil.

Když se rozletěly dveře knihovny a dovnitř se nahrnuli hrabě Bartlett, Crutch a kulhající Weasel, stále se líbali.

„Zdálo se nám, že slyšíme.” Tommy se zarazil. Při pohledu na dva výjevy, oba stejně ohromující, zůstal stát jako zkoprnělý. Markýz z Winchilsea v bezvědomí a krvácející a jeho vlastní sestra v náruči Bradena Granvilla.

„No tak,” řekl po chvíli hrabě Bartlett. „Tentokrát mámu opravdu raní mrtvice.”

Epilog

Hráli badminton u Bradena Granvilla na zahradě za domem.

Ale ne tak, jak by se měl hrát, nýbrž podle nových pravidel, která vynalezla Caroline. Zůstali u raket, péřového košíčku a sítě, ale s jediným rozdílem mezi standardním badmintonem a Carolininou verzí: místo ztráty bodu při chybě při podání si musel hráč svléknout jeden kus oděvu.

Caroline však zjistila, že problém je v tom, že někteří hráči příliš rádi prohrávali.

„Ale ten byl úplně snadný,” řekla o servise, který podle jejího přesvědčení Braden schválně nevybral. Ve skutečnosti ani nezvedl raketu ve směru míčku.

Braden, jenž už pozbyl boty a košili, si začal stahovat kalhoty. „Stydím se,” řekl.

„Nemysli si,” řekla mu Caroline přísně, „že přestanu hrát jenom proto, že jsi nahý.”

Zadíval se na ni přes síť upevněnou mezi dvěma štíhlými sloupy nedaleko obrovské vypolštářované

houpačky, na níž strávili spoustu krásných hodin. Odhodila boty a šaty a teď stála ve slunci jen v korzetu a spodních kalhotách. Byl to rozkošný pohled.

Nejrozkošnější ze všeho byl ale fakt, že se nakonec přece jen stala jeho ženou.

„Myslel jsem,” řekl, když ze sebe shodil krátké kalhoty, „že když jeden z hráčů prohraje všechno oblečení, hra končí.”

„Ne,” vysvětlila Caroline povýšeně, „pokud jeden z nich úmyslně nevybíral servisy. Vážně, Bradene, musíš se snažit. Jinak to není vůbec žádná zábava.”

Udělala úkrok dozadu na podání. Braden uchvácený tím, jak jí vykoukly růžové bradavky z košíčků korzetu, kdykoliv zvedla ruce, vymrštil ruku pod sítí, chňapl ji a napůl ji nesl, napůl táhl na svou stranu improvizovaného hřiště, kde ji bez dlouhých cavyků položil do trávy, klesl mezi její nohy a začal prozkoumávat mašličku, která držela její pantalóny pohromadě.

„Právě naopak,” odvětil mile, když zatáhl za hedvábnou tkaničku. „Já se bavím ohromně.”

Caroline, ani zdaleka tak otrávená jeho nesportovním chováním, jak předstírala, si prohlížela nad hlavou vzorek tvořený listím a větvemi proti bezmračné modré obloze. „Kdybych věděla,” říkala mu, „jak beznadějný jsi případ, nikdy bych s tebou nechtěla hrát.”

„Cože?” opáčil Braden a zkoumal hebké tělo, které odhalil. „A to bys nechala Emmyin svatební dar ležet

ladem?”

„Badmintonová sada je nejužitečnější věc, jakou jsme dostali,” poznamenala Caroline. „Viděl jsi tu stříbrnou polévkovou mísu od prince z Walesu? Co s ní vlastně

budeme dělat? Vždyť je tak velká, že by se v ní dalo plavat.”

Braden v odpověď jen zamručel, a to proto, že zabořil hlavu Caroline mezi stehna, kde prováděl rty a jazykem důkladný průzkum.

„Myslím,” řekla po chviličce Caroline trochu zadýchaně, „že bych si ale neměla stěžovat. Je úžasné, že nám vůbec někdo něco dal, když vezmeš v úvahu, jak jsme utekli a… a vůbec, všechno, co tomu předcházelo.”

