Niki Cassy

Nejsem blbá Popelka

1. kapitola

Uvolněná jsem jenom v případě, když zjistím částku platu. To jsem pak schopná hodit nohy na stůl a začít si lakovat nehty. Když je plat ve výšce nula nula minus, pomyslně sebou hodím na lehátko. V ruce držím drink s deštníčkem a hledám kolem sebe slovník typu dostupné od 18ti let, samozřejmě hned poté co ze sebe vyloudím jaká jsem 3,14, když mě napadla myšlenka, že by to mohlo být ono.

Taková drzost! Mé myšlenkové pochody se občas dají srovnat k osobám s přivřenýma očima, připitomělým úsměvem a marihuanou v ruce. Taky melou nesmysly. Rozdíl mezi námi ovšem je, že oni jsou šťastní pod vlivem a mě takový stupidity napadají denně bez vlivu. „Prober se, naivko“ říkám si každý den. Jako Batman má svého Robina, já mám tuhle hlášku, jako věrného parťáka stále po svém boku.

Šarlot.

Šarlot Niklová. Jméno mé. Vím, jméno trošku neobvyklé, ale když to prošlo u Gotta, tak proč ne u mě.

Většina takových příběhů začíná představením hlavní postavy. A asi bych i já měla takhle začít. Jenže kam to povede? Kam mě osud zavane? To nám teprve příběh ukáže.

Šarlot. Nenapravitelná, neústupná, panovačná, hrozně naivní a obyčejná. Žádná modelka z pobřežní hlídky, ani prsatá diva. Normální, plochodrážnice s nějakým tím pomerančem na sedince. Má prsa se dají srovnat k lentilkám schovaným pod kobercem. Jenom nejsou, tak barevné, nicméně… jsou kouzelné. Jak já ten termín ráda používám. Kouzelné… Zní to krásně… Kouzelné. A v čem jsou kouzelné? Pokaždé když si lehnu, zmizí. Prostě jsou a pak nejsou, a pak jsou a pak zas ne. No jo, zřejmě jsem tam nahoře nestála frontu zrovna na prsa. Možná to byla fronta na naivitu, smůlu, trapné situace nebo fakt na ty banány! Nevím. Možná, že jsem se transferovala v podobě milionů částeček stejně jako v Matrixu a na všechny fronty jsem stála najednou. Až tedy na ty prsa. No, ale dost sebeschazování. Umím se také pochválit, světe div se. Jsem celkem hezká. Postavu mám středně vysokou a celkem štíhlou. Naštěstí mám ten dar, že můžu sníst cokoliv a do hodiny je to samo pryč. Spalování zkrátka jede na plné obrátky, i když sedím třeba u televize. Musím přiznat jsem za to opravdu moc ráda, protože já… já moc ráda jím. Vážně moc ráda.

Jak jsem říkala na začátku, nejsem modelka a ani se jí nesnažím být. Nějak už jsem rezignovala. Proč bych měla být sakra ve fitku a potit se tam, jak to prase, když to stejně nikdo neocení? A vlastně ani já to neocením. Mám se ráda taková, jaká jsem a to i s těmi neduhy. Světe do mě, kritizuj za můj názor. Nadávej mi, jak chceš. Ale já se nezměním. Kolikrát jsem slyšela, děláš to pro své zdraví ne pro ostatní. Jenže já nechci. Jsem kuřačka, sem tam si dám to pivo či panáčka, a hýbu se tak jak se mi chce. To si myslím stačí. Nechápejte mě špatně, ne že bych nedělala nic. Sem tam si seběhnu schody, zatrapčím nad zumbou nebo poskakuji před zrcadlem, jak šestnáctileté kinder na diskotéce. Můj problém je v tom, že jak něco musím, tak od toho dávám ruce pryč. Každopádně ať to znělo, jak chtělo, hrozně nevypadám. Hnědé husté vlasy po ramena, hnědozelené oči a až na pár chybiček celkem fajn postava. Má pleť není alabastrová a ani bezchybná jako v románech. Jsem ženská, které táhne na 28let a moje pleť se chová, jak neřízená střela. Dělá si, co chce, liška jedna podšitá! V zimě je flekatá od mrazu a v létě osypaná z alergie na sluníčko a já ať dělám, co dělám, musím se jí podvolit. Umí mě mrška zabavit, to tedy. Ale dost o mně, necháme to na později. Teď se jde pařit! A já se nemůžu dočkat své nejlepší kamarádky Tony.

S Tony, tedy Antonií se známe od první třídy. Asi tak v páté, jsem si řekly, že budeme správňácké NKK. Zkratky v té době frčely a mi musely být in. NKK – nejlepší kámoška, kápo! Světe, div se, ale my to tak držíme už asi patnáct let. Náš vztah je zvláštní. Každá jsme úplně jiná.To co by udělala ona, já bych udělala naopak. Jsme tak odlišné až se vzájemně doplňujeme. Jsme Chip a Dale v sukni, Čuk a Gek s podpatky, Rocky a CeCe z Na parket. Nevídáme se každý den a ani si stále nevoláme, jen si sem tam prohodíme pár řádku na FB (Facebook) a zhruba jednou za tři měsíce jdeme kalit. To je pak jízda, panečku. Z nedostatku vzájemné společnosti kňafeme, jako správné slípky. Lámeme do sebe jednoho panáka za druhým a drbem a drbem. Ani jedna z nás to v životě neměla jednoduché a to je právě naše lepidlo, které nás drží při sobě.

So what if it hurts me? So what if i break down?

(No a, že to bolí? No a, že mě to složí k zemi?)

Vyzvání mi telefon songem od Leony Lewis, Happy. Natáhnu se pro něj a rázem přestane hrát.

Ejhle Tony prozváněla. To znamená jediné. Je dole. Prozvoním ji zpět, aby počítala s tím, že vyrážím a nakonec se pozastavím k zrcadlu, abych vše zkontrolovala. Dnes jsem se na to vykašlala, pomyslně si přiznám. Vlasy rozpuštěné a trošku promaštěné, ale dá se to. Mírná vrstva make-upu a asi tři vrstvy řasenky. Toť vše. Bez make-upu se obejdu, ale bez řasenky nejdu ani s odpadky. To tedy ne! Takže obličej stačí. Teď zbytek. Protočím se před zrcadlem, tak, abych si viděla na sedinku, jestli tam nemám nějaké chlupy od toho mého zvěřince. Ono mít psa a dva kocoury docela zabaví. Kdybych měla posbírat všechny jejich chlupy, co tady najdu, mohla bych obléct celou Prahu do svetru i s čapkou a bambulí.

Z černých džín sundám pár chloupků a ještě jednou se přeměřím v zrcadle. Šedivé tílko ve tvaru V a přes něj černý svetr na zip. Jo vypadám, jak vdova. Ale co? Když jí nejsem, tak mám co slavit, ne? Barvičky mám sice ráda a v mém šatníku se i nějaké ty kousky najdou, ale dneska mám náladu… takovou… makovou. Takovou… no vdováckou. Tmavá sedí perfektně.

Oblékám lehkou bundu, nazouvám botasky a vyrážím do víru maloměsta.

Vstupujeme do podniku Rakso. Není nijak známý, ani velký, ale je tu fajn atmosféra a tak se sem rády vracíme. Bar je podél celé místnosti a barman zrovna hecuje puberťáky svým mistrovským dílem. Žongluje s otevřenou flaškou a pohárem takovou rychlostí, že nikdo nestíhá. Nalévá obsah flašky do skleničky a odkládá jej. Poté si vezme jinou láhev a začíná s ní házet za zády, před sebou, pod sebou, do rytmu i mimo, tancuje u toho a úsměv má od ucha k uchu. Pokračuje stále dál a obecenstvo si to náležitě užívá.

Chvilku se tam pozastavíme a sledujeme toho maníka. Je sice fajn, jak to zvládá, ale sakra, celý to tu blokuje! Na tak malých diskotékách by to měli zakázat. Ne jenom, že číšníkům jsme ukradené, ale nemůžeme projít k dalšímu baru, který je v druhé místnosti, jelikož bychom byli rozmačkané, jak oříšek v louskáčku.

Stojíme dál a tupě sledujeme barmana, který nám kazí náladu. Skončil.

„On skončil?“ nevěřícně se raduji a je vidno, že nejsem sama.

„Díky bohu!“ slyším z dálky otrávený mužský hlas.

Dav lidí se rozutíká a my máme konečně volné židličky. Razíme si cestu přímo k nim.

„To si dělá srandu?“ Jsme skoro u nich a nějaký týpek si jednu z nich postaví před sebe a hned jí zasedne. Debil!

„ Ať žijí gentlemani!“ infantilně prohodím dostatečně nahlas, tak aby to neuniklo jeho uším. Ať žijí gentlemani! Šarlot, tak to bylo trapné. To je hláška roku Raz dva. Častější věta snad neexistuje. Otočím se k němu zády a s Tony neodobrovolně stojíme.

Sotva si objednáme, týpek se ke mně nečekaně otáčí zrovna ve chvíli, kdy se vzduchem začne rozléhat Taylor Swift s jejím songem I new, you were trouble ( Věděla jsem, že s tebou budou potíže). Jak příhodná písnička, pro to jeho antré.

„Vy tady nějakého vidíte, slečno?“. Jeho pohled je upřený na bar a já jsem mu zřejmě v místech, kde se moc lidí neopálí.

Svraštím obočí a chvíli tápu v myšlenkách, nač se mě vůbec ptá. Následně mě hbitě kopne má prvotní reakce „Ať žijí gentlemani!“.

„A tak snad se tady nějaký najde.“ Nahodím sofistikovaný výraz. „Mohl byste uhnout, ať mám lepší výhled?“

Teprve teď se na mě podívá a chvilku sleduje. Vzápětí se však arogantně otáčí zpět ke svému společníkovi. Upije si whisky, tedy tuším, že to byla whisky a věnuje se konverzaci.

„ Co to je za debila?“ střelím pohledem po Tony.

„Jo holka, to nevím. Ale viděla jsi ten jeho zadek?“ pousměje se. Mrkne na mě a dál sleduje pana Pěkný zadek.

„Jeho zadek, mi je u sedinky, milá zlatá“ odměřeně se na ní zadívám. „Jak se jinak máš?“

„Ale normálka, jako vždy. Co ty? Co v New Experience? Furt tě tam, tak mizerně platí?“

„No jéje, na to, jak je to megalomanská firma, jsou to vydřiduši. Hledám něco jiného. Ještě chvíli to tam nějak překlepu a jak se něco objeví, mizím… Co Marek? Jak jste na tom?“ Začínám opatrně. Vím, že tohle téma není zrovna dobré na rozjezd. Ale je lepší zeptat se hned, než to řešit v opileckém stavu se slzami v očích.

„Ale jo, teď je docela v pohodě. Nikča se na tebe ptala, prý, kdy půjdeme zas za tetou a zvířátky.“

Mění téma liška jedna. Ale jak chceš výzvu beru a nechám tě vyhrát. Nikča je zlatíčko. Pětiletá šikulka, která je ukecanější než Lorelai Gilmorová.

„Dyť víš, že můžete kdykoli.“

„Já ti dám kdykoliv, vždycky když chci přijet, tak tu nejsi, nebo nemáš čas. Tebe sehnat je umění, holka“ pobaveně na mě vystřelí.

Dobře ví, že jsem vlk samotář a schovávám se před světem. Ráda si někam zajdu, ale že by to muselo být týden co týden, to pro mě není. Jsem ráda, že mě bere takovou, jaká jsem. I když jí to někdy štve.

„Však já vím. Ale znáš mě“. Omluvně a zároveň pobaveně se na ní podívám pohledem štěněte.

Našpulí rty do tvaru obráceného u a hodí na mě ten samý pohled.

„Já to taky umím“ opáčí a já se vzápětí rozesměji. „Sakra holka, s těma chlapama je to horší a horší. Buď je to moc mladý nebo má větší prsa, jak já“ nevěřícně kroutí hlavou.

„Já vím. Ženská touží po chlapovi, který něžný, starostlivý, chápavý a komunikativní, přitom silný, drsný a mužný. Jenže takového chlapa mít nemůže. A víš proč? Protože ten už přítele má! Ach jo!“ vzdychnu. „Už od mala nás krmí samými lži. Ježíšek, Mikuláš, čápi. A co blbý pohádky? Pretty women? Víš, co si myslím? Pohádky by měli zrušit, zahodit a spálit. Dyť nabádají malý holčičky k tomu, aby skončily v posteli s nějakým blbem o kterém si myslí, že je to princ a on je to nakonec jenom kašpárek kašpárka. Pak ty malý holčičky celý život hledají a hledají a nic z toho nemají. Maximálně, tak vředy! Hrozný! Matou diváka, i toho čtenáře, který z toho má nakonec doživotní trauma“ načertím se.

„To máš sice pravdu, ale přiznej sama…vždyť by bez nich byla nuda. Zkrátka ty žáby k tomu patří“ uklidňuje mě. „Víš, co se říká? Někdy musíš políbit tisíce žab, abys potkala toho pravého.“

„Jenže komu by se líbilo líbat ty ropuchy barevný? Hm?“ startuji raketu a řítím se vesmírem. „Mě tedy ne, párkrát jsem to zkusila a nelituji žádné, ale co je moc to je moc. Hadr jsem už byla a vracet se k tomu nebudu. Leda tak, kdyby se jednalo o…“ vypsknu smíchy. „Christiana z odstínů. To bych možná i vydržela.“

Chvíli se jen tak na sebe díváme a v hlavě nám prolétají myšlenky na Stína. Netrvá to dlouho a začínají nám cukat koutky. Po mém přirovnání k Christianovi, se obě rozesmějeme, jak dvě puberťačky. Ne z důvodu Christiana, ale kvůli tomu, že jako puberťačky jsme. Takové přirovnání, na to jsme už vážně staré.

Poté, co se uklidníme, pokukujeme nenápadně po sobě. Už beze slov-léta praxe, víme na co ta druhá myslí. Opět výbuch smíchu. Čekáme, která začne první. Jsem rychlejší. Spouštím bleskovku.

„Christian nebo Chris?“

„Chris“ ihned Tony odpoví.

„Christian“

„Edward nebo Jacob?“

„ Edward“

„ Já jsem tým Jacob“ zasměju se.

„ Saito nebo Ootani?“

„To je výzva“ zapřemýšlí.

„Oba“ překvapím ji.

„To beru“

„Bičík nebo pouta?“

„Pouta“

„Hm. Pouta? Já jsem, tak trochu klaustrofobik, takže asi bych začala s bičíkem“ ujistím se a zároveň si odpověď odkývnu.

„Zpěvák nebo herec?“

„Herec“ Tony má hned jasno.

Já také. „Zpěvák, jednou bych chtěla zažít, jak mi někdo zaspívá nějaký super sladký love song a přitom hraje na piano“. Zasněně se na ní zadívám.

„Sakra holka, my se fakt doplňujeme. My jsme jak dalmatin, jenom nevím která je bílá a která fleky.“ Vypsrkne smíchy a pokračuje v ódách na naše přátelství. „V autobuse jsi radši u okna, já v uličce, v letadle si radši co nejdál od okénka a já chci být co nejblíže. My se hledaly až se našly, zlatíčko“. Zadívá se pomalu zamilovaným pohledem.

Zábava se začíná rozjíždět a my se jdeme podívat na parket.

„ Ahoj“ mává na nás známá místní drbna, Kamila.

Nevím, jak to dělá, ale vždycky všechno ví, jako první. Mafra by jí měla zaměstnat. Okamžitě přikmitá a objímá nás.

„Tak co holky, vy taky žijete? Kde se furt schováváte?“

Než stačím cokoli odpovědět, objeví se naši spolužáci, kteří na nás ihned zaútočí.

„Čááááu“ mírně připitým tónem zdraví.

To víte, maloměsto. Každý s každým. Ouvej, to jsem řekla blbě. Žádné Beverly Hills. Dan s Lubošem netají radost z naší společnosti a krásně se na nás culí. Což jim stejným výrazem oplácíme. Jo jo, jsou to pěkní kluci a vždycky byli. Nevím, co si píchají, ale vždycky vypadají skvěle, zkrátka bez chybičky. Že by měli něco společného s Edwardem Cullenem? Napadá mě.

Oba vypadají vesměs stejně. Špinavé blond vlasy na ježka a vysoké postavy… No vysoké. Nebudu zas přehánět. Nejsou jako stožár, který se ohýbá ve větru, ale jsou v pohodě a já je mám ráda. Jeden z mála jejich rozdílů je ten, že Dan je přeborník přes ženský a daří se mu. I na mě to párkrát zkusil a povedlo se, musím přiznat. A proč taky ne? Byl to první kluk, kterému jsem dala francouzáka. Doteď se tomu musím smát. Jako by to bylo včera…

Natáhne cigáro a říká, ať se připravím, že mi foukne kouř do pusy. A tak se stalo, jenže já nechtěla kouř, nýbrž něco pro mě nového. A bylo to… Francouzák byl na světě.

Ano, ano, velebnosti. Romantika, jak z románu. Jej, kolikrát jsem si představovala ten okamžik prvního polibku: Já na houpačce, on mě bude pomalu pohupovat. Společně se budeme něčemu smát a pak to přijde. Pohledy se zastaví a s nimi i čas. S tváře se nám bude pomalu vytrácet úsměv, který hned nahradí chtíč a nervozita. Pak se to stane.

Jo jo, to byly časy. Vtipné na tom je, že ono to skoro tak i bylo.

Já byla sama na houpačce, on si mě všimnul. Šel za mnou, houpal mě, smáli jsme se a pak? Pak dostal ten stupidní nápad s tím cigárem! Trubka, jedna. Každopádně nikdy jsem toho nelitovala. Vždycky to byl správný kluk. Stejně jako Luboš. Ti dva mi na základce pomohli, ani netuší. Stáli při mně a uměli mě rozesmát, jak nikdo jiný.

Někdo mě chytá za ruku a ruší při mém vzpomínání. Dan. Kluci se přidávají ke skupinovému objetí a už jen chybí odpočítávání do půlnoci, bouchání šampáňa a vykřikování Happy New Year! Všichni se chovají, jako při Silvestru. Někdo sice rád ty ovace, ale já na tohle moc nejsem. Tedy určitě ne, když mám v sobě jenom dvě malý pivča a panáka. Na to, abych byla tak sdílná musím pít víc. A to taky budu.

Když už jsme prošli parket, poobjímali se s další desítkou lidí, vracíme se zpět k přednímu baru. Místnost je opět narvaná, ale dá se to. Dokonce máme i židličky volné. Rychle toho využijeme a usadíme se.

„Říká se děkuji“ hlesne osoba po mé levici.

Trhnu s sebou a protočím oči v sloup. Už zase ten otrava gentlemanský. „Co prosím?“ odpovídám nechápavě.

„Říká se děkuji!“ zopakuje.

„A za co bych měla děkovat?“ Idiot jeden, už jsem dlouho nepotkala někoho, kdo by mě štval už jenom tím, že dýchá, mrká, gestikuluje. A vůbec nikdy jsem nepotkala nikoho, kdo by mě se sejřil aniž bych ho znala.

Podívá se na mě s opět latentním pohledem, za který by ho měli zavřít, nebo mu dát aspoň pokutu. Měří si mě a pak se zadívá na židli. „Myslíte, že ta židle tady na Vás čekala sama? Myslíte si, že má tlamičku a každému říká, ne, tahle židle je jenom na jednu sedinku a ta je někde na parketě? Víte, co to dalo práce každého odhánět?“ propíchne mě pohledem.

„Aha, takže jste nám hlídal místo?“ překvapeně na něj zírám. Začíná mi pít krev, fakt že jo!. „Nikdo se neprosil, ale díky“ vyštěknu nakvašeně. Co si ta kreatura o sobě myslí? Mám vysklít květinářství a dát mu pugét růží či co? I když… vlastně to nezní, jako špatný nápad. Představa pugétu mixu kaktusů a kopřiv, jak mu přistává mezi očima, není marná. Je spíš alarmující. Bliká nade mnou, jako majáček policejní auta a je za mřížemi. Chce ven! Sakra, to je nápad. Pousměji se nad svými myšlenkovými pochody a pomyslně se pohladím po hlavě. Šikovná holka, šikovná.

Obracím se zpět k Tony a dál pitomečkovi nevěnuji pozornost. Nevzdává to. Naklání se ke mně a sebejistě mi zašeptá do ucha:

„Naznačila jste mi, že nejsem gentleman, a já jsem sakra gentleman!“. Odtáhne se zpátky, usrkne whisky a vrátí se ke konverzaci s týpkem, co je s ním.

„Co ti říkal?“ houkne na mě Tony.

„Nic záživného a na cenu Oskara to taky nebylo. Zkrátka nám hlídal místa. Vypadá to, že chce předat řád Gentlemana roku. Vocas, jeden namyšlený.“

Tuším, že poslouchá. Je nastražený, jak sklenička na zdi, když se u sousedů něco děje.

Pomalu se otočí a oči svraští do malé škvírky. Mám pocit, že každou chvíli z těch leaserů vystřelí. Nevypadá mile, vypadá hodně nakvašeně. „ No… S tímhle výrazem rozhodně, jako gentleman nevypadáte. Bod dolů“ našpulím rty a pobaveně si ho vychutnávám. Mé vnitřní já otvírá šampaňské, tlakuje ho a stříká s ním sem a tam. V hlavě mi hrajou Queeni soukromý koncert. We are the champions. We are the champions. No time for losers ‘Cause we are the champions of the Word. (Jsme šampióni. Není čas pro poražené, protože my jsme ti vítězové) .

Arogantní blb jen zírá. Zírá s výrazem lovce. Lovce, který právě spatřil zvěř, která mu jako poslední chybí do sbírky krbových trofejí. Hlava jelena, medvěda, dalšího medvěda, lišky, hlava Šarlot, tedy moje.. vlka, tygra a tak dále. Jo, to je přesně ono. Tam mám asi své místo.

Našpulím rty a nasupeně se otáčím zpátky k Tony. Myslím, že chtěl něco říct, ale nestihl to. Jeho kamarád do něj drcnul a naznačil, dalšího panáka.

Další hodinku sedíme stále na stejném místě a živě debatujeme o mezilidských vztazích. Pijeme jedno za druhým a cigaretám dáváme také zabrat. Nicméně skvěle se bavíme, občas zaskočí spolužáci i cizáčci, pozvou nás na panáka a my je poté pošleme o dům dál. Není to fér, ale také to není nezákonné. Na druhou stranu, když se podívám do peněženky, tiše slavím. Jsme tu 3 hodiny, já jsem lízlá a utratila jsem jen za dvě piva. Nejsem na prachy. Vážně ne. Vystačím si sama, a co budu povídat, nesnáším, když za mě lidi platí. Nejsem ničí majetek, a nesnáším pocit, že jsem někomu něco dlužná. S tím už mám své zkušenosti a ty mě nakopaly, jak jen mohly. Už nikdy nebudu tuhle chybu opakovat. Nicméně, abych si neprotiřečila, když jsem na diskotéce a mám pifku na pány tvorstva, tak ať se snaží. Tady jde vše stranou. Dělají to dobrovolně, no ne?

„ Ale víš co, Tony? Člověk furt hledá a hledá a nic. Jednou se říká, kdo hledá najde, po druhé zas, že to přijde samo a nečekaně. Kdo se v tom má sakra vyznat?“ nadzvedávám ret a blbě se špulím na skleničku přes kterou koukám na Tony.

„Neboj, jednou se ten princ na bílém koni objeví“ soucítí se mnou. Narovnám se, a rozsvítím, jako lampička.

„Jo a ten můj bude dokonale nedokonalý.“ Mrknu na ní. „A víš, co? Já vím, přesně co dělá teď?“

„Jo a co?“

„Myslí na mě, je celý zpocený, zadýchaný a špinavý.“

Překvapeně se na mě podívá a čeká, co ze mě vypadne dál.

„Proč? Zpocený a zadýchaný zní jako by si ho právě honil. Což se dá ještě pochopit, ale špinavý?“

Má tvář mění výraz. Šibalství se spláchlo do záchoda a vír vyhnal výraz otrávení na povrch.

„Protože mu chcípnul kůň! Teď jde pěšky a nese ho na zádech! Vážně by mě zajímalo odkaď jde?“ zamyšleně se zadívám před sebe. „ Je mi 27 a on nikde. Jak je asi daleko Narnie?“.

Tony vyprskne smíchy a já si hlavu pokládám na barový pult.

„ Ach jo.“

Opírám se půlkou tváří o chladivé dřevo a zadívám se na Tony. Jsem ráda, když se směje. Tak nějak mě to hřeje u srdce. Když už mě nezahřeje chlap, tak aspoň ona. Zatím si s tím vystačím. Musím.

„ Podívej, třeba tahle. Je hezká, ale není můj typ.“

Otočím se a hodím na něj otrávený výraz. Á pan Kaktusová hlava je zas ve hře.

„Co prosím?“ znuděně odpovím.

Sesedá z židličky a galantně ke mně přistoupí.

„Říkal jsem, že jste hezká, ale ne můj typ.“

Protočím oči v sloup a nenuceně se usměji.

Položím mu ruku na rameno.

„Tak to mi spadl kámen ze srdce, nerada jen tak každému vysvětluji, že nemám zájem“.

Změří si mě pohledem a snobským hlasem zareaguje.

„Ale já nejsem jen tak někdo holčičko.“

Už zase se začínám vytáčet, jak větrník v průvanu. Namachrovaný týpci mě vždycky iritují a co ta holčička?

„No jasně, že nejste jen tak někdo, každý má svou cenu“ pousměji se a hravě doplním „ a naštěstí i svůj názor… Jen tak mimochodem, když prší, asi ven moc nechodíte, že?“

Nechápavě na mě zírá.

„Víte, že chodit v dešti je strašně příjemné a zdravé?“.

Stále nic. Sofistikovaně na mě čučí. Zřejmě přemýšlí nad tím, jaký matroš jsem si šlehla. Ukážu mu na svůj nos a jako pyšná princezna ho dám nahoru.

„ Zatápí, zatápí, co? Možná nebude na škodu, se občas podívat na to kam šlapete.“

Je překvapený, zřejmě se mu to často nestává. Je přesně ten typ, kterému každá dá, ještě předtím než by k ní shlédnul. Přesně ten typ, co má doma na posteli pěkných pár zářezů, které by ohraničily celou republiku.

Když teď přede mnou stojí, můžu si ho pořádně prohlédnout.

Vypadá na třicet, možná na třicet jedna. Je zhruba o hlavu vyšší než já. Oči má hnědé… tmavě hnědě, ani malé ani velké, ani daleko, ani blízko, zkrátka, tak akorát s uhrančivým pohledem. Obočí má husté a jeho rty jsou spíše plnější, ale ne zas moc… od whisky jsou krásně prokrvené a načervenalé. Tvář nemá kulatou, ani hranatou, spíše decentně oválnou. Pleť má čistou, hladkou, pevnou a nevidím ani jednu vrásku. Rysy nemá ostré, jak břitva, ale i tak jsou výrazné a nejdou přehlédnout. Je krásně snědý, jak kdyby přijel z dovolené. Nejspíš bude šmrncnutý mořských vlkem… Vlasy jsou hnědé. Tmavě hnědé skoro až do černa. Jsou krátké, ale ne na ježka, jsou trošku delší. Má roztomilý rozcuch, jako by zrovna vstával z postele. Vypadá dobře, to se musí nechat. Vždycky se mi líbili chlapi s decentně delšími vlasy. A vůbec, musím se přiznat, pan KaktusBlb je celý můj typ. Zatraceně. Proč zrovna ti nejhezčí musí být paka nebo mít přítele, vztekle se ptám sama sebe.

Když furt, tak na mě zírá, pokračuji v pátrání po jeho vzhledu.

Na sobě má modré džíny, které se mu na sedince krásně upínají. Na ramenou má rozeplou bílou košili a pod ní černé tílko. Vypadá k světu, velebnosti. A jo. A jo. Nicméně, to co se skrývá pod tílkem také nevypadá marně. Skrývá poklad a pečlivě si ho hlídá, jako Jack Sparrow svou Černou perlu. Jenže tohle není Černá perla, jsou to želvičky, které si říkají, ne, říkají, oni žadoní o pohlazení… Hm, jak asi vypadají v reálu? Kuš, Šarlot!

KaktusBlb zúží tmavé oči do malé škvírky.

„Ale mě by si měla znát, není moc lidí, kteří by mě neznali a tady v tomhle podniku už vůbec“ nespouští mě z očí a neuvolní ani jeho pevný výraz.

Co? Sakra, kdo to je? Prolétne mi hlavou. Sice tu nejsme od začátku večera, za to sem chodím od puberty a takového snoba jsem tu ještě neviděla. Na herce nevypadá, možná tak moderátor, ale tam se předpokládá, že není moc vidět. Že by model? No potěš cvrčka, figuru na to sice má, ale ani to bych netipla. Kousnu se do rtu a odměřeně se podívám po místnosti. Osoby kolem nás, registrují každý pohyb nás obou, vypadají, jak tajná očka a já čekám kdo jako první vytáhne foťák.

Hm, tak ho asi možná znají, konstatuji .

„Copak holčičko, došla ti slova, nebo už víš, s kým máš tu čest?“ povrchně prohodí.

„S kým mám tu čest? Co to je za blbou hlášku, zapomněl sis vzít prášky, když tě pouštěli z psychárny?“ Co si ksakru o sobě myslí? Prý s kým mám tu čest! A ten jeho tón! Cccc!

Zřejmě mám premenstruační stav, i když mi před týdnem obchody skončily. Takhle náladová umím být jenom v jisté dny. K mému nemilému zjištění, to ale asi nebude zas taková pravda. Zřejmě červená nebude jediný startér mé špatné nálady. Zřejmě to dokáže i někdo jiný.

„Milý zlatý nevím kdo jsi!! A když si vezmu, že pomalu nevím ani kdo je Biber, tak mě to ani nepřekvapuje“ .

„O Bibebrovi to neví nikdo“ rozesměje se týpek, co stojí za ním a já se nenápadně uculím.

Sakra, ten alkohol a výpary z idiota se mnou dělají divy. Jsem, jak na horské dráze nálad. Vytočená, vysmátá, vytočená, vysmátá. Nálady se mění, jak barvy na vánočním stromku. Asi bych měla přestat pít.

Pan Protivný Snobský Idiot ze mě nespouští oči. Civí na mě, jak bábina na telenovelu. Zřejmě jsem s těmy prášky nebyla daleko. Chybí prášky a možná i kazajka. Asi má absťák. Škoda jen, že nevím po čem. Kdyby to byl alkohol, objednám si celou flašku a pomalu si budu nalévat a usrkávát. Kdyby to byli cigára, zapálím si jich pět najednou. No jasně! Možná má absťák po ovacích na jeho osobu? Třeba si myslel, že až ze sebe vydrmolí kdo vlastně je, bude to doprovázeno fanfárami a standing ovation a já se před ním vzápětí svléknu. Spletl se Pan Fanfárovej frajírek. Tuším, že neví, jak se zachovat, do čeho píchnout. I když, asi by věděl s tím rojem dam, které se kolem napařují, jako pávice na lovu. U nich by šanci měl.

„ Nu dobrá, Cassanovo, tohle trapné ticho je na mě moc dlouhé. Nevím, kdo jsi a Colomba ze sebe dělat nebudu!“ lhostejně začínám, nebo spíše ukončuji konverzaci.

„To je, ale velká škoda.“

„Nemusím znát všechno, mimo to, sekáč není zrovna mé místo.“

„Sekáč? Co? Jaký sekáč? Co to meleš?!“ nechápavě vystartuje.

Zadívám se na něj opět triumfálně.

„Tak sebejistý a tak jednoduchý, koho mi to připomíná?… No jo, už vím, to je takový to zvířátko. No jak se jmenuje?“ dělám, že přemýšlím… „Sakryš, nemůžu si vzpomenout. Je to takové to naprosto bez významné… Vždycky mi vypadne z hlavy…Věci, které mě nezajímají většinou vypouštím hned dál.“ Během chvilky lusknu prsty a nespouštím z něj oči. „Mám to. No, jasně. Chlap. To je to slovo!“

Pobaveně nadzvedne obočí. Není překvapený z odpovědi, vypadá překvapeně ze mě.

Neříká nic, jenom mě sleduje. Myslím, že kdyby se proměnil na šampaňský, můžu z flaškou cloumat, jak chci a špunt, tedy odpověď z něho nevylétne.

Divíš se chlapečku, co?

Jak ho tak pozoruji, vzpomenu si na všechny knihy a filmy, které jsem kdy přečetla a viděla. Teď bychom se měli chvilku ještě hádat a pak se do sebe zakousnout. Zakousnout tak, že by pražský ohňostroj záviděl ty jiskry. Bylo by to fajn, říkám si s mírně poťouchlým pobavením. Zatraceně! Prober se, naivko, žádná akce a opona, nic nebude!

Blb se napřímí a jde vidět, že chce něco říct, ale neví, jak a možná i co. Konečně se nadechne, ale já jsem rychlejší.

„Tak to ukončíme, chlapečku, každý někoho zná. Znáš ty mě? Ne. Tak jsme si fifty fifty, comprende?“

Ukončuji konverzaci a beru Tony za ruku. Odcházíme na parket.

„Takže lesba?“ křikne za mnou se ve snaze mě ještě vyprudit.

Omyl!

Ignorují ho, lesbičky znám a když mi tak někdo řekne, neuráží mě to, spíše naopak. Těší mě to. Od mužských mám na chvíli pokoj a kromě toho holky se mají stejně líp!

“I když šance, že se potkáme jsou mizivé. Nikomu neublíží, když se párkrát projde po ulici a rozhlédne se.“

2. kapitola

Crrr. Zatraceně. Budík mi dává najevo to, co po ránu nerada slyším.

Vstávej, kočko. Je čas jít do práce, vydělávat drobné, nutí mě. Tak jo, máš to mít! Drcnu do něj a on přestane řvát. Kdybych já blbka se tolik nenalila a nestrávila včerejší den v posteli, tak bych teď nemusela vstávat dřív a jít pod sprchu.

Neděle byla pro mě pasé. Byla jsem ráda, že jsem se vymotala z postele, dala najíst miláčkům a vyvenčila psa. Nádobí, uklízení, žehlení bylo ta tam. Já svou budoucnost viděla v záchodové míse. Fuj, to byl zas oprus. Někdy mi to pití sedne, že na sobě další den nepoznám ani ťuk, i když vypiji štěně. Ale jsou zas dny, kdy mi stačí jeden panák a kocovinu mám do půl hodiny. Tenhle případ byla kombinace všeho. Hromada pití a celá Zoologická zahrada. Bohužel. Nesnáším to. Vždycky skončím u oblíbené věty: Už nikdy nebudu pít. Posléze ji opravím na aspoň týden nebudu pít. Vždyť se znám!

Vypotácím se z postele a jdu si zapálit. Je to takový ranní rituál. Zapálit si, probrat se, vyvenčit a už se jenom připravovat na odchod. Dneska však padla změna. Čuchám si k vlasům a vím, že sprcha bude opravdu potřebná. Chudák kocour, který u mě spal. Nedivila by jsem se kdyby se tu procházel ze strany na stranu opitý těmi výpary, které se ze mě linou. Potáhnu z cigarety a típám ji odhodlaná jít pod sprchu. Tyhle rychlovky nesnáším. Nechápu ty ženské, které si jen tak sepnou vlasy a jdou do sprchy. Vylezou z ní a vlasy mají nedotknuté, všude samá pára, ale ony se svými vlasy jsou schopné jít přímo na molo. Sundají sponu, rozhodí hustou kštici a ejhle ony mají tvar, jak čerstvě vyžehlené a nadýchané jak bílkový sníh. Jedou jsem to také zkoušela. A dopadlo hrozně. Všude samá kapička, vlasy trčely kde si chtěly a po sundání spony jsem rozhodně nemohla jít ven, natož na molo. Za dvě hodiny jsem byla zralá jít opět pod sprchu, nebo si aspoň přehodit vlasy přes vanu. Vlasy byly tak mastné, že bych mohla dotovat slunečnice.

No nic. Jde se na to. Zapínám sprchu a vím co mě čeká. Sprcháč, šampon, kondicionér, pasta na zuby, fén a žehlička. Miluji vodu, ale tyhle věci s ní spojené nepatří mezi mé oblíbené činnosti.

Zamykám dveře a razím na autobus. Směr New Experience. Cestovní kancelář Adama Svobody. Děduly u kterého si netroufám odhadnout věk. Myslím, že si pamatuje Mrtvé moře ještě jako marod. Důležité, ale je, že to má všechno v merku. Je to fajn chlápek, jen ty prachy na kterých sedí mě štvou. Radši by si uřízl obě ruce i nohy, aby je nemusel nikomu dávat.

Všude hromada lidí a já přemýšlím, jestli tu hodinu budu sedět nebo stát. Naštěstí sedím. Tahám z kabelky mobil, nasazuji sluchátka a čekám kdy zazní první tón. K mému překvapivému zjišťuji, kde jsem posledně s hudbou skončila. Soundtrack Wonderful Radio – Ending signal v instrumentu. Mám ráda takovou hudbu, líbí se mi klavír, housle a bůhví co všechno, ale většinou spadají do kategorie Depkové. Takže tuším, jakou jsem měla posledně náladu. Na mobilu poťuknu po stopce a hledám něco, co by mě probralo. Boys will be boys od Pauliny Rubio, tak jo, to by šlo. Zadávám play a už si notuji. Cesta probíhá poměrně pohodově. Teď mi dělá společnost Ewa Farna a já si v duchu prozpěvuji „ Zastav se, stůj! Já jsem osud tvůj, i když věříš v jeden malý kříž… Nesmířím se s tím, a zpátky nevrátím nic z toho co z nás dělá možný pár….„ Autobus prudce zastaví a já málem sedím řidiči na klíně. Pneumatika! Pneumatika je v háji, nebo spíš v řiti. Zatraceně, vždyť přijdu pozdě do práce. Udělejte s tím něco, vy si to nebudete muset naddělat?

„ Prosím vyjděte všichni z autobusu, náhradní autobus je už na cestě“ žádá řidič a nabádá všechny ven.

„Tak jo, pěkně nám ten den začíná.“

Vynořím se z autobusu a čekám s ostatními.

Bů bů, bučí mi smska. Štrachám mobil a otevírám zprávu.

Od: Káča

Zpráva: Ha ha, že by si to byla ty, ty nešťastnice?:o) chtěla jsem zastavit, ale… nechtěla jsem si kazit náladu, xoxo

Káča jedna pitomá. A to doslova. Kačena je recepční z práce. Husa blonďatá. Nesnáší mě od prvního dne, kdy jsem nastoupila a dává mi to pěkně sežrat. Jednou mi nepředá vzkaz, po druhé mě polije kávou, po třetí prohodí poznámku na mé lentilky a mezitím mě stačí pomluvit, kde se dá. Jsem vděčná za mé kolegy. Berou ji s rezervou a znají náš predátorský vztah.

Ťuknu na odpovědět a přemýšlím čím ji tu náladu zkazím.

Pro: Káča

Zpráva: Káčo, každý den děkuji bohu, že jsem potkala právě takovou pipku, jako jsi ty. Když stojím za smsku i takové kreatuře, stojím asi i za víc. Představa, že ti ležím v žaludku mě opravdu hřeje u srdce. Děkuji ti za super začátek dne, který vypadal stejně děsivě, jako vidina tebe po ránu. Xoxo.

A má to nádhera. Jo já vím, jsem prudká a přímočará, ale je na to zvyklá. Takže je to okey.

Bů bů.

Od: Káča

Zpráva: Krávo

Milá jako vždy. Vítězně se protáhnu s úsměvem, který zdobí mou tvář.

„No konečně, už jede“ slyším holčinu, která jásá. Zřejmě z té pneumatiky také nebyla nadšená. Ale kdo byl?

Nasedáme do autobusu a já opět zapínám svůj Playlist.

Nerada to přiznávám, ale konečně jsem tu. Stojím před budou s nápisem CK New Experience. New Experience v českém jazyce znamená Nové zážitky. A opravdu tomu, tak je. Od té doby, co jsem tam nastoupila zažívám jeden nový zážitek za druhým. Nervy na pochodu, prázdnou peněženku, držkatou Káču, neodbytného Michala, super Radku, držgrešli Adama a můžu pokračovat ještě hodně, hodně dlouho. Naštěstí se, ale New Experience nepreferuje na mě, nýbrž její záměr je cestovní ruch.

„Dobré ráno, Káčo.“

„Dobré, jakou jsi měla cestu?“ podrážděné vyzvídá.

„Po tvé povzbudivé smsce, ještě lepší než jsem doufala. Vážně Káčo, děkuji za tvou přítomnost“ mrknu na ní a odcházím do kanceláře.

„Dobré lidičky“ zdravím kolegy.

„Šar, slyšeli jsme, že jsi šlapala chodník,“ popíchne mě kolegyně.

„No to víš, holt vedlejšák je vedlejšák. Myslíš, že se s tímhle platem uživím?“ pobaveně odpovídám.

„No mně to bylo hned jasné.“ Radka během chvilky zvážní. „Co se stalo? Ta blbka mi nic nechtěla říct.“

„Ale prosím tě, pneumatika. Měla jsem málem slabou chvilku s řidičem, jak mě to k němu odhodilo.“

„Takže všechno v pohodě?“

„Jasná páka, holka“ ujistím ji.

Radka je taková mamina. Starostlivá, laskavá, pro osůbky, které má ráda by se i obětovala. A hlavně… je trhlá a to já za tou její zástěrkou maminy miluji. Nikdo by to do ní neřekl.

Zasedám za stůj a s otráveným pohledem zapínám počítač. Radka za mnou přibíhá s výrazem nadržené slípky.

„Mám novinku, mám novinku“ jásá, jak malé dítě, které otevřelo vysněný dárek.

Myslím, že nemá radost jenom nad tou novinkou, ale spíš nad tím, že ví něco dřív než ta blbka.

„A víš, co? Káča to ještě neví“ uculuje se.

No neříkala jsem to?

„Tak mě nenapínej a vyklop to.“

„Máme nového šéfa. Teď zrovna dorazil. Slyšela jsem Adama, jak říkal, že ho tu půjde představit. Za chvilku tu budou.“

„Co nový šéf? To jsou mi novinky, nemohli nás na to připravit dřív? Teď nás hodí do vody a plav. Co když tady bude chtít dělat změny?“ zhrozím se. Sice si hledám novou práci, ale tak nějak pozvolna, ne, že bych hned teď chtěla odejít.

„Jo holka, budeme se muset snažit.“

„Snažit?! Snažit?! Dělám od nevidím, do nevidím“ rozčiluji se. „ To se tu mám i nastěhovat? Myslíš, že by jim to stačilo ke spokojenosti?“

„To si nemyslím, zlatíčko. Zkus se s někým vychrápat. To zabere vždycky.“

„Ty si tele, neměla bys makat?“ popíchnu jí.

„No jo, už jdu… a neboj zas přijdu“ zazubí se a vyplázne na mě jazyk.

Ach jo, já tu ženskou prostě žeru.

Dveře od kanceláře se otevírají. Přichází Adam, ředitel a majitel společnosti. Nikdo mu nikdy nevěnoval moc pozornosti. Vždy se jen letmo každý podíval a zas si pracoval na svém, ale teď? Teď to bylo jiné. Kancelářské krysičky, vzhlédly a pohled zůstal přikovaný na Adama, nebo spíš na osobě, která stála po jeho pravici.

„Vážení, mám pro Vás novinku“ vyruší nás. „Představuji Vám nového kolegu a zároveň nového majitele společnosti New Experience. Pro ty co rádi pařby, jak vy mladí říkáte, nového majitele Rakso. Alan Adalbert“. „A do prdele!!“

To je na mě moc. Schovávám se za obrazovkou a jediné mé přání je, abych byla moucha a někdo měl po ruce plácačku.

„Dobrý den, všem. Rád Vás všechny poznávám“ sofistikovaně se usměje. „Jelikož pan Svoboda si chce od této práce už odpočinout, dohodli jsme se, že firmu převezmu já. Byl by jsem rád, kdybych se s každým soukromě potkal i v mé kanceláři a udělali jsme si na sebe vzájemný obrázek. Změny žádné v plánu nemám. Tak si nemusíte dělat starost o svá místa. Nicméně všechny šrouby, které jsou zapotřebí doladit, utáhnu dle potřeby. Žádné nemakačenky tu podporovat nebudu. Jakékoli otázky rád zodpovím. Prozatím pan Svoboda bude mým asistentem do té doby, než nalezneme jiné řešení. Během dneška Vám rozdám anonymní dotazníky, doufám, že všichni upřímně odpovíte a ještě dnes mi je vrátíte. Přeci se jedná o vylepšení chodu firmy. Snad budu pro Vás stejným přínosem, jako Vy pro mě “ končí proslov, pan KaktusBlb.

Ano pan KaktusBlb! Ten totální zabedněnec!

Konečně mi to dojde. Moje mozkovna jede na plné obrátky. Tak tady je zakopaný pes! Musel mě s Tony slyšet, jak se bavíme o práci. Proto na mě vyjížděl s tím, že ho znám. Ale copak mám třetí oko, či co? Jak jsem to sakra měla vědět? Nikdo nám nikdo nic neřekl ani nenaznačil. Už takhle na něj všichni civíme, jak tele na vrata. Mumlám si pro sebe stále zaražená v křesle.

„Šarlot, mohla byste nám udělat kávu?“

Co? Co? Proč já Adame? Ženských tu máš tři sedinky a ty řekneš mě? Proč? Panikařím. Hodně panikařím. To znamená, že musím projít kolem toho retarda, který mě už teď zaregistroval a já vidím, jak se mu vítězoslavně tetelí úsměv na tváři. To ne, ne, takový trapas. To si nezasloužím, s takovým platem a ještě takový tyranství? Ještě, že hledám práci jinde, tohle to to jen urychlí.

To zvládneš, to zvládneš. Prohrábnu si vlasy, zavřu oči a počítám do tří. Když už trapas, tak s grácií. Nonšalantně vstanu.

„Jistě, jakou byste si daly?“ mile se usměji.

„Pro mě klasiku“ odpovídá Adam.

„A mě to je jedno, mám rád hořkosladkou, ale nechám to na Vás“. Trapně se usměje Pan Totální Retard v obleku snad od Gucciho. Idiot, jeden zasr… dál to nedořeknu. Tarantule by byla pro mě příjemnější než on. A pozor, já pavouky vážně nemusím, ale vážně ne. Malý pavouček poutníček a mě stojí i chlupy, které mám oholené.

Procházím kolem Adalberta a ten se ke mně lehce nakloní.

„Tak už víte, která bije? To že Vám někdy něco nedojde, není chyba České pošty,“ triumfálně se usměje.

Tak jo, blbeček si chce hrát, tak si budeme hrát! Na hru musí být dva!

Kávu mám hotovou, žádné dlouhé přemýšlení nad tím jeho hořkosladkým. Zkrátka káva, jako každá jiná. Stejná jako má Adam. Když se nad tím zamyslím, možná jsem mu mohla přeci jenom dát něco extra. Jistou ingredienci, napadá mě. Škoda jen, že z toho všeho mám už vyschlo v krku. Jinak by si to usmrkanec jeden užil. Ale co, nesnížím se na takovou laťku, abych mu do něj plivla. I když ta představa se mi líbí. Opravdu je velice lákavá a těžko se odmítá. Myslím že bych vypila i hydrant, nebo roky nemyté akvárko, jen abych si nějaké ty sliny vytvořila. Jak je to krásný pocit, všechno ve mně plesá radostí nad tou zákeřností. Ale ne. Ne. Ne. Ne. Vypusť to z hlavy, Šar!

Beru kávu na podtác a modlím se, abych ho nevylila. Je to vážně výzva, protože obvykle jsem takové trdlo, že toho mám víc okolo než v hrnku. Jdu s nimi tak opatrně, jak to jen jde. A světe div se, zatím ani kapka mimo. Zaťukám na dveře a vcházím. Pánové se baví o předání věcí a já zaslechnu, že Adam chce odejít, co nejdříve. Že by toho na něj bylo už vážně tak moc? Je sice pravda, že má něco odžitého, ale drží se skvěle, jako šéf je parádní a co víc, rozumí tomu a rád poradí. Začínám se soustředit na kávu, kterou pokládám na stůl, aby se nerozlila. Smekám sama nad sebou. Já to zvládla. Jooo, vyvěste prapory, kapitáne. Na staré kolena se přeci jen něco naučím: Nerozlít kávu. Jak důstojné na můj věk!

„Tak pane Adalberte, máte ještě nějaké otázky?“

„Jednu by jsem měl. Máte ve firmě nějaké lesby?“

Trhnu sebou a káva se rozlévá na smlouvy, které mají na stole. Vsakuje se, jako potřeba mých kocourů do kočkolitu. Vytřeštím oči a začínám se omlouvat. Vyndám kapesníčky, co mám v kapse mikiny a utírám stůl a spisy.

„Nechte toho!“ vyjede po mě Adalbert. „Stejně to jsou jen kopie a vy to spíš utíráte sebou a ne tím kapesníkem“.

Podívám se na rukáv a ejhle, má pravdu. Je celý promáčený a hnědý od kafe.

„Když jsem Vám říkal, že chci hořkosladké, nemyslel jsem to zrovna takhle“ nasupeným pohledem vyštěkne. „Ale musím uznat, že v tom něco hořkosladkého je.“ Povytáhne jedno obočí a už mě sleduje jako žába mušku. Stačí jenom vystřelit jazyk a slupnout mě. Vychutnává si to blbeček.

„Každopádně příště si dám pozor na to, co říkám. Aspoň ve Vaší přítomnosti!“ provokativně se pousměje a otočí se na Adama. „Jsou u Vás všichni zaměstnanci, tak schopní, jako… ehm,“ podívá se na mě. „Jako tady slečna?“

„ Samozřejmě“ Adam hned zareaguje. „Šarlot je velice schopná, cílevědomá, rychlá a rozhodně je a vždycky byla přínosem do naší firmy“ hájí mě staroušek.

Je to od něj milé. Usměji se na něj a hned se otáčím zpátky na Pakoně, který si mě ZASE měří pohledem.

„Omlouvám se, obvykle rozlévám jenom čaj“ pokouším se ulehčit atmosféru, nepovedeným vtipem.

Zvedne obě obočí a překvapeně zírá.

„To jste musela mít perný víkend, když se Vám ještě teď klepou prstíky.“

„ Jako každý jiný. Rozhodně nic co by stálo za zmínku, děkuji za optání“ vracím mu úder. „Jestli je to všechno pánové, půjdu pracovat.“ „Jistě, jděte… Věřím, že káva byla vynikající a další nechci, děkuji.“

Adalbert boduje.

Sakra, na to jsem se zapomněla zeptat. Chyba, holka! Chyba! Příště víc mysli, než něco uděláš!

„Jo a Šarlot? Umyjte si ten rukáv, nechci tady mít šmudly, přeci jen jsme solidní firma.“

Tlakový hrnec začíná syčet. Každou chvíli se rozletí do všech stran. Nádech, výdech Šar, dýchej! Proboha dýchej! Na sekundu zavřu oči a rychle počítám do tří. Zalapám po vzduchu a likviduji myšlenku, jak ho prohazuji oknem.

„Jistě pane, to nemůžu firmě udělat“ hraně se zaculím, otáčím a svižným krokem odcházím.

Vylétnu ze dveří jak právě nakopnutý sedlák. Mažu hned k Radce a štrachám ji na stole.

„Kde to je? Sakra, tak kde to je?“

„Co ti hrabe, mladá?“ pobaveně mě sleduje. „Co hledáš?“.

„Výpovědní smlouvu!“

„Už zase? Kdo ti co provedl? To na tebe ten nový, tak zapůsobil?“

„Jaký už zase?! Tohle je vážný. Dám výpověď, hned teď. Ani se za mnou nezapráší“ vyštěknu na ní rozčíleným hlasem. „Tohle je moc. První mě shodí tím, že jsem naprosto neschopná a pak mi řekne, že jsem šmudla! Arogantní blbec to je!“ zlost mě neopouští.

„Neboj, on na to brzo přijde a zjistí, jaká si úžasná. Pojď, dáme cigáro“. Skvělý nápad, přiznám. Kývnu jí na odpověď a jdeme na vzduch.

Na terásce New Experience jí všechno povyprávím od A po Z, vlastně po Ž a pěkně barvitě. Jak Rakso, tak co se dělo tu. Chudák malá, jenom kývne a poslušně poslouchá moje stížnosti. Občas jí přistihnu, jak jí cukají koutky, ale nechce to dát najevo. Myslím, že uvnitř se, ale tříská smíchy! Což já po pěti minutách taky.

„Tak jdeme, šmudlo. Myslím, že šéf si o tobě už obrázek udělal. A když ho nerozhodilo Rakso, nerozhodí ho ani jedno rozlitý kafe.“

Má pravdu mrška jedna. Když mi nedal výpověď hned, nemá to v plánu snad ani v budoucnu. Ale vůči pracovním vztahům, by mohl být milejší. Odtakám ji a vracíme se zpět.

„No tak to byl dneska opravdu zajímavý den“. Sundavám kšíry Princezně a svalím se na gauč. Rychle se natáhnu pro notebook. Sjedu kurzorem na Facebook a jdu se kochat drbárnou, která tam panuje.

Nebýt Facebooku nikdy se nedozvíme, jak vypadají zrcadla a koupelny našich přátel. Je hrozně návykový. Je, jako lednička. Chodíte tam každých 10 minut i když víte že tam není nic nového.

Jedna zpráva, 5 příspěvků a žádost o přátelství.

Kurzorem najíždím na žádost o přátelství. Jaký vůl, by si mě zrovna teď chtěl přidat. Že by to byl Alan pekelník ze samotného pekla, který mi rabuje vnitřnosti? Ani nevím, proč mě napadl. Nechám se překvapit až později.

Čtu si zprávu od Tony a poté sjedu příspěvkovou zeď, která je plná drbů. Některé potěší, některá ne.

„Jak se ta pipka mohla vdát? Chudák chlap slepej a ještě k tomu blbej. Vražedná to kombinace.“

A co tohle? Fotky čerstvě narozených štěňátek kamaráda z bývalé práce. To je krásné. I ten nejošklivější pes je jako štěně hotový ňuňánek. Pokračuji dál, ale nic záživného nenacházím. Vracím se kurzorem nahoru a zastavuji se u příspěvků odebíraných kanálů. Proč jsem to vůbec začala odebírat? Stejně tam jsou hovadiny, které podtrhnou ještě většíma hovadinami ve stylu fotky s nápisem: „Láska je motor, který nás pohání“

„Láska je důvod proč žít“

… bla bla bla, to je mi lásky vždycky. Když chce člověk lásku, na co hledat druhou polovičku, když může na Facebook a tam mu jí dají v takové dávce, že by i feťák šel na dobrovolnou odvykačku. Končím. Klikám na odhlásit a projdu ještě email. Zarazím se. Žádost o přátelství! Mám se znovu přihlásit, nebo si budu hrát na netykavku, která není zvědavá? Kecy, mašličky. Jsem ženská, sakra. Hned najíždím znovu na Facebook a otevírám žádost. Plná očekávání čekám na jméno Alan Adalbert a mou ignoraci. Omyl! Otravná Káča mě žádá o přátelství.

“No to jsi uhodla, nádhero. Stačí, že mě otravuješ v práci, ještě, aby jsi ten svůj jed házela i na mojí zeď.”

Vypínám počítač a jdu si lehnout.

“Život je plný cestiček a různých zatáček. Je jen na nás jestli odoláme pokušení nebo se necháme překvapit a zajdeme za roh.”

3. kapitola

Alan vtrhne do kanceláře, jak přílivová voda a zastaví se u mého stolu. „Dobrý den! Dost jste mě včera překvapila v tom dotazníku. Přijďte za mnou, až budete moct, chci si s Vámi promluvit.“

Co? To myslí vážně? Vždyť byl anonymní!

„O čem chcete mluvit? Třeba o různých významech pojmu anonymní dotazník?“ vylétne ze mě.

„Kancelář a kafe! Pohněte si!“ podrážděně rozkáže.

Ccc. Jsem snad jeho služka? Nemůže říct jiný o kafe? Sakra! Zažínám pěnit a panikařit. Klid, Šar. Teď budeš muset být milá. Nemáš plán B, tak dělej, jak říká a hlavně, buď zticha. Buď zticha! Za ten dotazník ti nemůže nic udělat. Chtěl upřímnost? Chtěl!

Káva je hotová a já mu ji podávám na stůl.

„Všechno v pořádku?“ snažím se vyhnout dotazníku.

„Okey.“

Hlavou kývnu a naznačím, že odcházím. Ustupuji, tohle bitevní pole není pro mě.

„Šarlot?“

„Ano, pane Adalberte? Máte pro mě ještě nějaké instrukce?“ nejistě se zeptám.