Braden zvedl hlavu a otráveně se na ni zadíval mezi jejími koleny. „Začínám mít dojem, že po měsíci manželství je většina manželek už tak zvyklá na milostné techniky svých manželů, nebo je snad i nudí, že bys třeba chtěla, abych přestal s tím, co dělám, ať můžeš dál švitořit o svatebních darech?”

Caroline, jejíž srdce začalo bít trochu nepravidelně, vzdychla a zavřela oči. „Och ne. Pokračuj prosím.”

Braden pokračoval s velkým potěšením.

Když si později oba vychutnávali vzájemný stav nasycení, Caroline zvedla hlavu z trávy jako první. „Slyšel jsi něco?”

„Neslyšel.” Braden pomalu opisoval konečkem prstu kroužky na holé kyčli své ženy a přemýšlel, kde všude se během jejich dvoutýdenní svatební cesty v Livornu jeho žena opálila. Je to úžasná věc, mít manželku, zjišťoval. Ba co víc, manželku, která si nikdy nestěžuje na slunce -ostatně skoro na nic, jak si uvědomil. Snad kromě jeho podnikání. Ale v tom směru tajně pracoval na nápravě.

„Povídám ti.,” Caroline si začala v trávě sbírat svršky, „že tu někdo je.”

„Vyloučeno,” odporoval Braden. Založil si ruce za hlavou a hleděl do letní oblohy bez mráčku. „Všechny

jsem poslal na závody s jasnými pokyny, že se nemají vracet před setměním. Možná to budou jen sousedé, a ti na nás nevidí. Zdi jsou příliš vysoké.”

Vtom se rozletělo francouzské okno vzadu v domě a objevil se jeho otec, mával novinami a obálkou převázanou ozdobnou stužkou.

„Bradene?” volal Sylvester Granville. „Kde jsi,

chlapče?”

Caroline se začala chvatně oblékat a sykla na Bradena: „Bradene, prosím tě, vstávej! Co když tě uvidí?”

Braden ji sledoval, jak se rychle kroutí, a navzdory okolnostem se kochal jejím půvabem. „A co když mě uvidí? Nedělám nic špatného. Je to můj majetek a ty jsi moje žena. Ujišťuji tě, že tentokrát moje chování výjimečně neodporuje zákonům.”

Ale aby ji uklidnil, tak vstal, nedbale vklouzl do kalhot a zapnul je.

„Ach tady jste,” přiřítil se k nim Sylvester jen o několik okamžiků později. „Užíváte si sluníčka, jak vidím.”

„To je pravda,” odpověděl Braden laskavě. „A co ty děláš tak brzy doma? Myslel jsem, že jste s lady Bartlettovou šli na koncert do parku.”

„Ale ano, to jsme šli.” Sylvester se zatvářil ustaraně. „Bohužel jsme ale narazili na lady Jacquelyn a toho jejího nového nápadníka, lorda Whitcomba. A věřila byste, Caroline, že lady Jacquelyn vaši matku urazila? Úplněji ignorovala!”

Caroline, která přišla k manželovi, povzdechla: „Ach bože. Chudák máti.”

„Příšerné chování,” pokračoval Sylvester smutně, „zvlášť od dcery vévody. Člověk by od dámy s tak významným původem čekal lepší chování. Ale stejně od

ní bylo pěkné, že tě nežalovala za porušení slibu, Bradene. Mohla to udělat, však víš, a měla by na to plné právo.” Sylvester se na ně široce usmál a káravě pohrozil prstem. „Máte štěstí, že našla tak rychlou útěchu u lorda Whitcomba. Mám dojem, že mají složit manželský slib příští měsíc. Dobrá partie, musím říct, i když jeho lordstvo je pro ni poněkud starý. Ale ten markýz! Jejda, a slyšeli jste o markýzovi? Páni, ten prý byl tak zničený, že pláchl do Ameriky. Zrovna do Ameriky!”

„A co lady Bartlettová, tati,” pokusil se Braden odvést otcovu pozornost od tématu Hurst. „Jak je jí, špatně?”

Sylvester se zatvářil překvapeně. „Ach, copak jsem to neřekl? Ne, ne, jenom se mě zeptala, jestli by mi moc vadilo, kdybychom odešli z koncertu dřív. Chování lady Jacquelyn ji dost rozladilo, tak si šla domů odpočinout. Víte, vaše matka je velmi choulostivá, Caroline. Bože, já si myslím, že se ještě nevzpamatovala z vašeho útěku.”