„Jak dlouho pracujete v této firmě?“

„ Šest let.“

„Takže to tu dobře znáte“ konstatuje.

„Dalo by se to říct.“

„Jste tu nejdéle? “

„Až na pana Svobodu, v tomto oddělení ano. Říkal jste, že Vás můj dotazník překvapil. Jak jste věděl, jaký je můj?“

„Jste svá. Nebylo to těžké. Šarlot, i když můj osobní pohled na Vás není zrovna lichotivý, přesto odděluji svůj osobní život od pracovního.“

Přimhouřím oči a snažím se držet. Jo, tak není lichotivý!

„Pokud budete ochotně dělat řádně svou práci, budu se snažit nebýt mizerný šéf. Pokud jde o finanční hledisko, myslím, že Vám vykompenzuji veškerou Vaší ztrátu, kterou jste tu prodělala. Takže nebudu chodit kolem horké kaše. Tím Vám oznamuji, že Vás povyšuji na svojí osobní asistentku!“

Cože? Stojím, jak opařená a mírně se zakuckám. Já s tím pakem mám pracovat? I na těch pár metrů mám z něj kopřivku a on chce, abych byla ještě blíž?!

„Můžete začít tím, že mě provedete po všech oddělení. Samozřejmě až si přestěhujete věci.“

Vytrhne mě od myšlenek spojených s harakiri. Třeštím po něm oči a chci utéct.

„Můžete jít,“ znuděně rozkáže a já ztrácím řeč. Otáčím se na podpatku a zaraženě beze slov odcházím.

„Budeš plakat?“ ptá se mě posměšným hlasem Radka.

„Nevím“ kuňknu.

„Budeš plakat“ již se neptá, začíná konstatovat.

„Já nevííím“ přiškrcené zopakuji.

„Budeš plakat!“ vzdá se všech pochybností.

„Já víííím!“ vzdám se i já a začnu hraně fňukat.

Radka se rozesměje a rychle mě obejme.

„Klid, holka, to zvládneš“ konejší mě.

„Však já vím. Klídek, tabáček, brokovnice“ fňuknu.

„Ty jsi tele, holka“. Poklepe mi na rameno a já se na ní zavěsím.

„Prosím o pozornost!“

Všichni strnou.

„Rád bych Vám všem oznámil následující novinky.“

Klikání, cvakání do klávesnic a hluk se tiší.

„Jelikož Adam už vážně potřebuje odpočinek. Požádal mě, abych za něj našel náhradu. Tak jsem učinil. Slečno Niklová?“

Napružím se a opět přemýšlím o harakiri.

„Tím to Vám všem oznamuji, že slečna Šarlot Niklová se od této chvíle stává mou osobní asistentkou. Práce bude mít dost, takže s triviálními věcmi za ní nechoďte. Když Vám řekne, že něco potřebuje hned, tak jí to taky hned dejte! Rozumíme si?“

Všichni nervózně přitakávají a já na sobě cítím pohled všech včetně holuba na parapetu. Alan ke mě přistoupí, aniž by se obtěžoval ke mně pohlédnout, pootočí jen hlavou a laxním hlasem se zajímá.

„Už jste si přestěhovala věci?“

„Ne, ještě ne, ale jdu na to“

Rychle házím věci do krabice a dělám, že opravdu pospíchám.

„Tak si pohněte, nemáte na to celý den“ asertivně mě okřikne.

No jo, no jo, aby ses nepokáknul, blbe! Pomyslně vymýšlím plány útěku. Mám zapalovač, to by snad šlo, jenže to bych pak neměla žádnou práci. Co to tu vytopit? Práci bych měla a ještě k tomu volno. V duchu se usměji. No jo, jenže ten tyran by mě donutil lézt po čtyřech a kartáčkem na zuby to tady drhnout. Zapadnu na křeslo a hlasitě vzdechnu.

Půl dne jsem po boku Alana Adalberta. Procházíme kanceláře a já mu představuji kolegy. Musím přiznat, čekala jsem horší reakce, ale docela to šlo, i když byl celou dobu ledový jako kámen a mluvil minimálně.

„Dobrý den, pane Adalberte.”

Káča! Prsty si sčeše vlasy a s jedním pramínkem krouží kolem ukazováčku. No jo, ta aby se o nic nepokusila.

„Já jsem Kateřina Procházková, těší mě“ zaculí se, co nejvíce svůdně.

Alan jí neregistruje a otočí se ke mně

„Dneska jste si vedla dobře“ usoudí.

No ne, na tváři se mi objeví úsměv. Dnes snad poprvé. Ne jen z důvodu, že shodil hřebínek té nádheře, ale on mě pochválil? Kdo je? A co provedl s Adalbertem?!

„Každopádně máte ještě, co zlepšovat!“, zpraží mě na dvě doby. Aha! Tak už se vrátil! Zřejmě jeho otravné já bylo na toaletě.

Chvilkový úsměv mi mizí, jak ledová socha na Bora Bora. No nevadí, za ten Káčin pohled to stálo. Vypadala, jak ty postavičky z animáku. Klesne čelist a oči vystřelí bůhví kam do vesmíru. No jo, holka není zvyklá na nezájem. Patří ji to, Káče jedné pitomé. Pomyslně se jí směji, jak malé dítě a ukazuji na ní prstem. Kýš Kýš.

Vracíme se do hlavní místnosti a obluďák zastavuje přímo v čele všech. Zasedám do nového křesla, k mému novému stolu a čekám, co z něho vypadne.

„Chci Vám všem ještě něco oznámit. Každý z Vás je nezbytný pro tuto společnost. Dnes jsem tu prvě oficiálně a doufám, že se lépe poznáme. A…aby to všechno klapalo, tak jak má, všechny Vás za dva týdny zvu na týdenní dovolenou. Můj dobrý známý má hotel v Řecku a jelikož tam mám jednání. Zpacifikuji tak dvě mouchy jednou ranou!“ Triumfálně se usměje a rozhlédne se po kanceláři.

Kolegové si začínají švitořit a Alan zaslechne obavy z peněz.

„Samozřejmě všechno půjde na mé náklady, jak dovolená, tak i pracovní volno. Pokud jde o Vaší dovolenou, samozřejmě Vám ji strhávat nebudu! Zařiďte si to, jak chcete, ale budete tam všichni! Comprende?!“ diktátorským pohledem propíchne všechny, co ještě dýchají. „Veškeré informace Vám Šarlot zašle emailem!“ dokončí monolog.

„Kancelář!“ štěkne po mě a já jak vojín vyletím z křesla.

Cupitám za ním a zavírám dveře od kanceláře.

„Poslal jsem Vám email, takže ho vytiskněte a nezapomeňte na kopie!“.

„Jistě, je to všechno?“ rozpačitě odpovím.

„Ne! Během deseti minut Vám zašlu veškeré informace o hotelu, místa pobytu a datu dovolené. Dejte dohromady výcuc a pak mi to zašlete na schválení. V případě, že to schválím, rozešlete všem emaily a ujistěte se, že všichni kladně odpoví, kdyby byl nějaký problém, tak ho vyřešte! Ale říkám Vám, chci tam všechny! Až budete mít souhlasy, pošlete mi je a poté zamluvte letenky. Jasné!“

„Jasné“ špitnu. „Tak… Tak já půjdu kopírovat než mi to zašlete.“ vykoktám ze sebe. Sakra, musí na mě furt mluvit takovým tonem?!

„Zavřete za sebou dveře!“

Ignorant.

Hotovo! Udělala jsem slušný výtah a teď už to jen zaslat Adalbertovi ke schválení.

Email: Alan Adalbert.

Zpráva: OK

No páni, aby se neupsal. Třeba nějaké díky, nebo pochvala by neuškodila. Myslím, že jsem to udělala v rekordním čase a celkem dobře. Co celkem dobře, prostě skvěle! Hodím otrávený výraz na jeho email a všem přeposílám informace o služební dovolené.

Email: Kamila Koutná

Zpráva: Omlouvám se, ale nemohu. Kamča

A jeje, to není dobrý. I když přiznávám, tušila jsem to. Její manžel je tyran, nikam jí nepouští a párkrát jí už jednu vlepil. Nemá to holka jednoduché. Mohla by od něj odejít, vlastně chce, ale nemá kam. Její matka, kam by se případně mohla odstěhovat, je hrozná alkoholička. Pamatuji se, jak jsem jednou u ní byla a ona byla úplně na mol, dokonce se přede mnou i vyzvracela na zem a pak šla pít dál. No hnus, velebnosti. Zřejmě nezvládá svůj věk. Nikde už jí nechtějí a ona se bojí toho, že je nepotřebná. Nevím, jestli vybrala zrovna dobrou cestu, jak z toho ven. Několikrát jsem s Kamčou mluvila o tom ať jí vezme ven, ať se pustí do nějakých koníčků, nebo zkusí psychologa, ale s její mámou není řeč. Kdyby se tam nastěhovala měla by další peklo na zemi a další starosti.

Zvedám se ze židle a mířím za ní.

„Kami, musíš jet. Hele odpočineš si a odreaguješ. Potřebuješ to, jako sůl. A s tím tvým si třeba promluvím a půjde to“ snažím se jí přesvědčit.

„Šar, já bych ráda, ani nevíš, jak moc, ale s ním to nepůjde, už tak jsem z něj na prášky, klepou se mi ruce a mám z něj strach. Nechci to nijak zhoršovat“ utrápeně brání svou odpověď.

„Já vím, chápu to. Kašli na to. Nějak to udělám. Drž se.“

Lípnu jí pusu a vracím se ke svému stolu.

Tak jo, všichni potvrdili účast, teď to jen zašlu Alanovi a pak zavolám na letiště. Ale co s tou Kamčou? Nezbývá mi nic jiného než doufat, že si toho nevšimne.

Nadechnu se a mačkám enter, odeslat.

Email: Alan Alanbert

Zpráva: Kancelář. Hned!

A do háje! Je to tu! Nenápadně se krčím za monitorem a snažím proplížit do kuchyňky, abych oddálila jeho přítomnost. Nepodaří se. Stojí s upřeným výrazem na mou osobu své prosklené kanceláře. „Zatraceně!“, zakleji.

Nenápadně se zvedám a dělám, že mi něco upadlo na zem. V žádném případě nepřiznám, že utíkám z boje. Narovnám se, mile se usměji a naznačím, že už jdu.

„Jedno jméno chybí!“ vztekle po mně vyjede.

„Já vím,“ jsem nervózní.

„Řekl jsem Vám, že se o to máte postarat, pokud vím! Měla jste to na starost! Byl to Váš úkol a Vy jste nebyla schopna zařídit ani takovou banalitu?! To myslíte vážně!“.

Je rudý až za ušima a já se dostávám do ráže. Já ti dám, že jsem neschopná.

„Cccc“ odseknu a skousnu si ret.

Hrdě se narovnám a nervozita je ta tam. Stoupnul jsi na minu a ta se právě probrala k životu.

„To si opravdu myslíte, že se všechno bude točit kolem Vás? Že si jenom lusknete prsty a všichni si sednou, jak vycvičení psi? Je mi to líto, že Vám to oznamuji zrovna já, ale lidi si žijí svým životem a Vy do něj zapadáte jen pracovně!“ Filtruji svůj hněv a zhnuseně se na něj podívám.

Alan sedí aniž by se pohnul. Nadzvedne obočí a koutek rtů se mu zvedně k ironickému úsměvu.

„Chci tam mít VŠECHNY!“

„To nejde!“

„Proč?“

„Protože z jistých důvodů to nejde.“

„Jakých?“ nespouští mě z dohledu a podezíravě přimhouří oči. „No!“ zařve.

„Z rodinných důvodů“ vyletí ze mě.

„Sakra, neříkejte, že nějaká nemoc, překazí týdenní dovolenou?“

„Poslyšte, řeknu Vám to jen z jediného důvodu a to je ten, že nechci, aby se to dál řešilo. Zkrátka,“ nadechnu se. „Kamila se zrovna dobře nevdala. Její manžel je psychopat, nikam jí nepouští, všechno jí zakazuje a dokonce jí sem tam jednu ubalí. Kdyby jen navrhla, že chce na týden pryč, chytne takovou, že druhou dostane o zeď. A jestli se ptáte, proč se neodstěhuje, tak to má taky svůj důvod. Jediná možnost kam by mohla jít je její matka, ale ta je alkoholička, a věřte mi řádná. Sama jsem toho byla svědkem. Neříkejte, že jste takový nelida, že kvůli, s prominutím pitomé dovolené, jí necháte trpět ještě víc, než trpí teď?!“. Všechno ze mě vypadne na jeden zátah a teď lapám po dechu.

Arogantně si mě změří, odlepí se od stolu a jde si zpátky sednout. „Objednejte letenky pro všechny včetně paní Kamily,“ asertivně odpoví.

Padá mi čelist a rudnu. Vařím se, jak voda.

„Zavřete za sebou dveře.“

„Ale…“

„Ty dveře! A zavřete je z venku!“ neobtěžuje se na mě ani podívat. Mám chuť na masakr motorovou pilou. Mám chuť vzít dynamit a strčit mu ho do pusy. Mám chuť udělat si řidičák na parní válec a přejet ho s ním!

Zavrčím, jak pes a otáčím se na podpatku.

Zatraceně, praštím s sebou do křesla. Jaký neandrtálec může udělat něco takového? Co mám teď dělat? Jak jí to mám vysvětlit? A co bude dělat? Sakra!

„Kašlu na to, potřebuju kafe“ zamumlám si pod vousy a jdu do kuchyňky.

„Dobrý den, chtěla bych zamluvit 20 letenek do Atilly“. Domluvím s pracovnicí letiště a Alanovi odesílám potvrzenou objednávku.

„Jak jsi to udělala?“ Kamča stojí za mými zády.

„Co?“ nechápu.

„Adalbert mi teď volal. Nabídl mi nějaký svůj byt s předplaceným nájmem na 3 měsíce kousek odtud. Na nic nepospíchá a mám se postavit na vlastní nohy. Holka, já se snad zblázním radostí. Konečně od toho hajzla můžu odejít do vlastního, chápeš to?“

Zírám na ní, jak na zjevení.

„On ti dal svůj byt?!“

„Jo! Musím mu jít osobně poděkovat, a tobě Šar taky děkuju. Nevím, jak si to udělala, ale můj život se tím změní a k dobrému.“

Pevně mě obejme a září, jako sluníčko.

Jsem v šoku. On jí dal svůj byt! Opakuji si stále dokola. No to snad není možný. Zadívám se na jeho kancelář a vidím, jak Kamča nadšeně máchá rukama a něco mu říká. Alan stále sedí na křesle a sem tam se jemně usměje. Nic neříká, jen jí poslouchá a nechává jí mluvit. Kamča odchází a já s sebou cuknu.

Měla bych mu poděkovat a možná se i omluvit za ten můj protivný postoj. Ale jak jsem sakra mohla vědět, že to tak dopadne? Ne, ne za mou reakci se omlouvat nebudu, ale poděkovat za Kamču bych mohla.

Najíždím kurzorem na email a nevím, co napsat. Prsty přeletuji nad písmenky, ale ani jedno nezmáčknu. No tak, Šarlot, vzchop se! Vzchop se!

Komu: Alan Adalbert

Zpráva: Děkuji

Email: Adam Adalbert

Zpráva: Pro Vás jsem to nedělal.

Komu: Šarlot Niklová

Zpráva: To mi je jasné. I tak děkuji!

Celý den, jsem z toho všeho mírně v šoku, ale nedávám nic znát. Věnuji se své práci a snažím se nerozptylovat.

„Krásko, co takhle sklenička? Dneska otevírají nový klub.“ Michal za mnou přijde a snaží se mě vytáhnout ven. Je z toho už taková denní rutina. Vždy se přiřítí a já nevím na co se mám vymluvit.

„Skleničku bych si dala, ale víš, co? Nemůžu. Promiň.“

„Ach jo, Šarlot, s tebou je to těžký. A co takhle večeře?“

„Míšo, nemám čas ani na skleničku, natož na večeři. Nezlob se“ hodím po něm psí kukuč. „Ale slibuji ti, že určitě si spolu jednou někam zajdeme, ju.“ Pobídnu v něm naději a on se rozzáří.

„Krásko, ale víš, že se sliby musí plnit“ zazubí se, jak puberťák.

„No jasně, co řeknu za tím si stojím“ oplatím mu úsměv.

„Za drbání Vás neplatím!“

Adalbert kolem nás proletí, ale Michal ho ignoruje.

„Nechceš s něčím pomoct, když už máš tu novou funkci. Musíš toho mít hodně,“ všimne si mého stolu, který je schovaný za haldou papírů. „Děkuji, jsi hodný, ale já to zvládnu, neboj,“ vděčně ho poplácám na rameni.

„Něco jsem řekl!“

Alan po nás hodí vražedný pohled a já na Michala protočím oči. Pochopí. Za Alanovými zády posměšně zasalutuje a odchází.

Michal je skvělý kluk. Je to takové sluníčko. Možná, že je to tím, že byl delegát a v podstatě to měl v popisu práce. Ale i přesto, všechno je to z jeho strany upřímné. A musím přiznat, že je to i fešák. Má blonďatého ježka a pěkně vyrýsovanou postavu. K tomu je ještě chytrý a umí podržet. Takové naše zlatíčko. Ale mně nic neříká. Jsem holt náročná, žádná jiskra, žádné nic. I když mě uhání, čeká na něj jiná. Fronta je dlouhá, takže nemám obavy.

Ten blbec mi toho zas naložil. Celé dny nedělám nic jiného, než, že nestíhám. Fakt nic nestíhám! Všimnu si kafe, které má Radka připravené a ještě rychle jí ho sleji. Beru spisy a vyrážím do presu. Radka mě zrovna míjí.

„Sakra, jsi snad příbuzná Supermana? Jak to všechno stíháš?“ Nevěřícně kroutí hlavou.

Otočím se na ní a povytáhnu obočí. „Radu, vím, že v některých partií jsem, jako chlap, ale podívej se na mě pořádně…“ udělám otočku a pokračuji. „Copak vážně vypadám jako chlap?! Neurážej mě milá zlatá, zvládám víc věcí na jednou“ zavtipkuji a Radka se rozesměje.

„Kam na to chodíš, Šar?! Díky za kafe.“

Mávnu rukou náznakem, nemáš zač, a už plachtím směr Alanova kancelář.

Tři hodiny se přehrabujeme v papírech a snažíme se dát dohromady veškeré informace. Zatraceně, kdyby Adam v tom neměl takový bordel, nemusela jsem tady lítat, jak potrefená husa. Ještě k tomu je mi na nic. Celé dva dny jsem zabořená u počítače, nestačím jíst, pít a doma tak akorát nakrmím miláčky, vyvenčím a padnu za vlast.

Alan stojí opřený o svůj stůl a hraje si s mobilem. Jak jinak. Hromada práce před námi, za námi, vedle nás a on si hraje!

Je mi blbě, celá se třesu a nejsem soustředěná. Zapotácím se až mi spadnou veškeré papíry. Je mi děsně. Když dlouho nic nejím, motá se mi hlava a jsem zralá na omdlení. Alan se na mě podezřele podívá a rentgenuje mě pohledem. Naznačím, že jsem v pohodě a skláním se pro papíry, které jsem upustila. Rychle je poskládám a stejně rychle se zvednu. Chyba! Hlava se mi roztočí a já mám černo před očima.

Alan mě jen tak tak zachytí. Hbitě mě bere do náruče a pokládá na gauč. Okamžitě namáčí kapesník do matonky a dává mi ho na čelo.

„Šarlot, Šar, proberte se,“ vyděšeně mě sleduje.

Mokrým kapesníkem mi chladí tvář a já se pomalu probírám. Chytám se za hlavu a nevím co se dělo. Otevřu oči a nade mnou sedí s vystrašeným výrazem. Nahlas si oddechne.

„Šarlot, jste v pořádku?“

Jenom kývnu, neschopna slova.

„Jedla jste něco?“ zavrtím hlavou, že ne. Jak to věděl?

Okamžitě šáhne po mobilu a kamsi volá.

Pomalu vstávám a on mě nespouští z očí.

„Ještě chvilku ležte“ broukne mezi objednávkou.

„To je dobrý,“ tvrdohlavě odpovím.

Jednou rukou drží mobil a druhou mě přidržuje, abych s sebou nepraštila znovu.

„Urychleně, prosím“ zavelí a ukončuje hovor. „Budou tu za dvacet minut“ ubezpečí mě. „Sakra Šarlot, proč jste nic nejedla, když to s vámi tak cloumá?“ rozhořčeně na mě útočí.

„Neměla jsem čas“ odpovídám šeptem, slabá, jako moucha.

Alan protočí oči. Dochází mu, že je to kvůli němu a jeho nevyřčené pomstě za Rakso, kterou si náležitě užíval.

„Dobře. Chápu. Od teď budeme mít nepsané pravidlo. I když toho budete mít moc, slibte mi, že si čas na pořádné jídlo uděláte, ano?“

Mění se mu tón hlasu a najednou, byť je vážný, je zvláštní. Nemůžu ho identifikovat. Že by starostlivý? Ne, to ne.

„No? Slibte mi to“ tlačí mě do odpovědi.

Dívám s do země a trapně odpovím „Slibuji“. Připadám si, jak malé děcko.

„Podívejte se mi do očí a slibte mi to znovu a teď vážně!“. Zvedne mi bradu a čeká na slib.

Nechce se mi do toho, nechci mu nic slibovat.

„No?!“ urguje mě.

Z toho se nedostanu! Tak do toho Šar. Podívám se mu do očí a poníženě kývnu „Slibuji.“

„Hodná holka“ škodolibě se jedním koutkem usměje. Vstane a nalévá mi vodu.

„Předpokládám, že jste toho ani moc nevypila, že?“ usoudí a já nedobrovolně kývnu.

„Dobrý den, mám pro Vás objednávku, můžu dál?“ táže se mladík. „Jistě.“

Mladík odkládá jídlo na stůl a Alan mu zaplatí. Zřejmě mu dá nějakou tu korunu na víc, protože se rozzáří, jak sluníčko.

„Moc děkuji, pane a přeji dobrou chuť,“ obohacený odchází.

Tiše sedím. Sleduji balíčky jídla a prstem si přejíždím ret. Alan se ke mě otočí a jedno obočí mu vystřelí.

„Na co čekáte? Je to pro Vás. Nevím, co máte ráda, tak jsem objednal od všeho něco.“

Od „Na co čekáte“ ho přestávám vnímat, vrhám se na balíčky, jako hladový pes. Zakousnu se do kuřete a namočím ho do omáčky, druhou rukou nabírám hranolky a ukusuji i od nich. Jeee salát, otevírám víčko a hledám vidličku.

„Tady,“ pobaveně mi ji podává.

„Děkuji“ zamumlám s plnou pusou. No ne, on je tu i čokoládový dortík, srdce mi zaplesá. Teď ne, Šar, až dojíš to kuře, napomínám se. Rychle ho vytáhnu a dávám ho kousek stranou, ale ne zas daleko. Znovu se od všeho ukousnu a dívám se, co je tam dál. Vytahuji krabičku a je tam čína, otevírám ji a zajedu vidličkou od salátu do obsahu. Naberu si porci a už jí strkám do pusy. No fuj. Začínám se šklebit.

„Copak?“ pobaveně se zeptá.

„B-bambus“ šklebím se dál.

„Nemáte ráda bambusové výhonky?“

Kroutím hlavou, byť si jí neukroutím. Rychle polknu a zapiji to vodou. Krabičku zavírám a nabízím mu ji.

„Ne, ne, díky“ stále má pobavený úsměv na tváři a vypadá to, že se baví čím dál víc.

Opět lovím v balíčkách. A tentokrát vylovím lívance. No to bude dobrá patlanice. Ještě, že jsem na tenhle způsob stravy zvyklá, pomyslně se směji sama sobě. Kuře, hranolky, slaninu, hranolky, salát a tortilu mám snězenou. Teď přijde řada na třešničky. Lívance a dortík. Obojí si postavím před sebe a radostně se uculím. Kmitnu pohledem na Alana a ten jen nevěřícně kroutí hlavou a usmívá se.

„Vy, ale máte hlad“ překvapeně konstatuje.

„Už ne, to sladký je jen na chuť“ odvracím pohled od něj na tu krásu pode mnou.

Naberu na vidličku kousek dortíku a pomalu ho vkládám do úst. Slastí zavírám oči a užívám si každý kousek. Sakra, ten je dobrý. Čokoládová pěna, čokoládový korpus a čokoládové cosi. Věděla jsem, že čokoláda způsobuje jistý druh orgasmu, ale tohle? Tohle byla bomba, která vybuchla.

„Už je to lepší“ zeptá se a prohlédne si prázdný stůl.

„Lepší? Je to perfektní“ utírám si pusu do ubrousku.

„Takže můžeme pokračovat? Už mi tu nezkolabujete?“ pečlivě si mě prohlédne.

„No možná tak s přecpání“ usměji se na něj blaženým výrazem.

Lehce se pousměje a vrací se k pracovnímu stolu.

„Alane?“

„Hm“ otočí se na mě.

„Děkuju“ upřímně se na něj podívám.

„Hm“ jednoduše odpoví a dál si mě nevšímá. Starý Adalbert je zpátky.

Sakra, jdu pozdě. Zapluji do křesla a jsem ráda, že jsem ráda. Od rána sháním místnost pro Adamovu rozlučku a konečně, když už najdu perfektní, musím to jít zamluvit osobně.

Alan vylétne z kanceláře a hned po mně vyštěkne.

„Kde jste byla?!“

„Omlouvám se, ale byla jsem zamluvit místo pro rozlučku s Adamem, trošku se to protáhlo a nestihla jsem autobus.“

„Příště mi zavolejte i když byste se měla zpozdit i o minutu, jasné?“

„Dobře“ nejistě odpovím.

„Za deset minut před vchodem, pojedete se mnou na pracovní schůzku“. Oznámí mi a odchází.

„Co? Alane?“. Vybíhám za ním. „Jsem sekretářka, nikdy jsem na žádné schůzce nebyla. A mám tu moc práce. Měl byste říct někomu jinému a myslím to vážně, Alane“

„Dobrý den, Alane, já s Vámi klidně pojedu, jestli budete chtít. Šarlot má stejně hodně práce.“ Káča se vynoří, jak duch a laškovně se na něj usměje. Alan si ji přeměří a nadzvedne jedno obočí.

„A kdo bude na recepci?“ asertivně odpoví.

Káča skloní hlavu a vzdává bitvu.

„Máte 3 minuty a půl, Šarlot!“

Alan stojí před vchodem a já sotva lapám po dechu. Rychle zadávám urgentní věci Radce a už běžím za ním. Čeká s rukama v kapsách zřejmě drahého obleku. Má temně černé sako a krásně rýsované puky na kalhotách. Košili jemně vínovou a k tomu sytě vínovou kravatu. Vlasy jsou pečlivě nagelované a celkově vypadá, jako by byl připravený na focení do prestižního časopisu. Teprve teď zaregistruji, jak mu to vlastně sluší. Stoupám si k němu a on se nehne ani o píď.

V tichosti čekáme, až mu přivezou auto. Jsem nervózní a přešlapuji z místa na místo.

Konečně dorazilo auto. Rychle k němu popoběhnu a Alanovi otevírám dveře. Podivně se na mě zadívá, ale nic neříká. Sakra, proč jsem mu otevřela dveře, copak jsem nějaká vrátná? Nechápu sama sebe a svojí reakci. Holka s tebou to jde z kopce, uvědomuji si. Obcházím auto a nasedám si. Alan zapíná rádio a jsme zticha. Aaa, zrovna hrají Tichou dohodu. Začínám si potichu notovat slova a usmívat se. „Vím, že na mě pořád myslíš, že máš mě pořád rád, já nemám vrásky z žádný lásky udělej to jako já …“

Alan si všimne mého nadšení a vypíná rádio. Úsměv mi okamžitě mizí z tváře a střídají ho našpulené rty. Na hlas vydechnu a otáčím se k okénku. Celou dobu jsme zticha a teď i bez rádia. Koušu se do rtů, hraji si z nehty a následně zjišťuji, že brečí po novém laku. Nudím se a jsem nervózní.

„Kam to vlastně jedeme?“ optám se znuděně a snažím se přerušit ticho.

„Na pracovní schůzku!“ bez zájmu odpoví.

„Vážně?“ ironicky se zašklebím.

„Vážně!“

Tohle nemá cenu. Vzdávám to.

Parkujeme u golfového hřiště. No páni tady jsem po prvé. Rozhlédnu se kolem sebe. Všude samá zeleň, upravený trávník, sem tam nějaký ten stromek a obrovitánské hřiště, které ani nevím kde končí. Pár osůbek právě hraje golf, a tamhle se jeden raduje. Zřejmě mu trvalo dlouho než se trefil.

Před námi je bílá budova se zeleným rámování a nápisem For life. Je veliká a pyšní se jedním patrem. Zřejmě tam je restaurace. Vidím pár lidiček, jak sedí a sledují hřiště.

„Jdete?“ vyruší mě Alan.

„Jistě“ ihned odpovím.

Cupitám za ním a dál se kochám tou přírodou. Nádhera, prostě nádhera. Alan něco domlouvá s recepční a já si prohlížím vnitřek budovy. Je moderní, ale ne moc útulný. Spíše takový strohý. Celé to je černo-bílo-zelené. Skleněné stoly, zelené židle a černé doplňky. Na zdech pár obrazů stylu golf, golf, golf a žádné osobní věci, památky nebo něco takového. Samé neutrální věci spjaté s golfem.

No páni, dokonce popelník je ve tvaru golfového míčku. No jo, vlastně! Popelník. Ani chvilku neváhám a ihned si zapaluji. Jsou to čtyři hodiny, co jsem nekouřila a bůh ví, co mě tady čeká a nemine. Potáhnu si a Alan mi v tu ránu bere cigaretu z ruky a típá ji.

„Jdeme!“

Heeej. Jsem vzteky bez sebe. Copak tak pospíchá? To nemůže počkat dvě minuty, když mě sem táhne takovou dobu? Sakra, cigárko moje. Zafňukám a jako nabručené dítě jdu nedobrovolně za ním.

Sedáme si na lavičku a k nám zamíří nějaký kravaťák.

„Omlouvám se, ale pan Sanika dneska nedorazí. Jistá urgentní věc mu zkřížila plány.“

Zadívám se na Alana a pohodlně se usadím, zapaluji si cigáro a čekám co přijde. Seřve ho? Určitě vypění, jak šampaňské. Potáhnu cigáro a jsem zvědavá na tu show.

„Vy jste kdo?“ zeptá se ledovým hlasem.

„Omlouvám se. Jsem asistent pana Sanika“ natahuje ruku na pozdrav.

Alan se na ruku jen laxně podívá a nijak nereaguje.

„Vyřiďte panu Sanikovi, že se příště nemusí obtěžovat vůbec“ vyzývavě se na něj usměje.

Asistent sklopí oči a nezakrývá zklamání.

„Jistě, vyřídím. Omlouvám se ještě jednou a přijměte jako naší omluvu oběd a samozřejmě hřiště je Vám také k dispozici.“ Kývne k odchodu a je pryč.

Překvapil, chlapec, překvapil, nijak se nerozčílil. Pobaveně na něj hledím a užívám si svou cigaretu. Alan prudce vstane, tahá ze zadní kapsy mobil a vytáčí číslo. Odchází. Odchází a já nevím kam. No paráda, to mě tu, jako nechá či co?! No super, máme mít oběd zdarma a on si v klidu odejde. Co mám dělat? Přeci to tu nenecháme. Vždyť je to jídlo zadarmo! Jídlo z luxusní restaurace! Žádný Mekáč, žádná čínská polívka, ale opravdové jídlo! A hlavně jídlo, které nevařím já!

Střelí do mě šíp a já se rozpomínám. Nepsané pravidlo. Nepsané pravidlo! Šibalsky se usměji.

„Dáte si něco k pití nebo k jídlu, slečno?“ Číšník přichází v pravou chvíli.

Narovnám se a důležitě se zatvářím.

„Stále platí pozvání pana Sanika?“

„Samozřejmě slečno, vše je na jeho účet.“

„Výborně, v tom případě, prosím o jídelní lístek, malé pivo a vodu.“

„Prosím slečno, naše menu, malé pivo a voda. Vše v pořádku?“

„Ano, děkuji,“ snobsky odpovím a otevírám jídelní lístek. „Tak co pak si dáte, slečno Niklová“ triumfálně se ptám sama sebe. Už to mám!

Objednávka objednána a já se se skvělým pocitem protáhnu. Můj vnímavý žaludek reaguje na mou objednávku a důkladně se ozve. Neboj, neboj, za chvilku to bude.

„Jsem zpátky“ ozve se za mnou.

Alan si usedá a vypadá mírně rozčíleně. V břiše mi zakuňkají žáby a já dělá, že nic. Sakra, to mi ten žaludek dělá naschvál nebo co? Proč se vždycky ozve v tu nepravou chvíli?

Alan se na mě přísně podívá.

„Doufám, že jste si něco objednala, nerad bych Vás tady sbíral ze země, jako posledně.“

Potupně sklápím oči a dál se nechci zabývat tou vzpomínkou. Kývnu k souhlasu.

„Nepsané pravidlo, já vím, chvilku jsem na vás čekala, ale nakonec jsem si s dovolením objednala.“ Na tváři mi cukají koutky.

„Hodná holka…. Proč se usmíváte?“ přimhouří oči do malé škvírky a čeká na odpověď.

„Ale ničemu, chcete něco objednat?“ snažím se obejít téma.

„Ne… díky“ nedůvěřivě si mě prohlédne.

Trapné ticho se opět vyklubalo na svět, nikdo nemluví. Chce to pročistit vzduch, říkám si.

„Kdo to vůbec nepřišel?“ zvědavě se ptám.

„Sanika, měl být náš nový dodavatel, ale když se na nás vykašlal, najdu jiného.“

Otevírá notebook a brouzdá po emailu. Ignoruje mě.

No, tak nic! Člověk se snaží o zdvořilou konverzaci a on mě zase takhle potupí.

„Prosím Vaše jídlo“. Číšník nese tři talíře a za ním jdou další čtyři pomocníci.

Alan odtrhne oči od notebooku a vytřeští oči.

Pálí mu to rychle, to se musí nechat.

„Tak proto jste se smála“ upřímně se hlasitě rozesměje a já nezakrývám svůj smích.

Dohromady před námi leží čtrnáct obrovských talířů plných hromady jídla. Od slaného po sladké. Humr, krevety, losos, žebírka, pečíňka, čína, hranolky, bramboráky, saláty, pečivo, omáčky, dortíky.

„Vážně si nedáte?“ vítězně se na něj obrátím.

„Vy jste číslo, Šarlot. Pro příště už vím, že Vás nemám nechávat samotnou“ posměšně si mě dobírá.

„Cccc. Ale Vy to neplatíte“ upozorním ho a našpulím se.

„To ano a upřímně jsem vážně rád. Na tohle by teď nebyla připravená ani moje peněženka“ baví se na můj účet.

Zakousnu se do lososa a hladově hltám. Alan neodolá. Rozhlédne se po stole a následně se zarazí.

„Čína? Bambus?“ tázavě se na mě podívá. „Myslel jsem, že bambus nesnášíte?“

S plnou pusou se na něj zadívám a pokrčím rameny.

„Taky, že jo, i krevety nemusím.“

Alan se rozesměje a já mu podám žebírka.

Je krásně upatlaný a všude od omáčky. Je to snad po prvé, co se spolu bavíme a nevjíždíme si do vlasů. Je to fajn. Vážně fajn.

Zbývá poslední dortík. Natáhnu se po něm ve stejnou chvíli, jako Alan. Oba se na sebe podíváme.

„Prosím, je Váš“ podává mi čokoládový zázrak.

Olíznu svou vidličku od masa a jemu podávám čistou. Posunkem ukazuji, že se rozdělím a přitom se přiblble usmívám.

Protočí oči, ale nic nenamítá. Společně se pouštíme do té sladké dobroty.

„No páni, i když dodavatel nepřijel, myslím, že tenhle výlet stál za to.“ Cítím se nacpaná, ba ne, vycpaná jak krůta.

„To máte pravdu. Pěkně jste ho přetáhla přes kapsu,“ baví se nad mým výkonem.

„Vy asi nedbáte na stravu, viďte? Jak to děláte, že jste furt tak štíhlá?“ podiví se.

„Rychlé spalování. Nebo dobře ukrytá tasemnice“ ironicky se zašklebím. „Spousta ženských mi to závidí. Můžu sníst, co chci a nepřiberu ani deko, vlastně přiberu, ale do hodiny je to pryč. Má to své výhody i nevýhody. Párkrát jsem si už vyslechla, že jsem anorektička, která se nacpe a pak to na toaletách všechno vyhodí. Je to občas na obtíž. A to hlavně v případě, když nejím. Rychle se všechno ztratí a já mám pak pocit hladu furt. Na druhou stranu, když nic nemám, ale jakože fakt nemám a už s tím napřed počítám, tak mi nedělá problém nějakou dobu nejíst. Vím, trochu si protiřečím, ale tak to prostě je. To že z toho omdlím je až krajní mez.“ Mírně se rozmluvím až mě to samotnou překvapí.

„V tom případě… neměla byste nosit něco s sebou?“

„Však já nosím, ale pochopte, nic mi nijak dlouho nevydrží,“ předstírám utrápený výraz a následně se na něj usměji.

„Co teď?“ zeptám se nedočkavě.

„Co těď? Pokud nechcete Deli, tak půjdeme na golf,“ zavtipkuje.

Aaa pán má i smysl pro humor. To je šok.

„Alane a vážně chcete jít zrovna na golf? Já to nikdy nehrála“ trapně mu oznámím.

„V pořádku. Já Vás to naučím.“ Hrdě se zvedá a mě naznačí ať udělám to samé.

„Fajn, ale jestli po mě budou chtít zaplatit trávník, tak to jde na Vaše konto“ zcela vážně ho varuji.

„No jo, Vy jste vlastně to dítko štěstěny, co?“ rýpne si.

„Ccc“ zasyčím a odcházím na hřiště.

„Šarlot?“ zavolá na mě. „Prvně si musíme pro věci. Klackem Vás hrát nenechají“ sebejistě se usměje a ukáže, že jdu špatným směrem.

Uraženě kolem něj prosvištím a mířím do budovy.

„Než se naučíte běhat, musíte se nejdříve naučit chodit.“

Začne z lehka.

„Pojďte za mnou, někde tady driving range. A támhle.“ Vyráží kupředu a já za ním cupitám.

Driving, co? Co to mele.

„Na. Vemte si to. Je to sedmička, pro začátečníky dokonalá. Zkuste pár odpalů.“

Podává mi to párátko a já se na něj z pod řas nedůvěřivě podívám.

Tak jo, Šar, ve filmech to vypadá jednoduše, určitě to není nic těžkého, ujišťuji se. Míček postavím na stojánek či jak se tomu říká, postavím se, napřáhnu a bum. Sleduji míček, ale ten nikde. Alan sarkasticky vyprskne smíchy. Zpražím ho nemilým pohledem a on mi prstem ukáže ať se podívám pod nohy. No super, míček zůstal na svém místě a já mám skoro vykloubené rameno. Tak jo, zkusím to znovu.

„Šarlot?“ zastaví mě. „Za prvé, golfová hole není sekera, podle toho, jak jí držíte, typuji, že se sekerou už máte nějaké zkušenosti a za druhé, ten Váš postoj je zoufalý.“

Protočím oči. Otrapa jeden!

Stoupá si za mě rozkročí mi víc nohy, natočí a pomáhá mi držet správně párátko.

„Teď to zkuste.“

„Takhle?“ otočím se na něj a rázem se zastavím. A jeje, jsem já to tele, asi jsem měla stát, tak jak mě postavil. Ups.

Kousne se do rtu a zhluboka vydechne.

„Tak ještě jednou a zůstaňte!“ důrazně mě pokárá.

„Haf“ ironicky reaguji.

Mrskne po mě obočím a opět mě šteluje.

„Tak, teď to zkuste!“

Napřahuji se… rána… a nic. Hodím po něm roztomilým úsměvem a zkouším to dál. Po pátém pokusu si už mnu rameno. Sakra, na zítra si budu muset pořídit bandáž. Snažím se dál. Dvanáctý pokus a nic, Alan to vzdává, sundá si sako a rozvalí se na zem.

„To bude na dlouho“ prohodí mezi zuby.

Hodím po něm pohledem a on se rozesměje. Jdu na dvacátýprvní pokus a…

„Joooo“ skáču radostí, jásám, mám chuť obejmout kolemjdoucí. Už chápu toho týpka, který se tak radoval, když jsme přijeli, asi byl stejný nemehlo jako já.

Otočím se na Alana. který leží na zemi natočený na boku. Zpomaleně a znuděně mi tleská.

„Jen to zkoušejte dál. Pro jedno kvítí slunce nesvítí.“

Nadšeně se otočím zpátky a neunikne mi jeho úsměv. To ještě uvidíš, chlapečku, třeba tě nakonec překvapím. Konečně mě hra začíná bavit. Napřahuji se a bum. Vedle. Rukou se chytám za hlavu.

„Zatraceně!“ zakleji. „Já myslela, že si sem chodí lidi zarelaxovat, ne si ještě víc pocuchat nervy,“ vyštěknu.

Alan opět vyprskne smíchy.

„Musíte víc cvičit, pak to půjde samo, zatím se jenom batolíte, Šarlot.“

Už se na něj ani neotáčím. Zkouším to dál.

Od dvacátéhopátého odstřelu už mi to celkem jde. Trefuji se už bez problému. Jsem na sebe hrdá.

„Tak to bychom měli, už Vám to konečně jde. Upřímně jsem ani nedoufal, že se k tomu dostanu i já“ s úsměvem na tváři, si do mě rýpne. „Teď zkusíme krátkou hru.“

Odevzdaně za ním kráčím s dávkou sebejistoty.

„Hra spočívá v tom, aby jste míček odpálila co nejblíže k vlaječce,“ lajcky mě proškolí.

„K vlaječce? Vždyť je tak 50 metrů daleko!“

Zbláznil se? Sotva tam vidím a tuhle malou věc tam mám odpálit?

„Přesněji je to 60 metrů, ale odhad máte docela dobrý, to se musí nechat“ otráveně opraví moje měření.

Celé hodiny jsme na jednom greenu a mě to opravdu baví. Navzájem se dobíráme a jsme v pohodě. Ani se nenadám a venku se už stmívá.

„Měli bychom už jet, Šarlot. Přeci jenom je to dálka,“ nedobrovolně konstatuje.

„Jasně, myslím, že to je dobrý nápad. Jsem utahaná jak štěně po celodenních hrátkách a popravdě necítím rameno.“ S nemalým vděkem odpovím.

Někdo má tenisový loket a já bych si měla patentovat golfové rameno. Au, to bolí. Nasedám do auta a Alan se něco vyřizuje na recepci.

„Můžeme?“ dosedá na sedačku.

Souhlasně kývnu a zapínám si pásy.

„Něco jsem Vám koupil“ podá mi krabičku a já jsem v rozpacích.

On mi něco koupil? Otáčím krabičku a zaměřím se na nápis-Hřejivá náplast proti bolesti.

„Nic lepšího tam neměli“ rozpačitě promluví.

„C-co? To jste koupil pro mě?“ vykoktám ze sebe.

„Pro koho jiného. Nemůžu si dovolit, aby jste zůstala doma. Máme ještě hodně práce a sám to dělat nebudu.“

Blb jeden. Prober se, naivko. Snad sis nemyslela, že by pro tebe udělal něco, co by nemělo nic společného s jeho sobeckou náturou.

„Děkuji, určitě pomůže. Je… Je to od Vás milé,“ slušně poděkuji.

„Nemáte za co, Šarlot. Každopádně byste si ji měla nalepit hned. Čím dříve to uděláte, tím rychleji začne působit.“

„Nebojte, zítra budu fit. A ještě jednou děkuji.“

Mírně se zazubím a svlékám si svetr. Paráda, dneska jsem věděla, jak se obléknout. Mám na sobě tílko se zavazováním za krk, takže mi nic nepřekáží v nalepení. Tedy skoro nic. Možná jen takový detail, nejsem Saxana. Různě se kroutím a snažím se naštelovat, tak abych došáhla na lopatku. Na místo, kde to bolí nejvíc. Nejde to! Alan stáčí volant ke krajnici a zastavuje auto.

„Půjčte mi to a otočte se“ vytrhne mi z rukou náplast. „Celou dobu čekám, kdy si řeknete o pomoc, ale… tvrdohlavějšího člověka neznám“ pobaveně se usměje.

„Já bych o někom věděla“ nenápadně po něm hodím očko.

„Otočte se“ svraští obočí a dál mě ignoruje.

„Do prava, trochu výš, ne to je moc a trochu do středu. Ne tam ne. Dolů.“

Alan začíná být nevrlý.

„Už jste blízko, ale ještě to není ono,“ skrývám smích.

Dobírám si ho a skvěle se u toho bavím.

Jak si všimne mého nenápadného úsměvu, lípne mi náplast na lopatky, tak jak mu přijde pod ruku. Silněji mě poplácá a já zaskučím.

„To máte za ty Vaše srandičky“ zašklebí se a startuje auto.

Čekají nás minimálně dvě hodiny jízdy a já začínám usínat. Vlastně skoro už spím. Alan ztiší rádio, aby mě nerušilo a jedeme vstříc svému domovu.

Auto se zprudka otočí a mi se stáčím po směru hodin. Vyděšeně se probudím. Auto stojí a Alan otevírá dveře.

„Nic se neděje. Pneumatika“ v rychlosti mě informuje.

Zmateně kývnu a vylézám za ním. Rozhlédnu se a my stojíme na polní cestě, kolem samý les.

„Co tu děláme? Tudy jsme předtím nejeli?“ divím se nad tím vším.

Alan mě nevnímá a věnuje se propíchlé pneumatice.

„Do hajzlu“ zakleje.

„Co se stalo?“

„Nemáme náhradní kolo.“

„Co?! Vy takový pedant na všechno a nemáte náhradní? Děláte si srandu? Jak? Jak někdo může vyjet bez náhradního kola?! I já jako neřidič bych takovou chybu neudělala. Sakra, Alane. To tu budeme trčet?! Jak daleko jsme? Mám někoho zavolat?“

Alan se posadí na zem, ruce si opře o nohy a hlavu následně o ruce.

„Není tu signál“ podrážděně odpoví.

„Skvělé! Fakt skvělé! Co budeme dělat? A proč jsme vůbec tady? Tudy jsme nejeli!“

„Co byste chtěla dělat teď večer?! Myslíte, že tady na poli bude nějaký hotel nebo MacDonald? Nic nebudeme dělat, přespíme v autě a ráno půjdeme stopovat… nebo hledat nějaký telefon. A prosím Vás ty hysterické výlevy si nechte na jinou dobu. Vážně na to nemám náladu.“

„Děláte si srandu?! To říkáte jenom tak?! Já musím domů!“ začínám supět.

„Dneska s tím nepočítejte!“ tvrdohlavě odsekne.

Zvedá se a sedá si zpátky do auta.

Vyrážím za ním a prudce třísknu dveřmi až to zaduní. Alan jen zavře oči, zřejmě by mi nejradši nafackoval za tu ránu.

„Proč jsme tady?! Ještě jste mi neodpověděl?! Proč jsme nejeli stejnou cestou?!“ rozčíleně vystartuji.

„Protože to je zkratka, chtěl jsem být co nejdřív doma, stačí? Myslíte, že z toho mám radost? Měl jsem to snad v plánu? Udělal jsem to naschvál? Ne! A věřte mi, že poslední, co bych chtěl, je být celou noc s ženskou, která mi tak akorát pije krev a chová se jak blbá nána.“ Zařve na mě, až mě tím zarazí do sedačky.

Agresivně praští do volantu. Jeho tón byl mnohem ostřejší, než měl v úmyslu. Uvědomí si svou přemrštěnou reakci, ale nechává to být.

Jsem naštvaná, trhnu sebou a otáčím se k němu zády.

Ráno se probouzím a jsem stále v autě.

„Takže se mi to nezdálo. Paráda!“

Otáčím se k Alanovi, ale on nikde. Rychle se narovnám a Alanovo sako mi padá z ramen. Aspoň, že má nějakou tu slušnost.

Vystupuji z auta a sako beru s sebou. Rozhlédnu se, ale Alana nevidím. Kde krucinál je? To mě tu jen tak nechal? Samotnou?!

„Jsem tu“ ozve se za mnou.

Leknutím sebou trhnu.

„Nemyslete si, že bych Vás tu nechal. Zas takový pitomec nejsem! I když Vy na to máte zřejmě jiný názor. Jste schopna všeho. Nebudu riskovat žalobu na mou osobu!“ uraženě mi věnuje pár slov na dobré ráno. „Musíme jít. Vemte si věci z auta. Nevím, jak dlouho půjdeme!“

Podrážděně se otočí a jde napřed.

„Také přeju dobré ráno“ zakřičím na něj.

To na mě ani nepočká? Zatracený chlap! Měl by mít na sobě visačku s varováním: Pozor, extrémně vznětlivé a na hlavě místo svatozáře obří bilboard s nápisem: Jsem idiot!

Párkrát popoběhnu a konečně jdu za ním.

Půl hodiny procházíme lesem. Má sukně má dost a o nohách ani nemluvím. Každá větvička mi dělá krásné škrábance a zdobí mi nohy. Několikrát zaječím. Cesta se mi kříží s pavučinami a já se bráním představě, že na mě dopadl i pavouk. Alan se za mnou několikrát otočí. Po zjištění, že se jedná o osminohé stvoření protáčí oči. Po šestém zaječení mě už ignoruje úplně.

„To Vás vůbec nezajímám?!“ vyštěknu na něj.

„Vy? Ne! Ale začínám mít obavy o ty chudáky pavouky, teď kvůli Vám budou muset k ušaři a já zřejmě také.“

„Ha ha. Kam na ty vtipy chodíte? Do pohřebního ústavu? Trénujete to dlouho?“ kysele se zašklebím.

„Mě na tom nic vtipného nepřijde, Šarlot! Čeho se bojíte?! Myslíte, že mají někde schovanou zbraň?!“

„Třetí noha zleva, myslím, že jsem tam jednu viděla,“ pohotově zareaguji na jeho přiblblé názory.

Neráčí se ani otočit, ignoruje mě.

„Mimo to, já se jich nebojím, já se jich štítím. Nepleťte si pojmy s dojmy, Alane!“ zakřičím na něj. „Ccc. Ignorant, jeden,“ procedím mezi zuby.

Všude se drží rosa a pěkně to klouže. Několikrát uklouznu a Alan se mě snaží chytit. Tedy. Snaží? Opravdu se snaží? Někdy mi příjde, že to dělá naschvál a skvěle se baví! Dělá, že se mě snaží zachytit, ale náhle mě pustí. S všeříkajíc „Ups,“ se mu na tváři zatetelí pobavený úsměv a pohledem zavadí o mé lodičky.

Dochází mi trpělivost.

„Bohužel jsem se dneska nevybavila protiskluzovými lodičkami. Moje chyba omlouvám se! Vlastně ne! Třeba to není moje chyba, třeba je to chyba někoho, kdo nejezdí s náhradním kolem!” vyštěknu a nemotorně ho obcházím.

Opět mě ignoruje.

„Konečně!“

Vycházíme z lesa a já jsem samá čmouha, z vlasů mám řádný chuchvalec, nohy plné škrábanců a roztrženou sukni. Jsme u silnice.

„No vy jste tedy ženská do nepohody“ Alan mě sjede pohledem od hlavy k patě a ironicky kroutí hlavou.

„Ale prosím Vás, nic o mě nevíte, tak nesuďte, já se toho nachodila víc, jak vy!“ nasupeně se bráním.

„Jo a kam jste chodila od zrcadla k zrcadlu?!“

„Ne, a co vy? Kam pak jste tůroval? Nikam co? Jediné tůrování znáte v autě, že? V autě bez náhradní pneu!“ neztrácím dech a svérázným krokem pokračuji dál.

„Slovo tůrování z hlediska toho, jak ho zřejmě myslíte neexistuje“ drze mě poučí.

„Ale neslovíčkařte, jste snad dost inteligentní, aby jste si domyslel, co tím myslím. Nebo se mýlím?“ Nečekám na odpověď, máchnu rukou a pokračuji dál.

Konečně vidím nějaký život. Auto kolem mě projíždí a já se ho snažím stopnout. Alan se pobaveně rozesměje.

„To myslíte vážně? S takovou vizáží zastavíte leda tak dikobraza a i on si bude ťukat na čelo. Ne, že by to v normálu bylo o něco lepší.“

Probírá se ve mně psychopat. Pomyslně ho škrtím a vychutnávám si to. Jeho přiškrcený obličej ve mně vyvolává smích hieny.

Zrychlím krok. Vidím domeček a mířím přímo k němu. Rychle k němu přibíhám a urgentně ťukám na dveře. Dveře se otevírají. Dědoušek a bábinka stojí ve dveřích a já je hned atakuji.

„Dobrý den, moc se omlouvám, ale..“.

„Prosím Vás, mohl bych si zavolat. Píchl jsme za lesem a nemůžu chytit signál. Hovor Vám samozřejmě zaplatím“. Skáče mi do řeči a mile se na ně usmívá.

A já jsem jako vosk?! Jeho drzost nezná mezí!

„Samozřejmě, že můžete, pojďte dál.“

Bábinka si na mě zhrozeně podívá.

„Asi jste měli rušnou cestu, viďte. Slečno, jste zralá na koupel.“ Připadám si trapně, vypadám, jak trol z lesa. Nedobrovolně jí odtakám a už mě táhne do koupelny.

„Klidně se tu osprchujte, přinesu Vám nějaké čisté oblečení“ vlídně se na mě usměje a já jí úsměv oplácím.

No páni, sice jsem původně z vesnice, ale takhle milí lidé nebyli ani tam. Nezačínají takhle horory? Nebudou nás chtít rozsekat na kousky? A co blbá Perníková chaloupka? Tam je baba chtěla hodit do pece. Prolétne mi hlavou. No, doufám, že mě tu Alan nenechá, i když smažit se v peci je teď příjemnější než trávit další hodinu s ním tady nebo v autě. Podívám se do zrcadla a zhrozím se. Zatraceně! Kdo jsi? A co si se mnou udělala? Ptám se svého odrazu. Já si tady představuji scény se sekáčkem a přitom sama vypadám, jak z hororu Kruh.

„Děvenko, není to nic moderního, ale je to po dceři, která se odstěhovala, máte stejnou postavu, určitě Vám to bude.“

Podává mi džíny a vytahané tričko. Vděčně se na ní pousměji a opatrně si od ní beru věci.

„Jste hrozně milá, určitě Vám je vrátím.“

„To nemusíte děvenko, tady ty věci už nikdo neužije.“ Zaculí se na mě a nechává mě osamotě.

Sprcha byla opravdu na místě, takového bordelu ze mě naposledy popadalo, když jsem byla malá a hrála jsem si v bahně. Soukromé lázně v soukromém bahínku po dešti.

Vycházím z koupelny a Alan se nepředstíraně baví. Jsem oblečená do hnědých kalhot a do růžového, kytičkovaného, asi o číslo většího trička stylu hipí. Ignoruji ho.

„Vám to sluší. Úplně, jak má dcera.“ Nadšeně se potěší bábinka.

Vím, vypadám, jak hastroš, ale nemůžu jí kazit radost, mimo to, je to kupodivu pohodlné.

„Viďte, také se mi to líbí a moc“ utvrdím ji.

„Jak spolu dlouho jste? My jsme…“ stařík se zvědavě zeptá, ale bábinka ho hned přeruší.

„Zastavují se tu různí lidé, ale konečně vidíme i někoho normálního. Jste opravdu krásný pár. Připomínáte mi nás dva. Vidím na Vás, že jste, tak trošku rozhašteření, že? Z toho si nic nedělejte.“ Pohladí staříka po vlasech. „My jsme se nesnášeli, když jsme se spolu seznámili. Dělali jsme si naschvály a furt jsme se nějak provokovali,“ věnuje mu pusu do šedivých vlasů. „A podívejte se na nás teď. Jsme spolu 30let a nikdy jsem nebyla šťastnější.“

Stařík jí lehce vezme za ruku a políbí jí do dlaně.

„Já taky. Miluška je to nejdůležitější, co jsem kdy v životě měl a mám. Ale taky to dalo práce.“ Hodí na sebe pohled, při kterém by v kině každý vytahoval kapesník. Nutí mě se pousmát. Otočím se na Alana a ten si mě prohlíží. Rychle cuknu pohledem a nastolím opět nabroušený výraz.

„Vy jste stejní. Úplně z Vás cítím ty jiskry a vzájemné napětí, ale to se poddá, to se nebojte. Jen to chce ten správný čas a trpělivost“. Šibalsky se na nás usměje.

Jo, tak jiskry. Ty tu rozhodně jsou a ještě chvíli s ním a budou i blesky.

Venku troubí auto a my oba v mžiku stojíme.

„Moc Vám děkujeme, co jsme dlužni?“ Alan uchopí bábinku za ruku.

„Ale nic, chlapečku, pozvěte nás třeba na svatbu a kdyby jste chtěli, tak nás klidně přijeďte jen tak navštívit,“ upřímně bábinka odpoví.

Hořce se na Alana podívám a líbnu jí na tvář. Oběma poděkujeme a u vrátek ještě zamáváme.

„Dobrý den. Pro Vaše auto jsem poslal odtahovku. Jak jen ho spraví odvezou Vám ho přímo domů. Adresu mají,“ ihned ho informuje řidič.

„Výborně, děkuji.“

Otráveně se na mě otočí.

„Chcete jít domů pěšky nebo nastoupíte?“

Trhnu s sebou, div ho nesrazím a nastupuji do auta.

Celou cestu spolu nepromluvíme ani slovo. Za hodinu konečně parkujeme před mým bytem.

„Díky“ přinutím se ke slovu a praštím dveřmi.

Uf. Jsem konečně doma. Ve dveřích mě vítá Princezna a kocouři jsou celí uvrnění. Rychle beru vodítko a mažu s ní ven. Chudák malá, naposledy byla včera ráno. Udělám s ní delší procházku, ale přiznávám, už se těším až zapluji na gauč.

Jak jen dovenčím, dám miláčkům napapat a následně volám do práce.

„Co se stalo? Proč nejsi v práci?” Radka na mě okamžitě vyrukuje.

„Pak ti to vysvětlím, teď si potřebuji na chvíli sednout. Radu je 10 hodin, přijedu kolem jedné, druhé, ano?“

„Jasně, co mám říct Alanovi?“

„Alanovi? No jestli vůbec dorazí, tak se ptát nebude, věř mi.“

Rozloučím se, udělám si kafe a odpadnu. Jen tak sedím a zírám do blba. Princezna se ke mně přitulí a já ji vděčně pohladím. Aspoň ten pes mě má rád. Pro tebe nejsem žádná nána blbá, hysterická, že jo. Dám ji pusu na čumák a zapínám televizi.

Bů, bů, smska.

Od: Adam Adalbert

Zpráva: Dnes do práce nemusíte chodit. A.A.

Pro: Adam Adalbert

Zpráva: Dobrý den. Již jsem volala Radce a jsme dohodnuté, že dorazím mezi 13-14hod. Na shledanou. Niklová.

Odhazuji mobil a zachumlám se k Princezně.

Nasazuji sluchátka a autobus se rozjíždí. V mobilu se rozehraje Here without you od 3 doors down. Uvelebím se do sedačky a sleduji pomalu se mračící oblohu. Je pod mrakem, ale stále teplo. Jsem ráda, nejsem oblečená do zimy. Nahlas vzdychnu. Dneska mám mizernou náladu. Nevím, jestli je to tím počasím, nebo tím, co sedělo. Všechno si promítám hlavou a ptám se sama sebe, proč?

Po chvilce přemýšlení na mě padá únava. Autobusové houpání mě uspává a já jsem během chvilky v říši snů.

„Vstávejte slečno“ řidič mě budí. „Tady vždycky vystupujete,“ upozorní mě.

Trhnu sebou a máchnu rukou, tak, že mu jednu málem vlepím.

„Omlouvám se a moc děkuji.“ Zmateně se probudím a rychle vystupuji.

Cestou do firmy se loudám. Myslím, že by i hlemýžď kolem mě prosvištěl a já bych mu nestačila ani zamávat.

Stojím před budovou. Tupě na ní zírám a dál stojím. Protáhnu se a rukou skrývám zívnutí. Pohledem zamířím k proskleným dveřím a sonduji, jestli tam je Káča. Sakra, to bude zas řečí. Stojí v celé své parádě přímo za stolkem. Vlasy má spletené do dvou copánků, sem tam povolený pramínek. A červenou košili má rozepnutou pomalu až u pasu.

„No paráda“ zamumlám si.

Porozhlédnu se po vnitřku a zastaví se mi dech. Alan stojí s nějakými kravaťáky a jeho pohled visí na mě. Rychle zamrkám, cuknu pohledem a líným krokem vcházím do recepce.

„Kdepak jsi byla Šarlotko? Že by někdo neuměl hodiny?“ směje se, jak hovězí a v hrdle má amplion.

„Dneska, ne“ utahaným tonem ji odseknu.

Ještě než vyjdu do kanceláře, mířím k toaletám, abych se trošku ošplouchla ledovkou. Zírám na sebe do zrcadla a musím přiznat, že vypadám hrozně. Dnešní noc se na mě řádně podepsala. Podlité oči a utahaný výraz i postoj. Ošplouchnu se ještě jednou a vycházím ven. „Psal jsem Vám ať nechodíte“ vyleká mě Alan.

Ruce má propletené, nohy zkřížené a opírá se zeď.

Dnes už není za černého amanta, má elegantní šedý oblek a černou vázanku. Vlasy mírně slíznuté a na očích jde vidět únava. Stejně, jako mně.

Zhluboka se nadýchnu a přemýšlím, jak ho nějak zpražit. Vzdávám to. Dnes na to nemám sílu. Odcházím bez komentáře.

„No tak povídej“ přihopsá ke mně Radka, jak čerstvě narozené kůzle.

„Než začnu uděláš mi prosím tě, kafe?“

„No jasně“ peláší do kuchyňky a během chvilky je už zase u mě.

„Povídej, povídej.“

„Ve zkratce. Na schůzku nepřišel nový dodavatel. Tak jsme si dali oběd a zahráli golf…“ musím se pousmát.

„Oběd a golf? S Alanem? Jaký to bylo? No tak Šarlot, nemůžeš říct jen tak málo. Podrobnosti, podrobnosti,“ hltá každé slovo.

„…No a pak na cestě zpátky nám píchlo kolo, přespali jsme v autě a ráno jsme skončili u nějakých hodných staříků, kteří nás nechali si zavolat. Toť vše.“ Úsměv mi už dávno zmizel z tváře a nahradil ho vztek. Nána! Já ti dám blbou nánu!

„No páni, to je jak z červené knihovny“ popíchne mě.

„Z červené knihovny? Tak maximálně s knížkami na obalu se sekáčkem potřísněným krví, milá zlatá.“

Celý den se snažím dodělat veškeré statistiky, ale vůbec se do toho nemůžu dostat. Jsem jednou rukou opřená o bradu a sem tam se přistihnu, jak usínám. Alan občas projde, ale když zrovna nespím, tak ho ignoruji a on mě také.

Na hodinách sedmá večerní a já nejsem ani v půlce. Protáhnu se a hlavu opřu o židli. Zavírám oči. A nechávám je odpočinout. Během chvilky slyším cinknutí. Otevírám oči a Alan odchází. Na stole mám čerstvou kávu se žlutým lepíkem. Strhávám lepík a nenápadně se za ním ohlédnu.

- Jak to dopijete, jděte domů. To je rozkaz! A.A.-.

„To se Vám řekne pane Adalberte, ale vy tu práci za mě neuděláte“ ironicky promluvím nahlas.

Jako by mě jeho zpráva probrala. Upiji si kávy a pouštím se do práce. „Ještě zavolám Samikovi, někdo se mi musí postarat o ten zvěřinec.“

Slyším dveře. Rychle sebou cuknu a odlepuji Alanům lepík z čela.

„Zatraceně, já jsem usnula! Do háje, zelenýho!“

Na stole přistává balíček a Alan nasupeně kráčí do kanceláře. Rychle si upravím vlasy a ještě rozespalá se snažím probudit. Poplácám se po tváři, párkrát zamrkám protáhnu se. Otevírám balíček a v tu chvíli mě oslní vůně čerstvých pletýnek a koblih. Hned se do jedné pustím a zadívám se k Alanové kanceláři. Dívá se na mě, ale následně spouští rolety. Rychle dojím, nebo spíše dohltám a sbírám odvahu jít za ním .No tak Šar, zachoval se hezky, to musíš uznat. Jdi a poděkuj. Je to jenom jedno slovo. Šup a jdi, stejně mu musíš dát ty papíry!

Nejistě zaťukám na dveře a následně je otevřu.

Alan sedí na otočném křesle zády ke mně.

„Neruším? Jen jsem chtěla poděkovat. Tady máte ty statistiky.“

Opatrně mu je pokládám na stůl a zrak mám sklopený. Nic neříká. Že by byl naštvaný? Golf je snad za námi nebo ne? Třeba je naštvaný, kvůli té snídani. Byla pro něj a on se snížil k tomu, že ji přenechal mě. No jasně, to je ono! Chápu to, taky by mě to naštvalo. Pomyslně debatuji sama s sebou.

„Je-jestli to byla Vaše snídaně, tak Vám hned pro něco skočím“ trapně ze mě vyletí.

„Viděl jsem Vás,“ konečně promluví.

„Co?“ zmateně zareaguji.

Otočí se ke mně a podívá se na mě přísným pohledem.

„Když jsem přišel do kanceláře, viděl jsem Vás. Moje snídaně to není. Koupil jsem jí pro Vás,“ chladně odpoví.

„Ach tak, tak dě..“

„Proč jste nešla domů?“ vyštěkne.

Leknu se a kousek ustoupím. Tyhle tóny jsou po ránu na mě trochu moc.

„Co? Musela jsem ty statistiky dodělat, říkal jste, že je potřebujete co nejdříve!“ Začínám se bránit.

„To jsem řekl, ale ne za cenu toho, že budete spát v kanceláři! A vůbec! Jste normální? Neodpovídejte, odpovím si sám. Nejste! Nikdo normální nepracuje do úmoru bez, jídla, bez pití a s noclehem v kanceláři. Víte, co? Do 12hodin je porada. Tam Vás potřebuji, pak Vás tu, ale nechci vidět! Vemte si dovolenou. A jestli můžu doporučit, tak než odejdete měla byste navštívit toalety. Jste rozmazaná a tuším, že jste i slintala. Ne vlastně netuším, vím to!“

Rychle si utírám pusu a řasenku z pod očí. Aha, takže teď už jsem blbá hysterická nána, která není normální a slintá. Skvělé! Podrážděně si oddechnu.

„Omlouvám se za svůj vzhled, ale to se dá napravit. Nicméně, mám tu ještě spoustu práce. Vyspala jsem se skvěle, a propo děkuji za optání, takže já můžu fungovat dál nejen do 12ti.“ Nastolím milý úsměv a odcházím.

Ze stolu okamžitě beru kabelku a spěšně popoběhnu na toalety.

„Zatraceně. Já fakt slintala.“

Rukama si zakryji obličej. Mezi dvěma prsty dělám škvírku a snažím se opatrně podívat opět do zrcadla. Nadechnu se a ruce dávám pryč. Následně mě čeká zhrození číslo dvě. Řasenka až na puse a co ty ospalky? Propadám se pod zem a bolestně zavírám oči. To nic, to nic, Šar. Uprav se a se vztyčenou hlavou se vrať. Fighting! Nejsi jediná ženská, kterou viděl po ránu. To nevadí. Nic se neděje. Nic. Se. Neděje.

Vracím se do kanceláře a ta se začíná plnit. Zadívám se na Alanovu kancelář a rolety má vytažené.

„Jsi tu nějak brzo, krásko.“

Ze zadu mě Michal obejme a já ho mírně odstrčím.

„To jsi na mě byla, tak žhavá?“ Pokračuje dál a začne si hrát s pramínkem mých vlasů. Ruku mu odstrčím a mile se usměji.

„Hele? Teď mě tak napadlo. Znáš to přísloví?“ přesladce se na něj usměji.

„Jaký?“

„Ten kdo čeká, že mu kuře samo skočí do ohně, měl by si koupit pizzu.“

Zasedám zpátky do křesla a věnuji se přihlášce emailu.

„Ty jsi zkrátka zlatíčko, Šar. Nezajdeme na oběd?“

„Ne, ne, děkuji.“

Michal zkříží ruce.

„Proč, vždycky, když se tě zeptám, tak odmítáš? Za chvíli si to začnu brát osobně Šar“ pohrozí mi a prstem ukáže ty ty ty.

Než se přihlásím k emailu, rychle kopíruji věci a jdu přímo do účtárny ke Kamče.

„Tak co nový bejvák, Kami“ rychle na ní vychrlím otázku.

„Šar, hotová jedna báseň. Kdybys to tam viděla. Všechno je úplně nový a snad nejnovější vybavení. Jsem tam, jako v pohádce. Prostě paráda,“ vzrušeně mi odpoví.

„To jsem ráda. A co manžel? Jak to vzal? A vůbec, jak jsi to udělala?“ opatrně vyzvídám.

Kamča posmutní. Bere si ze stolu propisku a nervózně si s ní začne hrát.

„Ale jo, šlo to. To víš, že se mu to nelíbilo. Furt mi vyhrožuje, že přijde sem do práce a udělá mi scénu, že mě kvůli tomu vyhodí.“

„Ty jsi mu řekla kde teď bydlíš?“ Zhrozím se.

„Nechtěla jsem, ale našel mě. Sledoval mě po práci.“

Kamča se mi nepodívá ani do očí, celá situace jí je nepříjemná.

„A co kdybychom to nahlásily na policii? Půjdu s tebou, jestli chceš.“

„Jsi hodná, ale zatím ne. Ještě chvilku uvidím, jak to půjde a pak to když tak nahlásím. Ale kdyby něco, dám ti vědět, ju?“ konečně o mě zavadí pohledem.

„Tak jo. Drž se, kdyby něco, dej mi vědět. Hm?! Tady máš ty podklady, musím jít. Ale Kami, vážně, dej mi vědět, kdyby si něco potřebovala. Cokoli,“ pohladím jí po vlasech a vracím se do kanclu.

V rychlosti poklidím na stole zbytek nepotřebných papírů a vrhám se na podklady pro poradu.

Porada se protáhla do jedné. Ale proč? Nechápu. Pokaždé je to stejné. Podíváme se na všechny hotely, zkontrolujeme zda je vše v pořádku. Vyhodnotíme je, projdeme veškeré novinky na trhu a prodiskutujeme nové možnosti. Pokaždé to stejné kolečko. Nevím, proč mám dělat zápisky když bych je mohla klidně zkopírovat.

Vracím se zpátky za svůj stůl a přepisuji poznámky z porady.

Nový email.

Email: Alan Adalbert.

Zpráva: Jestli se hned nezvednete a nepůjdete domů, zařídím to sám! To je rozkaz! Nebudu se opakovat!!!

No páni, to mě chce uvykřičníkovat či co? Zavírám jeho email. Dělám, že jsem si ho nepřečetla a rovnou sjedu zbylé emaily. Tak co tu máme? Nabídka na dodavatele, dvě urgentky, jedna pochvala, čtyři spamy a.. blik.

Nová zpráva.

Email: Alan Adalbert:

Zpráva: Šarlot, myslím to vážně!

Cccc, tak si trošku pohrajeme. Nakouknu přes počítač a vidím, jak mě sleduje přes sklo jeho kanceláře. Tak jo. Jak chcete. Zvednu se, tak, aby mě viděl. Dívá se a spokojeně kývne. Beru si kabát a odcházím. Odcházím k Radce do kanceláře a věším ho u ní.

„Na nic se neptej.“

Nenápadně jdu do kuchyňky a udělám si kávu. S kávou a nosánkem pěkně nahoru projdu přímo před jeho kanceláří a zrak upínám na něj. Zasedám zpět ke svému stolu. Pracuji dál.

Cuknu sebou. Alan vystřelí z kanceláře jak triskáč.

„Dámy a pánové, prosím o pozornost!“ postaví se do čela.

Sakra, co chce dělat? Krčím se za monitorem. Všichni odtrhnou oči od obrazovek, Soliter, spisů a bůhví čeho všeho a pozornost věnují Alanovi.

„Je mi líto, že Vám to oznamuji až teď, ale pro zbytek dne máte volno. Děkuji.“

Bez jakýchkoli okolků odchází a nečeká na žádné otázky.

„Proč?“

„To, jako fakt? To je paráda.“

„Kašlete na to, jdeme než si to rozmyslí.“

Z každé strany slyším živé diskuze. Jedna část nechápe a druhé je to jedno. Všichni odchází a já zůstávám sedět na své židli. Co si o sobě sakra myslí? Ccc, jen tak houkne a všichni poslechnou. No, je to šéf, asi by to tak mělo být, přiznávám. Ale i tak!

Vstávám ze židle a prudce se zvedám. Plná odhodlání zahájit bitvu. Otáčím se a… Au! Stojí přímo za mnou a já do něj vrážím a padám zpět do křesla.

„A-Au, vy jste, jak. Jak duch,“ procedím mezi zuby a mnu si čelo.

„Omlouvám se příště si vezmu kravský zvonec, aby jste byla spokojená“ protivně reaguje.

„Co tu ještě děláte? Říkal jsem snad, že máte po zbytek dne volno.“

Nakloní se do roviny mých očí a výhružně mě propíchne očima.

„Však jsem se už zvedala“ zalžu a v očích mi plápolají čertíci. Nedobrovolně si jdu pro kabát, odnáším hrneček do kuchyňky a ještě ho opláchnu. Vracím se zpátky do kanceláře a Alan stojí stále opřený o můj stůl. Nadzdvihne jedno obočí a dává mi najevo, že čeká, kdy vypadnu. Beru si kabelku a nakvašeně odcházím.

” Ne každá Popelka dokáže najít ty správné střevíce… Některé mohou vypadat, jako kopačky.”

4. kapitola

Venku prší a já si zas vyrazila, jako frajerka jen v šatičkám.

„Sakra, kdy se už ponaučím“ zašeptám si.

„Na!“ Alan po mě mrskne svou bundu. „ Zpátky jí chci vypranou, jasné!“ protivným hlasem na mě vyjede.

Sedne do auta a startuje.

Sakra, co to zas na mě zkouší? Říkám si. Ne, ne. Žádného prince nepotřebuji. A už vůbec nepotřebuji pomoc od Adalberta! Vracím se zpátky do budovy a bundu mu zavěšuji na kliku kanceláře.

Venku stále prší a teď možná ještě víc. No holka, tak si tu kašičku spapej, když sis jí, tak navařila. Byť nerada, vrhám se do deště a rychlým krokem mířím k autobusové zastávce. Svižně zapluji pod stříšku a čekám, kdy socka dorazí. Je to dlouhé čekání. Kdybych se s tím volem nechytla, neujel by mi bus a já už mohla být na cestě domů. Ale to ne, to bych nebyla já.

Brzdy zapískají a bílé Elko u mě prudce zastaví. Alan!

„Co tu sakra děláte?“ vystartuje po mně, jak závodník really.

„Co myslíte? Připadá Vám, že čekám na suschi? Díky někomu mi ujel autobus! Jistě si umíte dát dohromady jedna a jedna“ nahnu se k okénku smáčená od hlavy k patě.

„Zatraceně! Kde máte mojí bundu?“

„Na klice u dveří. Z mé přítomnosti byla nervozní. Mimoto, nechce se mi utrácet za čistírnu“ odseknu.

Protočí oči a hodí po mě výhružný pohled.

„Sedejte!“

„Ne, děkuji“

„ Sakra, sedněte si!“ nasupeně mi nařídí.

„Ne!“ otočím se a zaběhnu zase pod stříšku.

Alan otevře dveře a třískne s nimi, takže by to mohlo probrat i Katrinu. Chytne mě za ruku a doslova násilím mě narve do auta. Třískne i za mnou znovu a obchází auto.

„Jestli se v blízkosti probere nějaké tsunami budu Vám to dávat za vinu. Nemusíte s těmi dveřmi, tak třískat“ klidným hlasem si rýpnu.

Šmatám po klice a chci zas odejít. Je rychlejší, díky pojistce mě v mžiku uvězní.

„Fajn, fajn, jak chcete! Ale čistírnu za mokrý potah Vám platit nebudu.“

„Kašlete na to“ tiše řekne a jeho hlas se kulminuje.

„Máte hlad?“ zeptá se klidněji.

Co? Co? Kdo to je? Jeho tón se změnil. Připadám si, jak dítě, kterému vzali lízátko. Nevím, jak reagovat? Jak s ním mluvit? Pomrkávám a nevím, jestli mám řvát a vyděšeně utíkat. Děsí mě.

„Ne, nemám, díky“ zaraženě odpovídám.

„Celý den jsme měli poradu, nic jste nejedla a já taky ne. Zvu Vás na večeři“ s naprostým klidem mi odpoví aniž by se na mě podíval.

„Ne, já vážně…“ Hepčík. Kýchnu a Alan mi přítomně podává papírový kapesník. Zapne stěrače a topení rozjíždí na plné obrátky.

„…vážně nemám hlad“ dokončím větu.

„Tak to máte blbý. Když si budu muset udělat zastávku až k Vám domů, udělám si ji i na pozdní oběd. Přeci jenom jsou tři hodiny. Berte to, jako jakousi prazvláštní kompenzaci za ten mokrý potah.“

Ani nemuknu a jen ho pozoruji. No tak to vypadá, jako hodně divná kompenzace. Já mu zamokřím sedačku a on mě pozve na večeři. Co kdybych mu nabourala auto? Koupil by mi barák? Hepčík, kýchnu znovu a Alan se na mě podívá podezíravým pohledem.

„Doufám, že nebudete nemocná,“ podává mi další kapesník a obrací se k zadním sedačkám. Rychle se natáhne pro náhradní košili, kterou vozí, jako záchranné lano. Zřejmě jsem ho hodně vyděsila, když jsem po golfu měla hipí obleček. Asi nechce, aby se to opakovalo.

„Vemte si to“ chladně mi ji podává.

Bez řečí přijímám. Dobře, dobře, už toho nechám, nevypadá moc přívětivě. A možná, kdybych se s ním dala do křížku, mohla bych litovat. Nechám ho tedy být. Hodím přes sebe košili a vyrážíme do promočených ulic.

Auto zastavuje a já si prohlížím vínovou budovu po naší pravici. Není moc velká, spíše taková střední s velkým nápisem Saint Falco. Vypadá luxusně a připadá mi, tak nějak čínská? Jasně, je to čínská restaurace. Všude samá okna a útulnost z ní srší. Před vchodovými dveřmi nás před deštěm chrání velký červený přístřešek, který po obou stranách zdobí obrovské truhlíky s květinami, které jsem nikdy neviděla. Alan vystupuje z auta a předává klíče mladíkovi, který k němu přiskočí s deštníkem v ruce.

„Dobrý den, pane, rád Vás znovu vidím.“

Alan se otáčí mým směrem a mladík mi otevírá dveře.

„Slečno“ osloví mě a dává mi deštník nad hlavu.

Doprovodí nás pod stříšku a přeje příjemné odpoledne. Alan mi drží dveře a já se za ním ohlédnu zmateným a pohledem. On mi drží dveře?

„ Ten Váš pohled je vážně k nezaplacení, Šarlot. Myslíte, že mám schovaný sekáček a budu se Vás snažit zabít a tady následně naservírovat?“ pobaveně se na mě podívá.

„Dnes bych se nedivila už ničemu, Alane“ nedůvěřivě odvětím.

„ Stůl jako obvykle, pane Adalberte?“

Vylekaně s sebou cuknu, když nás vítá číšník.

„Samozřejmě.“

Alan mi pokládá ruku na kříž a jemně naznačuje, že se mám pohnout a zavřít pusu. Udělám co chce a prohlížím si místnost. Vše je zlaté a červené. Vypadá to sexy a zároveň útulně. Vše má své místo, svůj řád. V zátiší hrají tóny Yirumy, Destiny of love a já se na chvíli zaposlouchám „Tuhle miluji.“

„Co? Překvapeně zareaguje. „Znáte Yirumu?“ nevěřícně povytáhne obočí.

„No jasně, Destiny of love je má oblíbená, stejně jako Love me, Kiss the rain, Maybe, River flows in you a další a další,“ chytře mu odpovím.

To čučíš co? I když pařím i na Harlem Shake, zvládám i instrument, chlapečku.

„No páni. Vy jste samé překvapení, Šarlot“ neskrývá údiv a lehce se usměje. „Vypadáte jako Alenka v říši divů. Tuším správně, že jste na podobném místě nikdy nebyla?“ zacukají mu koutky a zkoumavě se na mě zadívá.

Dokochám se pohledem na tu krásu a zaměřím se na něj.

„Mýlíte se. Ve snech jsem tu byla snad stokrát“ pousměji se.

Nezakrývá spokojený a ukojený výraz. Přesně takovou reakci čekal: Nadšení.

„Co si dáte?“ Přeruší ticho.

„Platíte?“ pohotově zavtipkuji.

„Samozřejmě, vždyť jsem Vás pozval. Vyberte si co chcete“ zcela vážně odpoví.

Jak chcete, pane sebejistý. Tím vaším pohledem, vítěze olympiády, jste si odklepl ortel. Vyberu si to nejdražší, co najdu.

„Něco k pití?“ zeptá se číšník a já vyhledávám největší sumu v menu. Škoda, že nejsem připojená na net. Některé názvy bych si potřebovala vygooglit. Ale to je fuk. I kdybych si objednala psí žrádlo za dva litry, sním ho tak i tak.

Alan ze mě nespouští oči, zřejmě tuší, co ho čeká.

„Nějaké speciální přání? A promiňte Bráníka tu nemají“ popíchne mě. Přimhouřím oči a zašklebím se.

„Ha ha ha. Myslíte, že mají vodu v kohoutku? Nechci Vám moc zasahovat do peněženky“ zazubím se.

„Víno Château Cheval Blanc a neperlivou vodu, dvakrát.“

„Jistě pane“ číšník se ukloní a jde si po své práci.

„Neměl byste pít, když řídíte,“ upozorním ho.

„To taky není pro mě. Tuším, že si dříve či později ráda dáte.“

„Pravda, pravda. Výjimečně s Vámi souhlasím. Když se na Vás podívám, sklenička mi neuškodí“ provokativně se usměji.

Po očku se podívám na víno, které objednal do meníčka a hlava se mi zatočí. 10, 198,-? Co? Vykulím oči.

„Milá jako vždy, vy nikdy nezklamete, slečno Niklová, ale teď dost s tím kočkováním, vybírejte. Za chvilku tu bude“ nařídí mi milým hlasem.

Stále rozdýchávám nemalou částku a nakonec se oklepu .

„Rozkaz, šéfe“ rukou zasalutuji a plním rozkaz.

Co to s ním je? Nedávno mě chtěl ukamenovat, před chvílí v autě taky a teď? Teď mě zve na oběd a je na mě milý? Že by nějaké erupce na slunci? V hlavě mám pomyslný hokej a nevím kdo s kým hraje.

No nic zpět k meníčku, napomenu se. Takže co to bude? To jsou tedy názvy. Jsme v Čechách a já, abych si na blbý hranolky brala slovník. No tak jinak, prstem sjíždím po cenách a zastavuji se u částky 1.559,-. Bingo. Nejvyšší suma.

„Máte vybráno?“ číšník je zpět i s vínem a vodou.

Alan si objedná něco neidentifikovatelného, tedy dle názvu a teď je řada na mně. Jelikož název nemohu přelouskat a nechce se mi ztrapňovat nahlas, ukážu prstem číšníkovi na název, pro jistotu dodám číslo pokrmu a k tomu doplním hranolky.

Alan vyprskne vodu z úst a začne se smát. Vykulím oči a nechápu. Gestem ruky, zastaví číšníka, který je také udivený mou volbou a ten rázem přestane zapisovat.

„Myslím, že si to slečna ještě rozmyslí“ troufale za mě rozhodne.

Rozzuřeně se na něj zadívám a trvám si na svém.

„Ne, já chci tohle.“

„Šarlot, vím o co Vám jde, ale nemyslím si, že by tohle spadalo do vašeho jídelníčku.“

„Co vy o mě víte? Nic. Jistě, jste si všiml, že mám svojí hlavu. O náhradní nemám zájem.“

Rozesměje se na plné kolo a já nechápu.

„Okey, když myslíte, že Vám bude pekingská kachna speciál chutnat, tak prosím. Ale říkala jste, že nepotřebujete náhradní hlavu. Tady jich budete mít šest.“

Neskrývá pobavení a kývne na číšníka se souhlasem k odchodu.

Sakra, sakra, pe-pekingská kachna? Moje barva tváří má stejnou jako zdi a zlatá to opravdu není. Červeň se mi dostává do každé buňky mého těla. Pekingská kachna, to ne! Poté, co jsem viděla seriál Plan B a Rain udělal stejnou chybu, vím co mě čeká. Hlavičky a zobáčky. Rain se do jednoho zobáčku zakousl a ten zvuk si pamatuji dost živě. Jeho chybě jsem se smála ještě dlouho potom, jen že teď? A tady? S přítomností Alana? Vtipné mi to opravdu nepřijde!

Tak dost, tohle nezvládám. Vzdávám to, než abych pokračovala v téhle konverzaci vyvěšuji bílý praporek. Tedy prozatím.

„Omluvte mě“ vstanu, loknu si vína a vzápětí se na něj obracím. Než cokoli stačím říct, odpovídá na dotaz v mým očí.

„Na konci, vpravo.“

„Děkuji“.

Na toaletách se opřu o umyvadlo. Sakra, takový trapas. Proč já? Proč jenom já jsem, tak pomstychtivá. Jo jo, holka, říká mi vnitřní hlásek. Boží mlýny melou a u tebe zatraceně rychle. Opláchnu si obličej, srovnám rozcuchané a naprosto hrozně vypadající vlasy do gumičky a otřu rozmazanou řasenku. Sakra, také mě mohl upozornit, že vypadám jak strašák na poli. Zatřesu hlavou, abych zahodila myšlenky na zmoklého jelimána. Jdu vstříc svému osudu, tedy spíš kachně z Pekingu. Prokletá kachna, prokletý Rain. Nebýt jeho byla bych teď v pohodě a ještě netušila, co mě čeká.

Alan sebejistě sedí u stolu a usrkává vodu. Když vidí, že přicházím, vítězoslavně se usměje.

„Všechno v pořádku?“

„V naprostém“ ledově odpovídám a usedám na židli.

„Takže?“

„Takže co?“ protočím oči.

„Co říkáte na stmelování pracovních vztahů? Pokud vím, byla jste na poradě a vnímala jste.“

Povytáhnu obočí a laxně se na něj podívám.

„Tuším, že to pro někoho zní lákavě, ale myslím, že dle mé reakce bylo jasné, že to není můj případ. Je to povinné?“

Zamračí se a oči se mu sevřou do malé škvírky.

„Samozřejmě, že je. A to pro všechny. Což se týká i Vás, slečno Niklová. Mimo to bavili jsme se o tom na poradě“ zavrčí.

„To se ještě uvidí, pane Adalberte, přeci jenom mám i jiné povinnosti, než se pracovně flákat u moře.“

„Tak to by mě zajímalo jaké, slečno? Doufám, že tím nemyslíte krmení rybiček.“

„Trefa do černého, pane Adalberte. Umíte dobře předvídat, opravdu se na tuhle práci hodíte. Samozřejmě tím myslím i rybičky, stejně jako psa a dva kocoury, kteří zrovna neholdují pocitu hladu! Víte, někdo má i jiné starosti, než výběr košile.“ Napřímím se, opřu lokty o stůl a se zájmem ho sleduji.

„Vy jste charita sama. Neměl bych Vám přidat na výplatě, aby jste měla i na žirafu?“

„Když Vám to udělá radost“ pokrčím rameny a naznačím, že mi to je fuk.

„Vaše jídlo“ přeruší nás číšník.

Těžce polknu a mírně se zamračím. A je to tu. Kachna.

Pokládá přede mě obrovský tác s hlavičkami kachny a zobáky nahoru. Těžce polknu. I když můj pohled plně střeží ten hnus, nedá si nevšimnout Alanových cukajících se koutků, které marně skrývá pod rukou. Zavřu oči a zhluboka se nadechnu, stále otřesená tou „dobrotou“ před sebou. Sakra, proč to nemohlo být to psí žrádlo. Irituji sama sebe.

Číšník s pobavením a málem uslzeným výrazem sleduje mou reakci. Jsem ráda pánové, že jsem Vás pobavila. Poté co se mírně uklidní podává Alanovi objednávku. Prevít jeden, má obyčejnou čínu z rýží. To si nemohl dát něco, no něco, něco, jako já? Sakra.

Tak holka, vzpamatuj se! Teď to musíme uhrát do outu. Napřímím se, odkašlu a kachnu odsunuji dál. Co nejdál od sebe. Natahuji se po hranolkách a s úsměvem na tváři si uzobnu.

„Copak? Přešla Vás chuť?“ Alan se baví na můj účet.

„Ne. Děkuji za optání. Nikdy jsem na něco takového neměla chuť. Nicméně, mě vždycky zajímalo jak v reálu vypadá. Omlouvám se, jsem ženská a zvědavost je silnější, jak já.“

Vystřelí po mě očima. „Takže to ani neochutnáte?“ hraje si s uraženým výrazem.

„Ne, děkuji. Hranolky mi stačí“ dopiji skleničku vína a naznačuji Next (další).

„Vy jste kouzelná, vážně. Donutíte mě objednat jídlo za patnáctset jen, aby jste se pokochala. Příště Vás ještě před večeří vezmu do kuchyně… Mimo to, doufám, že jste někdy viděla Eiffelovku, protože byť jsem celkem bohatý, na tu bych už neměl,“ šibalsky se pousměje a pouští se do jídla.

Zbytek odpoledne až do sedmé večerní, jen tak nesmyslně tlacháme o práci a já popíjím a popíjím. Začínám být mírně načatá a to není dobré znamení.

Místo vína se teď snažím víc soustředit na vodu, která přede mnou nedotčeně stojí.

„Takže? Půjdeme?“

„Jistě, děkuji za večeři“

„Neděkujte, byť to nerad přiznávám, já děkuji Vám.“ Lehce se ke mně nakloní. „ Je to trapné, ale všechny věci včetně peněženky jsem nechal v práci. V tom saku, které jste nechala na klice, pamatujete? Doufám, že to dáte dohromady. Čekám v autě.“

Poplácá mě po rameni a s naprosto vážným výrazem odchází.

Klesá mi čelist. Co? Tma, černo, před očima, pode mnou, nade mnou, po stranách, všude. Klubko sena jen proletí kolem zchátralých domků kovbojského městečka. V hlavě mám vymeteno, tak moc, že i mé vnitřní já není schopno reagovat. Kupodivu se, ale probírá rychleji než já. Co to ksakru bylo? To si ten retard myslí, že tady zaplatím nějaký tři litry jenom za pitomou večeři? Za tu odpornou kachnu? To si přeci měl platit ty, ty blbečku! Kdybych to tušila, zůstanu u vody. Sakra. Sakra. A ještě třikrát sakra. Fajn. Zaplatím to. Ale ty si to schytáš chlapečku. Načuřím se a řítím se k pultíku určenému k placení.

„Chtěla bych zaplatit, kolik to dělá?“ pekelným hlasem atakuji chudáka číšníka.

„12. 950,-, ale slečno….“

Tavím se, jak zapálená svíčka. A chytá mě infarkt. 12. 950,-? 12.950? Opakuji se. Sakra, to víno. Rychle se vzpamatuji. Nenechám ho domluvit a skáču mu do řeči.

„Berete karty?“ vytahuji peněženku z kabelky.

„Bereme slečno, ale účet je již zaplacený.“

Napřímím se a překvapeně se na něj podívám.

„Co?“

„Účet je již zaplacený, pan Adalbert…“

„Vždyť tady nebyl, jak to mohl zaplatit?“ Opět ho nenechám domluvit .

„ Pan Adalbert je majitel restaurace, nemusí platit“ vysvětlí mi. „Majitel? Majitel!… Děkuji moc a hezký večer“ mile se usměji a mizím.

Držím se, abych nevybouchla, jak přetlakovaný papiňák. Teď se mnou pěkně vyjebal, potkan zasranej. Slovník, neslovník, dostal mě. Vyletím s restaurace, jak raketa.

Alan se opírá a podpěrnou tyč stříšky s rukama skříženými. Řítím se k němu a zastavím přímo před ním.

„Vtipné, opravdu vtipné. Bavíte se, pane Adalberte?“ střelím po něm a v mých očí hoří.

„Výborně, slečno Niklová“ zazubí se na mě provokativním způsobem. „Máte docela zvrácený smysl pro humor, Alane. Nicméně jsem ráda, že jsem Vás pobavila“ netajím rozhořčení a odvracím se od něj.

Zapaluji cigaretu.

Konečně přijíždí bílé Elko a mladík podává Alanovi klíče.

„ Prosím pane, doufám, že se večeře vydařila“ snaží se být milý.

„Vydařila, ani netušíte, jak moc“ troufale vysloví slova, která ho povyšují kamsi vysoko. Otočí se ke mně a otevírá dveře bílého krasavce.

Rozčíleně típám cigaretu a s nafouklým výrazem nastupuji. Zabouchne dveře a po chvíli dosedá vedle mě. Startuje auto a otáčí ho směrem k mému sladkému domovu.

Jak já se těším až od toho pitomce budu daleko.

„Slečno Niklová, můj humor není zvrácený, dokonce by jsem řekl, že jsme si v tomhle ohledu podobní.“

Ruší mě od představ bytečku, kde jsem tak moc ráda.

„Vážně? Neděste mě!“ Zahazuji jeho košili na zadní sedačky. Protočí oči a dál košilový nadhoz nekomentuje.

„Čím bych Vás měl děsit? A vůbec je něco, co by zrovna Vás mohlo vyděsit? Tedy až na Pekingskou kachnu. Nemyslete si, že jsem si nevšiml toho vašeho výrazu. Kdyby jste viděla Fredieho Krugra, byl by to zřejmě on, kdo by zděšeně utekl, ne Vy. Za to kachna ta Vás položí hned,“ nenuceně se pousměje. „Myslel jsem, že zvířátka máte ráda“? rýpne si do mě.

„Méně je někdy více. Občas je lepší nemyslet, pane Adalberte.“

„Zásah slečno. Opět jsme shodli, i já to propaguji“ zamyšleně se usměje. „Nicméně, pokud Vám tohle přišlo vtipné, počkejte zítra ráno.“

„Co bude zítra?“ teď se teprve vyděsím.

„Nechte se překvapit“ mrkne na mě.

Odpovědí mě motivuje k útoku.

„Mezi námi, co když se nabouráme a já tak přijdu o vysmáté, překvapivé ráno?“

Co to zas chystá? Začínám se obávat, nejhorší a to bude fakt, že se mi to nebude líbit. Alespoň z jeho výrazu to vyplývá.

„Šarlot, jsem výborný řidič. Neměl bych to říkat, ale řídím od dvanácti let, a věřte mi, že jezdím opatrně, kord, když mám v autě takový poklad jako jste Vy.“

„Nevyhýbejte se odpovědi. Kromě toho Jack Sparrow si také hlídal poklad a jak to dopadlo. Moc štěstí mu nepřineslo, aby jste jednou nelitoval.“

Zadívá se na mě uhrančivým pohledem. Jemně se usměje, nakloní se ke mně a nastolí vážný hlas.

„Drahá Šarlot. Nikdy jsem ničeho nelitoval a nikdy nebudu! Měla byste to mít na paměti, aby v budoucnu nedošlo k nějakému nedorozumění.“

Výraz v jeho tváři je odzbrojující. Něco mi říká, že v tomhle má jasno. Mluví pravdu.

„Stále jste neodpověděl“ neustupuji.

„Ježíš, Vy se jen tak nevzdáváte… Že mě to ještě překvapuje. Příště budu držet pusu, Šarlot.“

Nadzvednu jedno obočí a zadívám se na něj učitelským pohledem typu Přines mi žákovskou!

„Takže?“

„Takže nic, mladá dámo“ vrací mi pohled nasupeného kantora, už jen ty brýle mu chybí.

„Víte co? Zastavte.“

Překvapeně s sebou trhne.

„Proč?“

„Heleďte, vjíždíme si furt do vlasů, tohle nemá cenu. Jsem napitá, já vím. A taky vím, že jste můj šéf. Nejspíš toho budu litovat, ale někteří lidé se bezdůvodně nemusí, a myslím, že my jsme ten případ. Něco Vám o sobě řeknu nesnáším pavouky, vážně je nesnesu, a věřte, mít možnost tu být s tarantulí nebo s Vámi, volím tarantuly. Prostě mě iritujete. Rozčiluje mě každý Váš pohled, nádech, pohyb. Každé Vaše slovo mě rozpaluje do ruda. Když jste v mé blízkosti nesoustředím se, přemýšlím jenom nad tím, jak Vás nas.. popíchnout.“ Chrlím ze sebe ani nevím co. Bolestně zavírám oči, kousnu se do rtu. Čekám až mi podá přihlášku na pracák.

Alan je ledově klidný, dokonce mi přijde, že se usmívá.

„A vidíte, jestli si teď myslíte, že Vás kvůli vašemu názoru vyhodím, tak jste na omylu. Tenhle Váš proslov, monolog, říkejte si tomu jak chcete, mě poslal zas o krůček dál k tomu, jak Vás poznat. Pokud vím, byla jste jediná, která nebyla u mě na koberečku. Věřte, že jsem rád za jakýkoli názor, hlavně ať je upřímný. A to že si myslíte, že se ve Vás ukrývá alergie na mou osobu, je pouze Váš názor. Z mé strany to rozhodně, tak není. Rád Vás provokuji to ano. Líbí se mi, jak se ze všeho nonšalantně dostane a přitom ve Vás řvou všichni čerti. Líbí se mi, jak mi oponujete a nikdy nic nevzdáváte. A co se mi nejvíc líbí, je Váš výraz, kdy nasupeně našpulíte rty a v očích Vám plápolá jaká si nenávist. Vím zní to hrozně, ale je to tak. Je mi líto, že Vás irituji, ale jak se to říká. Láska od nenávisti nemá moc daleko… Tím samozřejmě nechci říct, že byste se do mě měla zbláznit. Osobně bych Vám to nedoporučoval. Bez urážky, ale až tak na mě nepůsobíte. Nicméně, kdyby jste chtěla vyzkoušet mé dovednosti i mimo kancelář, budu Vám dobrovolně k službám. V takovém případě Vám můžu odtakat i Váš názor o vjíždění do vlasů a rozpalování do ruda“ otočí se na mě a významně nadzvedne obě obočí.

„Zastavte!“ zaječím na něj, hlasem který zamrazí. Všechno se ve mně pere a já přemýšlím, jestli na něj mám skočit už teď nebo až zastaví. Z důvodů bezpečnosti, trhání hlavy a její následné přejetí znovu a znovu zamítám plán b a doufám, že zastaví.

„Ale Šarlot. Než byste přišla domů, bylo by ráno a vy byste přišla o ranní drbárnu a samozřejmě ranní překvapení, které na Vás chystám“ stále posměšně si mě dobírá. Baví se na můj účet, který je nevyčerpatelný.

„Zastavte!!“ vyjeknu znovu. Chytám za kliku, ale je stále zablokovaná. Zpražím ho zhnuseným pohledem a praštím s sebou do sedačky. Dál se s tím magorem nehodlám obtěžovat.

Sleduji cestu a užívám si pohled krajiny, která je zahalená v setmění. Domky svítí a já přemýšlím, co asi ti lidé dělají. Někteří vaří večeři, další přišli z práci, tamhle ti se určitě miluji, mají zatažené záclony. Tamti se dívají na bednu a tamhle jdou spát. Jak tak sleduji ty baráčky, zjišťuji, že se mi klíží oči. Skoro litr vína a teplo v autě mě uspává. Rádio je mírně ztlumené a právě hrají ploužák z Hříšného tance – She´s like a wind. Nespi holka, nespi. Počítej do tisíce, počítej do té doby než budeš doma. Dělej, šup. Motivuji se. Jeden. Dva. Tři. Čtyři… Dvaadvacet.. Pětadvacet… Třicet… Třicetšest… Třicetosm… Třicetosm… Tři-cet..osm…

„Šar, dej to prádlo, prosím do kumbálu“ volá na mě mamka.

„Jo jo, už jdu.“

Beru koš s prádlem ze stolu a vyrážím. Vyjdu do ložnice babičky a dědy. Nerada tam chodím. Babičku s dědou jsme svým způsobem měla vždycky ráda. Tedy. Hlavně dědu. Babička mi kvůli jistým věcem k srdci moc nepřirostla. Celý ten barák je protkaným peklem samotným. Je to, jako když vyjdete do místnosti a víte, že se tam něco hrozného stalo a přitom o tom místě nevíte nic. V ložnici pocit nekulminuje. Spíše naopak. Otevírám dveře kumbálu a mám ten divný pocit, jako vždy. Pokaždé, jako by mě někdo sledoval. Jako bych tam nebyla sama. Jako bych se procházela pokojem Jacka Rozparovače a čekala, kdy na mě zaútočí. Odkládám prádlo na komodu v kumbále. Rychle chci jít pryč, vůbec tam nechci být.

„Šar, Šar, utíkej!“ zoufale na mě máma křičí.

Rozeběhnu se k ní. Je v ložnici a otec jí jednu vlepí.

„Utíkej!“ úpěnlivě prosí.

„Ne!“ zařvu.

Chci tam dojít a stoupnout si mezi ně, ale něco mě drží. Podívám se na zem. Ta v tu ránu ztmavne a já se dívám na tmavé potvory s tváří mrtvých lidí, kteří se po mě sápou a nechtějí mě pustit. Zhrozím se. Zaseknu. Ztuhnu. Nevím co mám dělat. Musím se dostat za mámou. Ale jak?! Šermuji rukama sem a tam, jen abych se těch potvor zbavila, ale nejde to. Chytnu lampu ze stolku u postele a hodím jí po otci. Trefím, díky bohu. Na chvíli mámu zachráním z jeho sevření. Nakrknutě mi otec věnuje pohled, který by propálil i nejpevnější ocel. Chytne mě za krk a přitiskne mě ke zdi. Nemusí nic říkat, vím co chce dělat, ani se nenadám a cítím jeho ruku na své tváři, až se sesunu k zemi. Otáčí se a jde za mámou.

„Mami, jdi pryč. Nic mi neudělá, utíkej“ hystericky řvu.

Alan se zděsí. Kmitá pohledem na vozovku a na mě.

Vozovka… Já… Vozovka… Já.

Rychle sjíždí ke krajnici a zastavuje auto. Rukama máchám kolem sebe. Slzy mi tečou po tváři.

„Mami, jdi pryč. Nic mi neudělá, utíkej.“

Nakloní se ke mně a snaží se mě probudit. Čím víc se mě dotýká tím víc registruji dotek i ve snu.

Máma naštěstí utekla. Otec je rozčílený ještě víc, chytne mě za ramena a lomcuje se mnou, jako o závod.

„Ne, nešahej na mě, už ne!“.

„Ne, nešahej na mě, už ne“ křičím ze spaní.

Alan se vyleká a rychle mě pustí. Myslí si, že mluvím na něj, ale brzy mu dojde, že jde o sen. Stejně jako mu dojde, že svým lomcováním, lomcuje se mnou i někdo jiný ve snu. Než se vzpamatuje, švihnu mu rukou po tváři, až se mu místo začne zbarvovat. Nevěnuje tomu pozornost. Snaží se uklidnit.

„Šar, Šarlot“ mluví na mě šepotem. „ No tak Šar, probuď se!“ tiše, klidně, tak aby mě nevylekal prosí. Naléhavě žadoní, ať se vrátím z noční můry.

„Ne!“ napřahuje se.

V tu chvíli se vše mění. Ticho klid, jsem v bílé místnosti a Alan mi podává ruku.

Naklání se nade mnou.

„Šar, probuď se, no tak, Šar“, začíná panikařit a neví co má dělat.

Prudce otevřu oči. Jsem zadýchaná. Lapám po dechu.

„Dýchej, dýchej, Šarlot dýchej!“ zmateně naléhá. „Dýchej se mnou. Nádech. Výdech. Nádech. Výdech.“

Oči mám připnuté na jeho rtech a soustředím se na slova, která z nich vychází. Nádech, výdech. Nádech, výdech. Srdce mi přestane poplašně být a já se začínám uklidňovat.

„Jsi v pořádku?“ Opatrně se zeptá, stále z hrůzou v očích.

„Jo… Jsem v pohodě“ zavzlykám.

„Sakra,“ zavře oči a opře své čelo o mé.

„Vyděsila si mě. Jsi vážně si v pohodě?“ zašeptá.

Jen kývnu znavená noční můrou.

„Dobře… To je dobře“ uklidňuje sebe i mě.

„To je dobře“ ještě jednou zopakuje si sám pro sebe.

Než se ode mě odsune, podívá se mi do očí zoufalým pohledem a kapesníkem mi utírá slzy.

Zasedne zpátky do pozice řidiče a vypadá rozhozeně. Pevně sevře volant div ho nerozdrtí a cítím, že chce znát odpovědi na otázky.

Nakonec se zhluboka nadýchne a startuje auto.

Cestou domů, nemluvíme. Je ticho a v rádiu právě doznívá Farna. „Chráníš svou tvář,co já z toho mám? Ty dál v davu cítíš se sám. Ztrácím se v dálkách, strach z prázdna teď mám. Ty dál v davu cítíš se sám…“

Půl deváté a my jsme konečně dorazili. Zastavuje Elko přímo před mým vchodem. Je mi trapně, nevím, co říct poté, co se stalo. Takhle jsem ho nikdy neviděla. Na své noční můry jsem už zvyklá, ale on? On vypadá opravdu špatně. Jeho výraz se dá srovnat k dítěti, kterému oznámili, že Ježíšek neexistuje. Je mi ho líto. Je mi líto, toho co se stalo. On je rozhodně poslední člověk s kterým bych se chtěla dělit o své slabé chvilky. O svou minulost.

„Děkuji za večeři a za to, co se stalo se omlouvám i za tu modřinu,“ sklopím oči.

„Neomlouvejte se“ zaraženě odpoví. „Nemáte se za co omlouvat. Jsou věci, které člověk nemůže ovládat“ dívá se na mě tím pečovatelským pohledem, který je pro mě stále novinkou.

„Jako třeba alergii na Vás?” snažím se zavtipkovat a odlehčit situaci. Zabere to.

„Myslím, že Váš názor, alergii či jak chcete, můžu změnit. Kromě toho, skoro na každou alergii jsou léky“ pousměje se.

„ No právě. Skoro“ mrknu na něj.

Zvážním, vidím nevyrovnanost v jeho očí.

„Alane, na tamtu věc zapomeňte, u mě je to na denním pořádku, nerada bych do toho zatahoval ostatní. A doufám, že Vás to neodradí od zítřejšího vysmátého rána“ zazubím se a nevím, jestli toho mám litovat.

„Věřte mi, od toho mě nic neodradí, a po tomto zážitku s Vámi, už vůbec nic.“ Sice se usmívá, ale v jeho očích se úsměv neodráží.

„V tom případě, budu se těšit. Dobrou noc.“ Vystupuji z auta.

„Šarlot?“ zavolá na mě a já se nakloním k okénku.

„Vám také, dobrou noc a myslím to vážně, nejméně dobrou noc.“

„Chápu, chápu. Starostlivost mi k Vám nesedí, ale rozkaz šéfe, budu se snažit“ popíchnu ho.

Otáčím se odcházím.

Vyšlápnu si schody a jsem ráda, že jsem ráda. Sen mě opravdu znavil a já ještě musím se psem. Otevírám dveře a Princezna po mě už skáče, jak hopík.

„Ano, Princezno, už jdeme.“

Šmátnu po vodítku a jdeme ven. Sleduji, jak si Princezna veselé hopsá a nemůžu se zbavit myšlenky na Alana. Nebo spíš na ten jeho výraz. Vypadal vyděšeně, opravdu vyděšeně. Jako by zjistil, že jeho milá je v hořící budově a hasiči mu zakázali jí pomoct. Nevěděl co dělat, přišlo mi, že panikařil. To jsem vážně byla, tak hlasitá, dojemná, strach nahánějící? Povídám si sama pro sebe. Nevím, přiznám si. „Starostlivost mi k Vám nesedí“ opakuji si větu, kterou jsem mu řekla. „Starostlivost mi k Vám nesedí. Proč mi přijde, že se o mě stará furt?“ pokládám si otázku, na kterou si neumím odpovědět.

Už toho nech, Šarlot. Pro dnešek to nech už být, kárám samu sebe. Tahám Princeznu a jdeme domů. Mise splněna, potřeba je venku. Doma už jen nakrmím mazlíčky a jdu spát.

„Ale proč?“

„Jak to, že jsi okouzlila mé srdce, tak lehce?“

Já teď nevím,, jakým způsobem bych upoutal tvou pozornost.“

5. kapitola

„Dobré ráno všem.“Alan po ránu září, jak sluníčko.

To jsem tedy zvědavá s čím za mnou přijde. Každopádně má dobrou náladu, možná si jednoho cvaknul a zapomněl na to. Konejším sama sebe a nenápadně ho sleduji, když kolem mě prochází.

„Šarlot? Kancelář,“ usměje se na mě.

On se usmívá i na mě? No to je mi změna, že by ho to včera tolik zasáhlo nebo si jich cvaknul víc? Pohrávám si s myšlenkami.

„Jistě, šéfe,“ přitakávám a už se zvedám.

„Slíbil jsem Vám překvapení“ zaculí se, jak neposkvrněné nemluvně. „Ano, to slíbil, ale klidně na to zapomenu, jestli chcete.“

Začínám se bát.

„Ne, ne. Na zapomínání jste moc mladá a já Vás v tom podporovat nebudu“ zavtipkuje.

Jen se přiblble a nechápavě usměji.

„Takže, Šarlot. Posaďte se.“

Vyslechnu rozkaz a sednu si naproti. Neujde mi modřina, kterou jsem ho ozdobila. Je malá a začíná fialovět. Radši se k tomu nevracím.

„Na dva dny teď budu muset odjet.“

Konečně zaujal mojí pozornost. Dva dny? No paráda. To nezní tak špatně. Celé dva dny klidu. To je mi milé překvapení. A já husa čekala podraz. Třeba mi nabídne, abych to tu vedla, když už jsem ta jeho asistentka. Jsem celá bez sebe z té myšlenky. Třeba budu moct té Káče pitomé zavařit?

„Jde o smlouvu s novým hotelem, s kterým bych chtěl a oni chtějí taky uzavřít smlouvu. Znamená to hromadu papírů, spoustu čtení a následných výtahů. Ověřování. Nějaké to focení a samozřejmě průzkum okolí, zda je prostředí vhodné pro turisty. Zda jim něco nabízí a nic jim nechybí. Tím myslím zda tam jsou nějaké sportovní aktivity, příroda, lázně, možnost letních i zimních aktivit. Možnost využití pro ženy, muže i děti. A také dostupnost města a tak dále. Plus následné vyzkoušení zda se jedná o kvalitu a ne kvantitu.“

Usmívám se a přikyvuji. Jo jasně, chápu, prostě práce, práce a zase práce.

„Jistě, určitě toho je moc“ dávám mu hraně za pravdu.

„To ano“ zamyšleně se usměje.

„Takže teď přejdeme k mému překvapení“ usměje se na plnou pusu a já také.

Vstane z křesla, stoupá si ke mě a opírá si svou sedinku o stůl. Zřejmě to jeho oblíbené místo, říkám si. Vidím, jak mu tam nenápadně kydnu trochu vteřiňáku a pomyslně se tlemím, tomu co by se dělo dál. Nejspíš by si natrhnul kalhoty a …

„Takže pojedete se mnou.“

… a pak by po celé kanceláři chodil s čouhajícíma trenka… Co? Zarazím se a pomyslný úsměv mi mizí.

„Co? C-co prosím?“ vyděšeně na něj vykulím oči.

„Pojedete se mnou a to zítra. Pochopte. Hotel Heaven je určený pro muže a ženy a i když bych rád ženskou populaci chápal, není to tak. Potřebuji vedle sebe někoho, kdo mi na férovku řekne, co si o tom myslí. A co si budeme povídat, vy splňujete všechno. Jste svérázná a jste žena“ vítězně pozvedne koutek.

„J-já s V-vámi, dva dny?“ jsem, jak opařená.

„Ano, dva dny“ nezakrývá pobavení.

Hraně se zakuckám a předstírám rýmu.

„Promiňte, ale myslím, že na mě něco leze, nerada bych nakazila Vás a vůbec hosty hotelu“ popotáhnu a jsem překvapená svou rychlou reakcí.

„Nebojte, Šarlot, každý bude mít svůj pokoj“ nevěnuje pozornost mému pokusu a nonšalatně ho ignoruje.

Pomyslně se nabručím. No ještě, abychom měli společný pokoj a společnou postel! To bych Vám ten monitor omlátila o hlavu.

„Nebojte, žádný společný pokoj, ani společná postel.“

Zatraceně, to mi čte myšlenky, nebo co? Poslední dobou mi nějak vidí do hlavy. Tohle není poprvé. Radši sklopím zrak k zemi, aby mě dál už neskenoval.