Braden zpozoroval, že Caroline začíná zmáhat smutek. Zatímco její bratr jejich sňatek bezvýhradně schvaloval, u lady Bartlettové ta zpráva příliš velké nadšení nevzbudila. I když vyšlo najevo Hurstovo pokrytectví a Bradenova zásluha na tom, že tomu učinil přítrž, nemohla Caroline odpustit. Ne proto, že dala přednost Bradenovi před markýzem, ale kvůli svatbě na útěku: lady Bartlettová byla zdrcená, že teď už se nenaskytne příležitost obléct si svatební šaty od Worthe.

Když viděl Braden utrápený obličej své ženy, napřáhl ruku. Rychle vklouzla do jeho objetí a položila mu paži kolem obnaženého pasu. Usmál se na ni a vtiskl jí polibek na sluníčkem rozpálené čelo.

Lady Bartlettová byla do případu markýze z Winchilsea zasvěcená a věděla, proč tak záhadně zmizel do Ameriky:

když byl postaven před fakt, že Vévoda sedí za mřížemi, a musel čelit Bradenově hrozbě, že pokud se ještě někdy ukáže v Londýně, může počítat s jistou smrtí, zvolil méně nepřátelské klima. Naproti tomu Sylvester Granville o tom žádné zprávy neměl. Braden chtěl v prvé řadě uchránit otce před věcmi, o nichž věděl, že by ho přespříliš trápily.

„Ale heleď,” vykřikl Sylvester, „podívej se, co jsem ti přinesl, Bradene. Troufnu si tvrdit, že to by mohlo lady Bartlettové zlepšit náladu!” Ukázal na noviny the Times, které svíral pod paží.

První si toho všimla Caroline, a jak přikročila k tchánovi, aby mu vzala noviny z ruky, vydala hlasitý povzdech.

„Bradene,” vykřikla. „Co to je?” Načež začala nahlas předčítat ze sportovní rubriky:

„Překvapeníz firmy Granville Enterprises: nikoliv nový typ pistole, ale hezké, a přitom plně funkční udidlo. Tento postroj s volným udidlem umožňuje zvířeti přirozený pohyb hlavy, aniž by zabraňoval kočímu v jeho vedení, a představuje tak významné zdokonalení vzpřimovací otěže. “

Caroline, vyvedená z míry, na něj vykulila oči. „Bradene!” vykřikla. „Kdys to udělal?”

„Vlastně už před časem,” pokrčil rozpačitě rameny. „Tehdy po tom večeru, jak jsme všichni viděli v divadle Fausta…, nemohl jsem spát a pořád jsem měl před očima tvůj obličej, když jsi uviděla vzpřimovací opratě vévodkyně.”

Caroline zavrtěla hlavou údivem a četla dál. „Píše se tady, že princ z Walesu si jich objednal veletucet pro svou stáj!”

„Princ z Walesu,” zamumlal Braden a zakoulel očima.

„Já jsem na tebe tak pyšná,” jásala Caroline. Když k němu znovu přistoupila, aby ho objala, v očích jí zářilo slunce. „Věděla jsem, že dokážeš vynalézt něco opravdu užitečného.”

„Děkuji za drobečky z vašeho stolu, paní Granvillová,” poznamenal Braden uštěpačně.

„Ale to není všechno,” vložil se nadšeně do řeči Sylvester Granville. „Co myslíš, že doručili, zrovna když jsem šel po schodech ke dveřím, synku? Co myslíš?”

Caroline pohlédla na zářivou pečeť na obálce. „Co to

je?”

„Dopis pro něho,” odvětil Sylvester hrdě. „Bradenův dekret od královny. Nabízí mu titul baroneta za jeho přínos v oboru střelných zbraní. Můj chlapec,váš manžel, můj drahý,” Sylvestru Granvillovi se dmul hrudník pýchou, „se stane lordem!”

Caroline pohlédla lesknoucíma se očima na Bradena.

„Ale tím už je,” řekla s úsměvem. „Každopádně mým lordem.”

Patricia Cabotová Výuka lady Cardine