„Není to, tak, že bych byl nějaký telepat, jen Vám Vaše myšlenky koukají z očí. Občas jste neuvěřitelně průhledná,“ sarkasticky prohodí.

Už zase? Už zase mi je čte! Sakra.

„Takže zítra přijďte normálně do práce, vezměte si jen nutné věci na dva dny a v deset vyrazíme, jasné?!“

Stále šokovaná nejsem schopna slova. Tupě zírám do země a proklínám svoji mysl. Prober se, naivko! Co sis to myslela, že by ti přenechal firmu či co? Tobě? Zrovna tobě?!

„O rezervaci se postarám. Vy se vraťte ke své práci, okey?“

Zvedá si a sedá si opět za svůj stůl.

Cítím se, jak se mi podlamují kolena, mám chuť vzít nejbližší květináč nacpat mu hlínu do krku a následně jeho hlavu narvat do květináče. Jsem spražená a naštvaná. To nemyslí, vážně? Dva dny s tím šaškem? Zvedám se a nepřítomným krokem odcházím.

„Tak co, překvapil jsem Vás?“ pobaveně se mě sleduje.

Nemám sílu se ani otočit.

„Hm“ jednoduše a zklamaně odvětím.

Zavírám dveře a odcházím.

To není možný. Ruce mám opřené o čelo a zavírám oči. Dva dny! Co mám dělat? A co Princezna? Ruce dávám pryč a praštím hlavou o stůl.

„Co se děje?“ prochází Radka a hned u mě stojí.

Hlavu mám stále přilepenou na stole a jen jí otočím směrem k ní.

„Dva dny? Dva dny!“ nezmůžu se na víc.

„Dva dny?“ nechápe.

„Dva dny s tím šaškem!“

Prudce se ke mně nakloní s vytřeštěnýma očima.

„Neříkej mi, že s ním jedeš do toho hotelu? Včera jsem ho slyšela na chodbě, jak s někým mluví a říkal, že ví o někom perfektním, koho tam vezme,“ je celá hr a čeká na odpověď.

Já jen kývnu.

Radka vyprskne smíchy.

„Ty a on jo?“ Tlemí se na celý kolo. „Doufám, že tam mají kamery, budu si muset zažádat o kopie. Tohle bude lepší groteska než Tom a Jerry.“

„Ha ha“

„Cigáro?!“

Tak jo, všechno mám sbaleno. Snad jsem na nic nezapomněla. Podívám se naposledy do kufru a kontroluji věci. Troje trička, dvoje šaty, dvoje botky, žabky, plavky, kraťasy, spodní prádlo, hygiena, nabíječka, knížka, šminky, velká osuška a… a sakra něco na spaní?! Vrhnu se do skříně a zděsím se. Jeje, všechno je ve špíně. Co teď? Štrachám kde můžu a doufám, že něco najdu. A tady! Tahám krátkou růžovou síťovanou košilku s všitou podprsenkou a obrázky Hello Kitty. No! Přeměřím si ji a zaškrobím obočí. Nikdy jsem nevěřila, že si ji vezmu na sebe. Dostala jsem jí před dvěma lety od Tony. Chtěla mě popíchnout protože Kittina byla všude. Měla jsem na ní hotovou averzi. A samozřejmě nebyla by to správná kamarádka, kdyby mě nechtěla vyprudit. Nevěřícně zakroutím hlavou, švihnu s ní do kufru a zavírám ho.

„Čaaaau“ otvírám dveře Samikovi.

„Ty jsi zlatíčko, hlavně jí hlídej, ať nikoho nezakousne, ju?“

„Neboj, segra, není to poprvé, ne?“

„A ne, že tady budeš dělat mejdla, jasný. Jo a dávej jim najíst. Ne že z nich budou vychrtliny až přijedu!“

„Jasný, jasný. V nejhorším tu nepotkáš ani jednoho, páč skončí v troubě a ohledně toho mejdla, teď tu tisícovku lidí fakt nebudu rušit“ zavtipkuje bráška a vyhání mě ze dveří.

Líbnu ještě miláčky a bráškovi, ještě jednou poděkuji.

„Užij si to, segra“ zavolá ze dveří.

„No maximálně z bazukou v ruce, kdyby ti volali policajti, tak nejspíš sedím, jasný? Takže zvedej i cizí čísla!“ zahihňám se a lezu do výtahu.

Soustředím se na papíry před sebou a nepřítomně tahám z tašky sušenku, kterou mám schovanou pro stav nouze. Stále zabraná do textu se snažím roztrhnout obal, ale nejde to, otáčím ji na druhou stranu a furt nic. Alan aniž by se na mě podíval, jen nenápadně zakroutí hlavou.

Periferní vidění je neuvěřitelné. Nic neříká, bere mi sušenku, jedním tahem trhne a podává mi ji zpět.

„Díky“ automaticky odpovím.

Zarazím se a teprve teď mi to dochází. Otočím na něj zrak.

„Děkuji“ řeknu již přítomně a s mírným překvapením.

„Hm“ odpoví a dál lustruje haldu papírů.

„Z mé strany hotovo, jak jste na tom Vy?“ odtrhává zrak od spisů. Ukazováčkem naznačuji ještě chvilku.

Vstane a začne si balit věci. Po chvíli se i já zvedám.

„Hotovo.“

Předávám mu papíry a jdu si pro věci.

„Vyrazíme?“ optá se a já na souhlasně kývnu.

„Radu, snad jsem na nic nezapomněla, všechno to máš sepsané, ju? A kdyby něco, číslo na mě máš“ ubezpečuji se, že chod kanceláře půjde bez problému.

„Jasně Šar, neodjíždíš na měsíc, ale jen na dva dny. Uvolni se. Tady to všechno bude v pohodě“ snaží se mě přesvědčit, ale stejně mám nemalé obavy.

„Tak jo. Měj se tu hezky“ hraně zafňukám a obejmu ji.

„Ty taky a ne že se pozabíjíte“ škodolibě po mě strčí.

„Budu se snažit“ flustrovaně odvětím.

Uculí se na mě a zamává mi.

Tak ještě pár schodů a jsem dole. Sakra, jedu jen na dva dny a spakovaná jsem na týden. Ale co, jistota je jistota. Otevírají se dveře a Alan už čeká venku. Laxně se ke mě otočí a obočí mu vystřelí, jak psiska na psích závodech.

„Šarlot, jedem na dva dny, ne půl roku.“

No jo klasika, už začíná, jako bych si to před chvílí neříkala. A pak, že mi všechno čte z očí, šašek jeden. Protočím oči a jdu k němu.

„Říkal jste, že nerozumíte ženám, ne?! Trochu Vás poučím, tohle jsou jen základní věci a doufám, že tam mají fén, jinak jsem si žehličku na vlasy brala zbytečně.“

Snaží se něco říct, ale mávne nad tím rukou, zřejmě chápe. Pokud jde o ženské věci, má předem prohranou bitvu.

Venku si ještě zapálím a asi za dvě minuty přijíždí auto.

„Dejte mi to“ Alan mi z rukou bere zavazadlo a jako gentleman ho dává do kufru auta.

„Tak prosím“ otevírá dveře a já jen zírám. Co to s ním je, dokonce se pousmál.

„Děkuji“ nasedám si a snažím se odhadnout situaci.

„Připravená?“

„Připravená.“

Startuje auto a vyrážíme. Jedeme už asi deset minut a ani jeden z nás ze sebe nevyloudil ani slovo. To ticho je hrozné. Nesnáším ticho. A tady ani nehraje ani rádio.

„Jak dlouho pojedeme?“ dostanu ze sebe první slova.

„Asi šest hodin“ nezáživně odpoví.

„Šest hodin? Tak dlouho? Za tu dobu bych stihla letět od Egypta, vykoupat se a letět zpátky.“ Zděsím se představy jednoho auta, šesti hodin a jeho přítomnosti. Myslím, že jde na mě klaustrofobie.

Sakra, chlape, víš jak to mám s tou malou potřebou? Když si dám kafe a vlezu do auta, je ze mě natlakový hydrant!

No to bude cesta, konstatuji. Zamračím se a radši sleduji baráčky kolem sebe. Ve dne to nemá takové kouzlo. Všichni jsou v práci a nikde není nikdo. Žádné rozsvícené světla, žádná atmosféra, nic. Zkrátka nuda. „Můžu zapnout rádio?“ opět přeruším ticho.

Neodpovídá a rovnou ho zapíná. Zrovna hrajou Taylor Swift , I New you were trouble. Nemůžu si pomoct, ale musím se usmát.

„Čemu se smějete?“ registruje můj spontánní smích.

„Tuhle písničku hráli, když jsem Vás poprvé viděla. Pamatujete? Ukradl jste mi židli.“

Ironicky se usměje.

„Jestli si pamatuji? Na to se nedá zapomenout. Jste jediná ženská, která mě stačila během pěti minut urazit, ztrapnit, ponížit a totálně vytočit a to ani nemluvím jaký jsem tendence potom.“

Z tváře mi mizí úsměv. Potichu si odkašlu a radši se k tématu nevracím. Zaposlouchám se do písně a potichu si ji notuji.

Jedem už druhou hodinu a já nevím, jak zkřížit nohy. Začínám se vrtět a nervózně si prohrabávat vlasy. Alan si nahlas oddychne a stáčí volant. Naštěstí je kde zastavit a on toho využije.

„Tak jděte!“

Vrhnu na něj vděčný pohled a vystartuji z auta, jak čerstvě nakoplá. Zaběhnu rychle do lesíka a už si užívám tu slast.

„Nemohla bych si ještě zapálit?“ hodím na něj pohled děcka, které žadoní o zmrzlinu.

„Nemohla, to už vydržíte“ protivně odpoví.

Ach jo. Bez delších řečí nastupuji do auta a mlčím.

Třetí hodina za námi a na mě to zase leze. Opět se začínám kroutit, jak larva před vylíhnutím. Koušu se do rtů, zhluboka dýchám. Sakra! Já už to nevydržím. Hodím po něm žalostný pohled, ale upřímně se mi chce smát. Vím, že jsem, jak malé děcko.

„Už zase?” vyštěkne po mě.

Několikrát za sebou kývnu a můj výraz je zoufalý. Prudce strhává volant a já z auta vystřelím, jak dělo. Tedy, jako nonšalatní dělo. Jak si všimnu, že mě pobaveně sleduje byť nerada, zpomalím a nenuceně kráčím. „Ženská, jak jinak!“ zaslechnu za sebou.

„Chlap, jak jinak“ potichu si zamumlám a přitom se zašklebím.

Už konečně jdu na to. Když už jsem v tom nejlepší neujde mi myšlenka nad tou nespravedlností.

Jak to, že chlapi, když jdou čůrat na nikoho nevystrkují zadek? Celý jejich svět je záchod! Když jdou z baru můžou se vyčůrat u zídky, my jak paka hledáme zákoutí. Když jsou v lese pokud se vůbec obtěžují a nevyčůrají se hned u auta, zajdou za první strom a my jak trdla hledáme keřík nebo houští… Když čůrají, každý to bere, jako hotovou věc a nikdo se o to nezajímá, ale když čůrá ženská a někdo prochází, vždycky se najde někdo kdo prohodí: „Viděl si ten zadek?“ nebo „Hele, ona čůrá! Nechcete pomoct?“ Jak se tak zvedám, zahlédnu pavouka přímo vedle sebe, leknu se a okamžitě spouštím uhýbný manévr. Couvám, ale má stažená sukně mě zradí. Padám přímo do kopřiv. Nevyvaruji se ani klasického ženského zapištění.

Alan je během sekundy u mě. Má napjatý výraz a vypadá vyplašeně. „Co se stalo?“ vyrukuje na mě.

„Pavouk“ oklepu se a snažím se vstát.

„Zatraceně! Jau. Au. Au,“ kopřivy se do mě zabodávají, jako jehličky.

Mamka sice říká, že jsou dobré na revma, ale tohle je dávka i na příští život. Klidně bych se toho vyvarovala.

Alan mi podává ruku a já se zvedám. Opráším ze sebe hlínu a zadívám se na vybíhající pupínky.

„No paráda!“ rozčílím se.

Alan stojí a pobaveně si mě prohlíží. Jen se zakřením a ignoruji ho. Tipuji, že mi to dá ještě sežrat.

Sakra, to, ale pálí! Sahám si na zadek a cítím jeden pupínek vedle druhého. Jak se tak ošmatávám, zadívám se na Alana a ten jen stojí s rukama skříženýma a koutky mu ucukávají. Nechápu.

„Do háje!“ vyletí ze mě.

Vrhnu po něm pohled a dojde mi, že mám stále staženou sukni a kalhotky s nápisem I´m here (Jsem tady) na něj mrkají. To je trapas! Proletí mi hlavou a okamžitě si sunu sukni nahoru.

„Ne že bych si stěžoval, ale že Vám to trvalo“ dětinsky si mě dobírá a následně odchází.

Pomyslně hlavou tluču o strom. Proč zrovna já? Proč já? Mám chuť se rozběhnout a utéct. Nejsem v běhu dobrá, ale klidně bych dala maratón, jenom, abych se nemusela vracet do toho auta.

„No tak, Šarlot, nemáme na to celý den!“ křikne na mě z auta.

Rukou si promnu čelo a jdu na pospas svému osudu.

S hlavou sklopenou obcházím auto a nemám odvahu se na něj podívat. Šahám po klice, ale on mi dveře otevírá ze vnitř. Chystám se nasednout a k téhle věci už se nevrátit. Jak si dosedám na jednu půlku, omylem hlasitě syknu. Zatracený kopřivy! Střelím po něm pohledem a doufám, že to zaskučení neslyšel. Chyba! Sedí s upřeným pohledem dopředu, jednu ruku má na volantu, druhou se opírá o otevřené okénko a zároveň si ukrývá úsměv do dlaně. Fajn! Fajn! Kousnu se do rtu. Dosedám na druhou půlku. Opatrně, velmi, velmi opatrně a zavírám dveře.

Alan startuje auto a já doufám, že to zůstane bez komentu. Další chyba! „S Vámi se člověk nenudí, že?“ ruku má stále na okénku, ale snaží se být taktní. Místo toho, aby se hned nerozesmál kousne se radši do ukazováčku a potlačuje své emoce. Moc se mu to nedaří, periferně vidím, jak mu cukají koutky, stále častěji a častěji. Zašklebím se a dávám rádio nahlas.

Tři a půl hodiny za námi a my konečně zastavujeme před mohutným komplexem. Vystoupím z auta a stojím s otevřenou pusou. Hotel je luxusní. Vstupu dominuje obří sloupořadí, které dosahuje prvního patra. Velké trojúhelníkové štíty doplňují klasicistický styl a všechno na mě působí vznešeně. Stavba je obrovská s poměrně střídmou výzdobu. Až na svou jednoduchou krásu není nijak výrazný.

„Kufr si nevezmete?“ napomene mě Alan.

„Jo jo“ otáčím se od té nádhery a lapám po rukojeti. Vstupujeme do recepce. Je to obrovská místnost. Připadám si, jako Scarlett O’Harová, která se z ničeho dostala někam a vedle sebe má Rhetta Butlera.

Židle mají jednoduchý tvar, potahy jsou světle hnědě s tmavými obrysy listů olivovníku. Stolky jsou dřevěné a voní leštěnkou. Na zdech je jen pár obrazů. Zřejmě Gérard Simon typuji: Žena v něžných, dívčích šatech sedí na divanu a přes sebe má žlutý šál. Jemně se usmívá. Portrét muže s dlouhými vlnitými vlasy. Vzhled má smutný, nešťastně zamilovaný. Jediné, co mě při pohledu na něj napadá, jsou nůžky a kadeřnice. Potřeboval by to, jako sůl.

Prostředek haly zdobí nemalá socha nahého muže, který z každé strany objímá jinou ženu. Socha je malinko oprýskaná, ale díky tomu budí dojem starých dob. Působí velice příjemně a přirozeně.

Alan stojí u slečny u recepce, která se na něho culí, jak na Ježíška. Zřejmě by chtěla nějaký speciální dárek a ten by se týkal Alana a dnešní noci. Pohrdavě nad tím mávnu rukou a jdu blíž k nim.

„Vaše pokoje, pane Adalberte“ podává mu klíče a nejradši by mu dala i svůj. Změří si mě pohledem a zavadí o mojí kopřivovou vyrážku. Triumfálně se pousměje a dál mě ignoruje.

Mírně zasyčím a vytrhnu jí svůj klíč z rukou.

Je krásný, vypadá jak zámecký.

„Tudy prosím“ směruje mě obsluha hotelu a bere má zavazadla.

Ohlédnu se za Alanem, ale ten ještě něco řeší s recepční. Že by si dali dostaveníčko? Teď v pracovní dobu? To snad ne?! Tohle je neprofesionální, Alane! Že se nestydíte! Stejně je ošklivá, a moc hubená. A co ty vlasy?! Ta barva už vyšla z mody. Taky si tu košilku mohla víc zapnout. Copak jsme v bordelu či co?!

„Váš pokoj, slečno“ usměje se na mě starší pán a vchází dovnitř. Procházím dveřmi a stojím v úžasu. Pokoj je velký, jak celý můj byt. Manželská postel, jak z nebesy a posazená výš. Když si na ní sednu, nohy mi nestačí ani na zem. Rychle dám obsluze tuzér a už jdu šmejdit. V Prostřeno by ze mě měli radost. Zavírám dveře a mé pátrání začíná. Ihned utíkám do koupelny a opět stojím omámená. Nádherná vana na nožičkách zdobí celou koupelnu. Rychle se shýbám a pouštím malý pramínek vody a umyji si ruce. Prohlídka pokračuje a já nacházím, toaletu. Naštěstí je oddělená od koupelny a já jsem za to upřímně ráda. Vracím se do hlavní místnosti a nemůžu si pomoct. Rozebíhám se, odrážím se od země a jako malé děcko skáču na posteli, jako na trampolíně. Směji se na plné kolo.

„To je bomba!“ praštím s sebou do přikrývek.

Ťuk ťuk. Vyskočím z postele a jdu otevřít. Alan!

„Máme ještě čas. V klidu se vybalte a za půl hodiny na recepci, ano? Jo a vezměte si foťák, trochu to tu zmonitorujeme,” informuje mě.

„Hm“ otráveně reaguji a škrábu si pupínky.

Zavírám dveře, ale on je jednou rukou odrazí.

„Jo a Šarlot?“ hrábne si do kapsy. „Zkuste tohle.“

Podává mi nedotčenou mast. Překvapeně si jí beru do ruky a zjišťuji, co to je - Mast proti svědění. Vrhnu na něj pohled nevěřícího Tomáše a nemám slov.

„Prý by to mělo zabrat… Tak za půl hodiny, Šarlot“ usměje se a jedním zvedlým obočím mě urguje ať mast použiji.

„Díky“ stačím ještě zavolat, ale Alan je už ve vedle, ve svém pokoji.

Jsem připravená na recepci a čekám na Alana. Nenápadně sleduji slečnu za stolem a zjišťuji, že je zkrátka rozdavačná. Chtivý úsměv hází na každého chlapa, který projde. Mrcha jedna proradná, zajímalo by mě, kolik chlapů, jí už skončilo v posteli.

„Šarlot, můžeme?“, vyruší mě od dumání.

Rychle vstanu a připravuji foťák.

„Jistě.“

Procházíme hotelem a já fotím, jak splašená. Vždy jsem byla názoru radši více, ať mám z čeho vybírat, než méně a nemít nic. Samozřejmě kvalita je na prvním místě.

„Jak Vás tak sleduji, doufám, že máte velkou paměť. Počítal jsem pár fotek ne že z toho bude tisícové album,“ zašklebí se.

Rychle se k němu otáčím a mačkám spoušť. Je to tady, tak krásné. Přibíhám za ním a předávám mu foťák. Stoupám si k překrásné soše dvou nahých milenců, kteří se objímají a chci, aby mě vyfotil. Alan se na mě podívá otráveným pohledem a foťák mi vráží zpátky do ruky.

No, no, aby sis neukáknul, blbe. Našpuleně beru foťák a jednou rukou fotím sama sebe a doufám, že tam bude i ta socha. Alan pokračuje dál.

Fotím obrazy, naaranžované jídelní stoly, široké schody, které jsou uprostřed a na konci se rozepínají na každou stranu, fotím celou halu i recepční.

„Šar, pohněte si“ urguje mě.

Popoběhnu za ním a vcházíme do relax centra. Odkládám foťák a jdu do kolen. Takovou krásu jsem ještě neviděla. Jsme v umělé jeskyni, z které padá naprosto úžasný obrovský vodopád. Všude jsou živé palmy, a různé liány. Jako bychom se ocitli v jiném světe. Alan stojí kousek ode mě a neskrývá překvapení, oči má plné jiskřiček a úsměv mu zdobí snad celou tvář. Žhavím foťák a rychle ho vyblísknu.

„Proč fotíte mě? Myslím, že je tu dost věcí k zaznamenání.“

Laškovně se na něj usměji a jdu k němu blíž.

„Víte.. Vás jen tak něco nerozhodí.. zkrátka jsem neodolala“ zazubím se na něj.

Protočí oči a bojkotuje mě.

„Nebojte, nebudu ji nikomu ukazovat. Dám si ji nad postel a každý večer půjdu spát s nadějí, že zázraky se ději“ něžně se na něj usměji a mrknu.

Pochopí můj vtip. Přimhouří oči a otočí mě zpátky k vodopádu. „Nemelte a foťte!“

„Rozkaz šéfe“ zaostřím hledáček a mačkám spoušť.

„Jeeee, vidíte to?“ celá se rozzářím a zadívám se na papouška na palmě.

Zaregistruje ho rychle.

„Pojďte sem“ požádám ho. „Stoupněte si vedle mě“ mírně ho směruji. „A teď. Teď řekněte sýr… Sýýýr“, mačkám spoušť a ihned se podívám na fotku.

„No tak, Alane, trochu úsměvu. Ještě jednou, pojďte.“

Kupodivu nic nenamítá a poslechne, jak vzorný pejsek. Cvak.

„Tak pro dnešek máme hotovo. Sejdeme se v sedm u baru a pak půjdeme na večeři. Nepřijďte pozdě.“ Oznámí mi a odchází kamsi.

Asi nejspíš za recepční, zasyknu si. Jdu po schodech, využiji dvacetiminut, co mám a profotím ještě pár fotek. Když jsem už konečně v pokoji, hodím fotky do notebooku a čistím paměť.

V rychlosti projedu paměť a zaseknu se u té, kde jsem jen já, Alan a papoušek, který stačil uletět. Zřejmě se lekl prvního záblesku a vzal nohy na ramena. Nebo si řekl, že bychom mu zkazili foto? No nevím, každopádně můj zrak se drží na Alanovi. Sluší mu to, vypadá uvolněně a nebezpečně sex… sympaticky. Usměji se nad fotkou a prstem se dotknu jeho tváře.

„Sakra, Šar, co to děláš?! Vzpamatuj se, naivko“ nahlas se okřiknu. Zavírám notebook a jdu se převléct.

Vlasy mám spletené do jednoho francouzského copánku hozeného na stranu. Šaty mám jednoduché. Bílé na ramínka se zlatými výšivkami hvězdiček kolem prsou. Namalovaná jsem jen decentně, ostatně, jako vždy. Lehký make up a pár vrstev řasenky. Rty jen dotáhnu bezbarvým leskem a vyrážím k baru.

Bar je příjemně osvícený. Decentní přítmí vytváří vzrušující atmosféru a piano na vystouplém podiu dodává ten správný šmrnc. Kolem mě jsou stolky, které jsou plné svíček a skleniček od vína s lehkou rtěnkou. Boxíky schované vzadu jsou zřejmě připravené pro intimnější klientelu. Červená křesla se stolky jsou po různu rozházené a jako skoro všechna místa obsazené. Na první pohled by se nejednomu zdálo, že nic nemá svůj řád ani místo, ale opak je pravdou. Vše je naprosto fikané a působí tajemně. Sedám na barovou židličku a čekám, kdy se objeví Alan.

„Co si dáte, slečno?“ číšník se táže a čeká na odpověď.

Objednávám si dvojitého citruse a neperlivou vodu. Barman jehož jméno je Marty, po mě hází očka a já se chytám. Vypadá opravdu moc dobře. Tmavé vlasy na ježka, modré oči, postava vymakaná a na tváři dolíčky. Stál by za hřích, stál. Zajímalo by mě kolik zářezů už má.

Živá debata všech přísedících se tiší. Zprvu nechápu, ale při prvních tonech piana, pochopím. Nechtějí rušit pianistu.

Aniž bych se otočila vychutnávám si mou oblíbenou skladbu. Yiruma Destiny of love. Zavírám oči a nemůžu se odtrhnout od té nádhery. Otáčím se, abych se podívala na toho poloboha, který mě totálně odzbrojil.

S malou dávkou překvapení se usměji. No, že mě to nenapadlo? Je něco, co nezvládá?! Alan prožívá skladbu a zavírá při tom oči. Užívá si ji a připadá mi, že do každého tónu dává kus sám sebe. Zřejmě ví, o čem skladba je a zřejmě stejně dobře ví, jak jí zahrát. Když zaznívají poslední tony Destiny of love, mám husí kůži. Taková nádhera. Alan se postaví a uklání. Celý bar mu tleská a vyžaduje další skladbu. Alan opět zasedá za piano a místností se linou první tóny Love me. Proč zrovna Yiruma, proč on? Však jsem mu říkala, že Yirumu zbožňuji, proč musí hrát zrovna jeho skladby? Během chvilky se přistihnu, jak si broukám a přivírám oči. Alan má prostě talent. Hraje stejně dobře, jako originál.

Z husí kůže se do mě pouští zima a já už ani nepoznávám rozdíl z osypání od kopřiv a od husiny. Dívám se na Alana, jak na anděla. Vypadá naprosto úžasně. Nikdo by neřekl, že je to takový blb. Vlasy má opět rozcuchané s malou dávkou gelu. Bílá košile a kalhoty mu jemně prosvítají pod osvětlením baru. Košile je mírně rozeplá a jde vidět, že pod ní nic nemá. Vypadá dokonale, vypadá až moc dokonale. Nechápu, jak může někdo takový existovat. Člověk si může vysnít ideál, ale když ten svůj ideál opravdu potkáte, nedá se srovnat s fantazií. Realita je stokrát lepší. Tím samozřejmě nechci říct, že on ten ideál je!

Alan vstává ze židličky a užívá si standing ovation. Rychle se otáčím zády k němu, aby neviděl můj blažený výraz a nemalé přiznání. Dámy, slečny, ženy se nemohou vynadívat, na toho amanta, který kráčí zrovna za mnou. Nestěžuji si. Většinu času mu mám chuť plivnou do ksichtu, ale za těch to podmínek, budu ráda v jeho společnosti. Koho by ta pozornost nelákala.

„Dobrý večer, Šarlot“ na tváři se mu jeví tajemný úsměv. „Vypadáte krásně“ usoudí a taktně si mě prohlédne.

„Děkuji, také vypadáte k světu. Dokonce k sobě ladíme“ usměji se.

„Tak to máte pravdu, kdybych to věděl, vzal bych si fialový oblek se zelenými puntíky“ popíchne mě a já zas přicházím na chuť plivancům.

Jak to dělá? Během sekundy jsem vytočená, jak vývrtka a mám chuť si udělat zbrojní pas!

„Prosím“ Alan mi nastavuje židli a já si usedám za stůl.

„Děkuji“ mile kývnu a čekám, co bude dál.

„Co si dáte?“ zapaluje svíčku, která je mezi námi a já otevírám menu. „To zjistím. Každopádně doufám, že tu nemají speciality z Pekingu“ dobírám si sama sebe a Alanovi cukne koutek.

„V to také doufám. I když, teď jsem na Vás i finančně připravený. Kdyby jste měla zas nějaký úlet, ve stylu objednat celé menu, nebo se jen podívat na pokrm za nemalé peníze, jsem připravený.“

Zachichtnu se a dál vybírám z menu.

Celý večer se skvěle bavíme. Dojíme naprosto luxusní jídlo a já si dělám poznámky. Chvilku mlčky sedíme a zpěvačka na podiu začne zpívat Hopelessly devoted to you z Pomády. Píseň si začínám broukat a potrhle se usmívat. Alan mě pobaveně pozoruje a já předstírám, že o tom nevím. „Máte ráda muzikály?“ zvídavě se zeptá.

„No jistě a vy?“ stále sleduji zpěvačku a teď i pár, který se zvednul a jde tancovat.

„Jak které… ale Pomádu tedy nemusím“ odpoví a já sebou našpuleně trhnu.

„Vy nemáte rád Pomádu? Každý má rád Pomádu“ pobaveně po něm vystřelím.

„Šarlot. Na Pomádě je hezká jenom jedna věc a ta je, že se nepodobá dvojce. Myslím, že Pomáda dvojka by se měla omluvit jedničce.“

S hranou nechutí mi oponuje a já vyprsknu smíchy.

Alan během chvilky stojí, naklání se ke mně a podává mi ruku.

„Smím prosit, Šarlot?“

Neskrývám šok a nervózně vstávám. Nic neodpovídám a Alan mě odvádí na parket. Pohledy ostatních jsou připnuté na nás. Každý sleduje náš krok a já jsem ještě nervóznější. Jak se znám zřejmě někde zakopnu a oni se mi budou smát.

Alan se zastaví a já do něj vrážím.

„Promiňte“ omluvím se.

„Znervózňují Vás?“ vidí v mých očích nejistotu.

Rozpačitě kývnu.

„Nebojte, povedu Vás. Představte si, že jsme tu sami. Úplně sami“ oslní mě úsměvem, který jsem na něm ještě neviděla. Ozbrojí se úsměvem, z kterého se mi podlamují nohy. Pevně si mě přichytí a začne mě vést. Několikrát jsem četla Nikdy nevěř muži, který umí tancovat a dlouho jsem to nechápala. A musím se přiznat, až nedávno mi to došlo… Pointa je nejspíš v tom, že když muž tancuje dobře a ví o tom, znamená to, že tancuje s každou… využívá toho. Nedivím se, že mi to nikdy nedávalo smysl, pamatuji si jenom jeden vztah kdy jsem žárlila, a to bylo hodně, hodně dávno. Od té doby, nějaký pocit žárlivosti a fakt bezmyšlenkové zamilovanosti byl ta tam. Už ani nevím, jaké to je milovat.

„Vy nemáte přítele, že?“ přeruší mé myšlenky. „Proč jste svobodná? Když mě nemáte zrovna chuť zabít, tak… jste sympatická, krásná, inteligentní a.. a.. nechápu to!“

Víno mu zřejmě rozvazuje jazyk. Sofistikovaně se usměji a přemýšlím nad odpovědí.

„Víte…Jsem svobodná, ale jen proto, že jsem nepotkala nikoho tak zajímavého, kdo by stál za to, aby se to změnilo.“

„Nikdo Vás ničím neupoutal?“

„Ne.“

„Takže Vám někdo ublížil a Vy si teď myslíte, že je každý muž stejný.“ „Ne. To jste na omylu, nemyslím si, že je každý muž stejný, on je totiž každý muž, blb v něčem jiném.“

Svraští obočí a zamyšleně se na mě podívá.

„To máte tak vysoké nároky?“ střelí po mně pohledem.

„Pane Adalberte jediný můj nárok je ten, aby mě upřímně miloval a já upřímně milovala jeho. To je vše, víc toho nepotřebuji“ vrhnu na něj přísný a pevný pohled. „Jak jste na tom vy? Ani nevím, jestli nějakou přítelkyni máte?“ začínám s otázkami i já.

„Měli bychom už jít, Šarlot. Je dost pozdě“ uštěpačně ukončí téma.

Jeho nálada je ta tam a už je zpátky starý Alan. Zahořklý a upjatý! „Jistě“ rozpačitě odpovím.

Vede mě ke stolu a já si beru tašku. Během vteřinky sfoukává svíčku a na stole se odráží už jen přítmí. Žádné teplo svíčky, žádný plápolavý oheň, žádná atmosféra.

„Dobrou noc, Šarlot. Nezapomeňte, co se Vám na novém místě prvně bude zdát, to se také vyplní. Takže žádné noční můry, jasné“ snaží se o úsměv, ale jde vidět, jak se přemáhá.

„Pro Vás to platí totéž“ usměji se.

Vcházím do koupelny a užívám si vanu. Když po půl hodině vylezu, na prstech varhánky, hodím ručník přes vlasy a zasním se při výhledu z okna. Všude je krásné přítmí a je nádherná noc. V mysli se mi objeví společný tanec Alana a mě. Cítím jeho dotek a pevný stisk. Cítím ten pocit, který mi tahle chvilka přinesla. Cítím se zvláštně. Jsem klidná a až moc v pohodě. Usměji se nad tím vším a beru fén z šuplíku toaletního stolku u obrovského zrcadla u postele. Vlasy přehodím přes hlavu a začínám s tak mou neoblíbenou prací.

Alan ve svém pokoji přehrabuje věci. Urgentně něco hledá, ale ať dělá, co dělá nemůže to najít.

„Zatracená zubní pasta“ zakleje. Co teď? říká si. Nezbývá mu nic jiného než…

Vztekle přešlapuje před mými dveřmi. Sbírá odvahu zaťukat a ponížit se k tomu, aby mě o něco požádat. Zhluboka se nadechne a zvedá pěst. Zabuší.

Nic se neděje.

Zkouší to znovu, ale stále nic.

Nakonec tahá za kliku a zjišťuje, že jsem se nezamkla. Tak to jí ještě vyčtu, prolétne mu hlavou. Ještě než vstoupí, zkusí několikrát zaklepat, ale stále žádná reakce.

„Šarlot? Šar? Jdu dovnitř“ informuje mě aniž bych ho slyšela. Pomalu vstupuje a já se nadále věnuji foukání vlasů.

„Šarlot? Šarlot? Slyšíte mě?“

Výraz v tváři mu tuhne. S pobaveným výrazem pozvedne obočí a zkříží ruce.

„Sláva už je sníh…,“ vlasy přehazuji na druhou stranu. „… jedem na saních, kluci křičí zvonek zní, jenom…“

Alan si hlasitě odkašle.

Prudce s sebou trhnu a vytřeštím oči.

„Co…co tu děláte?“ Vztekle ze sebe vykoktám.

Alan mě sjede pohledem doprovázený úsměvem, po kterém by si zasloužil nejednu ránu od Kevina ze Sám doma.

„Proč máte na sobě tohle?“ rozesměje se. „Hello Kitty? To, jako vážně Šarlot?“ snaží se utišit, ale já se fénem napřahuji, abych ho vymetla z pokoje.

„Zatraceně, to mě šmírujete nebo co?“ vystartuji.

„Co bych z toho měl. Nejsem na plochý pánvičky“ pobaveně odpovídá. No to si přehnal.

Máchnu jednou.

„Co tu sakra děláte? To Vám ta recepční nestačila?“

Máchnu po druhé.

„Šarlot, spíš JÍ nikdo nestačí“ pousměje se a snaží se mi vzít fén.

Bráním se a máchnu po třetí.

„Tak co tu děláte? Neumíte zaklepat?“

Bojujeme o fén.

„Já jsem klepal… au to bolelo… volal jsem Vám i na mobil, ale nic!… au… Zapomněl jsem si pastu na zuby, tak jsem Vás chtěl poprosit…“.

Napřahuji se, zakopávám o kabel, zachytávám se Alana. Padáme na postel.

Chvilku na sobě nehnutě ležíme. Ani jeden nic neříká a radši se ani nehýbe.

„Šarlot?“ promluví první.

„Hm?“ odpovím s hlavou zabořenou u jeho krku.

„V pořádku?“

Kývnu hlavou a snažím se vstát. Ležíme tak nešikovně, že při vstávání se opřu o jeho klín a on zaskučí bolestí.

„Sakra, promiňte, jste v pohodě?“

Holka, holka, ty jsi tele, napomínám sama sebe. Alan prsty ukáže okey a dál se svírá v bolestech. Rychle vstávám a jdu si pro župan, abych tu nádheru schovala.

Alan soustředěně dýchá.

„Šarlot, půjčíte mi tedy tu pastu?“ chce dokončit metu, kterou si stanovil a za kterou pěkně zaplatil.

Hodím ji po něm a jdu k baru.

„Možná se mi to jen zdálo, ale myslím, že Vaše nálada se poněkud zhoršila, když jsem se zeptala na přítelkyni. Chcete si o tom promluvit? Se skleničkou?“

Nahodím milý úsměv a zahoupu flaškou v ruce. Alan se zhluboka nadechne a úsměv mi oplatí. Kývne k souhlasu.

„Nebude Vám vadit, když půjdeme na balkon? Dneska je teplá noc, byla by škoda, toho nevyužít“ optám se a doufám, že bude souhlasit. Potřebuji si zapálit.

„Myslím, že je to skvělý nápad. Mimo to, jsem Vás ještě neviděl kouřit.Už musíte mít absťák“ protivně se zaculí.

Už to dělá zase! Zase mi ten hňup čte myšlenky! Pomyslně si s ním v ringu vyřizuji účet a vyhrávám. Pravá, levá, solar, klín. Šarlot je vítěz! Rozhodčí mi dává ruku nahoru.

Sedíme na židličkách uprostřed prostorného balkonu. Tmu osvětlují pouliční lampy a osvětlené lemování chodníků. Je to nádhera. Nad námi je spousta hvězd a já už si ani nevzpomínám, kdy jsem jich naposledy viděla tolik najednou.

Nalévám skleničky a ťukám si s Alanem.

„Tak na zdraví“ usměji se.

„Na naše“ jedním lokem ho do sebe kopne.

Pomalu vstávám a opírám se o zábradlí. Dívám se na nebe a Alan se dívá na mě. Nespouští mě z očí. Zkoumavě prohlíží každý můj pohyb, každou mou křivku, každý vlas, který se ve vánku pohne.

„Vidíte tamhle ty tři hvězdy u sebe?”

Alan se oklepe a zadívá na oblohu. Dolévá skleničky, zvedá se a stoupá si ke mně.

„To je pás pás Orionu“ pokračuji. Podává mi skleničku a já si s ním ťuknu.

„A vidíte tamhle to dvojité v? To je Cassiopia, já jí říkám Cassinka.“

„Hm“

„Je to mé nejoblíbenější souhvězdí. Jako každé souhvězdí i tohle má svůj příběh. Ale není moc veselý,“ usměji se. „Jsem zvyklá si dělat věci po svém. Takže jsem tomu přidělila svůj vlastní význam.“

Alan se zájmem na mě podívá a mě ten pohyb neunikne.

„Chcete ho slyšet?“

„Hm“ kývne a upije si whisky.

„Podívejte se na ní. Není krásná? Je ve tvaru dvojitého v. Miluji dvojité v… Když ho otočíte dostanete písmenko M, což značí M jako my, když jí znovu otočíte a zalovíte ve fantazii, uvidíte korunku… Když to všechno spojíte dohromady dá to korunku s eMkem. Tedy vítězné M, vítězné My… Víte dvojité V, by bez jednoduchého V nebylo. Ztratilo by význam“ zadívám se na něj a tuším, že to nedává moc smysl. „Chápete mě?“ pousměji se.

Alan mě nepřestává sledovat a jen kývne. Zadívá se na Cassiopeiu a pokračuje za mě.

„V plus V dává dvojité V. Navzájem se doplňují. Je to stejné, jako s tím M. Jenže teď je to otočené. M ukazuje jakýsi výsledek, a W společné píle. Jedinci, tedy V a V se dali dohromady a společně vytvořili W čili M. Nasadili tomu korunu… Když si to tak vezmete, tak jednoduché V je jako vítězství a druhé V jako další vítězství. Když je spojíte máte dvojité V, jako winner… vítězství…v nás. My…“

Zadívá se na mě a má stejně zamotaný výraz, jako jsem měla já.

„Také to neumím vysvětlit, ale myslím, že Vás chápu. Cassiopia je souhvězdí mnoha tváří“ lokne si whisky a já se nadšeně usměji. „Myslím, že jste mě pochopil dokonale, Alane,“ ujistím ho.

Mám, nemám? Začínám být nervózní, chystám se mu položit TU otázku a bojím se jeho reakce. Nechci, aby byl opět skleslý. Nechci, abych tenhle večer zkazila. Zhluboka se nadechnu. Ještě chvíli se přemlouvám a bojuji sama se sebou.

„Takže Alane… Jak to máte s tou přítelkyní?“ opatrně našlapuji po minovém poli.

Alanovi mizí úsměv z tváře a sedá si zpátky na židli. Dolévá si skleničku a já k němu přidávám.

„Je to moc složité, Šar“ dívá se do země a jde vidět, že to není zrovna téma, které by rád začínal.

„Víte, jsem na tom podobně, jako vy. Také mě musí někdo pořádně zaujmout, abych se do někoho zakoukal. Jenže okolo mě pobíhají spíš kvantity a kvalita mě úspěšně obchází“ zachmuřeně naklání skleničku a hraje si s jejím obsahem.

„Takže jste sám?“ nenápadně sonduji. Že by, Šar? Nevím proč, ale všechno se ve mně probouzí .

„Nejsem“ zpraží mě a vše probuzené upadlo do koma.

„Mám přítelkyni, ale jak jsem řekl, Šarlot. Je to moc komplikované a upřímně to teď ani nechci rozebírat. Připijeme si?“ rychle mění téma a já jsem za toho panáka vděčná.

„Skvělý nápad. Tak na Heaven.“

„Na Heaven.“

Alanovi ucukávají koutky a kroutí hlavou.

„Copak?“ zvědavě se na něj zadívám.

„Ale… jen jsem si vzpomněl, kolikrát jsem Vás chtěl přizabít a teď tu s Vámi sedím na balkoně a je mi celkem fajn“ zvážní a upřímně se na mě podívá. Následně se jeho výraz mění a propíchává mě.

„Víte, kdybych nebyl jaký jsem… Dostávala byste padáka snad za každý slovo, které jste řekla“ upije si whisky. „Jako by to bylo včera, když jste na mě vystartovala Kamilou, když jste říkala, že se ne všechno točí okolo mě, když jsme byli na tom golfu a vy jste objednala plný stůl jídla, nebo ta pneumatika, kopřivy… sakra, s Vámi jsem toho za těch pár dní zažil víc, než za celý život,“ lehce se usmívá, když o tom mluví.

Nemůžu si pomoct, ale mé srdce plesá.

„Kdyby jste nebyla taková, s prominutím drštička, tak byste byla už na dlažbě“ sofistikovaně se pousměje.

„Pane Adalberte, mám to brát, jako kompliment?“ zaculím se na něj a ramenem do něj šťouchnu.

„Tak na nás“ nastavuje skleničku a mou otázku ignoruje.

Taky by se nic nestalo, kdybys mě na rovinu pochválil, pomyslně se našpulím. Ale stejně mě to hřeje.

„Ohledně té Kamči, děkuji, že jste to tak vyřešil. Mám ji moc ráda a jsem opravdu moc vděčná, že má klid. Vážně upřímně děkuji.“

Kamča se opravdu změnila a stačilo jenom tak málo. Co vůbec říkám málo, já jí tohle nemohla dát. Každopádně teď je z ní sluníčko a ne uzlíček nervů.

„Neděkujte, když mám možné řešení, nebojím se ho využít“ znovu si se mnou ťukne a půlka flašky je ta tam.

„Takže?“ začínám větu.

„Takže?“ usměje se a zadívá se mi do očí.

Cr. Mobil. Z jeho výrazu poznávám, že nevolá nikdo koho by zrovna postrádal. Byť nerad, dává telefon k uchu a přijímá hovor. Vstává a pokračuje ve pokoji.

Zřejmě volá slečna tajemná. Slečna kvantita. Určitě je to ženská a podle typu odpovědí to není jen tak ledajaká ženská.

„Ano jsem tu na dva dny. Zítra přijedu…. Ano, jsem tady se svou sekretářkou… Ne, Tino, nejezdi!“ odpovědi se střídají, ale pointa je stále stejná, nechce, aby dotyčná přijela.

Beru skleničky a láhev dovnitř, opatrně dolévám a podávám ji Alanovi. Rád přijímá a lupne jí do sebe na jeden zátah. Ještě se stačí pousmát a pak mu úsměv mizí v tónech mobilu.

Po pěti minutách končí.

„To byla Vaše přítelkyně?“ nenápadně se zeptám.

„Asi to šlo poznat, že?“ nerad přiznávám.

Sedám si na postel vedle něj. Jen se uculím a přiopitá už jeho přítelkyni nechci řešit.

Bů bů, přišla mi smska.

Píše mi neteřinka.

Alanovi naznačím chvilku strpení. Jdu na balkon a už vytáčím její číslo. Hovor trvá trochu déle. Holka malá, chce vypovídat.

Jak já závidím ty první lásky. Vždycky zavzpomínám nad těmi svými… Zesentimentálním…

Vracím se zpátky do pokoje a nestačím se divit. Alan si ustlal přímo v mé posteli a je tuhý. Okamžitě beru foťák a jedním stisknutím momentku zaznamenám.

„Alane, vstávejte. Zítra má přijet Vaše přítelkyně. Určitě nechcete, aby Vás viděla v mé posteli“ šeptám, abych ho nevylekala, a decentně s ním lomcuji. Prudce mě chytne a přitáhne si mě k sobě. Jsem jak zakolíčkovaná, jednu jeho ruku mám kolem ramen a druhou mám přichycenou kolem pasu.

„No tak Alane!“ snažím se mu vyrvat z náruče, ale čím víc se snažím, tím pevněji mě svírá.

„Alane, vstávejte.“ Nepřestávám se snažit.

Alan něco zamumlá a tvář natočí do těsné blízkosti k mé. Vzdávám to. Chvilku ho sleduji a pak mi víčka padají. Usínám v jeho objetí.

„Šarlot?“

Alan sedí na posteli, když vycházím ze sprchy.

Postavím se k němu a jemně si hraji s jeho vlasy. Výraz v jeho obličeji je plný něhy a veškeré obavy jsou pryč. Pohladí mě po tváři a bere mou ruku.

„Nevím, jak jsi to udělala… Je to klišé, ale.. nikdy jsem nebyl šťastnější“ obrací ji a lípne mi pusu do dlaně. Lehce se usměje a pomalu jí pokládá ke své tváři. Mazlí se s ní.

V očích má tolik něhy, citu… lásky. Bože, je možné být tak šťastná, tak moc šťastná?

Hlavou se mi honí myšlenky, nad kterými jsem kdysi jen snila. Jenže tohle není sen, není to má fantazie. Je to on, který ve mě probouzí city, které jsem již dávno ztratila.

A možná je ani nikdy neprožila.

Jsem šťastná a nejradši bych to vykřičela do světa.

Alan mi pouští ruku, pevně mě obejme a přitulí se k mému podbříšku. V jeho náruči se cítím bezpečně a tak moc milovaná, chtěná až to bolí. Já ho miluju. Miluju ho. Miluju, tak moc, že bych za něj položila život a děkovala Bohu, že jsem to schytala já a ne on. Děkuji i teď Bohu, za každý jeho nádech, úsměv, pohyb a tak milovaný pohled, který mi věnuje.

Na tváři mám slastný úsměv a pomalu se probírám. Protáhnu se a něco mi nesedí. Se stále zavřenými oči, prošmatávám to NĚCO, na čem jsem ještě měla před chvílí ruku.

Je to teplé a pevné a oblečené?

Oblečené?!

Zatraceně! Otevírám oči a Alan leží vedle mě.

Rychle se mi promítnou vzpomínky nad včerejším večerem. Monitoruji, zda něco nebylo a nakonec si nahlas oddychnu. Nic, nic se nestalo. Ujistím se.

Alan pomalu otevírá oči a padá z postele. Strčím do něj takovou silou, až se nestačí ničeho zachytit.

„Sakra!“ zakleje.

Přesunu se na okraj postele a pobaveně se rozesměji. Leží na zemi, jak široký, tak krátký.

„Dobré ránko“ mile se na něj usměji.

Alan konečně pochopí, která bije.

„Promiňte, Šarlot, asi jsem toho včera moc vypil. Ale proč jste mě nevzbudila?“

Ccc. Podrážděně na něj vytřeštím oči.

„Myslíte, že jsem se nesnažila? Lomcovala jsem s Vámi, budila Vás, ale Vy jste byl jak poleno. Co jak poleno? Byl jste jak tunový balvan, kterému se nechtělo odkutálet z cesty. Ani hever by s vámi nepohnul,“ vyjedu po něm a pomyslně se bavím.

„Tunový balvan? Hever?“ sjede se pohledem. „Já si svojí postavu udržuji, Šarlot. Tunu opravdu nevážím“ troufale se usměje.

„Když myslíte, každopádně Xena nejsem“ nonšalantně vylézám z postele.

„Kolik je hodin?“ škrábe se zpátky do postele a hledá svůj mobil.

„Půl dvanácté.“

„Do hajzlu. Tina tu měla být v jedenáct.“ Vylétne z postele a rychle se zkoukne v zrcadle.

Ťukání. Dveře se ozývají.

„Kdo tu teď otravuje“ prohodím mezi zuby a rázem se zděsím. Ne! Zděsíme se! Ihned se na sebe podíváme a stojíme, jako opaření. Tina! Určitě to bude ta jeho Tina.

Opatrně jdu ke dveřím.

„Ano?“ zavolám a doufám, že jsme se spletli.

„Otevřte. Jsem Tina od Alana.“

Vykulím oči a Alan se už snaží někde schovat. Zírám na něj s posměšným výrazem. Takový despota a on se bojí jedný ženský? Zachytí můj výraz.

„Byl by z toho velký průser, věřte mi.“

„Chviličku, jen se obléknu“ zavolám na ní.

Alan se schová za dveře koupelny. Připadám si, jak ve špatném filmu. Tahle scéna se s klišé filmem dokonale ztotožňuje. Nevím, jestli se mám smát nebo utíkat.

Rozhlédnu se po pokoji a snažím se nenarazit na nic, co by mělo něco společného s Alanem. Čistý vzduch.

Otevírám dveře.

Přede mnou stojí nádherná žena. Obličej má oválný s blonďatým mikádem. Postavu má dokonalou. Zřejmě volné chvíle tráví v posilovně, žádný sulc, žádné pomeranče, pevná, jak skála. Její tělo dokonale kopírují vínové přiléhavé šaty a boty, které by neunosila ani Lady Gaga.

„Tina Beli, dobrý den“ změří si mě pohledem a afektovaně vtrhne do mého pokoje.

„Jo, jistě pojďte dál“ ironicky si zamumlám.

„Takže vy jste ta sekretářka?!“

Z patra si mě prohlédne a já cítím růž. Myslím, že tohle není vhodná doba na seznamování, když mám na sobě košilku s Hello Kitty. A co si budeme povídat, její přítel v mé koupelně k tomu taky moc nepřidává. „Ano, to jsem“ pomyslně se zvedám ze země a oblékám si skafandr. „Kde je?!“ nečekaně na mě vyjede.

„Kde je kdo?“ dělám blbou a županem zakrývám Kittinu.

Dračice se rozhlíží po pokoji a dokonce se nahne, aby se podívala pod postel.

„No kdo asi! Alan!“

Zamíří do koupelny a já ji zastavuji.

„Copak by tu dělal?“ snažím se o milý tón.

„To taky nevím, když se na Vás podívám“ zašklebí se na mě.

Jedno obočí vystřelí a mám chuť jí zblízka ukázat podlahu. To je kráva ulízaná. Co tím, jako chtěla říct? Aby jsi nedostala po papule, nádhero! Počítám rychle do tří a snažím se o milý tón.

„No vidíte, co by dělal se mnou, když má vedle sebe takovou kráv..snou ženu, jako jste vy. Viděla jste se dnes v zrcadle? Co já bych dala za tu Vaší pleť.“

Hraně jí konejším a nemůžu se zbavit myšlenky na její vlasy. Držím je. Držím je v rukou a ona visí z balkona. Je jen na mě, jestli pustím nebo ne. Prosí, žadoní a já se směji, jak samotný satan.

Podívá se na mě a pohrdavě si mě ještě jednou prohlédne.

„To máte pravdu! Co by dělal s takovou chuďerkou, která si může udělat licenci na přistávací dráhu“ zhnuseně konstatuje a vrací se k hlavním dveřím.

Dýchej, dýchej.

Alan všechno slyší. Zatíná zuby, rozčíleně zavírá oči, drží pěst v křeči.

Pomyslně jí pouštím z balkona. Rozplácne se na zemi, jak dlouhá, tak široká a já si připravuji křídu na obtáhnutí.

Dračice se ve dveřích otočí.

„Taková nicka! No fakt! Co by s Vámi dělal?!“ našteluje nosánek, dokončí smršť urážek a odchází aniž by zavřela dveře.

Ta kráva nevydojená. Mám chuť se za ní rozeběhnout a napálit jí takovou, že by jí ani google nenašel. Klid, Šarlot! Hlavně klid! Vnitřní já mě varuje. Zavírám oči a počítám do sta. Snad to bude stačit.

Alan pomalu vykoukne z koupelny. Vidí můj výraz a cítí moje rozhořčení. Pomalu mě obchází a opatrně zavírá dveře.

Sedám si na postel s nepřítomným výrazem na tváři. Alan nejistě přešlapuje přede mnou a neví, co říct.

„To by bylo. Měl byste jít, nerada bych s tou Vaší dračicí měla ještě tu čest!“ Promluvím první a nenápadně ho vyhazuji.

Alan pochopí, radši nedráždí hada bosou nohou.

„Omlouvám se a děkuji, Šarlot. Nevíte čeho je schopna. Opravdu jsem Vám vděčný, že jste na ní neskočila a neurvala jí hlavu. Muselo to být pro Vás těžké. Děkuji.“ Nevtipkuje, vše, co říká myslí smrtelně vážně.

Hned po obědě vyrážíme ven. Před hotelem je nádherný zámecký most. Večer to musí být přímo ukázkové místo na rande. Kolem zábradlí jsou omotané květiny a lampy v zámeckém stylu jsou pravidelně vysazeny. „Nádhera“ vyloudím ze sebe a rychle mačkám spoušť.

„Máte to vyfocené, Šarlot?“ zeptá se a bez zájmu si hraje s mobilem.

„Ano.“

„Ukažte mi to.“

Zadávám album a jdu za ním. Za foťák zatáhne, tak prudce, že díky šňůrce, kterou mám omotanou kolem krku, aby mi foťák nespadl mě přitáhne blíž. Naše tváře jsou jen pár centimetrů od sebe. Jsem napjatá, jak struna.

Jeho pleť je opravdu sametová a z profilu vypadá úžasně.

Alan nevnímá naší blízkost a lustruje ve fotografií.

„Máte toho dost nafocené“ podívá se na mě a rázem se zarazí.

Chvíli jen tak mlčky stojíme a díváme se jeden druhému do očí. Nevím, jak je na to on, ale já ani nedýchám. V jeho očích vidím napětí.

Škubne sebou a pouští foťák.

„Ty fotky jsou dobré“ zaraženě mě pochválí a bez dalších slov odchází.

Oklepu se a snažím se zbavit všech myšlenek, které se mi snaží vloudit do hlavy.

„Děkuju,“ tiše zašeptám.

„Šarlot, už máme všechno, co jsme chtěli. V pět si dáme večeři a vyrazíme, ano?“

„Hm,“ lítostivě přitakám.

Vůbec se mi odsud nechce. Je to krása. Loučit se tady s tím místem, rájem na zemi, pro mě bude těžké. Myslím, že to pojmenovali příhodně. Heaven. Opravdu se tu člověk cítí, jak v nebi. Alan se na mě zadívá a jemně se pousměje.

„Nechce se Vám, viďte? Mě také ne.“ Nečeká na mou odpověď a zároveň odpoví na to, na co bych se zřejmě zeptala já.

Protočím oči. Už zase to udělal! Už zase mi vidí do hlavy! Já z něj zešílím!

Usměji se nad tím vším a otevírám dveře pokoje.

„Ach pokojíčku, pokojíčku. Kdybych doma neměla svá zlatíčka, přilepím se k tobě disperzí a už mě od tebe nikdo neodtrhne.“

Naposledy obcházím pokoj, koupelnu, toaletu, balkon a kontroluji zda jsem nic nezapomněla. U postel zahlédnu láhev whisky a nedá mi to. musím se pousmát. To se nám to pěkně vyvrbilo. Zavzpomínám na včerejší den. Čůrání, kopřivy, moje sukně, džungle s vodopádem, focení, piano, tanec, balkon a hvězdy, ranní probuzení… Sentimentální výraz na sebe nenechá dlouho čekat.

Ještě pár fotek na památku a jsem připravená. Stojím u dveří a naposledy se ohlédnu.

„Tak sbohem pokojíku“ pošlu mu vzdušnou pusu a otevírám dveře.

Alan už čeká. Ne, jako obvykle v hale. Stojí přímo přede mnou a uculuje se mému dojemnému rozloučení.

„Šarlot, neprožívejte to tak. Tenhle hotel bereme a když budete hodná, třeba Vám k Vánocům dám místo prémie poukaz sem.“

Zazubím se na něj. Otrapa jeden.

„Co takhle obojí“ popíchnu ho.

„Slečno?“ vyruší nás obsluha a sklání se k mému kufru.

„Dovolte, pane Adalberte. Vezmu Vám zavazadla.“

„Můžeme, Šarlot?“

„Jistě, Alane“ kmitnu nosíkem a vyrážíme.

Restaurace hotelu je nádherná, nedá mi to a naposledy profotím i jí. Alan nic nenamítá. Zřejmě si už uvědomil, že foťák je mé druhé já. Fotím stoly, jídlo, Alana, a dokonce i sebe s Alanem. Pózuje bez řečí a já si to skvěle užívám.

„Vaše jídlo,“ upozorní mě číšník a já si sedám zpátky na židli. Vypadá to krásně.

Objednala jsem si lahodný steak z lososa, brambůrky a letní salátek. Taková lahoda nejen na oko. Alan mě spokojeně pozoruje. Zlehka se nadechnu a radostí se na židli zavrtím, jak děcko před vybalováním dárků.

„Tak co? Spokojená?“ otáže se Alan.

„Nadmíru, nadmíru. Vypadá to úžasně“ nadšeně se pouštím do jídla. První sousto, blažený pocit. Alan mě jen hltá očima a nepřestává se usmívat.

„Vy jídlo opravdu milujete“ konstatuje a já jen radostně kývnu.

„Tady tě mám, lásko.“

Radost mě opouští, jako peníze z výplaty. Tuhne mi výraz a já vím o koho jde. Alan s sebou trhne a dračice mu lípne pusu na ústa. Nenápadně se ošiji.

„Hledala jsem tě celý den. Kdepak si se mi schovával, miláčku?“ sedá si na volnou židli a mou osobu ignoruje.

„Tino?! To je… překvapení! Říkal, jsem, že nemáš jezdit!“

„Miláčku, nemůžu bez tebe být ani minutu,“ sofistikovaně se usměje. „To je sice milé, ale jak dojíme jedeme domů. Kdyby jsi zůstala u sebe v bytě, nemusela si sem vážit takovou cestu.“ Nadzvedne jedno obočí a podezíravě si jí prohlédne.

„Tohle je Šarlot, moje osobní asistentka“ omluvným pohledem se na mě podívá.

„Já vím“ neobtěžuje se otočit.

Zakroutím hlavou a chuť na jídlo mě přechází. Alan si všimne mé nechuti, přivře oči a upřímně ho to zamrzí.

„Miláčku, když už jsem tady. Co takhle sekretářku poslat domů a my si tady ještě můžeme trošku užít.“ Laškovně se na něj podívá a prohrábne mu vlasy.

Číšníku? Kbelík! Přineste mi prosím kbelík. Je mi nevolno. Žadoní mé vnitřní já. Odsunuji talíř dál od sebe a chystám se vstát.

„Šarlot nechoďte, v klidu to dojezte“ pospěšně zareaguje.

„Ne, ne, nebudu rušit. Počkám venku.“

„Nemusíte!“ zastaví mě Tina. „Přijel se mnou řidič. Na cestu Vám ho půjčím. S Alanem pojedeme spolu, viď kocourku.“

Na vteřinku zavřu oči a mám chuť jí zabít.

„Ne, Tino. Přijeli jsme spolu a taky spolu odjedeme. Je to od tebe hezké, ale jsme tu pracovně a se Šarlot musím po cestě dořešit nějaké povinnosti“ snaží se uniknout přítomnosti dračice.

„Na to zapomeň lásko. Chci si tě ještě trošku užít.“

Nemůžu se na to dívat.

„To je v pořádku, Alane,“ skládám zbraně.

„Chtěla jste říct, PANE ADALBERTE, ne!” zvýší na mě hlas.

„Tino!” okřikne jí.

„Hezký večer“ nahořkle se usměji a odcházím.

„Dobrý večer. Slečna Niklová?“ Řidič mi bere kufr z rukou.

„Ano, děkuji.“

Otevírá mi dveře a kufr dává do zavazadlového prostoru.

Bů, Bů.

Od: Adam Adalbert

Zpráva: Omlouvám se!

Cccc. Zasyčím.

Bů bů. Další zpráva.

Od: Adam Adalbert

Zpráva: Dejte mi prosím vědět, že jste v pořádku dorazila. Ještě jednou promiňte!

Zasyčím znovu a mobil hodím zpět do kabelky.

Cesta je dlouhá a nudná. V rádiu hrají vykopávku od Rezkové, Borůvková a já si nedobrovolně broukám. Z toho všeho, co se dělo je mi blivno. Jak takový chlap může být s takovou čůzou! Divím se nad tím vším. Ani čůrat se mi nechce! Jsem jak tělo bez duše a náladu mám ta tam.

„Kde chcete zastavit, slečno?“ pozeptá se řidič.

Doma, kde asi! Začínám být protivná. Nadiktuji mu adresu a během pěti minut jsem doma.

„Čaaau segra, tak jak?“. Ve dveřích mě vítá bráška a já jsem ráda, že ho vidím.

„Dáš si kafe? S Princeznou jsem už byl.“

„Ty jsi hotový zlatíčko, děkuji brášulko. Jo a to kafe si dám. Díky.“

Sedáme si do obýváku a já mu živě vyprávím, co se vše událo. Není toho moc, co o mě neví a tak jsem se mu musela svěřit i s tímhle.

Jak brášulka odejde nálada mi zase kulminuje.

„Mám zavolat Radce? Nebo Tony? Co myslíš Princezno?“ Zadívám se na psí čumák a hledám odpověď. Podívám se na hodiny a mám jasno. Je moc pozdě, napíšu jim na FB.

Napouštím si vanu a snažím se ze sebe smýt všechnu zlost a zmatek.

Ráno vstávám celá rozlámaná. Přesto se do práce docela těším. Podle toho, co mi Radka odepsala budu dneska středem pozornosti. A já se nemůžu dočkat toho Káčinýho ksichtu.

Venku je nádherně, počasí dělané na nějakou škodolibost. A já tuším, na kom se vyřádit.

Stojím před budou a zhluboka se nadechnu.

„Tak pojďte do mě!“ jsem připravená čelit obviněním, drbům a všemu možnému, co si na mě ta Káča vymyslí.

„Dobré ráno, Káčo“ věnuji jí energický úsměv.

„Tak co vlezdoprdelko? Užili jste si noc? Jaký byl? No? Už sis zařídila vyšší plat, nebo post?“ napruzeně na mě vyjede.

No jo holka! Nezklamala jsi, nezklamala.

„Doufám, že ses měla stejně skvěle, jako já.“

Propíchne mě očima.

„Tak jsem ti tak přemýšlela…“ Nevzdává se bez boje.

„No ne, to se ti taky někdy stává?“ skočím jí do řeči.

„Víš, co Šarlot, vrať se do kurníku!“

„Nemůžu, zabrala si všechny místa“ uculím se a odcházím.

„No konečně, krásko“ vrhne se na mě Michal. „Bylo mi tu bez tebe smutno“ rychle mě obejme a já lapám po dechu.

„No jo. No jo, vždyť to byli jen dva dny, Miško“ odlepuji ho od sebe a mám upřímnou radost, že ho vidím.

„Tak jak bylo?“ zajímá se.

„A tak, znáš to, samá práce. Ale hotel byl vážně moc hezký, nejradši bych tam zůstala…“

Radka mě zničehonic chytí za ruku a táhne pryč.

„Pojď, pojď, pojď.“ Nacpe mi do ruky kafe a tahá mě ven.

„Takže tam byla i ta jeho Tina, jo?“ vychrlí na mě.

„Taková čůza to je. Tomu by jsi nevěřila. Smetla mě ze stolu na dvě doby. Doufám, že tu fůrii už nikdy neuvidím. Královna všech pipek, co ti budu povídat.“

Naskakuje mi husina, když si na ní vzpomenu.

„A co na to Alan? To tě fakt nechal jet samotnou?“

„Nic jiného mu nezbývalo. Ona ho nechtěla pustit a já s tou krávou u jednoho stolu sedět nechtěla. Zvedla jsem se a odešla. Když jsem nasedala do auta, přišla mi od něj smska, že se omlouvá, ale na to jsem neměla už náladu. Ani jsem neodepsala.

“

„Holka, holka hotová telenovela. Ještě se dejte dohromady a já někomu pošlu námět na film“ zavtipkuje a směje se na celý kolo.

Tak a jsem tu. Rozhlédnu se po kanceláři a spadne mi kámen ze srdce. Vše je na svém místě. Nikde stopy po ohni, ani po potopě. Paráda. Zapluji na křeslo a jen tak civím z okna.

„Prosím tě, podíváš se mi na tohle?“ jeden z kolegů mi podává plný šanon.

„A na tohle“ přidává se další.

Pokládájí mi spisy na stůl a já na ně tupě zírám.

„Šar ještě tady jeden.“

Dva dny tu nejsem a oni neudělají nic? Všechno nechávají na mě? Měli snad dovolenou? Paráda. O práci mám postaráno do konce měsíce.

Alan přijde do kanceláře a obočí mu vystřelí. Podívá se na veškeré šanony, které mám na stole a tvář nemění výraz. Po chvíli přimhouří oči a s rukama v kapsách, jde ke mně.

„Čí je tohle? A tohle? … A tohle?“

Všichni jsou zticha, nikdo neodpovídá. Pichlavým pohledem si všechny prohlédne. Vezme jeden šanon a pustí ho na zem. Slyším čí si prudké nadechnutí. Druhý a třetí šanon pouští také. K tomu už se, ale sbíhají majitelé.

„Pokud veškerou svou práci necháváte na Šarlot, tak nechápu, co tu ještě děláte. Jestli si myslíte, že toho máte příliš nebo je to moc složité, řekněte mi to hned.“ Porozhlédne se po kanceláři.

Nikdo nic neříká, mrtvý brouk má dokonalou konkureci. Jeden z kolegů sbírá odvahu. Nadýchne se a nervózně se chce ohlásit. Alan je rychlejší a pokračuje v proslovu.

„V případě, že se někdo takový najde. Může si rovnou skočit na personální pro výpovědní formulář! Šarlot je moje osobní asistentka a veškerou práci jí budu přidělovat já, comprendes?“

Šokovaně přikyvují.

„Jsem rád, že jsme si rozuměli, takže alou do práce. VŠICHNI!“ poslední slovo zavrčí, jak vzteklý pes až všichni sebou cuknou. Nejsem pozadu. Otáčím se k počítači a otevírám email.

Alan nehnutě stojí vedle mého stolu a pohled upíná na mě.

Snažím se ho nevšímat, ale moc dlouho mi to nevydrží. Opatrně se na něj ze spod víčky podívám a on neuhýbá. Vypadá rozčíleně. Promne si vlasy a snaží se o klidný tón.

„Pojďte se mnou.“

Jsem v práci teprve deset minut a už musím na kobereček? To mi ten den pěkně začíná a já se tak těšila. Vstávám a cupitám za ním. Z každé strany slyším děsivý šepot, všichni nás sledují. Ticho před pomluvačnou bouří. Klidná voda drbů se začíná vířit a já a Alan jsme hlavní aktéři.

„Děje se to často?“

Nechápavě se na něj podívám.

„Proč je neodmítnete? Mate svojí práci a vy pracujete pro mě, ne pro ně!“ vyštěkne na mě.

Nevím, co odpovědět, prostě to tak dělám, to je všechno! Pokrčím rameny a zadívám se na své nehty. Alan vstane z křesla a zadívá se na mě podívá pohledem, který je totožný s výrazem otce, který hledí na své šikanované dítě.

„Jestli se to bude opakovat, řeknete mi to, ano?“ v hlase mu přeskočí a je klidný a přátelský.

Překvapeně se na něj zadívám a docela ráda mu to odtakám. Důvěřivě si mě změří a zasedá k počítači.

„Připravte všechny podklady z našeho průzkumu.“ Vrací se jeho staré já.

„Chci to ještě dneska! Nech mi to na stole a nezapomeňte všechno oskenovat a dát do mailu. Jo a kopie, na ty taky nezapomeňte.”

Zase ho poznávám. Díky bohu. Upřímně se na něj usměji a zasalutuji.

„Rozkaz, šéfe.“

Lehce se usměje.

„Prozatím tady končím, jdu na schůzku s…“ zarazí se. Chvíli hledá slova, ale nakonec větu nijak neukončí „.. kdyby se cokoli dělo, tak mi zavolejte.“

„Dobře. Jestli už nic nepotřebujete, tak se vrátím ke své práci.“ Kývnu hlavou na pozdrav a jdu ke dveřím.

Nedá mi to. Nakonec se přeci jen ještě zastavím.

„Příjemnou schůzku s Tinou.“ Zavírám za sebou dveře.

„Tak co, o kolik sis řekla?“ atakuje mě Káča hned, jak vylezu z kanceláře.

„Holka moje zlatá, plat mám dobrý. Proč do všeho zatahovat prachy, když jsou tu i lidi, kteří by mohli být jinde. Třeba venku za vrátnicí,“ oplácím ji úder.

Káča se zarazí a neví, jak zareagovat. Zašklebí se a s šátečkem odchází. Vzdává boj, bez boje. Dobře ví, že esíčka mám v rukávu já a ona by mohla špatně dopadnout. Cítím příval vítězství. V ringu jsem zase jenom já a zdvihám dobře známý pás.

Pracovní proces se chýlí ke konci a já mám vše hotové. Už to jen odnést do kanceláře a přeposlat kopie. Konečná vystupujeme. Hůrá. Doufám, že to bude takhle stačit. Proč by vlastně nemělo? Vždyť jsem na tom makala celý den. A když už něco dělám, tak pořádně. Sama jsem na to hrdá. Na fotky, text, označení, zkrátka na všechno! Musím se pochválit.

Pyšně se nesu, jako páv a držím v ruce pomyslný poklad. Vše mu pokládám na stůl a pozastavím se u obrazovky notebooku, který nechal zapnutý.

„Radši ho vypnu, ať mě neosočí z plýtvání elektřinou.“

Kurzorem najíždím na plochu a obočí mi vystřelí. Zírám… na sebe!

Jsem tam vysmátá, jak beruška v létě a prsty ukazuji véčko před obličejem. Docela mi to tam sluší, musím přiznat, ale proč jí má otevřenou? Že by…

Rozlétnou se dveře a od dumání mě vytrhne Alan.

„Zrovna Vám vypínám počítač. Vše máte připravené, tak jestli je to všechno už půjdu“ poplašně ze sebe vykoktám a kurzorem rychle vypínám prohlížeč fotek.

„Nechte to zaplé a zůstaňte tu. Rychle se na to podívám a můžete to rovnou dát na webovky. Bude to jen minutka.“

Připeláší k počítači a já zaraženě ustoupím.

„Jistě. Dejte mi vědět až budete hotové.“

Sakra, to mě tu chce ještě držet? Jak dlouho?

„Šarlot?“ vyletí z kanceláře.

„Ano“ reaguji rychle.

„Kdy Vám jede autobus?“

„Za půl hodiny, proč se ptáte?“

„V pořádku, snad to stihneme. Jdu se na to rychle podívat.“

Zaleze zpátky do pracovny a já nenápadně sleduji, jak zasedá za stůl.

Pět minut… Nic.

Deset minut… Nic.

Dvacet minut… NIC. No tak, sakra, už to pošli! Na dálku ho hypnotizuji.

Nový email.

Email: Alan Adalbert

Zpráva: Kancelář!

Co to? To snad ne! Co se mu na tom zase nelíbí? Vtrhnu do kanceláře, jako vichřice.

„Nějaký problém?“

„To si pište. Vážně jste chtěla dát na webové stránky fotky kde jsem já?“ Vytřeštím na něj oči. To mě vážně zdržuje jen kvůli jeho fotkám?!

„A proč ne? Alane, podívejte se na to z jiné stránky. Aspoň všichni uvidí, že nehrajete jen na jednu stranu. Na té fotce vypadáte uvolněně, sympaticky a troufám si říct, že i zlehka šťastně. Je to spontánní fotka, která se vyvedla. Nemusí být všude strohé fotky, které najdete na každé stránce. Mimo to… Letí na Vás ženský? Letí! Když už nepomůže hotel, jako takový, třeba tam pojedou jenom kvůli tomu, že jste se tam procházel. Třeba Vám tam udělají i svatyni a nechají Vás udělat otisk ruky na zemi“ ironicky zavtipkuji.

„Tu fotku tam nechci!“ podívá se na mě panovačsky.

„Jak chcete! Je to všechno?!“

Alan pomalu vstane a postaví se čelem k oknu.

„Vážně si myslíte, že by tam ta fotka měla být?“ snaží se o klidný tón.

„Záleží na tom, co odpovím?!“ uraženě pokrčím rameny.

Je ticho. Nic neříká a já vidím na hodinách, že můžu autobusu, tak akorát zamávat. Paráda. Usadím se naproti němu a už nikterak nepospíchám. Šáteček odjel s mým autobusem a já mám další dvě hodiny čas.

„Chcete tam dát jinou fotku? Můžeme to projet spolu?“ odměřeně se zeptám.

Alan se na mě šibalsky ohlédne.

„Vlastně bych o jedné věděl. Myslím, že by tam byla dokonalá.“ Podezřele přimhouřím oči. Sedá si do křesla a loví v počítači.

„Tahle. Ta je dokonalá,“ otáčí notebook ke mně a mně okamžitě tuhne výraz.

Na ploše jsem já, jak se culím u sochy a ukazuji V. Je to ta fotka, nad kterou jsem se asi před půl hodinou divila. Tak tudy břehy melou, dochází mi. A mně na chvilku prolétlo hlavou, že se na mě dívá, jako na ženu. Ccc, prober se! A proč by vlastně měl?

„Nemyslím si, že je vhodná“ procedím mezi zuby.

„Proč ne? Vypadáte tam uvolněně, sympaticky a troufám si říct i šťastně,“ opakuje má slova a přitom se šklebí, jak malé děcko.

Promnu si čelo.

„Dobře, jestli tam chcete tuhle, bude tam i Vaše!“ snažím se o kompromis. „Mimoto, bez mého souhlasu si mé fotky nemůžete dávat, kde se Vám zlíbí, mohla bych toho pak využít“ právnicky mu pohrozím.

Alan nadzvedne jeden koutek rtů, pečlivě se mi podívá do očí a já výzvu přijímá.

„Dobrá, budete tam vy i já. Dohodnu to?“

Vůbec se mi to nelíbí, čekala jsem odpor, ne takové horlivé přitakání. Nechci viset na našich stránkách. Nechci firmu zásobovat dalšími možnými řečmi.

„Bojíte se řečí ve firmě?“

Už zase? No to není možný! Zavírám oči a už nekomentuji ani sama sebe.

„Nebojím!“ s dávkou sebejistoty odpovím.

„Takže jsme se dohodli!”

Kousnu se do rtů a nedobrovolně odkývám.

„Fajn, to jsem rád“ pobaveně odpoví. Baví se na můj účet, pakůň.

„Šarlot“ vážně vysloví mé jméno a jeho hlas ztrácí na infantilnosti. „Potřebujeme tam i nějaké ženy, přeci jenom naši klienti nejsou jen něžné populace… Možná tím Vaším trhlým výrazem přivábíte i nějaké mladíčky.“ Dětinskost se vrátila stejně rychle, jak bumerang.

„Trhlým výrazem? Co tím myslíte?“ načepířím se.

„Šarlot, copak se nějaká sedmadvacítka takhle tváří na fotkách? Vypadáte, jako nevybouřené škvrně, které přes foťák balí jednoho chlapa za druhým.“

Provokuje mě a daří se mu to.

„To chcete říct, že vypadám, jak lehká holka?!“

„No, normálně ne, ale na téhle fotce…“

„Jsme dohodnutý. Dejte je tam. Na shledanou.“

Zvedám se a radši svižně odcházím, nerada bych mu ublížila.

„No tááák, Šarlot…“ vybíhá za mnou a na tváři se mu zrcadlí protivný úsměv.

„Než půjdete nechcete něco na uklidnění? Co takhle panáka?“ Baví se dál nad mou zuřivostí.

„Ne, díky, chci být plně při smyslech, až si budu objednávat taxík!“ Vyštěknu a beru si věci.

„No tak, Šarlot. Vždyť já to tak nemyslel. Hodím Vás domů.“

„Ne, děkuji!“

Alana má odpověď nezajímá. Se stále připitomělým úsměv, vbíhá do své kanceláře, bere si věci a běží za mnou.

„No tak, Šar! Nedělejte Zaginu!“ jemně do mě šťouchne. „Svezu Vás”.

Aniž by na něco čekal, otevírá mi dveře a strká mě do auta.

“Proč máš ráda červenou? Nevíš? Prostě se ti líbí?!

Proč hledám tvou přítomnost? Nevíš? Prostě to tak je?!“

6. kapitola

Celý den se táhl, jak… Jak ne zrovna příjemná vůně. S Alanem jsme spolu nemluvili a spíš jsme se sami sobě vyhýbali. Neřeším to, dnes mám svůj den. Den D. Je to tu. Rande naslepo. Pátek. Konečně pátek a já mám chuť tancovat Hula Hula.

Tony mi sjednala rande naslepo. A to doslova. Ani ona netuší, kdo to je, zná ho, tedy „zná“,, přes svého kamaráda.

No to bude zas trapas. Už to vidím, buď to bude pako s ulízanými vlasy, nebo padesátník se sudem na břiše. Vlastně ne, tohle bude kombinace všeho! Proklínám samu sebe, že jsem na to přistoupila. Chvíli jsem se těšila, ale čím se hodina H blíží, tím větší pochybnosti mám.

No a co, že mi je 27 a nemám chlapa? Copak to znamená, že když přetáhnu 25let, tak automaticky musím mít chlapa a děti?

Ach jo. Přemýšlím, jak se z toho vykroutit. Ale zná mě, hned by mě prokoukla. Můžu mít horečku, vyrážku, můžu být zelená až na sedince, cokoli mě napadne a stejně by mě tam dotáhla, klidně i za vlasy.

„Tak, co jsi připravená?“ Tony mi celá nadšená volá.

„Jo jsem. Hele Tony, jestli to nějaký tupoun, tak si mě nepřej.“

„V klidu, Šar. Je prý skromný, spolehlivý,…“

„No paráda, to zní, jak nákup auta,“ otráveně jí skočím do řeči.

„Nech toho. Nemaluj čerta na zeď. Třeba to bude fajn.“

„Jo a třeba taky ne.“

„Šarlot! Oblíkni se a vyraž! Už mě neštvi!“

„No jo, prosím tě.“

„Užij si rande a chci pak podrobnosti, jasný?“

„Jasný. Vyrážím. Drž palečky.“

„Držím, pa.“

No nic, Šarlot. Zhluboka se nadechnu.

„Jde se na to.“ Zkontroluji khaki šaty, hodím přes sebe černý svetřík a jdu se ponížit.

„Dobrý den, tedy vlastně… ahoj” říká mi človíček, který parkuje před mým bytem.

Není moc vysoký, spíš menšího vzrůstu. Ale nevypadá zas tak zle, modroočko tmavovlasý. Klasický kravaťák. Brýle, černý oblek, bílá košile, kravata šedivé barvy a černé mokasíny. Usmívá se na mě a já mu úsměv oplácím.

„Já jsem Robert” široce natáhne ruce a čeká obětí.

„Šarlot,” opáčím a ruku hbitě nastavím tak, aby mu došlo, že žádné obětí nebude.

Protočí oči a přistoupí na mé gesto.

„Těší mě.”

„Mě také” nenáročně se uculím.

Otevírá mi dveře a já nastupuji do auta.

„Kam to vlastně pojedeme?“ vyzvídám.

„Nechte se překvapit, ale můžu Vám napovědět. Je to ta nejlepší restaurace široko daleko.“

„Vážně? Tak to se moc těším“ slušně odpovím.

Celou cestu se věnujeme otřepaným tématům. Práce, koníčky, oblíbené barvy a dochází i na počasí. Zřejmě moc zkušeností nemá chlapec, usoudím. Ještě, že to rádio nechává zapnuté. Radši se zaposlouchám do písně One moment in time od Whitney Houstin a jsem zticha.

„Tak a jsme tu,“ zastaví auto.

Bez zájmu se rozhlédnu a oči mi vyletí až do nebes. Vínová budova, truhlíky, všude samá skla a za nimi červeno-zlatá. Na budově nápis Saint Falco. Saint Falco! No to snad ne, připadám si jako Julia z Nevěsty na útěku. Chci skočit na koně a ujíždět, co nejdál to jde. Jenže ať dělám, co dělám, žádný kůň v dohledu, maximálně auto, ale to snad jde bez řidičáku? I na kole jsem se rozsekala. Auto nechci riskovat.

„Prosím“ pomáhá mi vystoupit z auta.

„Děkuji“ stále zaraženě odpovím.

„Tak, co na to říkáte? Byla jste tu někdy? Asi ne, že? Je to tu strašně drahé a jen tak někdo si to nemůže dovolit?“ Povýšeně na mě promluví a já jen zírám na jeho proměnu. V autě byl docela v pohodě, ale teď? Super, jsme spolu sotva hodinu a on si o mě během půl minuty opráší boty. Povrchní snobský kravaťák.

„Tak prosím“ vede mě do restaurace.

No to snad ne! Další kudla v zádech!

Číšník si mě měří už od vstupu. Je to ten samý, který tu byl, když jsem tu byla s Alanem. Alan. Sakra, Alan? Alan je majitel! Dávám si dohromady jedna a jedna. Doufám, že tu nebude, protože jestli jo…

„Váš stůl je rezervován, prosím tudy“ doprovází nás ke stolu. Nenápadně se rozhlížím, kde můžu. Pomyslně koukám pod květináče, ubrus, pod každou skleničku, jenom, abych se ujistila, že tu Alan není. „Tak co to bude?“ otáže se číšník a letmo se na mě pobaveně usměje.

Prevít jeden, pamatuje si mě. No ještě, aby ne? Jaká blbka by šla s majitelem, o kterým ani neví, že je majitel, objednala si pekingskou kachnu a pak apelovala na tom, že zaplatí, a ještě k tomu vypadala, jako zmoklá slípka.

Když nad tím tak uvažuji, tak se divím, že se za mě Alan nestyděl. On takový nažehlený amant, který…

„Tak co si dáte, Šarloto?“ okřikne mě Robert.

Rychle shlédnu menu a objednám si to, co měl Alan. Další trapas neriskuji.

„Výborná volba, slečno” číšník pobaveně uzná.

„Takže, co mi o sobě povíte? Pracujete? Vypadáte, trošku zanedbaně,“ nadhodí povýšenecký tón.

Co? To myslí vážně? Zanedbaně? No tak jsem si neumyla vlasy, ale proč tyhle slova? A hned na začátku. To opravdu tohle místo navštěvují jenom ignoranti?

Zhluboka se nadechnu.

„Zanedbaně? Co prosím?“ výštěk skrývám nuceným úsměvem.

„Tak jsem to nemyslel. Já jen jestli nemáte nějaké úspory. Mohla byste přeci jen investovat trochu více do svého vzhledu. Ale nechte to být. Tak co, pracujete?“

„Dobrý den, pane. Váš stůl je jako obvykle připraven“, číšník srší radostí nad představou velkého tuzéru.

Usedají si ke stolu kousek od nás.

„Co si dáte, pane Adalberte?“

Celým tělem mi projede kulka. Husí kůže nahrazuje relativně hebkou pleť a mám pocit, že se mi vlasy postavily hrůzou. Alan Adalbert! Šokovaně se otáčím. Je tam! Sedí u svého obvyklého stolu a naproti němu poznávám týpka, co byl v Rakso. Chci se zahrabat. Zahrabat hluboko pod zem. Chci být zbytek na talíři, který právě odnáší, aby jej hodily do odpadu.

Nechtěla jsem tu být a teď už nechci vůbec! Zatraceně!

„To co obvykle, Tome” odpoví Alan a číšník čeká na výběr jeho kamaráda. Rozhlídne se kolem a já se rychle vracím do původní pozice. Sakra, sakra a ještě jednou sakra! To není možný!

„Tak co pracujete? Nebo co?“ podrážděně se znovu zeptá.

„C-co?“ vykoktám ze sebe.

Na jeho otázky jsem již zapomněla a dohromady je dát nemůžu.

„To mě budete ignorovat, jenom kvůli tomu, že vypadáte zanedbaně? Nemělo by to být naopak?“ povrchně reaguje.

Napruženě se na něj podívám.

„Hele, není to ta kočka z Raksa?“

„Jaká kočka?“ Alan otráveně odpoví.

„No ta, co si tě tak dobírala. No víš, zvířátko alias chlap. Negetleman a tak“ baví se nad tou vzpomínkou.

Alan se neochotně ohlédne a vzápětí strne. Usrkne si vína a nenápadně se natočí, tak aby nás mohl poslouchat.

Sakra, musí to ten idiot furt opakovat, že vypadám zanedbaně? Musí to opakovat teď? Teď?! Teď když tu je Alan?! Zatraceně!

„Můžete se trošku ztišit?,” poprosím ho.

„A proč? Platím jim dost, za obyčejné jídlo, tak si můžu říkat a mluvit, jak chci, ne?!“ arogantně a dost nahlas odpoví.

Snažím se zachovat chladnou hlavu a na Alana se ani podívám. Tuším, že to slyšel. Vlastně to slyšel každý z dosahu jednoho kilometru.

Klid, holka! Klid.

„Takže?“ Čeká na mou odpověď.

Podívám se na něj odměřeným pohledem.

„Co se tak vyptáváte? Je to tak důležité?“

„Si piště, že je to důležité, když už za Vás zaplatím. Nepozval jsem Vás jen proto, abych Vám objednal oběd. A upřímně, také jste se mohla obléct vhodněji. Opravdu to je zdrcující. Tohle je luxusní restaurace, z nějakých póvlů nejsou nadšení a já taky ne!“

Nádech, výdech, Šar. Nádech, výdech.

No do krabe, není tady skrytá kamera?

Alan registruje každé slovo všemi smysly. Podrážděně odhodí příbory aniž by si vzal sousto, jen to zacinká. Rychle se natáhne pro sklenici a upije si vína.

„Slyšel jsi to? Ten chlap musí být úplně slepý“ diví se Viktor.

„Starej se o své, Viky. Pokud vím, tohle není naše věc!“

„A co se týče Vašeho vzhledu…,“ prohlédne si mě odměřeně a pokračuje dál. „Není na škodu, investovat trochu peněz do vizáže, opravdu!“

Nevěřícně na něj zírám.

„To myslíte vážně?!“ začínám bublat.

„Samozřejmě. Podívejte se na mě, jak vypadám…“

„Myslíte tím sebestředné hovado, co má trochu peněz a myslí si, že si za ně koupí všechno a všechny?“ vylétnu, jak jiskra od sirek.

„Slečno, nemluvte na mě takovým tónem, když budete hodná možná Vám koupím i něco jiného než večeři.“

Alan se zakucká a už začíná pomalu pěnit i on.

„Když budu hodná?“ Když budu hodná? Když budu hodná?

„Víte co? S takovým egoistickým šovinistou bych nešla ani s košem!“ Zvedám se ze židle.

„Co si o sobě myslíš, ty nádhero? Prachy zmůžou všechno, ale ty ubožačko, ty nezmůžeš nic a s takovým vzhledem šedé myšky nikoho neomámíš. Měla by si se mě držet, jako klíště a líbat zem po, které chodím!“ Rozzuřeně prohlásí.

Stojím vedle stolu a nevěřím svým uším. Beru si kabelku a udělám krok vpřed. Už tu nebudu ani minutu.

„Kam si myslíš, že jdeš? Ke mně se nebude nikdo otáčet zády.“

„Beruško, je pátek, to měl být náš den. Přece kvůli jedné malé hádce nebudeš večeřet s někým jiným. Promiň mi to. Víš, že jsem to, tak nemyslel. Co bych bez tebe, holčičko dělal?“

Jsem jak přejetá parní lokomotivou. Přejel mě náklaďák a teď mě špachtlí sundavají ze silnice.

Alan!

Chytne mě za pas a přitáhne si mě k sobě. Ve tváři má přesladký úsměv, který jsem u něj ještě neviděla. Mrkne na mě.

Chápu, co tím chtěl říct… Chápu, co dělá… Jen tomu nemůžu uvěřit!

„Co je to za chlápka, miláčku?“ přeměří si ho a jeho sladký úsměv nemizí.

Robert se rozzáří, jak sluníčko.

„Nejste Vy-Vy Alan Adalbert?“.

„Dobrý den,“ sofistikovaně odpoví.

„Jsem Váš velký fanda, obdivuji Vás. Všechno, co děláte. A hlavně, jak z ničeho uděláte něco. To je neuvěřitelné. Váš talent je dar od boha.“ Nadšeně mu leze do sedinky a potřásává mu rukou.

„Jsem rád, za každého fanouška,“ Alan odpoví klidným hlasem. „Nicméně se pletete. Něco už musí být, abych z toho udělal něco.“

Stojím a vyděšeně sleduji jejich debatu. Chci být pryč. Pomalu a opatrně se snažím vytratit, ale Alan mě chytí a přitáhne si mě k sobě.

„No jasně, já Vás chápu“ mrkne na mě Robert. „Je to stejné, jako tahle kurvička, viďte? Je sice nula, ale po Vašem boku je někdo a Vy jste ten, co jí může položit nebo zahodit! Skvělá strategie.“

A dost! Beru do ruky skleničku a chystám se mu jí vrhnout do ksichtu. Alan hbitě zareaguje a zadrží mě. Usměje se a pokládá skleničku zpátky na stůl.

„Kdo vy vůbec jste?“ s ledovým výrazem se pohledem vrátí k Robertovi.

„Jsem Robert Kalina, neznáte mě?“

Alan nehne ani brvou. Podezíravým pohledem ho nepřestává sledovat. „Robert Kalina. Váš dodavatel veškerých materiálů“ pyšně odpoví.

Náš dodavatel? Něco mi uniklo? Jak to že mi to Tony neřekla?

„Hm… A my jsme jediný Váš klient?“

„Ne, ne, ještě tam mám pár firem na starost, ale Vy jste rozhodně ten největší“ hrdě se poplácá po rameni.

„To rád slyším. Mám rád ve všem jasno.“

Jedním krokem se k němu přiblíží a mě pouští.

„A aby bylo jasno ještě víc… Slečna Niklová. Tedy Šarlot, není žádná kurvička. Již 6 let pracuje v naší firmě a je více než spolehlivá.“

„No to chápu, spolehlivá musí být ve všem,“ opět mrkne a nechutně se zasměje.

Alan na nic nečeká. Během chvilky ho bez potíží drží pod krkem.

„Právě jste urazil mou snoubenku!“ Tón jeho hlasu je klidný, jako voda po dešti. Drží ho pevně a nepouští ho ze sevření.

„Promiňte, to jsem netušil.“ Robert začíná panikařit a neví, jak se má zachovat. Stále má Alanovi ruce omotané kolem krku a těžce odkašlává.

„Vážně se omlouvám, nevěděl jsem to.“

Alan se usměje a pouští ho. Obrátí se ke mně a já mezitím sbírám své pochroumané já ze země. Kurvička? Proč já? Chytne mě za ruku a druhou dá kolem pasu.

„Měl byste se omluvit,“ poučí ho.

„O-Omlouvám se, Šarlot, tedy slečno Niklová“ vykoktá ze sebe a pohled věnuje kostkám na zemi.

„Když už jste jí říkal, taková slova přímo do očí, neměl byste se omluvit stejně?“

„O-omlouvám se“ nuceně se na mě podívá.

Alan protočí oči a pozvedne jedno obočí. Robert pochopí.

„Omlouvám se za své chování, slečno Niklová. Jednal jsem neuváženě. Ještě jednou, přijměte prosím mojí omluvu.“

Nezúčastněně kývnu a jsem, jak v tranzu.

Alan mě pevně se sevře v pasu a odvádí pryč.

Po pár krocích se zastaví a otáčí se zpět k Robertovi.

„Doufám, že s těmi Vašemi malými firmami nebudete moc postrádat. U nás si totiž neodskočíte ani na toaletu,“ sebejistě a s úsměvem na tváři ho informuje o novinkách.

Alan mě vyvádí z restaurace a nazanačí mladíkovi, aby mu přivezl eLko.

Otočí se ke mně a já se psychicky hroutím. To už je moc. Copak vypadám, tak, že nemám ani práci? Tak zanedbaně? Tak kurevsky? Tak nickově? Zrak upínám na dlaždice a je mi na nic.

Alan ke mně přistoupí a na tváři má zas ten starostlivý výraz. „Nevypadáte zanedbaně, ani, že nemáte práci. Na toho hajzla zapomeňte, Šarlot. Je to prachsprostý prasák.“

Sleduje, zda se můj výraz zlepší, ale nikterak to nezabírá. Nahlas vydýchne a v tichosti si ke mě stoupne.

„P-proč jste ho vyhodil? Je to náš důležitý dodavatel. Může to být prasák, ale svou práci dělá dobře. Nemyslím si, že to byl dobrý nápad,“ sklesle a s hlavou stále skloněnou konečně promluvím.

Alan se prudce zvedne. Rukou si prohrábne vlasy a vypadá rozčíleně.

„Šarlot? Chápu, že na tuhle odpověď nebudete mít náladu, každopádně tohle není vaše věc. Tím, že jste moje asistentka vidíte do mnoha mých věcí, ale rozhodnutí jsou stále na mně, takže se mi do nich nijak nepleťte, ano? Mimo to, už dávno jsem ho chtěl nahradit. Kvůli němu jsme byli na golfu.“ Snaží se uklidnit hlas, aby mě ještě víc nerozladil.

„Vaše auto je připravené, pane Adalberte.“

Alan se na mě zoufale podívá, svraští obočí a zavírá oči.

„Díky“ suše odpoví. „Šarlot, můžeme?“

„A co ten váš známý?“ vzpomenu si z čistajasna.

Alan se pousměje.

„Viky tu má své auto… Práci taháte i do soukromý, že? Stále ve střehu a stále pro ostatní,“ snaží se uvolnit atmosféru.

Zarmouceně se zadívám na luxusní eLko před námi.

„Spíš soukromí tahám do práce, Alane.“ Zvedám se a nastupuji do auta.

Opírám si hlavu o okénko a nechci nic. Nechci nic slyšet, vidět, vnímat. Alan stále stojí venku a sleduje můj rezignující výraz. Úsměv mu klesá a v zádech mu mrazí. Pohled na mě v takovém stavu není pro něj příjemný. Pomalu obchází auto a mírně se mračí. Nastoupí a opatrně za sebou zavírá dveře.

Zírám z okénka nepřítomným pohledem. Nevnímám ho a nevnímám ani svět kolem sebe. Moje já je zadupané. I když jsem věděla, že to nedopadne, nenapadlo mě, že to bude až takové. Jedna krátká chvíle a já jsem z toho na dně. Když jsem takhle naladěná rozbrečí mě i reklama na aviváž. A já mám chuť brečet a moc!

Alan se ke mně pomalu naklání. Jednou rukou se opírá o mou sedačku a druhou pokládá za můj krk. Je mi to jedno. Tupě zírám do strany. Chvíli je jen tak opřený a nespouští mě z očí.

Po dlouhé minutě bere bezpečnostní pás, který je za mnou a kšíruje mě. „Chcete si o tom promluvit?“ opatrně se zeptá.

Nereaguji.

Křečovitě svírá volant. Civí před sebe a něco ho tíží.

Nahlas si vzdychne a startuje auto.

Jsem úplně mimo. Nevšímám si stoupající se ho měsíce, nesleduji les, ani rozsvícené baráčky, u kterých si vždy představuji, copak asi dělají majitelé. Jsem na hadry. Nepřemýšlím nad ničím. Vypla jsem.

Alan je nesvůj. Cítím jeho pohledy, jako by mě kontroloval.

„Víte…“ polknu a rozmýšlím jestli mám pokračovat. „.. můj otec byl vždycky takový typ, co mě nonstop shazoval, urážel a ponižoval. Jeho oblíbená slova byli nula, nicka, nikdo…“ Ironicky se usměji. „Když soudíte rybu podle schopnosti šplhat na strom, tak si celý život bude myslet, že je hloupá… To řekl Einstein“ doplním. „Zkrátka. Nejsem cíťa, jen špatně snáším takové chování. Je to můj kostlivec ve skříni.“

Alan se na mě podívá a sevře volant ještě pevněji.

„Je mi to líto,“ tiše odpoví.

Zakroutím hlavou stylem, nic se nestalo, ale stále čučím do blba.

„Šarlot, vážně mě mrzí, že jste to neměla jednoduché, ale jak se říká, co Vás nezabije, to Vás posílí. Díky takové zkušenosti se z Vás stala cílevědomá a inteligentní žena, která se sebou nenechá mávat. A věřte mi, že to jenom plus v tomhle světě. Spousta lidí by Vám mohla závidět… Je mi jasné, že Vás k tomu jisté nemilé situace donutily, ale vrátit to nejde. Zkuste si z toho vzít jen to pozitivní, i když to musí být těžké.“

Ironicky se pousměji a pevně se na něj zadívám.

Projíždíme poslední křižovatkou a Alan vypíná motor.

„Jsme tu, Šar“ šeptne.

Aniž bych se na něj podívala, slušně poděkuji a vycházím z auta.

Alan drtí volant zuřivostí. Snaží se uklidnit všelijakými způsoby, chvilku medituje, počítá do desíti, ale nic, nakonec překříží ruce přes volant, zavírá oči a pokládá si na ně hlavu.

Vzápětí ji zvedá a v očích má plameny. Všichni pekelníci se mu mihotají v každé buňce těla. Vzpomíná na Roberta, na jeho urážky. Na Tinu v hotelu. Vzpomíná na urážky, které prohodil po golfu. Vzpomíná na mojí noční můru, která ho tak rozhodila. Všechno se mu točí v hlavě, jak centrifuga.

Prudce startuje a kola jen zahvízdají.

Jsem doma. Konečně. Beru vodítko a jdu ještě na vzduch. Venku je krásně. Teplá noc mě zahřívá, jak topení. Pomalu se uvolňuji. Jsem na své půdě, ve svém teritoriu. Procházím se pomalu a přemýšlím nad celou událostí, co se udála. Na tváři se mi mění rysy. Chvíli se usmívám a pak mračím.

Bylo od něj milé, že mě tak chránil. Ale poradila bych si i sama. Chrstla bych tomu debilovi víno do ksichtu a on by aspoň na malou chvilku měl červenou památku na své košili. Škoda, že jsem nebyla rychlejší. Pousměji se nad tou představou. Kdo by řekl, že mě vezme zrovna do Falca. Do Falca!

Princezna mě zatahá a naznačuje, že už chce domů.

„Však už jdeme, princezno,“ pohladím ji po tlamičce.

Sobota, deset hodin ráno a já musím urgentně do práce. To je tak, když se věci nechají na poslední chvíli a pak se zjistí, že se nestíhá. Super. Lepší zábavu bych si dneska opravdu nenašla! Ještě, že večer jdeme s Radkou do Rakso, utěšuji se.

Cesta autobusem je příjemná. Po dlouhé době potkávám známou a celou dobu kecáme a kecáme. Vůbec se mi od ní nechce.

„Tak ahoj a když tak si někdy dáme rande, ju?“ volám na ní a zároveň mávám.

Vystupuji. Rychle přeběhnu silnici a mířím uličkou přímo k budově. Nálada se mi naštěstí lepší. Dík patří Lucce a sluníčku, které krásně svítí. Má nálada se rapidně otáčí a já se přistihnu, jak si broukám: „Den je krásný, den je krásný, když dva…aaaa…,“ jsem mokrá, jak pláštěnka.

Těsně před budovou mě hadicí nahodí nějaký týpek, který zrovna smývá bordel z chodníku a mě s tím bordelem smetl také. Paráda! To se fakt může stát jenom mě. Konečně mám dobrou náladu a ono tohle. To nám to pěkně začíná. Tedy s porovnáním s včerejškem spíš pokračuje! Proklínám chvíli, kdy jsem vylezla z postele. Mokrá jsem, jak houbička na nádobí. Od hlavy až k patě.

„Jste v pořádku?“ volá na mě týpek s hadicí v ruce.

„Jsem okey“ vzdávám se dnešnímu dni.

Konečně v kanceláři.

„Kde je sakra to náhradní oblečení?“

Zlatá maminka. Vždycky mi říká: „Buď připravená“ a ejhle není to marné, mám tu výsledky. Ze šuplíku tahám tříčtvrťáky a obyčejné tričko. Zkrátka nouze, lepší něco než nic.

Jdu na toaletu, aby jsem se mohla převléknout, ale když narazím na uklízečku, která to tam všechno šperkuje, dávám zpátečku. Přeci jí to tam nezamokřím. Nu, co se dá dělat, Alan tu není a já nebudu pobíhat po firmě s hastrmanem na krku. Otevírám dveře a opatrně nakouknu.

„Není tu. Sláva. Aspoň, že to.“

Rychle dovnitř zapluji a sundavám mokré džíny a tričko.

Dveře se prudce otevírají a já s sebou trhnu.

„Jenom si vezmu papíry a hned jsem tam, tak vydr…“

Alan odkládá telefon. Stojí, jak přikovaný a nedořekne ani větu. Jen zírá. Mrsknu po něm mokré věci a ty hned padají na zem.

„Včera jste si hrál na hrdinu a dneska? Dneska mě šmírujete, jak nějaký… šmírák?! Nemůžete zaklepat než někam vejdete?!“

„To je moje kancelář!“

Rychle na sebe hodím zbytek věcí a snažím se o urychlený odchod.

Sleduji ho vražedným pohledem a během chvilky padám k zemi. Mokré oblečení, které jsem po něm hodila jsou pod mýma nohama a já se řítím dolů a jeho beru s sebou.

Mlčky ležíme na zemi. Jeho ruku mám pod svou hlavou a opět se začínám proklínat.

„Sakra, promiňte.“

Rychle vstávám a historie na sebe nenechá dlouho čekat. Opět se nešikovně odrážím od jeho klínu.

„Aaaa,“ zajíkne a sune se k boku.

„Už zase, jste okey?“ zakoktám.

Svírá se v bolestech a zatíná zuby.

Sakra, Šar, nemůžeš dávat pozor, to už je po druhé, napomínám se.

Alan opakuje svou reakci z Heaven. Nic neříká, jen prsty ukáže okey.

„To jsem ráda“ poplašeně odpovím a mizím pryč.

Rychle zasedám za svůj stůl a nervózně poklepávám nohou. Alan je v mžiku u mě a na tváři má napjatý výraz.

„Co tu sakra děláte? Jste nějaký stalker?“ pustím se do něj aniž by něco řekl. Jsem připravená, jak kulka na cíl.

„Stalker? To jako vážně? Nepřeháníte to? Promiňte, ale nemám zájem. Už jsem Vám to nejednou řekl!“

To si ze mě dělá srandu? Zhnuseně se na něj podívám a varuji ho

„Ještě jednou se tohle bude opakovat a přísahám, že na Vás zavolám policajty.“

Odcházím s kanceláře. Zastavím se hned, jak jsem mimo jeho zorné pole. Obličej ukryji v dlaních a opírám se o zeď. Snažím se uklidnit.

„Mimo to!“ vyletí z místnosti.

Cuknu s sebou až se praštím o zeď do hlavy.

„Příště se nepřevlékejte v mé kanceláři!!“ rozčíleně na mě vybafne ze dveří. „Odcházím“ informuje mě a snaží se o vyrovnaný hlas. Nakvašeným krokem míří k toaletám.

„Jdete špatně!“

„Já vím!!“ vyštěkne a zařazuje zpátečku. Prolítne kolem mě a je pryč.

Ccc, už mě zase vytáčí.

„Šarlot? Jak to že jsou ty papíry na stole?“ vrací se zpět, jak kulka z brokovnice.

„Jaké papíry?“

Urychleně vytáčí telefonní číslo. „Viky, sejdeme se večer!“ „Tyhle papíry!“ hbitě vyběhne do kanceláře a na stole mi přistává stoh papírů.

„Co to tu sakra dělá!? „Měla jste to hodit na poštu! Jak to že to tam není!“ nepříčetně na mě řve.

Spěšně listuji papíry. To se týká přeci Heaven.

„Jestli to tam nedorazí, tak se s hotelem můžeme rozloučit, je to náš poslední termín! Sakra, Šarlot!“

Nechápavě na něj civím.

„A jak mám vědět, že jsem to měla dát na poštu, když mi o tom nikdo neřekl. Myslíte, že mám podplacenou křišťálovou kouli?!“

„Vy nic nevíte?“ zarazí se. „Důrazně jsem říkal Káče ať Vám to dá, že to pospíchá.“

Podívám se na něj otráveným výrazem a s jedním obočím nadzvedlým. „Alane? Opravdu? A zrovna Káče? Vždyť víte…“

Chytí se za hlavu a promne si čelo.

„Omlouvám se, Šarlot. To mi nedošlo. Napište rychle obálku. Musíme stihnout poštu, zavírají za půl hodiny.“

Na nic nečekám a okamžitě plním rozkaz.

„Máte to?“

„Hm.“

„Rychle pojďte, musíme to stihnout.“

Nasedáme do auta a okamžitě vyrážíme. Alan jede, tak rychle, jak to jen jde a na přestupky nehledí.

„Alane, já bych to ráda přežila.“ Začínám se bát o svůj život.

„Už jsem Vám říkal, že řídit umím. Musíme to stihnout, Šarlot. Tohle je vážné!“

Držím se bočních držadel a lapám po dechu. Alan se plně soustředí na řízení a nevnímá okolí. Předjíždíme jedno auto, druhé, plná čára, přeršovaná, je to jedno. Alan si razí cestu, svým způsobem.

„Alane, pozor!“

Prudce uhne autu před námi a řadí se mezi ostatní. Opět zařadí a předjíždí, co se dá.

Co to je? Něco slyším. Siréna! Policajti!

„Alane, jedou za námi policajti.“

„Zatraceně!“ zakleje.

Šlape na brzdu a zastavujeme.

„Už to nestihneme. Zbývá nám deset minut“ nerada konstatuji.

Alan se podívá na hodiny a zavírá oči.

„Víte čeho jste se dopustil? Řidičský průkaz!“ starší policista vyzývá Alana.

„Promiňte, vím, čeho jsem se dopustil, ale… moje žena… moje žena má velké bolesti,“ nenápadně do mě strčí a já hned pochopím. Chytám se za břicho a skučím, jak malá holka.

„Zlato, to strašně bolí. Já… Já… Já už to nevydržím. Vážně to bolí,“ začínám fňukat.

Alan přes mě položí ruku a starostlivě mě pohladí po tváři.

„Vydrž, beruško… Ráno měla zácpu, může to být slepé střevo“ apeluje na policistu.

Co? Zácpa? To si nemohl vymyslet něco, něco, co by nebylo tak trapné? Opět se chytám za břicho.

„Zlato, moc to bolí.“

Policista se na mě podívá a já se kácím bolestí. Držím se Alana a v bolestech prosím policistu.

„Dobře, dobře, mám Vám udělat cestu?“ navrhne.

„Ne, ne, děkujeme, to zvládneme“ Alan bleskově odpoví.

„Děkujeme“ mírně se pokloním a dál hraji svou roli. Alan startuje auto a ihned vyrážíme.

Ticho. Žádný policista. Žádná houkačka. Narovnám se a uvelebím se na sedačce. Alan sleduje vozovku a sofistikovaně svraští obočí. Lehce ke mně natočí hlavu a vozovku nespouští z očí.

„Šarlot?“

„Hm?“ otočím se na něj.

„Škoda, že jste se nedala na dráhu herečky.“

„Hm“ reaguji skromně.

„Alane?“

„Hm?“

„Škoda, že jste se nedal na dráhu závodníka, takový talent by se neměl podceňovat.“

Podívá se na mě a na krátkou chvíli zapřemýšlí.

„Hm.“ Uznale kývne.

Brzdy zahvízdají a my okamžitě vybíháme z auta.

„Dveře jsou ještě otevřené“ hlásím.

„Rychle,“ popohání mě Alan.

„Co tu děláte? Už máme po zavíračce? Pošta je zavřená!“ rychle nás zpraží zaměstnankyně pošty.

„Moc se omlouvám. Jdeme pozdě víme, ale tohle je urgentní. Vážně moc potřebujeme poslat tyhle dokumenty.“ Alan spustí vlnu proseb.

„Ale je zavřeno a všechno je už vyplé. Nemůžu nic poslat“ upozorní nás slečna.

„Prosím, vážně je to důležité“ vkládám se do řeči i já.

„Prosím,“ žadoníme.

„Víte, jak dlouho to trvá, než to všechno najede? Kdyby jste přišli o deset minut dřív nebyl by to problém, ale takhle?“

„ Prosím!“, prosíka zkouším i na rukách. „Je to vážně důležité!“

„Nejde to, přijďte si v pondělí, je mi líto. A teď už běžte!“

Strká do nás a tlačí ze dveří. Rychle za námi zamkne a my jak opaření stojíme před vchodem do budovy.

„Zatraceně! To byla poslední možnost, jak tu zakázku dostat!“

„Ještě to nevzdávejte, Alane. Třeba to ještě půjde“ snažím se ho uklidnit.

„Nepůjde Šarlot, pokud to nezašleme hned, tak už bude pozdě.“

Slečna vychází z pošty a sedá si do auta.

„Alane, podržte to.“

Předávám mu dokumenty a rychle vybíhám za ní.

V dešti stojím před jejím autem a rukama zkouším prosit.

„Prosím, udělejte jednu výjimku. Opravdu je to moc důležité.“

Slečna řadí zpátečku, aby mě objela a mé prosby ignoruje.

Alan si sundavá sako a balí do něj dokumenty. Vybíhá za mnou a postaví se přímo k okénku auta.

„Prosím Vás. Moc Vás prosím. Tohle se týká života a smrti… Myslím to vážně, prosím.“

Stojíme na dešti a sledujeme, jak slečna odjíždí.

Prudce zabrzdí a zařadí. Parkuje vedle nás a my nevěříme vlastním očím.

„Vy jste hrozní. Co s Vámi mám dělat?! Tak rychle pojďte“ vystoupí z auta a usměje se na nás. Dveře zavírá a rychle se utíká schovat před deštěm.

Tiše stojíme a ještě nám to nedochází.

„Jooo“ zaječím, jako první.

Alan se radostně usměje a já mu skáču kolem ramen.

„Dokázali jsme to.“

Držím ho pevně a poskakuji, jak malá. Stojí, jak opařený a mě to dojde. Objímám svého šéfa. ŠÉFA!

„Promiňte“ trapně se zakřením a rychle se ho pouštím.

„Zvládli jsme to“ celá nadšená rychle dosedám do auta.

„Zvládli“ notuje mi Alan.

Oba se na sebe nadšeně zadíváme.

Alanova tvář se mění. Z radostného výrazu je náhle zamyšlený. Podává mi kapesník, abych si utřela kapičky deště a já mu vděčně poděkuji.

„Šarlot?“

„Ano?“

„Nemůžete takhle skákat před nastartované auto. Co kdyby se rozjela a nevšimla si Vás“ podívá se na mě káravým pohledem.

„Museli jsme to odeslat. Nevím o co přesně jde a upřímně ani nevím, proč to bylo tak urgentní, ale vypadal jste vážně. Nic jiného mi nezbývalo,“ hájím se.

Zaraženě se na mě dívá. Nevěří, že jsem to udělala jenom kvůli němu.

„Už to nedělejte, Šarlot.“

Zmateně jen pokývnu.

Hepčí. Alan zbystří a opět mi podává kapesník.

„Děkuji. Podívejte přestalo pršet,“ celá se rozzářím a zadívám se na oblohu, která se zbarvuje do modra.

Hepčí.

Alan přimhouří oči a soustředí se na mou osobu.

„Šarlot?“.

„Hm“ utírám si nos.

„Bydlím tady kousek. K Vám to je ještě hodinka cesty. Nechcete se jít… ke mně osušit? Nechci, aby jste byla kvůli mně nemocná“ nejistě mi nabídne a v jeho hlase rozeznávám rozpačitost.

„To je v pořádku, nebojte, jen si párkrát zakýchám a budu okey,“ usměji se na něj a znovu se rozkýchám.

Alan se utvrdí ve svém názoru.

„Pojedeme ke mně.“

„Alane, nevím, jestli to je dobrý nápad, přeci jenom máte drači… teda Tinu. Myslím, že kdybychom se potkali, vzala by to špatně a nakonec byste z toho mohl mít problém. Nechci to riskovat.“

Zahazuje možná rizika. Je pevně rozhodnutý.

Hepčí.

„Pojedeme!“

Jeho byt je nádherný, trochu v asijském stylu, prostorný bez nepotřebných pracholapek s nejmodernějším vybavením. Plátěné dekorativní zástěny. Sem tam nějaká bonsajka. Zašupovací dveře. Vše v přírodním provedení. Od bílé, béžové po teple hnědou. Vše k sobě ladí a má svůj půvab.

Stojím v koupelně a suším si vlasy ručníkem. V hlavě se mi promítá vše, co se dělo a hlavně ta zácpa a policajti. Musím se usmát sama pro sebe. „Šarlot? Můžu?“

„Jistě“ nejistě vchází do koupelny.

„Není to sice vaše velikost, ale aspoň je to suché.“

Položí kostkovanou košili na poličku a nejistě odchází.

„Vaše prádlo dám na topení, za chvilku bude suché, tak až budete hotová, tak mi ho pak dejte, ano?“

„Děkuji, to je… milé“ nesměle se usměji a opět se divím jeho reakci.

Vycházím z koupelny a celým bytem se line vůně teplého kakaa.

„Tady máte horkou čokoládu, vypijte ji teplou.“

Pokládá hrnek na stolek a na chvíli se zarazí. Sjede mě pohledem od hlavy k patě, a neubrání se úsměvu. Do jeho košile bych se vešla třikrát, trošku v ní plavu. Odsune židli a naznačí ať se posadím. Poslechnu.

„Jste v pořádku?“

„Ano.“ odpovím.

„Není Vám zima?“.

„Ne.“

„Cítíte se tu příjemně?“

„Ano.“

„Nechybí Vám něco?“

„Ne.“

Připadám si, jak při výslechu.

„Kdyby jste něco potřebovala, řekněte mi, ano?“ nervózně si pohrává s ubrusem.

„Ještě Vám udělám jednu.“

„Ne, Alane, já jsem…“ je pryč. „…ještě nedopila“ domluvím už jen pro sebe.

Co to s ním je? Vypadá nervózně a… a divně.

Konečně se vrací i s nepotřebným druhým hrnkem.

„Alane, děje se něco?“

„Proč myslíte?“ nervózně odpoví.

„Jenom jsem si ucucla, a už mi nesete další čokoládu.“

Alan zmateně zamrká. Nechápe svou reakci.

„No vidíte, tak si ji dám já,“ uvědomí si trapnou situaci a na tváři se mu objeví ďolíčky.

„Takže?“ rozpačitě promluví po delším tichu.

„Takže… ehm.. proč ty dokumenty byly, tak důležité?“

Alan se zarazí, a bolestně svraští obočí. Bojuje sám se sebou. Neví, zda může s pravdou ven.

„No…“ Nejistě se rozhlédne po místnosti. „Víte, tohle byla jedna z podmínek, proč jsem šel do New Experience.“

Nechápavě se na něj zadívám.

„Je to složité, Šarlot“ snaží se vycouvat.

„Tak to zkuste“ nabádám ho.

Nahlas vzdychne.

„Dobře, ale nechte si to pro sebe.“

„To slibuji“ odhodlaně se usměji.

„Jsem z dost vlivné rodiny, a jak to tak bývá, můj otec chce, abych převzal firmu. Jenže já mám svoje plány, svoje sny a on to nedokáže pochopit. Jednou jsem se s ním moc pohádal a skončilo to dohodou. Mám jeden rok. Pokud dám New Experience dohromady, tak aby patřila mezi nejsilnější společnosti, budu si moct dělat, co chci a do rodinné firmy nebudu muset nijak zasahovat… Když to nedokážu půjdu v otcových šlépějích a to se vším všady. I s Tinou,“ zamračí se.

I s Tinou? Co ta s tím má společného?

„Já myslela, že se tohle děje jenom ve filmech,“ zcela vážně odpovím.

Alan se ironicky zasměje.

„Takže Heaven je klíčový?“ pokračuji ve vyzvídání.

„Ano je. Díky němu se dostaneme mezi špičky. Tím, že jsme to poslali máme na půl vyhráno. Heaven je jaká si naše tajná zbraň. Spousty věcí… převratných informací jsme získali od majitele hotelu. A pokud nám to schválí bude to pro nás velký boom a staneme se dost silnou konkurencí pro ostatní. Jen je důležité, aby tyhle informace nevyšli ven, Šar. Všechno má svůj čas… Když jsem si dělal statistiky musíme každý měsíc přibrat alespoň jeden luxusní hotel, ale s Heaven to půjde samo, budou se o nás prát… Jenom tak mě otec nebude kontrolovat a následně komandovat. Vím, zní to hrozně, je mi 31 let a hlídá mě tatínek, je to směšné! Jenže od toho se chci právě odtrhnout a žít si po svém. Dělat svá rozhodnutí, své chyby a platit za ně. Víte, jaké to je když Vám celý život řídí někdo jiný? Bez povolení se nemůžete pomalu ani nadechnout. Nechci být schovaný za rodinnou sukénkou. Nechci mít žádné výhody, imunitu,“ usrkne si čokolády a vypadá bezbranně.

„A Tina? Ona má také něco společného s rodinou?“ vyptávám se dál.

„Ano má. Je to naše rodinná známá. V téhle fázi jsme zasnoubení.“ Zasnoubení? Co? Proč? Tuhne mi krev v žilách. Proč mi tuhne krev v žilách?

„Její rodina je bohatá a také velmi vlivná. Rodiče se už dávno rozhodli, že nás dají dohromady. Naše svatba by znamenala spojení našich a jejich firem… Nikdo se nás nic neptal, prostě nám to nařídili. Tina je nafoukaná princeznička, která nikdy nemá dost a chce víc a víc. Pod představou, že bychom se vzali nevidí svatbu a společný život. Vidí jen peníze… Většina toho všeho stojí právě za ní, její tatík i můj, jí zbožňují. Kdyby se víc naštvala, pěkně by mi zavařila a s New Experience bych se mohl rozloučit a Vy i ostatní také. Má spoustu kontaktů, bez problému by firmu srovnala se zemí.“

Nevím co říct, je mi ho líto a mám chuť ho obejmout.

„Hlavně mě nelitujte, Šarlot. Já už to nějak zvládnu“ prohrábne si vlasy a nahodí úsměv, kterým se snaží zamaskovat obavy.

„Alane?“

„Ano?“

Chytím ho za ruku.

„Já Vám pomůžu, udělám co bude zapotřebí a společně to zvládneme, ano?“ pevně ho stisknu. „Fighting!“ v očích mám odhodlání a výraz bojovnice. Rambo by mohl závidět.

Alan jen tiše sedí a neodpovídá. Dívá se na mě a lehce se pousměje.

Bů, bů. Smska. Rychle zvedám mobil a pročítám si smsku.

Od: Radka

Zpráva: V kolik vyrážíme?

Sakra, úplně jsem na ní zapomněla.

„Alane, promiňte, ale musím už jít.“

Ihned vstane a z jeho očí srší nesouhlas.

„Vydržte podívám se na Vaše oblečení, jestli je suché.“

„Dobře, já umyji aspoň hrnky.“

„To je dobré Šarlot, já to udělám.“

„Prosím Vás, jsem sice nemehlo, ale tohle ještě zvládnu.“

Beru hrnek ze stolu a v tu ránu stojí u mě.

„Nechte to být,“ bere mi ho z ruky.

„Alane, jděte se podívat na ty věci a já se postarám o ty hrnky, aspoň tohle mě nechte udělat.“

Beru si hrnek zpět.

„Šarlot!“ zvýší hlas a já ho rychle ho pouštím na zem.

Celý se roztříští na milion kousků.

„Promiňte Alane, to jsem nechtěla.“

Okamžitě se shýbám a sbírat střepy.

„Nechte to být, Šarlot. Pořežet….“

„Au,“ střep se mi zabodl do prstu.

„Stop! Nesahejte na to, Šarlot!“

Pomáhá mi vstát. Bere kapesník a posadí mě na gauč.

„Ukažte to,“ uchopí prst a opatrně z něj vytáhne střep. „Vy jste stejně nemehlo, Šarlot,“ pobaveně prohodí.

Cccc. Zakřením se.

„Teď to štípne“ varuje mě a stříkne na ranku dezinfekci.

Drtím si zuby a držím. Ranka to musela být hluboká, jde zatraceně moc cítit.

Alan se na mě pobaveně podívá.

„Kam se schovala ta hrdinka?“

„Zrovna si odskočila na toaletu, bude tu za chvilku, vydržte“ reaguji rychle a upřímně se usměji.

„…tak… ještě to zalepím“ vytahuje náplast z krabičky první pomoci. Lehce fouká na desinfekci, aby uschla a náplast následně přiloží na ranku.

„Alane? Myslím, že tohle zvládnu sama“ usměji se na něj a u srdce mě hřeje jeho péče.

„Alane, otec chtěl, abych ti přinesla tyhle papí…“

Tina vtrhne do místnosti, jako by byla ve svém. Žádné zaklepání, žádné vychování.

Stojí s otevřenou pusou, vražedným pohledem a nespouští mě z očí.

„Co ta coura tady dělá?!“

Alan spěšně vstane a odvádí jí pryč.

„Tino, přestaň.“

Rychle si obléknu kalhoty.

Dračice se, nedá a jde zpátky za mnou. Prudce vstanu a rychle spouštím důvod mé návštěvy.

„Dobrý den. Omlouvám se, že jste tady na mě narazila. Ale byli jsme na poště a zmokli jsme. Pan Adalbert byl tak hodný, a nabídl mi možnost se tu osušit.

„ A to si myslíš, že ti to sežeru, nebo co? Co si myslíš? Jestli si se s ním chtěla vyspat, tak to ti nevyšlo, ty jedna couro!“

„Tino!“ okřikne jí. „To už by stačilo!“

Dračice s sebou trhne a má překvapený výraz. Na takový tón není zvyklá.

„Omlouvám se, ale není to tak, jak myslíte. Radši půjdu!“

Skláním se pro kabelku a na Alana se ani nepodívám.

Vyběhnu z budovy a mám všeho dost. Mám vztek, chci brečet! Pomyslně počítám dny do měsíčků. Není možný, abych byla takhle přecitlivělá. A co on? On tam jenom stál? Taky mohl něco říct a ne jí jenom okřiknout! Mohl se mě zastat. Sakra! Sakra! Dupnu do první louže, kterou potkám a v mobilu vytáčím číslo na taxi.

Dneska toho mám plné kecky. V Rakso se opiju a bude to!

Konečně na chvilku vypnu a dostanu z hlavy dnešní a předešlý den. Dostanu z hlavy Alana! I kdyby mě to mělo stát několik panáků.

Čtvrt na deset.

Jsem vysprchovaná, vyvenčená, napapkaná a oblečená dle svého vkusu. Džínové kraťásky a růžové tričko s jedním ramínkem spadlým. Jednoduché, ale v jednoduchosti je síla.

Zadívám se na sebe a spokojeně kývnu. Dobré to je, Šar. Sluší, pochválím se. Zakloním hlavu, prohrábnu vlasy, ještě malinko zlakuji a už zamykám.

„Ahoj, zlatíčko.“

Hned u vstupních dveří zdravím Radku, která mi už nastavuje tvář. „Tak co rozjedeme to dneska?“ nadšená z dnešního večera.

Chudák, je furt zavřená doma a nikam se nepodívá.

„Si piš, holka! Na plný kecky. Give me five.“ ( dej mi pět alias plácni si se mnou).

„Tak tě vítám v Rakso, je to tu sice malý, ale na druhou stranu tady potkáš hromadu lidí a jestli se budeš chodit častěji, budeš si připadat, jako doma.“ Usměji se na ní a už jí sunu k baru.

„Tak co to bude, dámy?“ ptá se nás barman.

„Tak co to bude dámo?“ s přiblbým výrazem opakuji barmana a otázku směruji k Radce.

„Čím to rozjedeme, holka?“ optám se.

„Já nevím. Co takhle tequila?“

„Tak brzo? Radu, tu si necháme na později, chci si pamatovat aspoň první hodinu,“ zavtipkuji.

„Tak co Fernet Citrus?“ hodí po mě obočím a navrhne plan B.

„Lepší volbu jsi nemohla navrhnout. Jsi můj člověk, Radu“ pobaveně jí poklepu po ramenou a sděluji barmanovi náš startovák.

Panáků přibývá a naše nálada se postupně stává lepší a lepší. Na parketu řádíme, jak za mlada a chlapům to dělá dobře.

„Raduško, já to na chvilku balím, jdu na bar, ju?“

Jsem utancovaná k smrti a lepší vidina než židlička u baru mě teď neláká.

„Jasně, babuško, budu tu“ zaprudí a já jí to oplatím nemilým pohledem.

„Slečinko, vy se tak hezky kroutíte, nechcete si jít zatancovat?“ promluví na mě nějaké ucho.

„Ne, ne. Díky“ zdvořile se usměji a snažím se odejít.

„A co takhle panáčka?“

„Ne.“ Z tváře se mi ztrácí úsměv.

Ucho vypadá celkem k světu, vysoký amant s blonďatýmy vlasy. Každopádně jde vidět, že má už něco vypito.

„Ale no tak slečno… Nehrajte si na netykavku“ chytá mě za ruku a tahá k nejbližšímu baru. „Jenom jeden panák,“ popohání mě.

Trhnu sebou, ale nechce mě pustit.

„No tak, stejně na to čekáš!“

„Na nic nečekám, pusť mě!“ snažím se dostat z jeho sevření.

Drží pevně a nehodlá mě za nic na světě pustit.

Kčertu, kam ti chlapi na tu sílu chodí? Mají ve škole speciální hodiny?

„Nedělej se. Jenom panáčka a pusinku.“

Co? Zatraceně, ona ta smůla prostě neskončí.

Ožralý blb mě sevře a já se nemůžu hnout. Rozhlížím se kolem sebe a nikdo blízký kolem mě není. Jen ožralci, kteří tupě sledují moje pokusy o únik.

„Já tě varuju, jestli něco zkusíš, ani google tě nenajde!“

Už se čepířím a drtím pěst v dlani.

„Vtipná a hezká. Bomba kombinace. Když nechceš panáčka, tak aspoň tu pusinku,“ natahuje se po mně a já už držím ruku vzhůru.

„Nějaký problém, holčičko?“ Kdosi mě chytne za zápěstí a přitáhne si mě k sobě.

„Alane?“ vykulím oči.

„Hej kámo…“ než stačí týpek cokoli říct, Alan mě zakloní.

Dívá se mi do očí a vnímá můj zrychlený dech.

„Jen tě ho chci zbavit“ povýšeně a mírně znuděně zašeptá.

Co? Kdo se ho prosil? Co chce dělat? Nevím, co čekat.

Naklání se blíž a jeho rty jsou kousek od mých. Zapomínám dýchat i myslet.

„Dýchej, Šar,“ šeptem mě upozorní. Dolíčky se na jeho tváři rýsují a já jsem mimo. Ani se nenadám, nadzvedne mě k sobě a rty přitiskne k mým.

Cítím chuť whisky na jeho plných rtech. Cítím tlak, který se mi prodírá celým tělem. Cítím…

Pouští mě a rázem se obrací na týpka.

No páni. Trvalo to sotva dvě sekundy a já si připadám, jak prvňačka. A vůbec? Proč mě tak brzo pouštěl? Co jsem z tady toho jeho výkonu mohla, tak mít? Kdyby přidal ještě třeba dvě nebo tři vteřiny… nebo minutu… možná pět… kdyby mě odtáhl ven a tam třeba… Sakra Šarlot! Na co myslíš!! Musíš přestat pít! Pomyslně se profackuji.

„Nějaký problém!“ přísně se na mladíka podívá.

„Ne, ne… Hej kočičko, to si měla říct, že máš přítele. Chlape máš štěstí, takovou roštěnku bych bral taky,“ poklepe mu na ramenou.

Alan se nehne a vraždí ho pohledem.

„Jo to mám! A ty by ses měl umět chovat.“ Rázně ho poučí.

Obrátí se ke mně a bere mě za ruku

„Zlato, půjdeme?“

Zírám na něj, ale reaguji rychle. Přitakám.

Tak to už jsem byla snoubenka, teď přítelkyně, to jsem zvědavá co budu zítra? Babička nebo sestra?

Jak jen zajdeme do druhé místnosti pouští mou ruku a rázně se postaví přede mě.

„Promiň, ale nevypadalo to, že se moc bavíš,“ ušklíbne se.

Zavrtám pohled do země a jsem naštvaná sama na sebe.

Sakra, chtěla jsem to zvládnout sama. Nepotřebuji žádného hrdinu a už vůbec nepotřebuji hrdinu, který mě zachrání po několikáté během pár dní a pak se mi bude vysmívat. Ach jo, to je opravdu den na nic. „Děkuji, ale tu pusu jste si mohl odpustit.“

Alan protočí oči.

„Zase to vykání, myslel jsem, že jsme dospěli už k tykání, potom všem,“ zamumlá si a já svraštím obočí. „To jsem mohl, ale myslím, že by toho nenechal. Možná by mě pozval na panáka a já bych se k němu později přidal.“ Provokativně konstatuje a mrkne na mě.

„Fajn. Není to náhodou po druhé? Špiclujete mě či co?“ kousnu se do rtu a jsem překvapená svou reakcí.

„Můžu vás ujistit, že vás nesleduji. Vážně! Ani ráno, ani teď!“ začínám ho ročilovat.

„To jsem ráda, nerada bych se zaobírala výběrem ochranky. Co tu vlastně děláte? Nevypadáte na kalící typ a kde jste nechal Dračici?“ hraně se rozhlížím.

„Nejsem kalící typ, to jste odhadla správně, nicméně nejspíš jste pozapomněla, že to tu vlastním.“

Ups. No jo, sakra, tak na to jsem opravdu zapomněla.

„Takže? Jste to tu přišel zkontrolovat?“ zeptám se, celá nesvá.

Alan se ke mně nakloní, vezme mi zacuchaný pramínek vlasů a jedním tahem prstů rozplete hnízdo, aniž by ze mě spustil oči.

„Do toho Vám Šarlot nic není“ Otáčí se odchází.

„Cccc“ zasyčím. Šašek jeden důležitý.

„Heeeej, dávejte pozor!“

„Nechte toho, něco tu rozbijete!“

„Přestaňte!“

Z každé strany se linou něčí hlasy. Otočím se a vidím dva cvoky, kteří jsou do sebe zakouslí, jak dva vzteklí psi. No ne, jednoho poznávám. To mu patří blbečkovi, zřejmě to zkusil na nějakou, která měla opravdu nějakého přítele. Jen mu dej přes tlamu, fandím druhému. Pomyslně mám transparent s nápisem: Jen tomu idiotovi vraž a mávám s ním sem a tam.

Ani se nenaději a jsou u mě. Pěsti lítají a já nestíhám uhnout. Jeden už se napřahuje a druhý uhýbá. Rána míří ke mně.

„Šar!“

Alan mě pevně zachytí a strhává k sobě. Otáčí se zády k nim a vlastním tělem mě chrání.

„Jak to děláte, že se vždycky dostanete do nějaký šlamastiky! Tu ochranku byste nepotřebovala kvůli mně, ale převážně kvůli sobě!” okamžitě zasyčí.

Drcnou do něj a on se přitiskne přímo na mě. Dívám se mu do očí a jenom se modlím ať nedostane další ránu. To bych si totiž už opravdu začala vyčítat. Drcnou znovu a až se svým nosem dotkne mého čela. Leknu se.

„V pořádku, Šar?“ nahodí pečovatelský tón.

Nakloním se k němu hlavu a opatrně kývnu…

Všechno kolem mě mizí. Jsme v černé díře a já nic nevnímám.

Jsme tak blízko. Tak blizoučko, nemůžu od něj odtrhnout oči. Civím na něj, jak na nikoho jiného. Svět se mi bortí pod nohama a já sama sebe nechápu. Asi jsem moc pila…

Díváme se do očí a já cítím nutkání podívat se na jeho rty. Cítím, jak mi těžkne dech a cítím jistou potřebu. Na chvilku zavřu oči a snažím rychle počítat do tří. Nedělej to Šar, nedělej! Otevírám oči a zjišťuji, že byl rychlejší. Jeho pohled je upřený na mých rtech. Vypadá nervózně, zmateně a napjatě. Oba vypadáme nervózně, zmateně a napjatě. Co bude? Kmitáme pohledy sem a tam, ústa… oči… ústa… oči. Nikdo nic neříká, jsme ve svém světě a nikdo a nic kolem nás není, jen my dva s touhou nevyřčenou. Svět se zastavil. Alan mi jemně upraví další neposedný pramínek, palcem mě pohladí po tváři a pohladí i mé rty. Jsem jak socha. Nemůžu se hnout a ani nechci. Doufám… Doufám, že mě…

„Hej, Šar, co to děláte?“

Trhnu s sebou a Alan taky. Pouští mě ze sevření a bez jakýchkoli slov odchází. Otočím se za ním a nevím, co si mám myslet.

„No tak Šar? Co to bylo?“ překvapeně na mě Radka zírá.

Uklidni se Šar! uklidni se Šar!, opakuji si dokola. Usměji se, jako by nic a otáčím se zpět na Radku.

„Ale prosím tě, víš jakou mám smůlu. Někdo se tu pral a já to málem schytala taky. Alan mě jenom ušetřil fialového zdravíčka.“

Vypadám v pohodě, snažím se být v pohodě a jak to vypadá, vychází to. „To je, ale hrdina“ mrkne na mě.

„Blbko“ zašklebím se na ní.

„Pojď, dáme panáka a jdeme trsat holka,“ tahá mě za ruku a v taneční chůzi mě odvádí zpátky k baru.

„Tak na zdraví“ připíjíme si. „Hele mně ti to stejně nejde do hlavy. Krouží kolem tebe, jak racek za lodí a vždy se objeví ve správnou chvíli na správném místě. No chápeš to?“ kroutí hlavou a snaží se najít odpověď.

„Radu, nechápu. Taky to jde taky mimo mě. Osud má někdy prazvláštní smysl pro humor,“ ironicky odpovím.

„A co dělal vůbec tady?“

„To nevím, ale asi to tu šel zkontrolovat, vždyť mu to tu patří, nezapomněla si?“

„No jo, ty kráso, se mi to úplně vyfouklo z hlavy“ vytřeští na mě oči.

Zakrývám smích a radši ucucávám Ferneta. Ještě před chvilkou jsem takhle kulila oči já na Alana, když mi to připomněl.

Rukou se opřu o čelo a snažím se na nic nemyslet.

„Jdem trsat, šup“ vytrhává mě od nepřemýšlení.

Rakso bylo parádní. Alana jsem už neviděla a kocovinu jsem si domů taky nepřinesla. Radka mě dokonale utancovala, až jsem všechno pití hned vypotila. Každopádně byla zábava a celkově jsme užily skvělý večer. Až tedy na … Ne, Šarlot! Pšššt! Nemysli na něj! Uvelebuji se v postýlce a jdu spát.

Ráno vstávám docela brzy. Na to, že jsme přišli v půl páté, jsem na nohách už v devět. No možná by to nebylo zas, tak brzy, přiznávám. Má Princezna měla na tom jistý podíl, ale co? Aspoň budu mít více času na balení. Zítra odlétáme a já nemám vybalený kufr ani z hotelu Heaven. Usměji se nad svou nepořádností. Zapínám můj Playlist, spouštím Adel a dávám se do práce.

Otevírám skříň a hážu věci do kufru.

„Takže plavky. Plavky a ještě tyhle plavky. Tuhle sukni, kraťasy. Jeee a tuhle sukni taky. Košile si vezmu taky dvě, jeden svetr, spodní prádlo. A ještě tyhle šaty. Dvoje žabky, dvoje botky na vražedných podpatkách a ještě tyhle šatky. Ty prostě musím užít. Hážu jednu věc přes druhou. Tuhle mikinu, tady dvě trička, troje tílka, džíny, dlouhou sukni. Šminky v kufru rovnou nechám a náhradní hygienu také. Co ještě?! Pas! Někde tu musí být?“

Štrachám po všech čertech a konečně ho vylovím. Házím ho do kabelky, stejně jako náhradní paměťovou kartu do foťáku. Super. A dál? Kulma? Co blbnu tu už tam mám, okřiknu se. No jasně. Taková důležitá věc a já na ní málem zapomněla, ještě poklad. Odcházím do kuchyně a z mrazáku tahám flašku slivovice.

„Ty nesmíš chybět, krásko.“ Lípnu jí pusu na hrdlo a balím do ručníku.

Tak! Snad je to všechno. Dohodím pár sušenek a zavírám kufr.

Celý den jen tak odpočívám a brouzdám po netu. Relaxuji a čekám, co mě zítra čeká.

„Bože prosím, ať to s námi nespadne“ žadoním.

Nesnáším létání. Upřímně udivuji sama sebe. Normálně, když někam letím plaším minimálně týden do předu. Ale teď? Teď jsem si to uvědomila až… až teď! Asi za to může práce. Neměla jsem čas ani sama na sebe, natož, abych se poddávala svému strachu.

Hotovo. Poslední nehet nalakovaný. Teď hlavně nic nedělej, Šarlot. Nic, ne-dě-lej! Jak si ho zničíš, máš vystaráno a na dovolenou pojedeš, jak šmudla. Nic prostě nedělej.

Vždy, když si nalakuji nehty mám tendence vygruntovat celý byt. Nádobí nepatří mezi mé koníčky, ale v téhle chvíli si mě k sobě táhne čarovnou silou a já jsem nadržená na houbičku a dráťenku. Zakázané ovoce, dělá divy.

Zapomeň, Šarloto, žádné nádobí a ani nepůjdeš prát, žehlit, mýt okna a ani nic z toho, co tě ještě napadne! Prostě nic! Zatřepu hlavou a snažím se hloupé myšlenky vypudit.

“Život je příliš rozmanitý a nejednomu se z něj točí hlava.”

7. kapitola

Je pět hodin ráno. Soukromé letadlo se připravuje na ranveji a já nevím, co dál. Jak já nesnáším létání! A vůbec, poté, co jsem poznala Alana Adalberta, zjišťuji, co vlastně všechno nesnáším.

Udělám nejistý krok vpřed a stevard mi naznačí, že si mám pospíšit. Všichni jsou už na svých místech a já jsem samozřejmě poslední. Nadechnu, zavřu oči a počítám do tří. Tak jo! Fighting, Šarlot! Povzbudím se a jdu uličkou, která mě může přivést do oného světa. Nastupuji do letadla.

Tak pilote, máš mě ve svých ruku. A nepřej si mě! Zkus mi oznámit, že nám odpadl motor a uvidíš to rodeo.

„No konečně, Šar, všichni se těšíme na dovču a ty jdeš, jak lenochod. Dělej, ať už zavřou dveře,“ škádlí mě Radka.

„No jo, no jo, vždyť už jdu!“

Zamířím její směrem. Natahuji se, abych dala kabelku do úložného prostoru, ale je výš než obvykle. Stoupám na špičky a snažím se jí tam narvat. V tu ránu mi mizí ruky.

„Zase pozdě, Niklová“ zahodí jí do přihrádky a já se prudce otočím. Přede mnou stojí sám Alan Adalbert v celé své kráse.

Rozcuch, který by mu mohl závidět jakýkoli postelový závislák s bradičkou hladce oholenou. Modrá košile na půl rozeplá a bílé tříčtvrťáky. Tělo boha samotného. No jo, sluší mu to, sluší. Smekám a padám na tlamu. Je k nakousnutí.

„Už jsem se bál, že přijdu o to nejlepší“ popíchne mě.

„O to nejlepší? Neprodávají tam whisky či co?“

„Alkoholové dýchánky jsou spíše Vaše parketa, pokud si dobře pamatuji“ zašklebí se a já mu pošlu pohled zmije.

Zapluji na sedačku a pevně si omotávám kšíry.

„ Dobré brzké ráno. Jmenuji se Evžen Marks a pro tento let budu Vaším pilotem.“

Ozve se neznámý hlas. No super, svůj život vkládám do rukou týpka, který se jmenuje Evžen. Co víc si přát?! Zabořím se do sedačky a začínám se modlit.

„….Přeji příjemný let“ dokončí monolog Evža.

Letadlo se natáčí a já počítám andělíčky. Šteluje se a já už cítím motor, který začíná sílit. Kola se zrychlují. Je to tu. Odlepujeme se od země.

To je pocit. Všechny mé sny, naděje, možný život je tam dole, a během pár hodin, pár minut, sekund můžu být rozplizlá na zemi s výrazem: Já to věděla!

„Dáte si něco k pití?“ přeruší mě letuška od fantazírování nad vlastní smrtí.

„Jistě, co máte? A prosím něco silnějšího.“

„Chápu“ usměje se.

„Dáte si pivo nebo víno?“

„Promiňte, na pivu jsem odkojená a o vínu ani nemluvím. Nemáte něco, co by zaručilo, prohodit pár vtipů předtím než si nasadíme kyslíkovou masku?“

Letuška se zasměje tentokrát ne naučeně, ale upřímně a pobaveně. Nechápu proč. Mně to vtipné nepřišlo.

„Myslím, že pivo bude stačit,“ řekne hlas za mnou.

Alan Adalbert. Už zase se mi plete do života! Proč je vždycky tam kde nemá být? Nebo je to obráceně?

„Vím, co se slečnou dělá mixování. A typuji, že si doma už trošku cvakla. Nemýlím se?“ Se sarkastickým pohledem se na mě otočí.

„Chcete říct, že jsem alkoholik, pane Adalberte?“

„Ne, to určitě nejste. Na druhou stranu nedělá Vám problém si sem tam něco dopřát, nemám pravdu?“ Troufale si mě dobírá.

Začíná mi cukat v oku. Krev začíná bublat, ale… vzdávám to. Jsem moc nervózní, abych se s ním dohadovala.

„Mangový džus, prosím“ ukončuji téma a uraženě se zavrtám do sedadla. Dál se tím otrapou nezabývám.

„Slečno letuško“ slyším Alana v pozadí.

„Byla byste tak laskavá a přinesla nám šampaňské pro nás všechny, prosím?“

Slečno letuško, slečno letuško, byla byste tak laskavá, bla bla bla, prosím, bla bla bla, to je mi najednou chování. V duchu napodobuji Alana a jsem u toho napružená, jako péro v gauči.

Letuška uposlechne a během chvilky se vrací se skleničkami. Všem je s úsměvem podává a všichni s nadšením přijímají.

„Tak na stmelovací dovolenou. Doufám, že se budete bavit a všichni se vzájemně poznáme ještě lépe“ prohodí pár slov Nimral k přípitku.

Všichni si ťukají a oslavují dovolenou, která je osvobodí od práce.

„Na dovolenou, Šar. Skvěle si to užijeme“ ťuká si se mnou Radka.

„Na zdraví“ odseknu.

Copak jsou všichni zhulení? Jedna dovolená a oni mu zobají z ruky, jako ptáčata po mámině zobáku. Jen se paste ovečky, když Vám to stačí. Pasák vám snad včas řekne, kdy se přestat smát. A doufám, že to za něj neřekne Evža! Na chvilku zapomenu, kde jsem, ale brzy se k tomu vracím. Letadlo, vzduch a pak nic. Alan se ke mně proplete mezi ostatními a zacloumá sklenkou.

„Tak na skvělou dovču, Šarlot“ šibalsky se usměje.

„Jo jo, už teď je skvělá“ ironicky odvětím. Jsem z něj otrávená, jak zrní na potkany.

Turbulence! A teď další! Potřebuji cigáro a to nutně. Zvedám se ze sedačky a jdu do místa určeného pro kuřáky. Nikoho jsem sem neviděla zacházet, ale co?! Svítí zelená cigareta, tak sem můžu. Zatáhnu za sebou záclonku a nestačím se divit. Sakra, tady je to velký. Proč nejsme tu? Polovina z nás kouří a on nás nutí být v nekuřáckém a ani se neobtěžuje říct, že tu máme i takovou možnost? Ccc. Dělá to naschvál prevít jeden.

Vytahuji z kapsy cigaretu a hned si jí zapálím. To je pocit. Uvolním se a jenom si užívám dávku nikotinu. Jak dokouřím, zapluji na sedačku a zavřu oči. Chci si vychutnat ještě chvíli klidu, než se vrátím do toho blázince.

„Čekal jsem kdo si toho všimne první. A slečno Niklová, tentokrát jste mne nepřekvapila.“

Vytáhne si cigaretu a následně jí zapálí.

Nechávám oči zavřené, ale? On kouří? Nikdy jsem ho s cigaretou neviděla. Mám se zeptat nebo ne? Zvědavost je silnější.

„ Za to Vy jste mne překvapil. Odkdy kouříte, pane Adalberte? Neříkejte, že i Vy máte nějaké neřesti.“

Stále mám oči zavřené, ale nezakrývám mírné pobavení.

„Je ještě takových věcí, které se o sobě musíme dozvědět. “ Odpoví pomalým, promyšleným a zákeřným hlasem.

„Jako například?“

„Jako například, že máte děsný strach z létání! Jsem docela všímavý, Šarlot a tímhle jste mě učarovala. Taková silná osobnost a má strach z takové prkotiny? Těší mě to. Konečně vím, že nejste z ledu. Vidíte, teprve na začátku a já už vím další vaší slabost. Tenhle výlet bude přeci jenom přínosný,“ mluví na mě stylem lovce, který právě číhá na svou kořist. Pomalu našlapuje, aby ji nevyrušil a pak zničehonic zaútočí.

„Neptal jste se. A mezi námi, když mě nezajímá reakce, nemám důvod něco začínat“ triumfálně si prohrábnu vlasy.

„Něco začínat?“ zabrouká a zadumá nad mou odpovědí.

„Nikdy jsem Vás s cigaretou neviděla, tak od kdy kouříte?“ snažím se ukončit debatu a zavést téma na začátek.

„Od dvaceti let, ale teď už jsem jen příležitostný kuřák“ odpoví.

„Stydíte se za to? Já jen… i když jsme byli sami, tak jste si nezapálil.“

Cítím, jak se hýbe, ale oči stále neotevírám.

„Na to Vám milé rád odpovím, Šarlot. Nerad se líbám, když jsem cítit, jak popelník.“

„Líbáte?!“ nechápu. „ Aaa, takže vy radši nekuřačky. Tina nekouří?“ podrážděně zareaguji.

„To jsem neřekl a Tinu do toho nepleťte“ přimhouří oči.

„Kde jí vůbec máte? Máte povolené vycházky?“ Mírně si rýpnu, ale vzápětí toho zalituji.

Jsem blbá, snaží se, jak může a já toho hned tak trapně využiji.

„Stále stejné zlatíčko, Šarlot. Tina je na Floridě s rodiči. Mám teď povolené vodítko“ usměje se a mou dětinskou reakcí se nenechá zaskočit.

„Takže Vám nevadí, když ta NĚJAKÁ je ten popelník?“ Tinu nechávám být a směruji téma jinam.

„Vadí, ale někdy to je silnější, jak já.“

V jeho hlase slyším úsměv.

„Hm. Tak když to berete takhle, připomeňte mi, abych měla po ruce karton. Jen kdyby náhodou, však víte.“ Zazubím se.

„To nebude problém“ řekne pevným hlasem.

Cítím jeho vůni. Kořeněná směs čehosi. Voní to krásně…Vůně?!Cuknu sebou.

Otevírám oči a jeho tvář je jen pár centimetrů od mé. Vytřeštím oči a pomyslně listuji ve slovníku 18+.

„Pšt, jen se hnedka nečerti. Říkal jsem, že to je někdy silnější, jak já.“ Zvídavě si mě prohlíží a já nevím co mám dělat.

Je tak blízko! Jen zírám, nezmůžu se na nic.

„Víš, že i zblízka si krásná?… Je nezvyk vidět přírodní krásu bez make-upu“ palcem mě pohladí po tváři.

Panikařím a lepím se víc na sedačku. Co mám dělat? Vnitřně šílím. Co to s ním je? Že by bublinky v letadle? Povolené vodítko? Pocit, že je od Dračice daleko? Nepoznávám ho. Děsí mě to, ale zároveň… zároveň… Ne, to si nikdy nepřiznám. Tuhle myšlenku zahazuji do záchodu a splachuji. Kousnu se do rtu a přemýšlím, jak z té šlamastiky ven. Dumám nad tím, jak ho vyhodit dveřmi, tak aby se nic nestalo s letadlem a Evža nemusel zápolit s mou maličkostí. Odpověď nemůžu najít. Díváme se do očí. A já v těch jeho vidím plápolat plamínky. Plamínky touhy, odhodlání a přesto mírné nejistoty. Další jeho nový výraz, který mi je neznámý.

Turbulence! Opět se kousnu, ale teď už víc. Bolest mi proletí celým tělem. Alan sjede pohledem na mé rty a jemně je pohladí.

„Neboj, se mnou se ti nic nestane… slibuji,“ opřený o opěradla, tak, aby mě blokoval mi zašeptá do ucha.

Jeho sebevědomí pohled vystřídá podivný. Nemilá myšlenka se mu vkradla do hlavy a on s ní teď zápasí. Sleduje mě a nic neříká.

Tep se mu zrychluje a já se nemůžu zbavit stejného pocitu. Přestává mě hladit a soustředí se na mé rty. Atmosféra houstne a začíná probíjet. Zdá se mi, jako bychom v této pozici byli několik hodin. Mýlím se, je to pár minut.

Pohledem opouští mé rty a putuje k mým očím. Tentokrát nevidím, ty plamínky samotného ďábla, vidím tam cosi, co u něj ještě neznám. Cukne s sebou a rychle vstane.

Nahlas si odkašle a pevně se postaví.

„Měli bychom jít. Přeci jenom MY na sebe budeme mít času ještě dost.“ Podává mi ruku, aby mi pomohl vstát.

„V pořádku, zvládnu to sama“ tupě odpovím.

Co to bylo? Co to mělo znamenat? Co? Proč? A vůbec? …

Začíná mi docházet zbytek. Zkřížím ruce a svraštím obočí.

„My na sebe budeme mít času dost? A to jste myslel jak?! Nějak se ve Vás ztrácím, Alane.“ Vyjedu na něj.

„Přesně, tak, jak jsem řekl, Šarlot.“

Nadzdvihne záclonku a naznačí, že mám jít první.

„Fajn, ale my jsme ještě neskončili!“ našpulím se a vyrážím.

Zas něco začne a pak to nedokončí, jak já tohle nesnáším.

„Na to si klidně vsaďte!“ mrkne na mě a ztrácí se v davu.

Tak jo, zas mě nechal bez odpovědi! Nechám to být, stačí, že už takhle na nás všichni civí a z očí jim skáčou otázky.

„Co jste tam dělali, tak dlouho?“ ihned mě z atakuje Radka.

„Co myslíš? Za záclonkou jsem si to párkrát rozdali a pak nějak dobu trvalo než jsme se dali do kupy, znáš to ne?“ dobírám si jí.

„ Ha ha. Tak co bylo?“ neustupuje.

„Co by… Zapálil si a pak jsme se zakecali“ důrazně odpovídám.

„Fakt? On kouří?!… To je jedno…Nikdo Vás nechtěl rušit. Jenom Káča furt chtěla nakukovat. Víš, jak po něm pálí? Myslím, že tě každým dnem nesnáší víc a víc. Kord od chvíle, co jsi jeho asistentkou,“ pomstychtivě se na ní zadívá a vyplázne na ní jazyk.

Zbytek letu probíhá relativně v klidu. Káča se každou chvíli lepí na Alana a myslím, že ho poplácala i po zadku. Blbka jedna! Nicméně s Alanem to evidentně nic nedělá. Konverzuje s ostatními a vypadá, že se skvěle baví.

„Za deset minut se budeme připravovat na přistání. Prosím všechny, aby pomalu usedli do svých sedadel, nezbytné věci sklidily a zaply si bezpečnostní pás“ hlásí letuška.

Dobrá, čas na poslední vzdušnou cigaretu. Schovávám se za záclonkou a štrachám cigarety. Musím přiznat je to fajn. Je to prvně, co letím a můžu kouřit. Na to bych si vážně zvykla, pousměji se.

„Sakra, kde jsou?!“

Rozčiluji se a za mnou slyším zvuk škrtnutí zapalovače.

Michal se naklání a podává mi jednu.

„Na“ tlemí se na mě, jak beruška v létě.

A pozor, někdo trošku přebral.

„Díky, Miško. Dneska bude veselo, viď?“ veselým tónem konstatuji situaci.

„No jo…“ Chytne mě za pas a začíná tancovat

„Dneska to rozjedem, na plný kecky, zpívat a tancovat, rozšoupnem ke…“

„Nechci rušit, ale půjdeme na přistání, takže… můžete dotancovat k sedačkám?“

Leknutím sebou trhneme a vyděšeně zaměříme pohled na rušitele. Alan. A jéje.

„Myslím to vážně!“ vyštěkne přísným tónem, který by i velrybu donutil si sednout. Já vím, dost nepravděpodobné, ale on by to dal. Kam se na něj hrabe Chuck Noris.

Podívám se na zem a jako poslušné dítko, poslechnu. Nespouští mě z očí. Má ten výraz dokonalého pokerového hráče a já nemám odvahu vzhlédnout ani dumat nad tím, na co asi myslí. Poplašně pátrám v hlavě, kde letuška říkala, že jsou padáky. Mám pocit, že by mě nejradši vyhodil. Ale proč mám takový pocit? Tak a dost panáčku!

Sakra, Šarlot! Kdo jsi? Povzbuzuji se. Šarlot Niklová! Žádná malá holčička! Můžu si dělat co chci a s kým chci! Fighting! Zastavím se přímo u něj a s odhodlaným, pevným a naprosto klidným hlasem ho napomenu.

„Pro Vás to platí také, pane Adalberte. Tudy prosím.“

Rukou mu naznačím volnou cestu a pohledem vyzývám k uposlechnutí mého rozkazu.

„Dámy mají přednost.“

„Cccc“ zasyčím. Svižným krokem se vrhám na kšíry a rychle se poutám.

„Vítám Vás na poloostrově Attika. Přeji příjemnou a ničím nerušenou dovolenou,“ ozve se Evža a já jsem v sedmém nebi.

Stojíme pevně na zemi.

„Prý ničím nerušenou,“ ironicky si zamumlám.

„No vidíš, Šar. Ani to nebolelo“ tleská rukama Radka a já pomyslně líbám pevnou půdu pod nohama.

Attika je nádherný ostrov. Všude samá zeleň, krásně čisté moře, teplo a vůně květin. Hned bych se tu zabydlela, klidně i se stanem. Nemůžu se vynadívat na tu krásu a klid.

„Jdeme, Šar. Už zase zdržuješ.“ Popostrčí mě Radka.

V letištní hale si posbíráme veškeré kufry a nasedáme do dvoupatrového autobusu, který je pro nás připravený.

„Kalimera… čili dobré ráno všem. Všechny Vás vítám na poloostrově Attika. Já jsem Váš delegát a Jaromír je jméno mé. Všem Vám na hotelu předám veškerá telefonní čísla, kdyby náhodou a to včetně toho mého. Jsem Vám kdykoli k dispozici. Doufám, že se Vám tu bude líbit a užijete si pohádkovou dovolenou. Tento ostrov je pro zázraky, jako dělaný… Cesta do Vašeho hotelu bude trvat zhruba půl hodinky, tak se mezitím můžete kochat místní florou a faunou a já Vám mezitím povykládám některé zajímavosti. Než začnu mluvit ohledně zajímavostí ostrova, dovolte mi Vám připomenul, nebo některé obeznámil s jistým souhlasem místních… Řekové používají slovo ne, jako ano. Takže když si u servírky objednáte například pití a ona Vám odpoví „Ne“, nedivte se, v jejich řeči to znamená Ano. Možná Vás to trochu bude plést, ale časem si zvyknete a doma v Čechách budete mít opět problém,“ pozorně se na všechny usměje.

„Jaromíre a to znamená, že když řeknu Ano, tak pro ně to bude ne?“ Blbka Káča se hned ozve.

„Káčo, Káčo, že ty sis nepřečetla email?“ popíchne ji Michal.

Bože ta má IQ, jak dnešní datum, pomyslně protáčím oči.

„Ale četla, jen ne celý,“ přizná se a oslní ho svůdným úsměvem.

„Káčo? Kdyby blbost kvetla, máš dobré základy na botanickou zahradu,“ neodpustím si jedovatou poznámku.

Očima mě připíchne k útesu a kysele sykne.

„Ne, ne u Řeků, neznamená ano, ne… jenom ne je u nich ano. Ale to poznáte“ skáče nám do řeči delegát.

„Takže. Poloostrov Attika vybíhá do Egejského moře. Hory ji dělí do několika částí. Největší zásobárnou sladké vody, tedy hlavním zdrojem pitné vody pro Athény je Marathónské jezero. Největší řekou je Kefisos. Podnebí je typicky středomořské s horkými suchými léty a s nízkým srážkovým úhrnem . Ročně jen na některých místech překračuje 1000 mm. Zimy jsou chladnější pouze v horských oblastech. Sníh zde není zcela neznámým jevem, zhruba jednou za šest let se s ním místní seznámí, ale nikdy nepokrývá celé území, takže když chtějí vidět sníh, musí za ním dojít. Teplotní rekordy jsou -10,4 °C a 48,0 °C. Časté jsou lesní požáry a přívalové deště…“

A dost, zapínám svůj playlist a kochám se přírodou, tyhle řeči jsem nikdy neměla ráda. A co si budeme povídat, už jsem si je vygooglila, když jsem připravovala podklady. Jsem připravená a tuším, co mě čeká.

Autobus zastavuje a všichni jsme přilepení na skle.

„Šarlot, štípni mě.“ Radka na hotel civí, jak na zjevení.

Přiznávám se, mám problém, abych na tom nebyla stejně. Na fotkách hotel vypadal krásně, ale v reálu? V reálu vypadal úchvatně a fotky byli jen trapnou parodií.

Před námi je naprosto luxusní hotel, nad kterým normální člověk slintá jen v katalogu. Fairy tale. Pohádka. Hotel se skládá ze dvou jednopatrových budov. Hlavní je větší a vedlejší menší. Obě budovy vypadají, jak postavené z masivního kamene. Hlavní vchod zdobí 8 mohutných sloupů. A celkově působí velice přirozeně.

„Prosím.“ Alan mi podává kufr a já poděkuji.

Popoběhnu za Jaromírem.

„Jaromíre, prosím Vás, v kolik vychází slunce?“ kufr pokládám za sebe.

„Zhruba v šest ráno. Je tu opravdu nádherný, určitě stojí za přivstání.“

„Také si myslím. Děkuji.“

„Šar, tak pojď“ trhnu s sebou.

„No jo.“

Já blbka blbá. Jak se tak prudce otočím, zapomenu na kufr, který mám před nohama a už přepadávám k zemi.

„Mám Vás…“ Alan mě zachytí jen taktak. „Jste vážně nemotorná,“ zazubí se a já se ho hned pouštím.

Nezáživně si nahlas odkašlu.

„Díky.“

„Nemáte zač, Šarlot“ úsměv má od ucha k uchu a srší z něj zatraceně dobrá nálada.

Nemůžu si pomoct, ale musím se pousmát. Je neuvěřitelné, jak jeho úsměv na lidi působí. Nebo jen na mě? Jeho oči jsou plné malých jiskřiček a díky úsměvu jsou v malé škvírce. Na tvářích se mu zvýrazní lícní kosti, které mu přidávají na roztomilosti a zároveň na smyslné mužnosti. Nutí mě dělat, co nechci. Nutí mě… usmívat se s ním! Je prostě… ehm… radši nic.

Vcházíme do recepce a opět se nestačíme divit. Hala je prostorná a jednoduše krásná. Vodopád uprostřed haly padá přímo ze stropu do překrásné kašničky. Stěny jsou světlé a vzhledově velice příjemné a přirozené. Celou halu doplňují květináče s palmami a různými květinami. Kolem kašny jsou rozdělené stolky s béžovými gaučíky, které ji krásně kopírují a já hned do jednoho zapluji.

Rozhlédnu se kolem sebe a nenápadně vytahuji korunu z peněženky. Vždy, když vidím kašnu nedá mi to, a musím to zkusit. Třeba se mi to jednou vyplní. Vstanu a otáčím se zády k ní. Zavírám oči. Přeji si… Moc si přeji… Moc moc si přeji… být šťastná! Pravou rukou házím minci přes levé rameno. A ještě jednou poprosím. Otáčím se zpět a sleduji, jak mince dopadá na dno.

„Co jste si přála?“ Alan se ke mně přistoupí.

„Jééé, to taky musím zkusit. Kamčo pojď.“ Michal zajásá a strhává lavinu New Experience.

„Máš korunu? Radu, půjč mi korunu.“

Všichni se otáčí zády a doufají ve splnění svého snu.

„Nehodíte si, Alane?“ pozvednu jedno obočí a podávám mu korunu. Alan se usměje a zamyšleně se na ní zadívá.

„Myslím, že máte spousty snů a přání, zkuste to, třeba to vyjde,“ povzbudím ho.

Tuší na co narážím.

„Myslíte, že by to pomohlo?“

„Naděje umírá poslední, neříká se to tak?“ mile se usměji a pohybem ruky ho urguji k hození.

Alan se otáčí zády ke kašně. Pevně sevře minci v ruce a soustředí se na své přání. Oči má zavřené a čelo svraštěné. Do svého přání dává všechno. Otevírá oči, zadívá se na mě, usměje se a korunu zahazuje do kašny.

„Hotovo“ zatleskám a s poťouchlým úsměvem odhopsám k Radce.

Alan svraští obočí a sarkasticky se usměje nad mou dětinskostí.

Vcházím do pokoje a stojím v úžasu.

Tohle není pokoj tohle je byt mých snů. A ještě k tomu je reálný!

Stěny jsou pruhované-světle hnědá a béžová dominuje. Obývací pokoj se pyšní obrovským bílým gaučem snad pro patnáct lidí, který stojí uprostřed. Stolek vypadá jako kus stromu, vyřezaný včera. Vše voní přírodou a svěžestí.

U francouzských dveří, které jsou směrované k moři a famózní zahradě, je překrásný divan potažený hnědou látkou a vybízí k posedu. Dekorace jsou přírodní. Solné lampy, obrovské mušle, svíčky, růže z jericha. Vcházím do ložnice a už ten nápor emocí nepobírám. Uprostřed místnosti stojí obrovská postel z nebesy s hromadou polštářků opět hnědé barvy. Potahy jsou zlatavé a působí velice příjemně. Venkovní zeď se skládá ze čtyř velkých oken. Dvě z nich jsou schovaná za žaluziemi. V rohu na druhé straně je funkční krb nad kterým visí obraz s výhledem, který mám před sebou. Moře a útes, který volá k prohlídce.

V ložnici odkládám kufr a automaticky vyhledávám foťák. Tohle musím zvěčnit. Kdo to neuvidí, neuvěří. A abych řekla sama, ani já tomu nevěřím. Není možné, aby něco tak krásného bylo i skutečné. Vracím se zpátky do obýváku a mířím do koupelny. Opět mi padá čelist. Vana je zabudovaná v zemi a vypadá, jako vířivka. Vede k ní jeden dlouhý schůdek a je lemovaná dřevem, zdobená lávovými kameny. V rohu koupelny je sprchový kout, který je velký, jak má koupelna celá. A to, to jen sprchový kout. Koupelnu zdobí obrovské zrcadlo a dvě mušle, jako umyvadla. Na stolku je připravená sůl do koupele s vůní moře, šampon s keratinem, rozčesávadlo, zubní kartáček, pasta, mýdlo. Je tam snad vše, co člověk potřebuje. Dokonce i fén na studené i teplé fénování. Sakra, to nemám ani doma. Pomyslně si utírám pot z čela a utírám sliny. Tady chci žít! Hotel Heaven byl česká pohádka, tohle je řecká a to sakra dobrá. Rychle žhavím foťák a stejně rychle profocuji neposkvrněný pokoj. Ještě jednou se zastavím nad tou krásou a usměji se. Jsem v pohádce a doufám, že tu budu dlouho. Vybalím si věci a převléknu se do letních bílých šatiček.

Když už mám všechno hotové, jdu se podívat ven. Ještě mám hodinu čas před srazem a chci to tu trošku propátrat. Zhluboka se nadechnu čerstvého mořského vzduchu a zadívám se na moře. Je klidné a tak fascinující. Přidřepnu si a začnu si hrát s pískem, který se mi dostává do žabek. Je jemný, hlaďounký a krásně teplý. Pomalu vstávám a mířím k bazénu.

Bazén je veliký s barem přímo v něm. Je jednoduchý a tak nějak tam do všeho zapadá, jako by tam vždycky. Kousek od něj je druhý bazén a ten je zakrytý pevnou stříškou se sloupy, které jsou stejné jako u vchodu. Vedle něj je další, tentokrát rodinný bazén, takový ten dva v jednom. Oddělené brouzdaliště pro nejmenší od menší hloubky pro děti, také s bazénovým barem. Celkově jsou bazény posázeny vedle sebe a když stojím, jak stojím, působí to, jako jeden dlouhý bazén. Vypadá to systematicky a tak nějak uspořádaně.

„Čau Šarlot.“

„Tak co Miško, jaká je voda?“

Michal se sklání nad bazénem, aby vyzkoušel teplotu a mě to nedá. Šťouchnu do něj a oblečený padá přímo do vody.

„Je teplota v pohodě?“ tlemím se jak puberťák.

Tenhle vzduch má na mě dobrý vliv, usoudím.

„Šarlot! Já tě zabiju“ směje se na celé kolo.

„Šarlot, Šarlot, tohle se přeci kolegům nedělá“ stoupne si vedle mě Alan a podivně se na mě podívá.

„Jsme přeci na dovolené. Nevaž se, odvaž se“ zavtipkuji.

„No, jak chcete,“ zazubí se.

Jedním pohybem mě bere do náruče a už se mnou skáče do vody.

„Ne, Alane…“ ještě stačím vykřiknout a už lapám po vzduchu.

Alan vyplave na hladinu a já pomalu za ním. Ostatní jen zírají, ale po chvíli se jeden za druhém k nám přidávají. Radka skáče přímo vedle mě. Káča za ní a zbytek kolektivu je následuje. Alan se na všechny směje, jako sluníčko a zahajujeme cákací bitvu. Smějeme se jeden na druhého a náležitě si to užíváme.

Když se tak rozhlížím kolem sebe nemůžu se zbavit pocitu, že jsem svým způsobem šťastná. Jak málo stačí ke spokojenosti. Zadívám se na Alana a sleduji, jak se baví, nahazuje všechny kolem sebe a ústa má od ucha k uchu, vlasy má mokré a překáží mu v obličeji. Vypadá jako playboy, který si prohrábne vlasy a kapky mu stékají po tváři, když vychází z bazénu. Vypadá hrozně… sexy a je to venku. Sakra, je naprosto k sežrání. Přiznávám je to tak!

Vyskakuji z vody.

„Za chvíli přijdu“ oznamuji ostatním a a Alan zaregistruje snad jako jediný.

Zamává mi a já si všimnu jeho želviček, které zase žadoní. Má božské tělo. Fakt, že jo. Usměji se na něj a odcházím.

V pokoji hledám mobil. Musím napsat Samíkovi, že jsme dorazili a zda je všechno v pořádku.

Zmeškaný hovor a zpráva.

Od: Samík

Zpráva: Byl tu otec. Zavolej mi.

Z tváře mi okamžitě mizí úsměv a mírně se mi rozklepou ruce.

„Do háje. Proč? Proč teď?“

Musím na vzduch a mobil beru s sebou. Zapálím si cigaretu a zadávám zpětné volání.

Alan se ke mně zezadu plíží a odhodlaně se připravuje mě vylekat. Už. Už. Už otevírá pusu na případné baf.

„B…“

„Dělo se něco?“

Stáhne a zůstává stát za mnou.

„Ne, tady ne, ale byl u mámy, zas jí pocuchal nervy a je z toho špatná“. Promnu si čelo a zavírám oči.

„Byl jsi za ní?“

„ Byl jsem přímo u toho. Zas něco rozmlátil, mámině chtěl dát i facku, ale to jsem ho zadržel. Teď je už mamina v pohodě. Přijel Daniel a uklidnil jí.“

„ Zatraceně, musel se dozvědět, že budu pryč. Když jsem poblíž nic takového si nedovolí“ zadívám se na ruce a zpozoruji, jak se klepou čím dál víc.

„A co ty? Ty jsi v pohodě?“

„No jasně, segra. Ale máš pravdu někdo mu to musel říct, protože říkal, že se nemá za kým schovat, jenže to jsem se pak ozval já, a byl zticha.“

„Zatraceně! Daniel má tu obchodní cestu, viď?“

„Jo, jo, večer odjíždí.“

„Klasika! Když ženská potřebuje chlapa, tak je prostě fuč. Mohl by si zůstat u ní?… Když ví, že tam nejsem, tak to nejspíš zkusí znovu. Nebo víš co, vezmi jí ke mně. Tam nepůjde a žádná práva tam taky nemá, ju?“

Začínám mít vztek. Jak já ho nesnáším!

„Jasně segra, taky mě to napadlo… Hele ať moc neprovoláš, jen jsem ti to chtěl říct, abys jsi byla, když tak připravená.“

„Jo jo, jsi hodný, díky. Měj se hezky a držte se, kdyby něco tak dej vědět,“ ukončím hovor.

Chvíli jen tak sedím a zapaluji si další cigaretu.

Alan stojí, jak přilepený. Má nepřítomný výraz, který se po chvíli mění na podrážděný.

„Zatraceně… zrovna teď? Teď když tam nejsem?“

Začínám být víc a víc rozčílená. Znovu beru do ruky telefon a vytáčím otcovo číslo.

„Ale copak, copak dceruško? Zastesklo se ti po tatínkovi?“ ironicky si zareaguje.

„Mohl by si laskavě nechat mámu na pokoji?“

Ruce mi vybrují.

Alan zatíná zuby a drž pevně pěst. Nelíbí se mu, co slyší.

„No, to by nešlo. Docela mě to baví,“ vysmívá se mi.

„Do hajzlu, přísahám, ještě jednou se o něco pokusíš, tak se budu smát nad tvým hrobem. Varuju tě.“

„Nevyhrožuj dceruško. Já si můžu dělat, co chci a kdy chci. Užij si dovolenou.“ Zavěsí telefon a já vztekle zahazuji mobil na zem.

„Sakra!“ zavrčím.

Vstanu a udělám pár kroků do zahrady. Potřebuji pohyb, aspoň trošku. Zhluboka se nadýchnu.

„Tohle fakt není možný. Krypl jeden zasranej!“

Přidřepnu si do trávy a rukama si zakryji tvář.

„Nádech, výdech, Šar. Nádech, výdech… Potřebuju panáka.“

Alan se nemůže zbavit vražedných sklonů. Má vztek na osobu, která mi komplikuje život. Má vztek na sebe, že s tím nemůže nic udělat. Má vztek na to, že ani neví proč má vztek! Pomalu ustupuje a snaží se nenápadně odejít. Povedlo se.

Zbytek dne hraji roli veselé dovolenkářky. Vrtá mi to hlavou, ale i tak se snažím přijít na jiné myšlenky. Občas se zadaří, občas zas ne. Jsem jak na horské dráze.

„Vy tedy máte náladu, slečno Niklová,“ procedí mezi zuby a sedá si ke mně Alan.

Sedíme u baru a všichni kolem nás se baví. Radka zrovna tancuje s Michalem na písni Summer in love od Nicka Kapy feat., skvěle se baví. Září, jak sluníčko a Michal s ní točí, jak pračka s prádlem. Káča zas balí číšníka a zřejmě jí to vychází, zbytek je rosetý po hotelu a parketu.

Vzduch je čistý a teplý. Je krásná noc. Opravdu krásná.

„Co takhle panáka, třeba se Vám uleví,“ snaží se upoutat mou pozornost a snad i zlepšit náladu.

„Ne, děkuji. Nerada bych Vás utvrdila v domněnce, že jsem alkoholik“ podrážděně odpovím.

„Jen tak mezi námi… vypadáte, že byste jednoho potřebovala.“

„Alane, vážně nemám dobrou náladu na nějaké hrátky.“

Zhluboka vzdychne.

„Já vím“ špitne si.

„Proto jsem tu. Jsme na dovolené, nevaž se, odvaž se. Neříkala jste to tak?“

Sarkasticky se pousměji.

„To máte pravdu. Začnu s tím zítra.“

„Ne, ne Šarlot. Jsme tu první večer a to se vždycky musí oslavit. Takže?“

„Takže?“ nadzvednu obočí.

„Vsadíme se.“

„Vsadíme se? O co?“

„Dáme si panákovou sázku. Kdo víc vypije, ten vyhraje.“

„To vážně vypadám, tak zle, že se mě snažíte opít, pane Adalberte?“ Překvapeně se na něj podívám.

„Ano. Jak je to dlouho? Dvě hodiny, co jste nepila? Jdou na Vás abstinenční příznaky, viďte?“ finišuje.

„ Co prosím? Děláte si ze mě srandu?“ nálada se mi obratem mění a přistupuji na jeho hru.

„ Šarlot, vždyť víte, že si Vás rád dobírám.“ Zklidní hlas.

„ To vím, pane Adalberte“ ostře odtákám.

Zadívá se na Káču, která se omotává kolem číšníka. Stočí pohled opět ke mně a sarkasticky zvedne obočí.

„Chtěl jsem si s Vámi dát panáka. Ale co… stejně byste mi nestačila.“ Jeho hlas má vyzývavé a pobavené podbarvení.

„Asi řeknu Káče,“ dodává.

„Drahý Alane. Jestli si myslíte, že mě vyprovokujete k tomu, abych si s Vámi dala panáka, tak jste na omylu. Ani Káča Vám v tom nepomůže!“

„ No jo, no jo“ naškrobí se. „Víte, co? Jestli mě přepijete, už nikdy Vás neosočím z toho, že holdujete alkoholu. Co vy na to?“ sleduje a čeká na mou reakci.

Aaa, pán si chce vážně hrát! Tahle nabídka nezní špatně, musím si přiznat. Konečně bych se zbavila těch jeho keců! Nakloním se k němu a zašeptám.

„Za prvé, nevím zda je zrovna dobrý nápad vsadit se o opití z důvodů toho, aby jste mě neosočoval z alkoholismu. A za druhé… Slibujete?“ „Slibuji,“ vyhrkne ze sebe a překvapeně se zadívá. „Vážně jdete do toho, slečno Niklová?!“ Neskrývá pobavení.

„Vaší nabídku přijímám, pane Adalberte!“ asertivně odtakám.

Rychle si mě přeměří a vlastní pohled předem vyhraného boje.

„Máte odvahu, Šarlot, to se musí nechat… Za chvíli přijdu. Neutečte mi!“ zvedá se a odchází.

Neuběhne ani minutka a je zpět i s flaškou finské vodky. Zhluboka se nadechnu a nutím se k úsměvu. Tak tohle bude zajímavé. Naposledy když jsem pila finskou, strávila jsem nechutné chvilky za keřem před místní hospodou.

Sakra, do čeho ses to zas namočila Šarlot! Kdy se už konečně poučíš, napomínám se.

„ Připravená?“

Vytrhne mě z vnitřního boje sebe samotné.

„Připravená!“ jistě odpovím.

„Tak jdeme do toho“ usměje se lišácky.

Nalévá první sklenku a podává mi ji.

„Vyhovuje?“

„ Samozřejmě.“ Kopnu jí do sebe. „Rychle dolévejte, ať tu pakárnu máme za sebou“ upozorním ho.

„Vaše přání, mým rozkazem, Šarlot!“

Hodím po něm pohled kdo z koho a povytáhnu obočí. Dolévá druhého panáka a já už mlčím. Sleduji parket a tiše závidím Radce, jak se baví. Kdybych já husa pitomá šla s nimi, nemusela jsem tu skejsnout s panákovou ruletou.

Dolévá třetího.

„Na zdraví,“ zvedá sklenku a já naznačuji to samé.

Ach jo. Zrovna, tak krásná noc a do mě se vkrádá depka. Moře je klidné, sem tam nějaká ta vlnka a občas skočí rybka. Nejradši bych se šla projít místo nalévání se vodkou.

„Alane, bavíte se dobře?“ vyruší ho Káča.

„Přímo výborně.“ Podívá se na mě.

Alan s ní ze slušnosti něco probírá a já využívám situace. Panáka vylévám nenápadně na zem. Nic neviděl. Skvělé.

Nevěnuji jim moc pozornosti, ale neujde mi, jak se po něm Káča plazí, jak had po zemi. Alan jí ruce vždycky nenápadně odsune, ale ona si vždycky najde jinou cestičku. Je, jak přísavka.

Ťukám Alanovi na rameno a naznačuji, že jsem u suchánků.

Chápe rychle. Okamžitě dolévá čtvrtého a Káča odchází.

„Jak se cítíte? V pořádku?“

„Jistě. Jak jste na tom vy? Zvládáte to?“

„Jsem v naprostém pořádku. Nemám takovou praxi, jako Vy, nicméně jsem okey,“ sebejistě odpoví.

Propíchnu ho očima.

Dolévá pátého, šestého, sedmého. Dva z nich opět nenápadně vyliji, ale už tak to na sobě cítím a to dost silně. Kdybych mohla na parket a tam to všechno vypotit, jsem v pohodě. Ale sedět na jednom místě a notovat si nohou není zrovna ono.

„Co kdybychom pokračovali na parketě?“ Nevydržím to.

Usměji se na něj a povytáhnu obočí.

„Výborný nápad, také se potřebuji protáhnout, určitě…“

Aniž by dořekl větu, už jsem na parketě, házím hlavou sem a tam a trsám do rytmu.

Zrovna hrají song Don’t you worry, child od Swedish house mafia a já jsem, jak k uvytržení. Bavím se. Skvěle se bavím. Dokonce i jemu věnuji upřímný úsměv, ovlivněný alkoholem.

„Dalšího panáka, slečno?“

„Hoď ho sem, tuhle sázku chci vyhrát“ kašlu na vykání.

„Opět mne překvapujete, Šarlot. Vypadáte, že máte dost, ale vy chcete víc. To se mi líbí,“ přeměří si mě. „Moc líbí… Stejně, jako ten úsměv, který jste mi věnovala.“ Zazubí se.

Vysrknu „osmého“ panáka a nespouštím ho z očí.

„Úsměv? Nepleťte si pojmy a dojmy, pane Adalberte. To ne já, to ty promile.“ Opravím ho.

Usměji se provokativním úsměvem a přitom zaškobrtám a málem letím na zem. Bleskově mě zachytí a svine do náruče.

„Nechtěla byste to vzdát, zítra budete mít pěknou kocovinu,“ pobaveně konstatuje.

„Moje kocovina je moje břímě, Alane. Ne Vaše, takže se nestar…“ škyt. Vítězně se zasměje a mě to vyprudí.

„Dalšího!“ nakážu mu.

Poslechne a dolévá. Při otočce automaticky panáka vylévám na zem a s veselým výrazem mu ukáži na prázdnou skleničku.

Jsem na dranc, ještě panáka a mizím pod stůl.

„Sakra, Vy máte vydrž!“ úsměv se mu vytrácí z tváře. Je opilý!

Mise splněna! Škyt. Opřu se o Radku, která se k nám přidala a triumfálně se na něj usměji.

Alan je na hadry. Už úplně zapomněl na naší sázku a s Michalem po boku společně hopsají.

„Žijeme len raz, právě tu a právě teraz…“ řvou jeden přes druhého a pusu mají od ucha k uchu.

Vypotácí se za mnou a tahá mě tancovat. Jdu. Jsem tak opilá, že mi to je jedno. Tančíme a i když jsme na mol, jde nám to. Točíme se, skáčeme, vrháme na sebe opilecké pohledy a vypadá to, že si rozumíme. Trsáme, jak o život. Jsme sehraní, jak Travolta s Baby a baví nás to.

Celou noc se od sebe nehneme. Jsme, jak dokonalá dvojčata. Blbneme, smějeme se a sem tam na sebe hodíme promilový chtivý pohled. Jo jo, alkohol to je svinstvo. Nabudí a probudí chtíč a je jedno s kým.

„Přineste panáka pro všechny.“ Zařve Michal a číšník zpozorní.

„Finskou pro všechny,“ připitě odkývne číšníkovy a ten se řídí pokyny. Dopijeme panáky a řádíme dál. Rytmus zpomaluje a Alan si mě přitáhne zrovna, když začnou hrát ploužák My everthing od Leny Park. Drží mě pevně… Možná pro to, abych neupadla, možná pro to, aby neupadl on? Kdo ví? Myslím, že se podepíráme navzájem. Ploužíme se do rytmu a nespouštíme se z očí. Když písnička končí, začíná další No air od Jordin Sparks. Nepouští mě, spíš naopak! Sevře mě pevněji. Jen se usměji a tuším kam to spěje. Ale… mě to nevadí. Promile mi nedovolují normálně myslet. Končí píseň a následuje Titanic od Celine Dion.

„Alane, udělejte si chvilku i na mě“ s milým úsměvem vyruší naší chvilku Káča pitomá.

Alan protočí oči a jde vidět, že by jí nejradši zabil, za tu drzost.

„Jistě“ nedobrovolně mě pouští.

Káča se mu hned vrhá do náruče a zapíná koketní program.

„Smím prosit?“. Ani se nenadám a už visím kolem Michala.

„Miško, co tak pozdě?“ dobírám si ho.

„Čekal jsem na tu pravou chvíli“ koketně se na mě usměje.

„V tom případě, se čekání vyplatilo“ utrousím a odevzdávám se songu, který hraje.

S Michalem se skvěle bavíme, roztáčíme to na plný pecky a Alan nás střeží jak vězeňská služba kriminálníky.

Těší mě to! Přiznávám.

„Já mám ráááád, svařenééé víno červené, já máááám rááád svařáááák,“ sborově zpíváme v plné síle. Chudáci hosti hotelu. Myslím, že na náš čecháčky jen tak nezapomenou. Dáme ještě dva, tři panáky a já jsem kaput ryba. Zřejmě jsme vypili celý bar i s mořem.

„Tak jdeme, Šar. Pojď pomůžu ti.“ Radka mě podepře.

Stěží stojím, jsem ráda za každou pomoc. Chudák holka, tahá se s opilou kolegyní. Kdybych byla střízlivější, styděla bych se, ale teď ? Ani nevím, co dělám. Jsem opilá a mám chuť zpívat.

„Jenom se ptej. Kolem plameny tančí, proč je tady divnej chlad? Nepospíchej. Kdo tě zavede zpátky. A kdo při tobě bude stát,“ pozpěvuji si Báru od Kabátů. „Víš já mám spoustu známejch v podzemí. A divá Bára se mnou spí. Když je noc všechno krásný zdá se mi. To sme my dávno prokletý.“ Alan se při refrénu ke mně nečekaně přidává a společně se na sebe usmíváme, jak dva opičáci. Dokonalý duet.

Radka mě ukládá do postele a já se nemůžu zbavit myšlenky na Alana. Odchází a přeje mi dobrou noc. Sakra, jak já jsem opilá i vnitřní já to vzdalo a šlo spát.

Ťuky ťuk. Trhnu s sebou. Potácím se ke dveřím. Že by Radka něco zapomněla? Nebo Alan? Usměji se nad tou ideou. Otevírám dveře a rozzářím se. No vida. Alan! Alan Adalbert!

Opírá se o futra a poťouchle se na mě tlemí.

„Zapomněl jsem Vám popřát dobrou noc, Šarlot,“ s přimhouřenýma očima na mě hledí.

„Děkuji. Vám taky dobrou noc.“ Škyt.

Zvláštně se na mě podívá.

„Šarlot?“ dveře otevře dokořán.

„Ano?“

Jedním krokem ke mně přistoupí a přitáhne si mě k sobě. A je to tu! Připadám si, jak v letadle, jenže teď to chci i já. Kousnu se do rtů a ztěžka dýchám. Škyt.

„Promiň, škytavka… Copak potřebujete?“ hravě se zeptám.

Sevře mě pevněji až z toho zalapám. Nic neříká. Jen mě sleduje.

Prudce mě opře o stěnu, která je za mnou. Dívá se na mě divokým pohledem, který by rozpálil i peklo samotné, které ve srovnání s ním hoří, jak sirka.

Soustředí se.

Stále nic neříká.

Jednou rukou mi pevně sevře zápěstí a ruku mi zvedne ostře nad hlavu. Je mi horko. Je mi strašné horko. Všechno se ve mně probouzí. Vášeň. Touha. Chtíč. Chci sex! Klidně jen na jednu noc, ale chci ho! Chci ho teď! Druhou rukou mi přejede po tváři. Sjíždí na krk a přivoní si k vlasům. Nakláním hlavu, aby měl lehčí přístup.

Bože, volám o pomoc. Tohle mě mučí. Žádné hraní, žádná předehra, chci si to rozdat hned! Snažím se odlepit od zdi. Zaberu za zápěstí, ale Alan ho sevře pevněji, až to zabolí. Zkouším to jinak. Druhou volnou ruku nadzvednu a … chytí i ji. Připoutá jí k druhé. Stojí přede mnou, nic neříká, jen si mě soustředěně prohlíží. Pohledem putuje k mým rtům. A já už žadoním.

„No ták…. Alane!“. To dlouhé nic nedělání je už vyčerpávající a mučivé. Jako psychopat, který si vychutnává svou oběť, vychutnává si i on mě. Nakloní se ke mně a já jsem plná očekávání. Konečně, děkuji Bohu.

Zřejmě si libuje v napětí, nebo aspoň ve zpomalených záběrech, protože tohle by mohlo konkurovat lenochodovi. Pomalu, opravdu pomalu se nade mě naklání. Už jen kousíček, malý kousíček! Rty máme milimetry od sebe, cítím jeho dech a alkohol.

Horko ve mně graduje. Bod varu už hlásí teploměr a line se z něho kouř. Vařím se! Vařím se vlastní skořápce. Alan pootevírá rty a ještě se mi podívá do oči. Zavírám je. Jsem připravená a smiřuji se s infarktem, který mi hlásí bušící srdce. Čekám na ten okamžik, kdy ho ucítím, už jen chvilku a?… a?… a nic.

Alan stojí opřený o zeď naproti mně. Asertivně si mě prohlíží a ruce má v kapsách.

Vytřeštím oči. Zmatkuji. Co?… To nemyslí vážně! Jak?! Proč?! Vrať mi mojí panenku na hraní! Nemůžu se zbavit hořkosti v ústech.

Laxně se na mě dívá a zvedá jedno obočí.

„Přestala jsi škytat.“ Výraz se mění a pobaveně usoudí.

Střelím po něm nechápavým pohledem.

„Snažil jsem se tě ji zbavit. Vím, jak škytavka umí být otravná.“

Ztuhne mi tvář a vykulím oči. Pokračuje.

„Kdybych na tebe bafnul, nevyšlo by to, tak jsem zvolil jinou taktiku,“ šibalsky se pousměje.

Začínám rudnout a zároveň supět.

„Ještě chvilku počkej, Šar… Není ten správný čas“ s naprostým klidem reaguje na můj pohled, střelené laňky.

Nevěřícně na něj civím, neschopná cokoli říct.

„Dobrou noc, slečno Niklová“ pousměje se nad mým výrazem. „Tím, myslím opravdu dobrou noc, žádné můry, ano?“. „Jo a Šarlot, kdyby jste si potřebovala o čemkoli promluvit, sem tu. O čemkoli, ano?… Dobrou noc.“

Začíná do mě jít vztek. Nechci mluvit, chci sex. S tebou ty pitomče! Lapám po dechu a mé plíce konečně dostanou svou dávku vzduchu. Chci ho nakopat do slabin. Tohle se dělá?!

Triumfálně se na mě usměje a zavírá dveře.

Stojím, jak opařená stále před dveřmi. Je to snad pět minut, co odešel, ale já nejsem ničeho schopna. Jen tak stojím a zírám na dveře s otevřenou pusou a vražedným pohledem.

„Co to do hajzlu bylo? Jak… jak mohl?“ koktám si pro sebe.

A dost! Naštvu se a jdu pro mobil. Vyhledávám číslo toho kreténa. Vytáčím a hned padám do hlasové schránky.

„No to snad není možný!“

Čekám až dokuňká hlas na druhé straně a nemůžu se dočkat pípnutí. Dračice se ve mně probouzí a chce zapálit, co se dá. Tino, na mě nemáš!

„Po pípnutí zanechte zprávu“ konečně slyším.

No hurá!

„ Jsi teplý?! Nebo jenom kretén?!“

Hned spouštím první plamen.

„Úplně jsi mě zesměšnil! Jsem zmatená, protože nevím, co za kreténa se chová jako kretén! A když už se má zachovat, jako opravdový kretén, tak si prostě odejde, jak naprostý kretén!“ chrlím ze sebe jednu větu za druhou.

„Což ze mě dělá ještě většího kreténa, protože jsem nabídla sex jinému kreténovi, který ho odmítnul… Co ty jsi sakra za kreténa?! Zatraceně! Já se málem opíchala sama!“ Zním jak Kate Hudson.

Začíná se mi ozývat žaludek, obrací se na každou stranu a já tuším, co přijde. Řvaní asi nebyl dobrý nápad.

„ Do háje, záchod!“ vyjeknu a vyběhnu na záchod.

Mobil odhazuji na zem.

Slyším dveře, někdo ťuká.

„Kdo to sakra je?“

Hlavu natočím k oknu. Je světlo. Venku hraje hudba a pár osůbek prochází někde blízko, slyším jejich živou debatu. Ťukání se opakuje. Rychle vstanu a rázem se držím za hlavu. Kocovina mi právě říká Kaliméra. Ten chlast tě jednou zničí, napomínám sama sebe. Naštěstí zoologická je jen mírná. Na dovolené na mě pusobí méňe. Asi mořský vzduch nebo atmosféra dovolené. Cítím ji, ale snáším ji lépe.

Opatrně se postavím a jdu ke dveřím. Otevřu a přede mnou stojí mladý klučina s pojízdným stolkem, poklopy a růží uprostřed.

Sjede mě od hlavy k patě a rozpačitě se usměje. Lehce mi naznačí, že mám uhnout a vjede stolkem do pokoje.

„Dobré poledne, slečno“ pozdraví mě.

Poledne? Divím se. Kolik vůbec je?

„Dobré“ suše odpovím a nechápu.

„Vaše snídaně,“ otevře poklopy a ukáže na jídlo, které se tam skrývá.

Míchaná vajíčka, slanina, lívance, bagetky, máslo, džem, volské oko, musli a spousta dalšího. Čerstvý džus, káva, voda a cola v rohu obálka.

„Ale já si nic neobjednala“ nejistě se na něj otočím.

„To pan, Adalbert. Nechal Vám tu vzkaz.“

Podává mi obálku a loučí se se mnou. Podívám se na tu nádheru na stolku a můj žaludek zajásá.

Proč mi posílá snídani? A co se včera vůbec dělo?

Vzpomínám si na záchodovou mísu a moji hlavu v ní… Zatraceně… Sakra, vždyť já až na tu záchodovou mísu si nic nepamatuji. Jak jsem se dostala do postele? Sjedu se pohledem a na sobě mám jen spodní prádlo. Spodní prádlo s obrázky králíčků Playboyů. Aha, tak už vím, čemu se ten mlaďas tlemil, ušklíbnu se. Ale teď vážně, Šar! Jak ses dostala do postele a jak vůbec včerejšek probíhal?! Vzpomeň si, Šar! Záchodová mísa a?… A?… Bar, zavzpomínám. A?… Sázka s Alanem. Dobře, Šar, jde ti to dobře. Pokračuj! povzbuzuji se. A?… Tancovala jsem s Alanem. Oklepu se a snažím se zbavit kopřivky. A?… A?… A nic! Nemůžu si vzpomenout. Vzpomeň si, urguji se. Vzpomeň!… Nic! Vymeteno! Okno! Co okno, prázdná výloha! To je zlý, říká mi mé ulítlé já. Hodně zlý, opravuji ho!

S obavami otevírám obálku, kterou držím v ruce. A zděsím se po druhé. Co je zas tohle?

„Kde jsem k čertu vzala tu modřinu?“ Šokovaně si prohlížím podlitinou kolem zápěstí.

Ne, teď NE! Teď to neřeš! Už na sebe pomyslně řvu. Pěkně popořadě.

Obracím obálku a odlepuji ji.

-Myslím, že Vám pořádná snídaně přijde vhod po Vašem výkonu:o). Večer jste byla sladká, Šar. Hlavně potom Vašem telefonátu:o).

Bylo skvělé s Vámi strávit, alespoň chvíli o samotě, tak jak Vás ještě neznám:o).

Alan Adalbert-

Do prázdna zamrkám. Bojím se, moc se bojím. Panikařím.

„Výkon?! Jaký výkon? Sladká?! Proč jsem byla sladká? Telefon?! Já volala? Tak jak mě nezná?! Co?! Proč, sakra?! A co ta chvíle o samotě?! Proč jsem s ním byla o samotě? A jak to že jsem převlečená?! A proč jsem byla v posteli?! A co ta modřina?! Co se sakra dělo!“

Zděsím se! Zhluboka se nadechnu a dumám nad tím vším. Chvilka o samotě… Převlečená v posteli… Modřina… Chvilka o samotě… převlečená v posteli… Modřina… Tak jak mě nezná… opakuji si stále dokola.

„To ne, to… to… to snad ne?!“, koktám ze sebe nahlas.

Ne, Šarlot! Že jsi to neudělala! Uklidni se! Ještě ne! Nedělej unáhlené závěry, napomínám se. Vypni! Ještě na chvíli vypni! Musíš si dát sprchu!

Nadechnu se a poslechnu své vnitřní já. Jo sprcha… sprcha bude teď to nejlepší.

Jsem, jak na trní. Vycházím z pokoje a nevím, co mě čeká. Snad to nebude, tak zlé. Procházím kolem bazénu a vidím tu smečku lidí, kteří spadají pod naší cestovku. Zastavím se a z hluboka dýchám. To zvládneš, to zvládneš, konejším se.

„Jak Vám je?“

Vylekám se.

„Co? Co?“ rozpačitě ze sebe vykoktám.

„Zajímá mě, jak Vám je, slečno Niklová?“ nadzvedne koutek a neskrývá pobavení.

„Skvěle. Výborně. Opravdu výborně“ usměji se, ale jen blbec by nepoznal paniku v mém hlasu.

„Nezníte moc přesvědčivě, Šarlot,“ sofistikovaně odvětí.

„To je mi líto.“ Zakřením se na něj a začínám nenápadně sondovat.

„P-p-proč? Proč se vůbec ptáte?.. Jinak samozřejmě děkuji za snídani byla výtečná. Ehm.. jen tak mimochodem…“ zhluboka se nadechnu a připravuji se k ponížení.

Potupně se dívám na zem a prsty kroužím kolem modřiny na zápěstí. Něco se děje! Nevidím ho, ale cítím jeho pohled.

Dívá se na mé zápěstí a mírně se mračí. Výraz v jeho tváři značí flustraci a hněv sám na sebe.

„ … p-p-proč jsem Vám volala?“ nakonec vykoktám.

Střelí po mě očima. Chvíli se jen dívá. Netrvá dlouho a začínají mu cukat koutky. Rozesměje se na celé kolo.

„Slečno Niklová, že byste si nic nepamatovala?“

Trapně zavrtím hlavou, místo slovní odpovědi. S chutí si užívá mou slabou chvilku. Vychutnává si to, frajírek.

Zvedne mi bradu a podívá se mi do očí.

„Chtěla byste si vzpomenout?“

Kývnu.

„Nu, dobrá“ vítězoslavně vytahuje mobil. Něco tam navolí a podává mi ho.

Nejistě se na něj zadívám a ještě nejistěji si dám telefon k uchu.

Rukou si držím tvář a chci se propadnout. Už vím, co tomu blbovi přijde tak vtipné. Nebo bych měla říct kreténovi?

Jsem rudá, mohla bych konkurovat rajské polévce. Chci se zakopat pod zem, jako žížala, která si razí cestu pryč. Chci být žvýkačkou, která je přilepená na něčí botě a jde zrovna pryč. Hodně daleko. Chci.. Chci.. Nejradši bych se propadla! Vracím mu telefon, koušu si ret a jsem celá nesvá.

„Ale slečno, Niklová, neberte si to tak. Musím přiznat, jste originální, ale už mě nazvaly i hůř. Nemusíte být z toho tak špatná,“ užívá si mou potupu.

„Co bylo pak?“ nahlas polknu.

„Pak? Pak jsem probudil celý hotel, abych se k Vám dostal do pokoje. Hned, jak jste nejspíš zahodila telefon, jsem se Vám snažil dovolat, ale nezvedala jste to. Byl jsem z toho mírně nesvůj a tak jsem chtěl vědět jestli jste v pořádku… Byl jsem trochu podrážděný, ale za to mohl alkohol a přiznám se i Vy. Po krátkém, ne moc milém monologu mi recepční dala klíč a pak jsem se k Vám dostal.“

Pokrčí rameny jako by se nechumelilo.

„A co bylo dál?“

Nervózně přešlapuji z místa na místo a čekám závěr se sklopenou hlavou.

„Přišel jsem k Vám do pokoje a Vy jste si ustlala vedle toalety. Odnesl jsem Vás do postele, svlékl Vás a zas jsem odešel. Toť vše. Hlubší význam v tom nehledejte. Můžu Vás ujistit, že jsem si nic nedovolil a v tom stavu ve kterém jste byla, bych si to nedovolil nikdy,“ dobírá si mě, Pakoň.

„No konečně, Šar, kde jsi? Sakra holka ty jsi včera byla dobře ulítlá,“ vyruší nás Radka, která má úsměv od ucha k uchu.

Alan se nebrání smíchu, ale Radka ho hned zpraží.

„No vy se nesmějte! taky jste měl pěknou ránu! A vůbec, kam jste šel? Kluci říkali, že jste si měli dát ještě partičku pokeru, ale vy jste nedorazil?“

Alan se jen v mžiku na mě podívá a ve mně se všechno probouzí. Včerejší večer je plně vzhůru a říká mi Dobré ráno. Vytřeštím oči a vše do sebe zapadá. Rychle se omluvím a nechávám Radku s Alanem samotné.

„Tak milé dámy a pánové. Vím, že většině z nás není moc dobře, ale nejlepší lék na kocovinu je pohyb. Takže nebudeme rušit plány a vyrazíme do města Athény. S obědem si nedělejte starosti, sice bude pozdní, ale já Vás zvu.“

No super! Polovina z nás má za zády celou zoo a on si chce hrát na skauta. To mám teda radost! Už teď mi je z toho sluníčka a představy dlouhých rukávů, kvůli mé vyrážce víc a víc blbě.

„Tak za deset minut před hotelem.“ Svérázně a nadšeně se usměje.

Snaží se nám rozproudit krev a daří se. Mám ho sice chuť zabít za tenhle trapný výlet, ale potom včerejšku… možná nebude tak špatný. Přeci jenom to nikde nerozhlašuje, v radiu nejede můj telefonový monolog, bilboardy s mými fotkami na záchodě také nevidím a nic si nezkusil, i když možná… Šar, je zasnoubený! Vzpamatuj se, naivko!

Ve městě je nuda. Co jiného také čekat od nezáživných výkladů. Nikdo se nebaví a zřejmě ani on ne. Stále nad něčím dumá, nebo s někým volá. „Končím!“ rozhodnu se.

Tohle není nic pro mě. Svižným krokem odcházím a jdu se schovat do stínu ke kašně. Z toho sluníčka mi je už vážně blbě a cítit alespoň náznak chladu je pro mě naprosto odzbrojující. Všichni kolem chodí a prohlíží si sloupy chrámu Parthenon. Každou chvilku slyším cvaknutí foťáku a živou konverzaci. Neodolám a pár snímků si také pořídím. Musím to doma ukázat mamce. Kdybych jí řekla, že jsem tu byla a nic nevyfotila, udělala by ze mě barbarku a několikrát by prohodila, že jsem trdlo, který nebude mít památku.

„Můžu si k vám přisednout?“

Co zas chce? Zas si ze mě dělat srandu či co?! Sedá si ke mně.

„Proč se ptáte, když už sedíte?“

„Tak jsem si všimnul, že se moc nebavíte.“ Ignoruje mou otázku.

„To víte, za sebou mám pavilon opic, tak mě zrovna památky nikterak nevzrušují… o sluníčku ani nemluvě.“ Odpovím stroze.

„Nevzrušují? Hm. Já bych možná věděl o něčem, co by Vás tak trochu, jak vy říkáte vzrušilo.“

„Vážně? Mám se bát?“ nedůvěřivě na něj pohlédnu a nastavím obočí.

„To je na Vás, každopádně byste určitě na opičky zapomněla,“ troufale se ušklíbne.

„Například,“ začínám mít špatný pocit z jeho plánu.

„Například, bych mohl všechny seznámit s Vaším vzkazem, který jste mi zanechala. Na všechny působíte velice asertivně, určitě by to do Vás neřekli… A co si budeme povídat, mně osobně to také překvapilo. Samozřejmě myslím to v dobrém. Je fajn vás poznat i z jiného pohledu… Z toho nadrženého a sprostého,“ povytáhne koutek k přidrzlém úsměvu a já to rozdýchávám.

„To byste neudělal!“

„Chcete se vsadit? Šarlot,“ vyndá z kapsy mobil a začíná vyhledávat můj hovor.

„Alane!“ výhružně ho okřiknu.

Vyťukává něco na telefonu a já pomyslně hledám brokovnici.

“… a já se málem opíchala sama“ zní z telefonu.

Podívá se na mě a pouští play znovu. Libuje si v mých rozpacích. Baví ho pohled na mě.

Jsem červená až na sedince, nemám tušení, co mám dělat. Nejradši bych na něj skočila a hodila ho ze skály.

„Vážení, mám pro vás něco zajímavého.“ Vstane. V ruce má nastavený telefon a míří k nim.

Co, co? To nemyslí vážně. Zvoní mi poplach v uších. Co mám sakra dělat? Rychle přiskočím a telefon mu beru z ruky. Nevím, co to do mělo vjelo, ale rázem sleduji, jak telefon letí přímo do kašny. Vykulím oči a nechápu, co jsem o udělala. Byl to jen reflex, ale zatraceně špatný.

„Co jste to sakra, ženská udělala! Tohle byl úplně nový model“ nasupeně mě okřikne.

Vím, že jsem to přehnala, ale to mu nikdy nepřiznám. Jsem naštvaná sama na sebe. Proč jsem vždycky tak temperamentní, sakra.

„Normálně bych se omluvila, ale že jste to Vy? Lhala bych. Mimo to, nenechám se veřejně zesměšnit, Alane!“ ledově odpovím a v duchu se proklínám.

„Copak si myslíš, že bych to fakt rozhlásil?! Zatraceně, ani nevíš, co bych s tebou nejradši udělal!“ odpovídá stále tím hlasem vyhrabaným z nejhlubší propasti pekla.

Podezřele se na něj podívám, s jedním obočím nadzvedlým.

„Co? Co byste se mnou udělal a to tykání si vyprošuji!“ nos mi vylétne nahoru, a jsem připravená na boj.

„Věř mi, že by se ti to nelíbilo! A taky věř, že s BDSM by to nemělo nic společného… spíš s náklaďákem a ty by jsi byla pod ním!!“

„Co? BDSM?“ vyjedu na něj překvapeně.

Alan se zarazí. Prozradil něco co neměl a už se tomu nevyhne.

Sleduji ho ostřížím zrakem.

„BDSM?“ opakuji.

„Slyšel jsem Vás v Rakso. Bavila ses s tou tvou kamarádkou,” poníženě přizná.

Tak odtud břehy melou, pomyslím si. Pousměji se a protáhnu se v zádech.

„Náklaďák je furt lepší představa, než bičík a pouta s Vámi, pane Adalberte.“ Odpovídám asertivně.

BDSM nechávám být. Alan není zrovna typ, člověka s kterým bych chtěla něco takového probírat. Prohrábne si vlasy a zhluboka se nadýchne.

„ Ženská, ženská, Vy mi řádně pijete krev,“ se značným díkem v hlase, je rád, že už se dál nevracím k výslechu.

Zadívá se do kašny a nahlas vzdychne.

„Fajn, fajn, fajn. Já vám ho vylovím, třeba se dá ještě zachránit.“

Sundám si boty a jsem odhodlaná vrhnout se do kašny.

„V pohodě, já to přežiju… sakra Šarlot!“

Ignoruji jeho věty a vrhám se do kašny. Během chvilky uklouznu po pár mincí a už se celá čvachtám ve vodě. Spontánně se rozesměji, své nešikovnosti. Nu, aspoň mi už není takové vedro.

„Mám ho,“ zajásám.

Alan kroutí hlavou a pomáhá mi ven.

„To jste nemusela. Teď jste celá promáčená… V pořádku?“

Vytahuje mě z vody.

„Nejsem z cukru, Alane a děkuju za pomoc.“

Konečně jsem venku z té špíny.

„Možná, když se pořádně prohlédnu najdu i nějaké drobné,“ bavím se na svůj účet.

„Počkejte tu,“ pobaveně mi nakáže a odchází.

„Něco jsem Vám koupil,“ podává mi tašku.

„Proč?“ neskrývám překvapení.

„Myslím, že Vás už trošku znám. Když byste dostala tu svou náladu, byla byste mě schopná zažalovat, že jsem Vás naschvál hodil do té kašny. Vlastně myslím, že byste mě zažalovala i za teplotu vody a možná i za vzduch, který Vám tak laxně vydýchávám.“

„Ale nepřehánějte, žaloba za teplotu by stačila, tak škodolibá nejsem.“

Zvědavě otevírám tašku.

„Co to je?“

„Šaty. Co kdyby jste měla rýmičku, v práci by mi to neodpustili,“ škodolibě si mě prohlíží a já nechápu.

Zaštrachám v tašce a opravdu vytahuji šaty. Tedy šaty?! Sakra co to je? Nový model z marsu velikosti Bž?

„Tak co? Líbí?“ uchychtává se.

„Vy jste mi koupil… stan?“

Vyprskne smíchy.

Nevnímám ho, přeměřuji si kus té ohavnosti a pohazuji s ní sem a tam.

„ Co tam hledáte?“ zeptá se pobaveně.

„Ruský cirkus, určitě se tam někde ztratil, barva stanu totiž sedí.“

Zasyčí a nahodí hraný ublížený výraz.

„Já se tak snažil. Když jsem to viděl, hned jsem si Vás v tom představil a co se mě týče, velikost taky sedla.“

Podívám se na něj vážným pohledem.

„S tím šedým zákalem, jste v jaké fázi? Je to už hodně zlé, viďte?“ Prohlížím si ho pohledem, jako by se vnučka dívala na svého dědu.

„Já vím, muž ve vašem věku. Chápu, že máte v srdci ještě Šemíka jako hříbě, ale pro Vaše dobro, nestavíme se někde v optice? Myslím, že jsem jednu viděla,“ prstem ukáži kamsi.

A máš to kámo, jestli si myslíš, že jsem lehký soupeř jsi na omylu!

Jeho rysy ve tváři se mění jako světla na vánočním stromku.

Zuřivý, napjatý, pobavený, zuřivý, napjatý, pobavený, blik, blik, pobavený a už povoluje. Výraz alá nedobytný Cassanova je zpět.

„Myslím, že Vám sednou,“ vrací se zpět k té parodii na šaty.

V duchu počítám do tří. Co teď? Takhle nikam nemůžu, jsem jak hastrman z princezny ze mlýna. Teda až na tu zelenou. I když možná, že i o tom by se dalo polemizovat, bůhví co v té kašně bylo všechno za sajrat.

Něco vymyslíš, přeci mu neuděláš takovou radost a nepůjdeš v tom hábitu královny kontejneru.

Mysli, mysli, říkám si. Blik. Žárovka se rozsvítila. Sakra jsem já to holka šikovná. Sama sebe v duchu poplácám po rameni.

„ Sundejte to,“ vyštěknu na něj.

„Co? Tady?“ Zaraženě a zároveň pobaveně se na mě dívá.

„Sundejte si košili.“

„Proč?“

„Protože! Tak šup!“

Kupodivu uposlechne a sundá si bílou košili pod kterou má tílko stejné barvy. Svaly se mu pod slunečným svitem rýsují a já… já… sjedu ho pohledem, že by mi i Don Juan, říkal veličenstvo. Rychle beru za košili a pádím za nejbližší dům. Svlékám si věci a jeho košili omotávám kolem sebe. Vida, z košile jsou rázem celkem slušivé šaty bez ramínek. Jasně, není to zrovna model z nové kolekce Armaniho, ale na to já jsem nikdy nedbala, hlavně, že nemusím mít tu ohavnost.

Vánek jemně zafouká a kolem mé tváře se rozvine vůně jeho košile. Jsem, jak v tranzu. Sakra, to je vůně, jako by stál u mě. Lehce se ke košili přivinu a vzápětí si mám chuť nafackovat. Přestaň s tím. Chováš se, jak malá holka. Pryč s tou myšlenkou. Jdi se zahrabat, kdo tě zval? Řvu na své já.

„Jdeme.“

Vytrhnu ho od myšlenek, nad kterými stojí jako přikovaný.

„Co?“

„Jdeme,“ vyštěknu.

„Co jste mi to udělala s košilí? Víte, kolik stála? Sakra, vždyť ji vytaháte!“ podrážděně vyjekne.

„Promiňte, přijměte jako moji omluvu tenhle stan, určitě vám z něj ušijí slušivou košilku. Látky je tam dost.“

Otočím se na podpatku a jdu pryč.

„Šar, co to máš na sobě?“

Michal mě sjíždí pohledem a neubrání se uchychtnutí.

„Miško, tohle neřeš“ odbydu ho a zajdu do nejbližšího krámku.

„Jsme tu všichni?“ Alan nás svolává k venkovnímu obědu.

Sedíme na střeše restaurace s překrásným výhledem na poloostrov. Podél zábradlí jsou samé květiny a u zdi palmy v květináčích. Stolky jsou bílé, upravené s květinou uprostřed. Slunečníky mají modrou barvu a celkově působí přesně tak, jak by měli. Řecky. Celá restaurace, tak působí. Číšník odkrývá švédské stolky a všichni odbíhají od svých stolů a míří k jídeláku.

No páni, to je rychlost. Pomalu všechno mizí a já se nestačím divit. To je úlet. Všichni se smějí a baví se mezi sebou. Připadám si, jako Bridget Jonesová, jenže houbičky nedaly do mého jídla, ale do jejich. Záchvaty smíchu se linou všemi směry a nálada je víc, jak nakažlivá. Po chvíli jsem také rozesmátá a užívám si řeckou atmosféru.

„Doufám, že Vám pozdní oběd chutnal a jestli můžu navrhnout, prohlédli bychom si ještě tržnici a večer zašli do místního baru, který je známý svou atmosférou. Místní ho mají velmi v oblibě. Dokonce se tam natáčel i nějaký film, ale jaký přesně to nevím. Každopádně určitě se rádi pochlubí.“

Alan se na všechny vřele usměje a tím dokončí proslov. Během chvilky už stojí a nenápadně všem naznačuje, že si máme pohnout. Všichni rádi uposlechnou a vrhají se do víru tržnice.

Trhy jsou naprosto úžasné. Žádná pranice do stánku, žádné přemlouvání. Vše naprosto v klidu a s grácií. Držíme se všichni u sebe a my s Radkou sem tam odběhneme do krámku či stánku.

„Radu, vidíš to?“ nadšeně sleduji přívěsek delfína na klíče. „Ten je roztomilý, vidíš?“

„Šar, kolik ti je?“ svraští obočí a hodí po mě maminkovský pohled. „Proč? Vždyť je to hezké,“ nechápavě nakrčím nos.

„Jsi, jak malá“ zahihňá se a udělá na mě bulíka.

„Ha, ha.. já nevím, kdo se rozplýval nad plyšákem Apollóna.“

„No jo, jenže to byl chlap a byl pěkný, s ním se v posteli dají dělat divy, ale z delfínem. No Šarlot“ dobírá si mě mrška jedna protivná.

„Šarlot, tady se podívej,“ tahá mě za ruku a odvádí k výloze se stříbrem.

„No páni. To je nádhera“ odtakám ji.

„Vidíš ten prstýnek?“ ukazuji prstem na výlohu.

Radka se na mě protivně podívá.

„Jaký myslíš, je tu stovka prstýnků.“

„Cccc, ale jenom jeden je dokonalý, vůbec nemáš vkus, holka. No tenhle ten, ten s tou mašličkou“ ukáži jí ho ještě jednou.

Krásný stříbrný prsten ve tvaru mašličky posázený bílými kamínky na mě pomrkává.

„Jako malá, pojď zkusíme si je.“

Podívám se na ní podezřelým pohledem. A pak, že já jsem dětinská.

„Jen tak pro srandu, pojď“ znovu mě zatahá a poťouchle se uculí.

„Když jsem viděla tu tvou mašličku, musím přiznat, že se mi nelíbila, ale Šarlot, sedí k tobě perfektně! Měla by sis ho koupit, je celý ty!“ uznává. „Taky tak ulítlí, originální a přitom okouzlující.“

„To jsi řekla krásně.“ Zaculím se. „Ulítlá, originální, okouzlující. Ještě jsi na něco zapomněla. Taky jsem chudá. Prosím tě, myslíš, že s sebou tahám miliony? Možná tak melouny, drahá. Tohle je na mě moc drahé.“

„Tak kde jste dámy, málem jsem po Vás vyhlásil pátrání.“

Alan stojí opřený o vstupní dveře a ruce má v kapsách.

„Naštěstí mě oslepil tenhle krám a bylo mi to jasné. Kde jinde byste mohly být, kolegyně.“

Protočím oči a prstýnek sundám.

„Však už jdeme“ prohodím a ještě naposledy mrknu na tu kouzelnou parádu.

„To je ono?“

„No páni, to je velký. Vidíte to pódium?“

„Ty vole, nahotinka u tyče, mrkejte.“

„Jdeme na panáka?“

Všichni se rozhlížejí kolem sebe a švitoří, jak banda slípek.

„Vítejte v Afroditě“ představí nám Alan bar a zamíří přímo k pultu.

Kolem mně se potácí nějaký opilý turista a já jen tak tak uhnu. Už se válí na zemi a nějaký kamarád ho sbírá, jak smetí. Než se prokoušu davem, dvě osůbky na mě vylijí pití a další tři mi šáhnou na zadek.

„Tak to je ten super bar, ve kterém se natáčely filmy?“ zděšeně na Alana civím a přitom se snažím kapesníkem smýt drink z košile.

„A co to mělo být? Resident Evil, Vřískot?“ protivně ho atakuji.

Alan na mě hodí pobouřený pohled, ale vzápětí ho mění na pobavený.

„I to je možné, Šarlot. Nijak jsem nesondoval o co přesně šlo.“

„Hm, zajímavé… Vy taky někdy něco nevíte? Neměla bych si to nahrát na diktafon? Už mám Vaší fotku, kde jste překvapený, teď ještě zvukový záznam… “

„ Doufám, že se nezabýváte i woodoo, Šarlot. Nerad bych u Vás našel nějakou mou panenku s jehlami“ skočí mi do řeči.

„Ne, ne, to se nebojte, tato magie jde stranou, ale za řeč by možná stálo…“

„Šarlot, pojď tancovat,“ Michal mě přeruší a postrkává na parket.

Rychle se stačím ještě natáhnout po Alanovém panáku a kopnu ho do sebe.

„Zaplatím Vám nový,“ rychle prohodím.

„V pořádku. Bavte se.“

Michal je skvělý tanečník, umí skvěle vést a pevně drží. I největší nemehlo by vedle něj vypadalo, jak profík. Zrovna hrají Melanie Amaro – Long distance a Michal mě otáčí všemi směry.

„Sakra Miško, kde ses to naučil?“

„Nikde Šarlotko, to je vrozená schopnost. Holt jsem dokonalý, i mě občas překvapí, jak moc.“

„Ale, ale, aby ti nenapršelo do nosánku, chlapečku“ popíchnu ho.

„ Já ti dám chlapečku! Prudce mě otočí a zakloní. „Tak co? Jak to jde chlapečkovi“ asertivně se zašklebí a stále mě drží v záklonu.

„Celkem to jde, Miško“ poplašně odpovím. „A už mě dej nahoru, tohle není moc příjemné.“

„Líbí se mi, když tě držím v šachu“ dětinsky si pohrává.

„No ták, dej mě nahoru“ pobízím ho a začínám vrčet.

„Smím prosit?“

Alan stojí přímo za mnou a já ho vidím obráceně.

Michal mě konečně odpoutá ze svého sevření a mně se z té prudké změny zamotá hlava.

Alan se na mě sofistikovaně usměje a nastaví dlaň. The circle of life od Freedom call se rozeznívá barem.

„Připravená?“

„Připravená.“ ujišťuji ho.

„Nelekejte se. Povedu Vás.“

Sebejistě kývnu a v hlavě se mi roztáčí kolotoč otázek. Proč bych se měla lekat? Vedl mě už předtím, tak co s tím dělá takové cavyky? První tóny se podobají tangu a Alan i podobnými kroky začíná.

Třeštím oči, myslela jsem, že budeme tančit normálně, ne že si dáme Hříšný tanec, nebo spíše jakou si parodii. Tak tohle tím myslel? Rytmus se mění a píseň začíná zrychlovat. Kdo by řekl, že se na něco takového může tančit takhle. Michal s Radkou se přidávají. Parket je jenom náš a ostatní jen sledují. Alan mě postrčí a opět si mě přitáhne, v rytmu hudby mě protáčí a hned s krokem se ke mně přidává.

Už tomu přicházím na chuť. Chytám se a oddávám se mu celá.

Každý krok má předem vypočítaný. Jak zpomaluje hudba, zpomaluje on. Jak zrychlí, zrychlí i on. Jak zrychlí ještě víc, točím se, jak centrifuga. Píseň se tiší a já už jásám konec, Alan se mnou udělá otočku a přímo z otočky si mě přitáhne Michal.

Hudba se zčistajasna zrychlí a Michal se mnou pomalu lítá. Matně v otočkách vidím Alana, jak se nedobrovolně ujímá Radky a začíná s ní první kroky.

„Jsem tě mu vyfoukl. Viděla jsi ten výraz?“

Miška je hrdý sám na sebe a provokativně se usmívá.

„Miško, momentálně nestíhám ani nohy, natož, abych pozorovala ostatní,“ snažím se o úsměv a dál se soustředím, abych neodlétla.

„Buď ráda, Šar. Vím, že s ním nemám šanci. Ale aspoň ho trochu donutím k akci.“ Mrkne na mě a já na něj zírám, jak tele na vrata.

„Jaká akc..“., nestačím doříct. Další otočka a jsem zpátky u Alana. Tančí, jak o život. Prudce a nazlobeně. Opět se, se mnou noří do tónů, které nejspíš, tak dobře zná.

Poslední tónem mě zakloní.

„Vedla jste si skvěle Šarlot,“ prohodí a já na něj zadýchaně kulím oči.

„Děkuji, chvilku to trvalo, ale jsem celkem přizpůsobivá. Dobře jste mě vedl, to musím uznat,“ přiznám mu a on mě konečně zvedne.

„No to snad ne… Šarlot Niklová mě za něco pochválila? Neměl bych teď použít diktafon já? Každý den si to budu pouštět a každý večer půjdu spát s nadějí, že se zázraky dějí.“

Zadívá se na mě zvědavým pohledem .

„To Vás teď jen tak napadlo, nebo máte tak dobrou paměť?“

Překvapí mě jeho slova.

„Napadá mě toho spousta, ale tohle je čistě dobrá paměť. Dobře vím, že to vyšlo z Vašich úst, když jste mě fotila v Heaven. Nemusíte mě zkoušet, Šarlot.“

„Hm“ nedůvěřivě se na něj podívám a změřím si ho pohledem.

Jsem zmatená. Nevím, jestli se mám divit tomu, že si to pamatuje, nebo že mě poslouchá? Od kdy chlapi poslouchají ženské?

Ráno vstávám po sedmé ráno. Probudí mě personál, který zalévá zahradu a já slyším šumění moře. V posteli se protáhnu a zhluboka se nadechnu. V hlavě se mi spouští směs vzpomínek na Alana. Ten tanec, jeho sevření, jeho hlas, mobil v kašně, stan, jeho rty v Raksu, pošta a jeho slova „Má snoubenka“. Všechno se mi vrací a já se usmívám, jak zfetovaná srna. Mám skvělou náladu. Rychle napíšu zprávu domů a zpětně mi přijde sms s palcem nahoru. Uleví se mi. Všechno je v pořádku.

„Prosím o pozornost“ šuškanda utiší a Alan se chopí řeči.

„Je přesně osmá hodina ranní. Doufám, že máte všechno zabalené. Plavky, opalovací krémy, sluneční brýle, pro ty, co potřebují kruhy, křidélka, ručníky, nějaké to pití a jídlo. Kinedryl pro jedince, kteří nezvládají vlny a hlavně dobrou náladu bez té totiž vyrazit nemůžeme.“

Všichni si prohledáváme věci a kontrolujeme, zda máme všechno. Rychle nasazuji bílý klobouček, vytahuji foťák, a ještě před odplutím všechny zaměřuji v hledáčku.

„Ták a teď všichni, sýr.“

„Ementál“ zakřičí Michal.

Hotovo. Vyfoceno.

„Můžeme vyrazit. Další foto bude za chodu. Před jachtou, na jachtě, po jachtě a tak dále, však mě znáte“ zahlásím a ostatní se nadšeně přesouvají k motoráku.

„Šar, to bude jízda, budu poprvé na jachtě. Byla jsi tam někdy?“

Radka utrhne kytku z keříku a dává mi ji za ucho.

„Holka na jachtě ne, ale blbě se mi dělá i na šlapadle, takže z toho, tak happy nejsem. S mým štěstím budu celou dobu přirostlá u zábradlí a kinderyl bude v čudu.“

„Neblbni Šar, nemaluj čerta na zeď. Prý si člověk rychle zvykne. A tam to moc necloumá, uvidíš… Jé, už se nemůžu dočkat. Rychle jdeme“ celá nadšená mě chytí za ruku a poskakuje, jako puberťačka.

Motorová jachta je opravdu luxusní, stejně, jako je celé Řecko. Je moderní, veliká, celá bílá s tmavými skly.

„Vítám Vás na jachtě Queen of Dream. K dispozici vám je personál. Stačí si jen říct a co bude možné, to Vám přinese. Jen Vás prosím, čeká nás ještě Aquapark, kde budeme zhruba za dvě hodiny, tak moc tomu alkoholu neholdujte. Ale přeci jenom… ještě před vyplutím…“ Otočí se a něco zašeptá číšníkovi.

„…Šampaňské! Doufám, že se Vám tenhle výlet bude líbit.“

Současně začneme tleskat a vyměňovat úsměvy.

Všichni jsou k uvytržení a já sbírám všechny síly. Vyrážíme. Kapitán zapíná motory a připravuje se k odplutí.

„V pořádku, Šarlot?“ Alan ke mně přistoupí.

„Vypadáte nějak bledě.“

„Jsem v pohodě.“

„Nevypadáte tak.“

„Nebojte, když mi něco bude, tak to zjistíte. Jen včas uhněte… nebo radši ne,“ usměji se na něj přesladkým úsměvem.

„Až tak? Neříkala jste, že Vám je na lodi špatně.“

„Neříkala. To máte pravdu. Ale neptal jste se. Mimo to, zatím jenom předvídám. Dělá se mi blbě i na šlapadle a pokud si dobře vzpomínám, na trajektu mi také nebylo nejlíp a to zrovna nepřispívá k tomu, že si tuhle plavbu užiji. Tedy pokud se nebavíme o záchodové míse.“

Alan natočí hlavu a zvedne jedno obočí.

„Mám Vám držet vlasy?“ popíchne mě.

„Když Vám to udělá dobře,“ zašklebím se na něj.

Již půl hodiny plujeme a je to neskutečné. Tedy, jak pro koho. Jsem bílá, jak stěna a cítím, že to není dobré. Něco se blíží a chce to ven.

„Šar, zlatíčko. Tohle je paráda. Vidíš to moře, a ty ostrovy. Prostě nádhera.“

Michal za mnou přiběhne a je celý hr. Šťouchne do mě a já zhluboka dýchám a soustředím se, abych ho důvěrně neseznámila se svou snídaní. Jachtou se rozezní tóny písně Misty, Show me.

„Tak co Šar, dáme si taneček. Show me, baby.“

Se neboj, ti ukážu takovou show, že se budeme u mísy střídat. „Nemyslím, že je to dobrý nápad.“

Připojí se k nám Alan.

„No ták. Na lodi jsem ještě netancoval. Ty určitě taky ne, Šar. Pojď. Bude to premiéra“ ignoruje ho.

Usmívá se na mě a už mě unáší.

„Ne, Miško. Vážně.“ Snažím se utéct.

Nereaguje, začíná se vlnit a mě nutí do toho samého.

„Dobrý, Šar?“ Alan ke mně ležérně přistoupí a čeká, co ze mě vypadne. A to doslova.

Kroutím hlavou. Nejsem, nejsem. To hopsání mě nutí všechno vyklopit.

„Šar, zhluboka se nadýchněte. Hlavně dýchejte.“

Dělám, co říkám. Párkrát to zopakuji a je to lepší. Mám radost. Na chvilku neřeším bombu, která může vybuchnout.

Michal mě prudce chytí a zakloní mě. Vlasy se mi šourají po zemi a obsah žaludku se sápe ven. Proč? Proč teď, když mi bylo líp?

„Ne!“ Alan pohotově zavolá a nakonec jen svraští obočí. Zavře oči a rezignuje. Tuší, že mi už není pomoci.

Rychle se vrátím do normální pozice a urychleně odcházím. Půjde to ven! Svižně odstrčím kolegyni, která míří k toaletě a se zaklapnutím dveří odhazuji svou hrdost.

„Šarlot? Jste v pořádku?“ Alan ťuká na dveře.

„V pořádku… a vlasy jsou na tom stejně“ snažím se zavtipkovat.

„Můžu dál?“ opatrně se zeptá.

„Proč? Sem? Jste se zbláznil? Nešla jsem si tady lakovat nehty!“

I přes můj protest otevře oči a klekne si ke mně. Odhrne mi vlasy a na týl položí mokrý hadr.

„Možná se Vám bude chtít zvracet ještě víc, ale za chvilku to přejde. Tady máte prášek, jak budete vědět, že ho v sobě udržíte, tak si ho vemte. Měl by zabrat… ano, Šarlot?“

Jenom kývnu. Nemůžu se na něj ani podívat. Cítím stud a hanbu. Tohle není situace při které bych vyhledávala jeho přítomnost. Ale to ostatně nebyla ani ta s tím hovadem v Saint Falco a můžu pokračovat. Jak to že je zase tam, kde nemá být.

„Šarlot, tohle je normální věc, za to se stydět nemusíte,“ nadzvedne mi bradu a snaží se o oční kontakt.

Uhýbám, jak můžu. Nechci se mu dívat do očí. Nechci. Nechci ho v tuhle chvíli a ani v téhle místnosti!

„Šarlot. No tak. Podívejte se na mě!“

Ach jo! Už je zase zpátky ten panovačný Alan. Pokrčím nos a odhodlávám se k pohledu. Udělala jsem to.

Mlčky se jeden druhému díváme do očí.

„Myslíte, že by bylo vhodné, kdybych Vás vyfotil?“ zazubí se. „Všichni se nahoře fotí. Když budete tu nebudete mít ani jednu památku. Tohle by se mělo zvěčnit.“ Snaží se odlehčit situaci a lehce se uculí.

„Ne děkuji. Nemusím mít všechno.“

Alan se lehce pousměje.

„Šarlot, teď vážně. Je to lepší? Cítíte se líp?“

Blé.

Jak jen dořekne poslední slovo, vyklopím zbytek snídaně i s včerejší večeří.

„Tak to mi, jako odpověď stačí“ pousměje se a chytí mi vlasy.

Praštím s sebou o zeď a z toho všeho zvracení jsem mírně znavená.

„Skočím Vám pro vodu.“

Rychle vstane a bere mi hadr z krku. Také se snažím rychle vstát, abych se pokochala pohledem do zrcadla, ale po prvním pokusu zjišťuji, že musím zpomalit. Opřu se o stolek a zhrozím se sama nad sebou. Jsem bělejší, jak sníh, uslzené oči mi způsobily pytle pod očima a kořínky vlasů se třpytí potem.

„Zatraceně! Vypadám, jak kdyby mě pustili z ústavu.“

„Zas tak hrozné to není“ ujistí mě Alan a podává mi sklenku vody.

„Vy jste vážně, jak duch. Ten kravský zvonec není špatný nápad“. Alan zvedne jedno obočí a hodí po mě výhružný výraz.

Opět si sedám k zemi a Alan mě následuje. Chvíli jen tak v tichosti sedíme.

Nespouští mě z očí a já cítím, že má na něco na srdci. Je potichu, soustředěně se na mě dívá a vypadá nervózně.

Blé. Další várka je venku. Tentokrát oběd.

Alan mi podá skleničku a já splachuji toaletu.

„Díky.“

„Hm.“ nepřítomně odpoví.

„Šarlot?“

„Ano?“

„Můžu se na něco zeptat“ zní nejistě.

„Zkuste to. Ale neslíbím, že Vám bez přestávky odpovím“ trapně se na něj usměji.

Jeho výraz se nemění, je vážný.

„Slyšel jsem Vás… Když jste odešla z bazénu šel jsem za Vámi“ prohrábne si vlasy. „Mluvila jste, tuším se svým bratrem o Vašem otci.“

Můj výraz začíná měnit všechny barvy. Doteď mi bylo blbě z plavby, teď se k tomu přidala i jistá osoba. Odkašlu si.

„A?“

„Vy to nemáte dořešené, viďte?“

„Proč vůbec sedíte tady se mnou, nahoře se určitě baví líp“ zazmatkuji, snažím se ukončit téma, které nakousl.

„Chápu, že o tom nechcete mluvit. A také chápu, že už vůbec ne se mnou. Jen jsem Vám chtěl říct, že jsem tu pro Vás. Kdykoli byste potřebovala s něčím pomoct… Mám hodně kontaktů… Nebo si jenom o tom promluvit…“

„ Jo jasně. Jste hodný. Děkuji“ skočím mu do řeči. „Ale tohle je moje věc a věřte mi, že si to vyřeším sama.“

„Sakra Šarlot. Necháte si taky někdy pomoct? Jste strašně tvrdohlavá. Vím, že Váš otec Vás bral, jako nicku, ale tak to není a Vy to víte. Nemusíte si to furt dokazovat a nemusíte to dokazovat ani nikom jinému…“

„To stačí Ala..“

Blé.

„Tohle není vhodná doba“ dokončím myšlenku.

Alan hlasitě vzdychne.

„Když jsem Vás viděl poprvé myslel jsem si, že jste trhlá feministka, která si jde tvrdě za svým jen, aby se pomstila všemu, co je mužského rodu. Jenže když jsem s Vámi trávil víc a víc času zjistil jsem, že… to všechno je jen skořápka. Jste silná ženská, která se probojuje vším a jen tak se nezalekne… ale za tou zdí jste vyděšená a citlivá. To jsem si uvědomil až tady, když jsem Vás poslouchal. Bojovala jste se svým otcem a ruce se Vám třásly. Je to jako u Kačeny nebo u mě. Vždy se každému postavíte. Nechcete nikomu ukázat své slabiny…“ zamyšleně se odmlčí.

„Vždy budu mít sílu usmát se na toho, kdo mě chce vidět brečet a na kolenou. Teďbyste měl jít. Dám se do pořádku a za chvíli přijdu“ snažím se o sebevědomý tón a žádám ho, aby šel.

Chci být sama. Z toho všeho mi není už ani zle. Možná jsem si na to houpání už zvykla. Možná moje myšlenkové pochody utlumily tu tendenci zvracet. Možná už nemám ani, co zvracet.

„Chápu“ postaví se a otevírá dveře.

„Šarlot? Já Vás nikdy nechtěl vidět plakat a na kolenou. A věřte mi, nikdy chtít nebudu.“

Odchází.

Srdce mi buší, jak o závod. Jak to že jsem si nevšimla, že tam někde stál. Hlavu schovám do dlaní a chce se mi řvát. Tyhle věci neměl nikdo vědět a zrovna on to musí zaslechnout. Zrovna on! Sakra! Sakra! Co si asi teď pomyslí. Že jsem chudinka, či co? Zatraceně! Pomalu vstanu a ošplouchnu se ledovkou.

„Šar, dělej, jako by nic. Nic mu do toho není. Jsi v pohodě! Jasný, Šar! Tohle tě nezlomí! Fighting!“

„No kde jsi? Přišla si o to nejlepší. Byly tady hejna rybiček. A možná jsme viděli i delfína. A pak tady byla suprová show, o kterou se postaral Michal. Tancoval kolem tyče a předváděl tu holčinu z Afrodite. Jsem se u toho málem počůrala…No tak kde jsi byla?“

Radka nezastaví pusu.

„Holka, holka, ani nechtěj vědět, co jsem dělala“ hodím na ní otrávený, všeříkající pohled a ona hned pochopí.

„Aha“ zarazí se. „Tak to ti nezávidím. Už je to lepší? Nechceš něco k jídlu? Piješ? Přišla jsi i o jídlo. Měli tady výbornou rybu, přímo z grilu. Fakt mamka.“

Je hodná, že se zajímá, ale já teď momentálně toužím jenom po tom, být na čerstvém vzduchu a cítit vítr ve tváři.

Všichni se baví, smějí, tancují a jsou plní života.

Dosedám na příď lodi a kochám se vším, co nedoprovází můj žaludek. Cuknu s sebou. Vedle mě se objeví talíř plný jídla. Rychle se otáčím a Alan se jen nesměle usměje.

„Schoval jsem Vám to. Musíte mít hlad… Nechci rušit. Nechám Vás o samotě“ tiše promluví.

Sedím a nevím, jak mám zareagovat. Chci mu něco říct, chci ho zastavit. Jenže nevím, co? Nevím, jak? Neschopna ničeho sleduji, jak odchází.

Co to s tebou sakra je, Šar? Zadívám se na moře. Proč ho nemůžu pustit z hlavy? A proč se ke mně chová, tak jak se chová? Nevšimla jsem si, že by za někým jiným lítal, tak jako za mnou. Kde se mihnu, je tam… Jsem snad VIP? Ne, že bych si stěžovala. Ale… Sakra, Šar! Jde to špatným směrem. Tohle není žádný film. Žádná sekretářka a její šéf. Žádná popelka. Boháč a žebračka. Chůva k pohledání. Žádné ano na konci příběh a kopa rýže. Sakra nebuď naivka, Šarlot! Hlavně do toho nespadni, Šar! Jenom to ne!

Jenže to se lehce řekne. Kdyby se nechoval, tak jak se chová. Kdyby nebyl tak ohleduplný, starostlivý, charismatický, chytrý, hezký, vtipný, tak… tak… dokonalý. Dokonale zasnoubený! Sakra! Bolestně zavírám oči a mám chuť skočit přes palubu. Tohle neskončí dobře. Zamiluješ se a nejen, že skončíš na pracáku, ještě k tomu budeš potřebovat jehlu a nit na zašití té díry v srdci.

„Jsem v háji!“ kapituluji.

„Dovolte mi si zahrát na průvodce a trochu Vás seznámit s tímto ostrovem a aquaparkem.“

Alan si stoupá před nás a na mě se jen krátce podívá.

„Nacházíme se na ostrovu Rhodos. Rhodos je čtvrtý největší řecký ostrov, je 78 kilometrů dlouhý a 40 kilometrů široký. Ostrov Rhodos daroval podle legendy nejvyšší řecký bůh Zeus bohu slunce Heliovi. Zeus se po vítězství nad Titány rozhodl rozdělit Zemi mezi Olympské bohy. Jediný na koho však zapomněl byl Hélios, bůh slunce, neboť ve chvíli kdy se Země dělila, Hélios putoval po nebeské klenbě a nikdo si na něj nevzpomněl. Když se Helios vrátil na Olymp a zjistil co se stalo, okamžitě si šel Diovi stěžovat. Požádal o ostrov nedaleko Malé Asie. Byl skryt ještě pod mořskou hladinou, a Hélios ho spatřil při svém putování po obloze. Zeus souhlasil a nechal tedy tento ostrov vystoupit z moře. Když jej Helios krátce nato navštívil, setkal se zde s nymfou Rhode, oženil se s ní a měli tři děti. Toť vše o legendě. Na Rhodosu můžete vidět antické stavby, křižácké hrady v horách i byzantské chrámy a kláštery a samozřejmě účel naší návštěvy zde, největší aquapark v evropě. Falikari. Aquapark je opravdu rozsáhlý. Nabízí spousty atrakcí, od různých prolézaček, malých a velkých tobogánů, vířivek, bazénů s vlnami. Jízdy na nafukovacích kruzích a také téměř kolmý tobogán pro ty nejodvážlivější. Doufám, že se Vám všem bude líbit. A teď nastupte prosím do aut a můžeme vyrazit.“

Alan se zdvořile usměje a ukáže na čtyři červené jeepy bez střechy, které stojí v lajně za ním.

„No páni. Pojedeme džípama“ otočím se na Radku. „Od té doby, co jsme sem přiletěli, přijde mi, že No páni říkám stále. Celé řecko si zaslouží jedno velké No páni“ usměji se na ní.

„Jsem na tom stejně, Šar. Co jsme přijeli nestačím se divit. Nad vším žasnu, jak děcko v hračkářství.“ Zaculí se na mě a vyrážíme k autu.

Má nálada se prudce mění. Ze zamyšlené, nasupené a blivné se stala bezstarostná, užívající a život milující směs. Naskočíme do auta a startujeme.

V autě jsem s Radkou, Kamčou, Michalem, Honzou a samozřejmě s Alanem. Brouzdáme prázdnou silnicí a já mám nutkání udělat něco bláznivého.

„Omlouvám se všem za to, co teď udělám, ale chtěla jsem to vždycky zkusit.“

Všichni se na mě podezřele otočí. Já se pomalu postavím, rozpažím ruce, obličej nastavím sluníčku a dám průchod svým emocím. „Woooou“ křičím z plného hrdla.

Všichni se rozesmějí.

„Tohle není špatný nápad, taková terapie, co?“ konstatuje Michal.

„Zkuste to taky“ pobízím je.

Radka je chvilku nesmělá a je stejně prdlá, takže jde do toho se mnou.

„Woooou. Šar? To je bomba. Woooou.“

Michal s Kamčou se ihned přidávají. Všichni křičíme a užíváme si terapii. Smějeme se jeden na druhého a za námi slyšíme, jak nás ostatní imitují.

Uvolněná zasednu zpátky na sedačku a ve zpětném zrcátku se zaseknu u Alanového pohledu. Sleduje mě.

Nakloním se k němu a šibalsky se usměji.

„Nechcete to taky zkusit?“

„Řídím, Šar“ kantorsky mě poučí.

„Nevaž se, odvaž se. Potřebujete to, jako sůl, Alane.“

„Vy víte, jak na mě. Máte na mě hrozný vliv, Šarlot“ rozesměji se a už jen čekám, jak se rozhodne.

Alan se rozhlédne. Silnice je prázdná, rychle vstane a pouští volant. „Woooou. Woooou,“ zakřičí a září štěstím.

Není nic lepšího než si pořádně zakřičet a všechno vyluftovat. Zasedá si zpátky za volant a může konkurovat diamantu.

„Tak jaké to bylo?“ optám se nadšeně.

„Parádní, Šar. Vážně parádní. Zpátky bude muset řídit někdo jiný,“ nadšeně přiznává.

„Tak a jsme tu. Největší aquapark v Evropě. Zatím se tu porozhlédněte a já dojdu pro lístky. Za chvilku budu zpátky, tak mi neutečte.“

Alan míří ke kasám a my zvědavě pokukujeme na všechny strany.

„Tak na co dámy půjdeme?“ Michal nás vezme pod svá křídla a nemůže se dočkat prvního tobogánu.

„Drahouškové, já Vás budu jenom fotit. Když se mnou budete chtít jít na nějakou atrakci, najdete mě na dětském brouzdališti.“

„No tak, Šarlot. S tebou není žádná sranda. Na jachtě zvracíš a tady si ani nesjedeš tobogán. No ták. Jsme na dovolené. Povol uzdu svý fantazii a začni se konečně bavit, ty strašpytle.“

Michal mě pobaveně atakuje.

„ Miško. Mám v plánu se opalovat ve stínu, sem tam se vyčvachtat a fotit. Víc nepotřebuji. Stačí mi vidět Vaše nadšené obličeje na mých fotkách. Nejsem nikterak náročná“ zazubím se.

„Ach jo, ty si neponaučitelná, Šarlot!“ zavrčí na mě a odhopsá ke Káče.

Areál je obrovský, kam se podívám, všude samý smích, atrakce a kopec energie, na kterou by nestačily ani Duracellky. Cenné věci si dáme do skříňky a razí se na první skluzavku. Je bílá a skládá se ze tří kolmých částí.

„To je supeeer“ huláká Radka a sviští dolů.

„Jooo“ vedle ní Michal.

„Jedeeem“ připojí se Kamča.

Rychle mačkám spoušť, abych je všechny stihla. Utírám si pot z čela a užívám si vedra.

„Šar. To musíš zkusit, je to bomba“ Radka za mnou přiběhne.

Rukou naznačím ne-e a rychle jí vyfotím. Zbytek se brodí vodou a my míříme na další tobogán. Je točivý a každý si musí vzít kruh. Nadšeně se k nim přihrnou a rychle je rozebírají.

„Šar, pojď“ apeluje na mě Radka.

„Nedělej Zaginu“ popíchne mě Michal.

„Jen jděte, já půjdu později“ konejším je.

Celí nadšení nasedají do kruhů a nechávají se vést.

Opět mačkám spoušť a jednoho za druhým fotím. Konečně poslední kolega zvěčněný.

Rozhlédnu se kolem sebe, ale nikde ho nevidím. Vždyť vyšel s námi. Kde je?

„Šarlot, foť“ rozesmátá Kamča na mě křikne.

„Fotím, fotím, Kami, neboj“ rychle doháním, co se dá. Dávají si druhé kolo.

„Hele tady bude lepší, když nás vyfotíš ze shora, Šar.“

Mají pravdu. Před sebou máme tak zvanou houpačku. Znám ji. Už jsem na ní jednou byla a od té doby jsem si odpřísáhla, že na ní už nepůjdu. Každou chvíli jsem myslela, že z toho kruhu vyletím.

Radka mě tahá za ruku a já dobrovolně jdu. Vždyť budu jenom fotit, uklidňuji se. Stojíme frontu a Michal se roztleská.

„Tak konečně se k nám přidáte, Alane. No hurá.“

„Měl jsem ještě nějakou práci. Ale jsem tu.“ Alanovi se rozsvítí oči a stoupá si k nám do fronty.

„Už jste konečně dostala odvahu, Šar“ dobírá si mě.

„Odvahy mám dost, to se nebojte. Ale sem jsem to šla jenom profotit. To víte, vzpomínky a památky. Někdo rád sochy, druhý hrady, já jsem na vysmáté ksichtíky na fotkách.“

Fronta se krátí rychle a už jsou na řadě.

„Postavte se k sobě, udělám rychlou fotku.“

Všichni uposlechnou a štelují se k sobě.

„Počkejte!“ Alan mi vytrhne foťák z ruky a spouští svou dokonalou angličtinu. Žádá slečnu za námi, aby nás vyfotila.

Když to tak sleduji, typuji, že by se mu nejradši vyfotila ona sama a na mobilu by využila funkce tapety. Culí se na něj, jak hyena. Mrcha jedna! Alan mě chytí za rameno a tváří se, jako by vyhrál všechny bitvy.

„Sýr.“

Cvak.

„No tak Šarlot, pojďte taky. Pojedu s Vámi. Mají tady kruhy pro dva, a takhle jsem to ještě nezkoušel.“

Alan se mě snaží přemluvit a je jak malé dítě.

„Ne, ne, jen si to užijte.“ Udělám rychlou fotku a otáčím se ke schodům.

Alan mě během vteřiny chytne a rychle mě posadí do kruhu.

„Alane, co to děláte?“

Stojí mi všechny chlupy. Třeštím na něj oči a opět se mi vrací masochistické sklony.

„Seďte pořádně.“

Zasedá na druhou stranu a úsměv má od ucha k uchu.

„Nevaž se, odvaž se“ zaprovokuje a gestem ukáže, že můžeme vyrazit. Zavírám oči a skousnu si ret.

Jedeme dolů. Jak nás to vymrští nahoru, mám pocit, že vypadnu. Chytám se Alana za ruce a držím se ho, jak klíště.

„Šarlot, užívejte si to. Otevřete oči.“

Jak já ho nesnáším!

Pevně mi sevře obě ruce.

„No tak.“

Otevírám jedno oko a po chvilce druhé. Můj obličej je zkřivený, jak po tuně extra kyselých citronů. Alan sleduje každý můj pohyb a když už se konečně dohoupeme nakonec pomáhá mi vstát.

„Tak jak, Šarlot?“

„Nijak. Tohle od Vás bylo podlé. Ani jste mě na to nepřipravil.“

„Není někdy lepší jít do něčeho po hlavě bez zbytečného přemýšlení?“

Je! To víš, že je! Ale ne tohle, blbe! Beze slov zavrčím a odcházím.

Před námi je černá díra. Dva tobogány, které se protáčí a propadají na všech možných místech. Tenhle tobogán mám ráda. Nikdy nevím, co mě čeká, protože je v něm taková tma. Úplná tma. Stoupáme po schodišti a Radce se tam moc nechce. Michal jí přemlouvá všemi možnými způsoby, ale Radka je nejistá.

„No tak, už vím proč se vy dvě spolu, tak bavíte. Obě jste ubohý“ projde kolem Káča a neušetří si poznámku.

Protočím oči a její poznámku druhým uchem vypouštím.

„Tak dobře. Půjdu, ale jen když půjde i Šarlot.“

Mrkne na mě. Tohle jsem čekala, ještě, že mi to teď nevadí.

„Hele, já ti nevím, Radu“. Hraji si na strašpytla. „Tak ať pánové jedou první a my pojedeme za nimi. Nechci se furt vystavovat, jak ve výloze. Všichni se na mě díváte, jak se klepu a vychutnáváte si to.“

Otočím se k nim zády a hraji si na uraženou.

„A můžeme se pak spolehnout na to, že pojedete za námi a nevezmete nohy na ramena?“

Alan se chytá příležitosti mě atakovat.

„Nebojte, když už něco řeknu, tak to tak je“ protočím oči znovu a doufám, že mi to nezůstane.

Michal s Alanem si sedají a nedůvěřivě se za námi ještě otočí. Odráží se a my už jen slyšíme: „Woooou“.

Podívám se na Radku a ta září, jak sluníčko.

„Konečně máme chvilku klidu, tak co? Jak to, že jsi jela s Alanem?“ „Protože mě tam hodil a na nic se mě neptal“ odseknu jí.

„Hele, nechci nic říkat, ale netrávíte spolu nějak moc času? Když jsme byli na jachtě, nespustil tě z očí a pak byl celou dobu pryč. Spočítala jsem si jedna a jedna. Došlo mi Šarlot, že byl celou dobu u tebe. Co se mezi Vámi děje?“

Touhle otázkou mě zaskočí.

„Radu, na to ti neodpovím, sama v tom mám bordel. Ale můžu ti s klidným srdcem říct, že se mezi námi nic nestalo.“

„A řekneš mi kdyby jo?“

„Si piš. Plácnem si?“

Radka je s mou odpovědí spokojená a dá mi pět.

„Hele, jak to, že se ti tak změnila nálada. Myslela jsem, že se bojíš,“ podezíravě směruji oči do malé škvírky.

„Šar, já tyhle atrakce miluju. Jen jsem se jich chtěla na chvíli zbavit. Mimo to, taky nevypadáš nějak sklesle. Že ty to všechno jenom hraješ?“ oplácí mi pohled a já se rozesměji.

„Jen na půl. Houpačku fakt nesnáším. Ale za to tenhle tobogán mám ráda“ přiznám se a zazubím.

„Ty jsi mrška.“

„Tak jdeme na to?“

Společně na sebe kývnem a odrazíme se.

Tma je všude, nevidím si ani na špičku nosu. Propad. Přijde mi to, jako bych se propadla několik metrů dolů. Prudká zatáčka a já se málem obtáhnu podél obvodu. Další propad, serpentiny, kopečky, propad a konečně vidím světlo na konci. Zacpu si nos, abych byla připravená na šplouchnutí a už vylétávám z tobogánu. Mám chuť zařvat: „Jooo“, ale nemůžu. Začala jsem hrát svou hru, tak jí musím dohrát. Nořím se z vody a Alan u mě hned stojí. Někdo zřejmě nedal na rady plavčíků a do tobogánu vlezl dřív než měl. Za mnou se řítí někdo další. Alan mě rychle strhává k sobě a otáčí se zády k výtržníkovi.

Stojíme v bazénu, mokří, přilepení, polonazí a v obětí. Ztuhla jsem. Zastavil se čas. Držím se ho, jako klíště a on je stejně přisátý. Zjišťuji, že mi to není nepříjemné. Není mi proti srsti a vlastně ho pouštět ani nechci.

Sakra, Šar! Je to tvůj šéf! Je to tvůj šéf, který je zasnoubený! Vzpamatuj se! Rychle ho odstrčím a brodím se vodou. Alan stojí stále na stejném místě, ani se za mnou neotočí. Jen stojí s nepřítomným výrazem. Jeho myšlenky zabloudily někam daleko nebo se spíše ztratily někde hluboko v něm.

„Alane, pojďte. Jdeme na oběd.“ Huláká na něj Káča.

Svoje vnady dává všem na obdiv. A nejeden chlap se za ní otočí. Dobře o tom ví a také s tím náležitě zachází.

Obědváme na zahrádce aquaparkové restaurace na umělé pláži. Všichni jsme rádi za orosené pivo a výtečné jídlo. Většina z nás si dala rybu s hranolky a salátem, jen pánské pokolení dalo přednost fláku masa.

„Co takhle dát turnaj?“ s plnou pusou nás oprská Michal.

„Dámy proti nám ve volejbalu. Co vy na to?“

S Radkou se na sebe s hrůzou podíváme. Obě jsme telata přes sport.

„To není špatný nápad. No ták, bude sranda,“ uzná Alan a žene nás k odpovědi.

„A co se stane tomu kdo prohraje?“ provokativně se zeptá Kamča.

Všichni se zamyslí a Káča luskne prsty.

„Ten, kdo prohraje, dá pusu na pusu druhému týmu,“ zadívá se na Alana a olízne si rty. Ta čubka, říkám si.

„Káčo, kolik ti je? Tohle se dělá na základce. Jaký to bude mít význam, když se prohra bude týkat i vítězů,“ atakuji ji.

„Správně, Šar. To je právě ono, každý bude vítěz, ty hloupá. Jsme na dovolené, uvolni se. Doma si nikdo nic takového nedovolí, ale tady je to podmínka. Člověk tu má bláznit a vyvádět. Ne počítat hodiny do večerky.“ Dobírá si mě, ale musím ji dát za pravdu. Výjimečně.

„Dobře.“ Michal přeruší pomyslný boj. „To zní dobře“ utvrdí se.

My ostatní na sebe nejistě civíme, ale nakonec souhlasíme.

První nához a míč padá mezi nás.

„Sakra“ zakleji.

Druhý nához a s Káčou padáme k zemi.

„Měla jsi ho vzít, vždyť byl u tebe!“ vyštěknu na ní.

„V klidu Šarlot je to jen hra“ usmívá se na mě sofistikovaným úsměvem a mně je jasné, že prohrát chce.

„No tak holky, trochu života, i šmoulové by byli akčnější.“

Michal si z nás začíná utahovat.

Já vám ukážu, moulové.

„Radu, máš ho!“ Radka vyskočí a je tam.

„Jooooo“ pištíme radostí a objímáme se, jako při výhře v Naganu.

„Konečně, joooo!“

Další nadhoz a já se rozebíhám.

„Mám ho… Ne, Radko“ Radka přibíhá a míč se snaží odrazit, ale zamotají se jí nohy a míč míří k zemi. Rychle se rozebíhám a těsně nad zemí ho odmrštím zpátky do vzduchu.

„Auu. Zatraceně!“ zakleji.

Jak po písku smyknu, cítím, jak se mi z kolenou řine krev.

„Pauza!“ ohlásí Alan.

Nadzvedává síť a jde za mnou.

„Střídání,“ zavolá a pomáhá mi vstát.

„Pojďte Šarlot“

„To je dobrý, nejsem malá holka, Alane.“

Opráším si kolena a krev se spustí ještě víc.

„To mi jasné Šarlot, ale nejsme tu sami. Nic proti Vám, ale mně by se po cizí krvi chodit nechtělo.“

„Cccc“ zasyčím.

A já myslela, že ta přehnaná péče je kvůli mně.

Alan mě posadí do stínu na lavičku a kamsi odchází. Sleduji, jak hrají a nahlas fandím.

„Holky, nedejte se!… Radko máš ho. Káčo, no tak, hraj trošku.“

„Teď to trošku štípne.“

Alan si ke mně kleká a v ruce drží dezinfekci. Cuknu s sebou.

„To je dobrý Alane. Zvládnu to i bez toho.“

„Šarlot.? Teď už jste, jak malá holka,“ pobaveně se na mě podívá a jedno obočí vystřelí.

Zašklebím se a plně se soustředím na bolest, která mě čeká. Zhluboka se nadechnu a zavírám oči. Čerstvá rána a dezinfekce není dobrá kombinace.

„V pořádku?“ Alan mi věnuje pohled a v jeho očích vidím jiskřičky všech čertů.

Ten blb si to užívá!

Opatrně fouká na dezinfekci a poté opatrně zalepí ránu.

„Nechte to chvíli zalepené, až to přestane krvácet, dejte náplast pryč, ať to dýchá.“

„Díky.“

„Není zač.“

„Tak co Alane?! Bez Vás nám to nějak nejde, přidáte se?“

Alan se na mě pyšně podívá a kývne k odchodu.

Michal má pravdu, Alanovi to jde skvěle a když ho tak sleduji, jen v khaki třičtvrťákách bez trička, jak si každý jeho sval hraje na zpoceném těle, je mi… tak nějak chtivo. Vlasy má od písku a mokré od potu, na tu dálku vidím, každou kapičku, která po něm stéká. Vidím jeho šťastný úsměv, který září na míle daleko. S klukama se každou chvíli poplácávají a smějí se ženskému pokolení. Vidím jenom jeho.

„Takže milé dámy, předem vám děkuji za snahu, kterou jste projevili. Je mi ctí vám oznámit, že jste zápas projeli na plné čáře. Dále mi je také ctí vám oznámit tu skutečnost, že čekáme na výhru.“

Páni se roztleskají a hulákají, jako při fotbalu.

Mezitím, co se kluci rozestupují do řady, Káča vytahuje lesk na rty a začíná špulit pusu. Líbne Jakuba, Honzu, Romana, Michala, Sváťu, Petra, Karlose, Lukyho a nakonec i Alana.

„To nejlepší nakonec, šéfe“ mrkne na něj a jako pávice odkráčí. Postup se opakuje i u Radky, Kamily, Jany, Verči, druhé Verči, Terky, Olči, Markéty, Sáry a teď jsem na řadě já.

Kluky z práce mám ráda, nijak mi to nevadí, protože vím, jak to u nich chodí. Jenže Michal a Alan je problém. Michal něco cítí ke mně a já zřejmě k Alanovi. Hotové Beverly Hills. Kdyby v tom nebyly ty pitomé city, bylo by to všechno jednodušší.

Ach jo. Jdu na to. Jakub, Honza, Roman a teď přijde Michal. Culí se na mě, jak Bů z Příšerek s.r.o.. Nakláním se k němu, ale Michal uhne a nastaví mi tvář.

„Myslím, že pro moje dobro, to bude takhle nejlepší.“

Nevěřím vlastním očím. On vážně uhnul? Sakra, kde je ten kluk, co mě vždycky nahání a já se vymlouvám, jak můžu. Konečně má příležitost a on jí zahodí? Že by Miška dospěl? Usměji se na něj tím nejvřelejším úsměvem a on mi ho oplatí.

Trochu v šoku pokračuji dál. Sváťa, Petr, Karlos, Luky a je to tu! Alan! Ze zpod víček se na něj podívám a ještě se rozhlédnu kolem sebe. Jsem nervózní. Na ostatní se tlemím, jak hovězí a v duchu nevím, jak začít. Nahlas si odkašlu. Už to trvá trochu dýl a já se zhluboka nadechnu. Tak Šarlot. Fighting!

Alan si mě zničehonic hbitě přitáhne a drží mě zapas. Všichni nás šokovaně sledují a já nejsem pozadu.

„Šarlot, nejsme tu do večera, měli bychom trochu zrychlit.“

Drží mě pevně a já se nemůžu pohnout. Jsem kousek od jeho rtů a jsem ještě víc nervózní než předtím.

„Já…já ví…“ nedokončím.

Alan se ke mně prudce nakloní a jeho rty se spojí s mými.

Cítím, jak se mé vnitřnosti rozpadají díky vlně motýlů. Všude třepou křidýlky a já mám ten nepopsatelný pocit. Alan si mě přitáhne ještě víc a já mám tendence se kolem něj omotat. Propustit uzdu fantazii. Pouští mě.

„Tak to bychom měli“ zahajuje řeč a já se sotva držím na nohou.

„Prosím Vás, pomalu si sbalte všechny věci. Nic tady nezapomeňte a za půl hodiny se potkáme před vchodem. Naše návštěva tady končí. Vrátíme se zpět na jachtu a následně do hotelu. Doufám, že se Vám tu líbilo. Pokud jde o mě, tak já se perfektně bavil“ na všechny se usmívá, jako by se nic nedělo a pomalu odchází.

Radka za mnou okamžitě přicupitá a já jsem ve stále stejné pozici, ve které mě Alan zanechal.

„Co to bylo?“ zírá na mě s otevřenou pusou.

„Já nevím, Radu“

„Šar, vy spolu něco máte?“ přijde vyzvídat i Kamča.

„Kami, nic spolu nemáme.“

„Nevypadalo to tak“ mírně se uculí a jde si pro věci.

„Šar, strašně by Vám to slušelo a víš, co?“

Konečně se uvolním ze sochařské polohy a otočím se na ní. Radka vytáhne foťák a najíždí na galerii.

„Podívej“ podá mi ho a já zas cítím ty motýlky.

„Ty jsi nás vyfotila?“

„Fotila jsem všechny, ale na Vás jsem se extra připravila“ vyplázne na mě jazyk.

Ty fotky jsou nádherné. Jedna z fotek je, jak si mě Alan přitáhl. Druhá je zaměřené na naše obličeje, jak na sebe zíráme. Na třetí je jeho polibek. I z fotky jde cítit ten náboj. A ještě k tomu to zátiší. Moře, písek, slunce a my.

„Povedli se ti, Radu.“

„Myslíš? Díky. Škoda, že je musím vymazat, už tam mám málo místa.“ „Co?“ vyštěknu na ní. „Nemůžeš je vymazat, nech si je do hotelu, já si přendám a pak si maž, co chceš. Hlavně je prosím nemaž!“ Naléhám na ní, málem jí i na kolenou odprosím.

Radka dostane záchvat smíchu.

„Dělám si srandu, Šar. Jenom jsem chtěla vidět tvůj výraz. Místa tam mám ještě dost“ stále se směje a lapá po dechu. „Ty-ty jsi vypadala, jako by jsi viděla ducha… Prosím, nemaž je“ imituje mě a rukama se plácá po stehnech, začíná slzet.

„Ty jsi mrcha, Radu“ hraji si na naštvanou a nosánek dám nahoru.

„Holka, to ti nepomůže. Jsi v tom až po uši“ Radka zvážní, ale jemný úsměv se jí z tváře nevytrácí.

„Já vím“ nedobrovolně přiznám. „Já vím, Radu“ přiznám ještě jednou.

„Tak pojďte paní Adalbertová“ vezme mě za ramena a tlačí do chodu. Hodím po ní vražedný obličej a chci jí vynadat.

„Nic neříkej, jinak je vážně vymažu“ pobaveně mě popíchne.

„Hej, tohle je, ale vydírání“ osočím ji.

„Já vím, a vůbec mi to nevadí.“ Rozesmějeme se obě dvě a jdeme si pro věci.

Nasedáme do auta a všichni se těší zpátky na jachtu. Jedeme jinou cestou, abychom si projeli trochu ostrov a pokochali se přírodou i městem.

„Jééé, podívejte zábavný park. Nepojedeme se tam na chvilku podívat?“

Michal prosí, jak malé škvrně a Alan s úsměvem odbočí.

„Na přání Michala si uděláme ještě jednu spontánní zastávku. Každopádně nemáme moc času. Máte na to hodinku, pak už se musíme vrátit na jachtu, ano? Takže v půl šesté u aut!“ ohlásí a všichni rychle vybíhají do parku.

S Radkou kolem něj projdeme a já se jen na krátko na něj podívám. Alan se krátkou chvilkou neobtěžuje a nenápadně mě nespouští z očí celou dobu.

Je tu krásně. Rozhlížím se kolem sebe. Palmy, pláž, moře, moře, jeřáb, park…, jeřáb? Vracím se pohledem zpět.

„Hele bungee jumping“ Radka se rozzáří.

„Půjdeme tam?“

„Bombice“ přidává se Michal.

„Radu já do toho půjdu s tebou, bude to levnější. Co ty na to?“

„To jako, že bychom skočili spolu? To jde?“ diví se nad jeho nápadem.

„No javor. Pojď.“ Michal jí chytí za ruku a vyráží.

Radka po mě hodí foťák a já už ho zapínám.

„Hlavně opatrně, děcka“ rychle na ně zavolám.

Nastupují na plošinu a asistenti je kšírují.

„To jsou blázni,“ prohodím si sama pro sebe.

„Proč myslíte?“ přistoupí ke mně Alan a prohlíží si výšku z které budou skákat. „Náhodou takový adrenalin je zdravý.“ „

No jasně… je zdravý, ale nevím, jestli to zdraví je k něčemu, když ten někdo leží připláclý na zemi.“

„Moc se bojíte, Šar. Půjdeme do toho? Bude to sranda.“

Prudce se na něj otočím a oči mi vystřelí.

„Zbláznil jste se? Nemyslím si, že zvracení na veřejnosti je sranda! Víte co se mnou dělá letadlo? Víte? Víte! Na bungee mě nedostanete!“

Znovu se prudce otočím a zaregistruji, jak nám z plošiny mávají. Zamávám také a rychle je vyfotím.

„Už skáčou!“ upozorním Alana, ne zrovna vlídným hlasem.

Jsem, jak na trní. Sotva dýchám a když už vidím, že je stahují, jsem ráda. Otočím se na Alana a upřímně se usměji.

Alan mi úsměv neoplácí.

„Inspirovala jste mě k heslu této dovolené“ dívá se mi do očí a já v nich nemůžu nic přečíst.

„Vážně? A to je jaké?“ optám se.

„Nevaž se, odvaž se.“

Nechápavě a rozpačitě se usměji.

Alan se podívá za mě a vidí, Radku s Michalem. Vrací se a živě debatují o novém zážitku.

Bere mi z ruky kabelku s foťákem a hodí si mě přes rameno.

„Alane, co to děláte? To ne! Opovažte se mě tam dostat. Alane!“

Radka s Michalem pukají smíchy.

„Radko, pohlídejte to, prosím.“

Alan jí podá kabelku i foťák. Radka ho okamžitě zapíná a cvaká spoušť.

„Sakra Radu, teď nemáš fotit natož se smát. Máš mi pomoct!“ začínám zuřit.

„Alane, dejte mě dolů, tohle není sranda!“

„Věřte mi, Šarlot.“

„Vy jste mi ukradený, nevěřím tomu lanu! Ne, Alane, nedělejte to!“

Postavím na plošinu a ta se dává do pohybu. Cítím, jak panikařím. Slzy se mi derou do tváře a ruce se mi začínají klepat. Nesnáším výšky. Nesnáším výšky a ještě ty bez plnohodnotného zábradlí.

„Šarlot“ Alan mě chytí za ramena a nakloní se tak, aby měl oči naproti mým.

„Věřte mi“ řekne mi důrazným hlasem.

„Já… já… nemůžu Alane. Já… já…“ vyděšeně koktám.

Jsme už nahoře.

„Vy co?! Bojíte se?! Ano?! Tak to řekněte! Řekněte, že něco nezvládnete!“ Vystartuje na mě a zvýší hlas.

Nechápu, co to má znamenat? Proč je na mě, tak zlý.

„Jste přeci velká holka, nikoho nepotřebujete, není to tak?! Se vším se umíte poprat! SAMA! Na nikoho se nemusíte spoléhat! No?! Tak co, Šarlot?! Vy co?!“

Zmatkuji. Sevřu pěsti a zhluboka se nadýchnu.

„Nebojím se a nikoho nepotřebuju!“ prohlásím pevně, ale slyším, jak mě zrazuje hlas.

„Fajn, tak skočíme!“

Mám šokovaný výraz. Dooblékáme si kšíry a já mlčím. Srdce mi buší, jak o závod.

„Tak co, hrdinko?! Cítíte se v pohodě?!“ arogantně mě probodne očima. Proč to dělá?! Je jak, ten idiot ze Saint Falco! To jsem se vážně v něm tak zmýlila?

„Tak co Šarlot?!“ zvýší hlas.

Co si o sobě sakra myslí?!

„Nechte mě být!“ odseknu.

„Hm. Parádní výhled. Myslel jsem, že je to níž, pojďte se podívat!“

„Nechci!“

„No jen pojďte!“ přitáhne si mě k sobě a nutí mě stát na okraji.

„Alane ne!“ začínám hysterčit.

Potřebuji dýchací masku.

„Ne já nechci!“ slza se mi kutálí po tváři.

„Proč?!“ Alanům hlas graduje a já se pomalu hroutím.

„Proč, Šarlot?! Proč?!“

„Protože se bojím. Nezvládnu to, spokojený?!“ vykřiknu na něj.

Alan si mě prudce přitáhne a pevně mě obejme. Slzy se mi derou do očí a už přes ně skoro nevidím.

„Šarlot, jsem tu pro Vás. Chci, aby jste si uvědomila. Ať to bude jakákoli situace, sebevíc složitá nebo děsivá, jsem tu. Chci, aby jste mi věřila. A to nejen ohledně mé práce.“

Pohladí mě po vlasech a já se na něj šokovaně podívám. Palcem mi urovná rozcuchané vlasy a jemně mě pohladí po tváři.

„Omlouvám se za tohle všechno. Za to, že jsem křičel. Chci, aby jste věděla, že se na mě můžete obrátit. Kdykoli. Nechci Vás do ničeho nutit, ani do toho pitomého seskoku. Jen chci, aby jste si uvědomila, že jste pro mě… jste pro mě důležitá osoba a upřímně mě dovádí k šílenství ta Vaše samostatnost. Kord, když vím z jakého je důvodu. Vy nejste nikdo a nikdy nebudete! Chci… přeju si být pro Vás aspoň trochu… potřebný. Potřebuju vědět, že jsem pro Vás potřebný. A chci, aby jste mi věřila.“ Stojím, jak opařená a nevím, jestli se mi to všechno jenom nezdá. Dívám se mu do očí a jsem mimo realitu.

Řekl, že jsem pro něj důležitá? Důležitá? Důležitá pro Alana Adalberta?

Netroufám si ani mrknout, aby mi něco neuniklo. Snažím se mu číst v očích, ale obávám se toho, že jsem se zbláznila. Vidím něco… ale zřejmě to je jen v mé hlavě.

On mi teď naznačil… že mě má rád?

Alan mě pouští a oznamuje asistentům, že se skok konat nebude.

„Počkejte!“ zavolám na ně.

„Skočím, tedy skočíme.“

Alan se na mě překvapeně zadívá a postaví se ke mně.

„Nemusíte to dělat, Šarlot.“

„Nemusím. Já vím, ale chci. Vždycky jsem to chtěla zkusit, jenže sama jsem na to nedostala odvahu. Jediná možnost v mým představách byla, že skočím s někým. Jenže nikdo takový komu bych… věřila až tak, že bych dala všanc svůj vlastní život, a vím, že to zní směšně, jsem nenašla… Potřebuju, aby jste mi s tím… pomohl. Sama to nezvládnu a věřte, že to chci. Nevaž se, odvaž se. Není to moto dovolené“ lehce zavtipkuji a čekám na jeho odpověď.

Nemůžu uvěřit tomu, že jsem to řekla. Nemůžu uvěřit tomu, že to udělám. Sakra, Šar, on tě dostal!

Alan stojí přede mnou a ústa má mírně otevřené. Je zaražený, ale po chvíli se jeho výraz mění a začíná se usmívat. Kývne.

„Můžeme?“ podívá se mi do očí a vpije se do nich. Přesvědčuje se, že nelžu.

Zhluboka vydechnu.

„Můžeme.“ Odhodlaně odpovím a mám i stejně odhodlaný postoj.

Držím se ho pevně, jak skvrna na oblečení, která nejde vyprat. Za žádnou cenu se ho nehodlám pustit.

Padáme. Společně, bok po boku padáme volným pádem.

Jsme zpátky v hotelu a já padám do gauče. Hurá. Dneska těch šíleností bylo moc. Bylo moc všeho. Moc zážitků, moc Alana, ale co si budu povídat, klidně bych si to zopakovala.

Jsem ráda, že jsem ve svém pokoji. Ve svém ráji si napouštím vanu a pokládám se do lázně. Je to nádhera. Na mobilu spouštím svůj play list a nechávám se unášet myšlenkami na něj. Už jsem ve vaně půl hodiny a vůbec se mi z ní nechce.

„Kašlu na večeři, kašlu na postel, dneska spím tu.“

Usměji se nad tou představou a zadávám smyčku u songů Yirumy.

Rána.

„Co to sakra bylo?“

Pomalu se zvedám z vany, omotávám kolem sebe ručník a plížím se podél zdi. Dveře mám dokořán a tak opatrně nakouknu do obývací místnosti. Na stole je krabička.

„Co tady dělá? Kdo jí sem sakra dal?“ Prolétnu všemi místnostmi, ale nikde nikdo.

„Co to sakra je?“ zvedám krabičku a otevírám vzkaz, který je pod ní.

- Malý dárek za odvahu:o). A.A. –

„Co? Co to má znamenat?“ nechápavě otevírám krabičku a… a… J… Jak se k tomu dostal?“

V krabičce je zasunutý mašličkový prstýnek, nad kterým jsem na tržnici slintala. Ta nádherná prstýnková pohádka, která mi padla hned do oka. Mašličku pomalu vyndám a prohlížím si ji z každé strany. Usmívám se, jak dítko nad vysněným dárkem. Nasazuji si ho na prst. Pasuje přesně jak ten, který jsem si zkoušela v krámku? Jak věděl mojí velikost?

„No jasně. Vždyť on tam za námi přišel.“

Dám si jedna a jedna dohromady. Musel to vidět, musel ho hned koupit. Ale proč? Copak už předtím věděl, že budu skákat, nebo mi ho koupil jen tak? Sakra, Alane! Já se v tobě vůbec nevyznám! Vrčím sama na sebe.

„A dost! Tohle se musí vysvětlit!“

Kašlu na to, jak jsem oblečená. Nikoho nemusí zajímat, že mám župan s králíčkama, stejně pod ním mám spodní prádlo a to je jako plavky. Nikdo mě nemůže osočit z nemravnosti. Ujišťuji se a vyrazím ze dveří. Mířím k číslu 102. Ťukám, jak utržená z řetězu. Otevírá dveře.

„Co to má…“ začnu.

Chytne mě za pas a přitáhne si mě. Aniž by zavíral dveře praští se mnou o zeď a začne prudce líbat. Jeho jazyk se prodírá mými ústy. Líbá je pevně a nenasytně. Já neustupuji. Rukou mi uchopí tvář a pokračuje ve snaze mi slíbat myšlenky z hlavy. Líbá prudce a já se sotva držím na nohách. Druhou ruku mi položí na krk a sjíždí níž. Pokračuje. V jedné chvíli mi drží jedno prso a hraje si z jejich maličkostí. A já se v tu ránu ocitám na druhé straně zdi opět rychlostí blesku. Sjíždí mi boky a putuje dál. Nebere si žádné servítky. Romantika jde stranou. Sjede pod župan a strhává mi kalhotky. Hlavu zvedám k Bohu a lapám po dechu. Vzduch je nadopovaný touhou. Ruce mi dávají výpověď a jdou si vlastní trasou. Strhávám mu košili a líbám ho na krk a ústa. Hladově hledá cestičku k mému klínu. Rozepíná si poklopec a rukou mi zvedá hýždě. Divoce mě líbá na krku. Chce mě. Jeho rty nažhaveně putují opět k mým. Zatahá mě za vlasy a já syknu slastnou bolestí. Rychle vyhmatá kondom a bez jakýchkoli okolků si ho nasazuje. Líbám mu rty, tvář, čelo, krk a přitom se snažím dýchat. Odhazuje můj župan. Dvěma prsty nahmatá poklad, který je na něj čeká. Zasune prsty a je ve mně. Jsem připravená a vychutnávám si jeho přítomnost. Zavírám oči a dech začíná gradovat. Pár pohybů ven a tam a ruku dává okamžitě pryč. Své mužství zarazí silou, z které zasténám. Zhluboka se na dechne a opře se o mé čelo. Nespouští mě z očí. Začínám cítit teplotu sto stupňů, která mi prohřívá celé tělo. Začíná se hýbat. Líbá mě, tak vášnivě, že nevnímám okolí ani otevřené dveře. Zachytím mu obličej oběma rukama a skláním se k jeho rtům. Jeho pohyby mě dovádí k šílenství. Vášnivě kouše mé rty, jako by měli obsahovat vzácný elixír. Drtivě svírá mou hýždi. Je to chtíč, co provází naše těla. Je to božská pomsta, kterou nás nadělili a chce ven. Je to sex, který se dá porovnat s páření. Jsme to my, co to chceme. Opět se prohnu a on naráží víc. Je ve mně v plné síle. Nadechne se po vzduchu a přitom mírně vyloudí zvuk, který se mi vryl do hlavy. Jeho pohyby jsou rázné až to zabolí. Přiráží si mě stále víc a stále silněji, drží mě jednou rukou a nepouští. Líbá mě dychtivěji než žíznící na poušti. Drží mou tvář, tak pevně, že nemám ani čas se dýchat. Prudce do mě zajíždí jazykem, jak vlk, který měsíce nejedl a chce si mě dát k večeři. Přiráží mě ke stěně, jako by s ní chtěl splynout a já cítím tlak, který ve mně stoupá. Těžce dýchám a srdce mi buší na poplach. Už to dlouho nevydržím. Opřu se hlavou o zeď a čekám na svůj ortel zadýchanější, jak maratónec. S hlavu zabořenou na mém krku, mě atakuje čím dál víc, už nelíbá, spíš jen sem tam líbne. Zrychluje a hýždě mi nadzvedává ještě víš. Sjede rty na mou hruď a rázně políbí obě ňadra. Zrychluje dál a já jsem už kousek od blaženosti. Nehty mu zarývám do zad až se vzrušeně chvěje. Jeho tempu nestačí ani stopky. Dovnitř, ven, dovnitř ven a já se kousnu do rtů. Stáhnu obočí a jsem připravená na výkřik. Pohotově mi jemně zakryje ústa rukou a zakousne se do mého krku. Zrychluje stále dál. Naposledy se propnu v zádech a už nevnímám. Zavírám oči a i přes jeho ruku vyloudím sten blaženosti. Alan na nic nečeká. Nabírá obrátky, naráží a naráží až sám vyvrcholí. Hlava mu padá k jamce mého krku. Nehybně stojíme.

S hlavou stále opřenou o zeď si olíznu vyprahlé rty a snažím se vrátit do reality. Stále cítím doznívající orgasmus, který projel celým mým tělem. Alan pouští mou hýždi a obě ruce zaparkuje v mých vlasech. Vysíleně a zadýchaně se mi podívá do tváře, ale nic neříká. Jednu ruku uvolní a pohladí mě po tváři.

„Jsi v pořádku?“ snaží se uklidnit dech a položí mi otázku, kterou sotva vnímám. Jenom kývnu.

Dívá se mi do očí pohledem vystrašeného, ale zároveň zatraceně obdarovaného šťastlivce.

„Vážně?“ ujišťuje se.

Opět jen kývnu.

Zadívá se na mé rty, zavře oči a čelo opře o mé.

„Šarlot“ naléhavě šeptne.

„Všechno co se tě týká je silnější, jak já“ tiše hlesne hlasem kapitulujícího piráta. Otevře oči a pohled zaměří přímo na mé ukojené a unavené oči. Vzdává se. Pohledem štěněte, které má šanci na nového pánička, mě utvrdí.

„Všechno, Šarlot!“

Nezmůžu se na nic, alespoň na nic, co by šlo vidět. Vnitřně mám však pocit plnosti. Pocit, který dává poslední kostička puzzle obrazu. Jsem šťastná a zmatená!

Alan mi čte z očí a cítí, že tenhle boj, ještě nemá vyhraný. Bílý prapor nevyvěsí. Bude bojovat, dokaď si mě nezíská. Bude bojovat do té doby, dokaď mě neudělá šťastnou a dokaď se vše nevyřeší.

Políbí mě na čelo. Políbí mě na tvář. Políbí mě na druhou tvář. A pak se zaměří na rty. Líbne mě jemně, tak jako motýl, který přistane na ruce a nejde cítit. Zadívá se na mě a já jen tak stojím a vychutnávám si jeho vůni. Pohladí mě po rtech a pokračuje malinko citelnějším polibkem. Jeho rty se zpevňují a usilují o mou osobu, začínám zas cítit to známe horko. Nestačím logicky uvažovat. Jazykem cestuje v mých ústech. Bere si mě do náruče a po pár krocích pokládá na postel.

Slunce mi svítí do očí a já jedno očko otevřu. Nic se mi nezdálo! Je to pravda! Alan mě objímá a já jsem omotaná kolem něj. Usmívám se, jak nikdy předtím. Vypadá dokonale. Vlasy má rozcuchané a srší z něj klid, nemůžu uvěřit, že se to stalo. Nemůžu uvěřit, že vedle mě leží právě ON. Osoba, která mi pila krev. Osoba, kterou jsem měla několikrát chuť zabít a zadupat do země. Osoba, která mě viděla v hrozných situacích. Osoba, která mi i přes všechno pomohla. Osoba jejíž jméno nese Alan Adalbert. Alan Adalbert! Charismatický, impulzivní, chytrý, sebevědomý, vtipný, cílevědomí, ohleduplný, tvrdohlavý, bohatý. Dokonalý Alan Adalbert! Puzzle je kompletní.

Alan se zavrtí a já si bleskurychle upravím vlasy. Je ještě moc brzy, aby mě viděl, jak po ránu běžně vypadám. Z téhle stránky mě může poznávat ještě dlouho a dlouho.

Rychle je sčešu prsty a narovnám. Snažím se být potichu, tak abych ho neprobudila. Hlavu opatrně pokládám zpět na polštář, tak aby ranní účes vypadal, co nepřirozeněji, ale zároveň co nejlíp. Chvíli ho jen sleduji a usmívám se jak tichý blázen. Jemně ho pohladím po rtech a cítím, že jsem na správném místě. Cítím, že tam kde jsem, jsem správně! Přesně tak to má být.

„Dobré ráno, Šarlot“ Alan má stále zavřené oči a mně neunikne jeho úsměv.

Nutí mě se rozzářit ještě víc.

„Dobré ráno, Alane“ sladce odpovím.

Alan si mě přetáhne přes sebe a obejme mě.

„Jak ses vyspala?“

„Výborně a Vy?“

Alan se neubrání smíchu.

„Šarlot, myslím, že vykání je už za námi, nemyslíš?“

Odkašlu si a smíchu se neubráním také.

„Ano, to asi ano. Ale bude mi to chvilku trvat,“ nejistě se přiznávám.

„Máš času kolik chceš, Šar.“

Políbí mě na ruku.

„Jo a mimochodem Šarlot. Když spíš vypadáš krásně. I když slintáš a vlasy máš, jak vrabčí hnízdo. Ten tvůj ranní pokus o to se upravit byl myslím, že zbytečný,“ šibalsky mě popíchne a úsměv má od ucha k uchu.

Jak jinak! Plácnu ho přes rameno.

„Pane Adalberte, Vám opravdu nic neunikne!“ hraně se na něj našpulím.

„Člověk nemá ani trochu soukromí“ špitnu si mezi zuby.

Alan si mě přitáhne blíž a zadívá se mi do očí.

„Všechno, co se tě týká mě zajímá. Všechno, Šar. Všechno. Každý tvůj pohyb, úsměv…“ pohladí mě po rtech. „ i každá vráska“ políbí mé čelo. „Všechno, Šar.“

V očích má srdíčka a já jsem v háji. Jsi v tom až po uši, Šarlot!

Šarlot Niklová, je bezmezně a beznadějně zamilovaná!

„Šarlot?“

Alan sedí na posteli, když vycházím ze sprchy.

Postavím se k němu a jemně si hraji s jeho vlasy. Výraz v jeho obličeji je plný něhy a veškeré obavy jsou pryč. Pohladí mě po tváři a bere mou ruku.

„Nevím, jak jsi to udělala… Je to klišé, ale.. nikdy jsem nebyl šťastnější“ obrací ji a lípne mi pusu do dlaně. Lehce se usměje a pomalu jí pokládá ke své tváři. Mazlí se s ní.

V očích má tolik něhy, citu… lásky. Bože, je možné být tak šťastná, tak moc šťastná?

Hlavou se mi honí myšlenky, nad kterými jsem kdysi jen snila. Jenže tohle není sen, není to má fantazie. Je to on, který ve mě probouzí city, které jsem již dávno ztratila.

A možná je ani nikdy neprožila.

Jsem šťastná a nejradši bych to vykřičela do světa.

Alan mi pouští ruku, pevně mě obejme a přitulí se k mému podbříšku. V jeho náruči se cítím bezpečně a tak moc milovaná, chtěná až to bolí. Já ho miluju. Miluju ho. Miluju, tak moc, že bych za něj položila život a děkovala Bohu, že jsem to schytala já a ne on. Děkuji i teď Bohu, za každý jeho nádech, úsměv, pohyb a tak milovaný pohled, který mi věnuje.

Když si hraji s jeho vlasy, zarazím se. Že by dejavu? Tohle všechno mi je nějaké povědomé.

„Co se děje?“ zarazí se Alan. „Stalo se něco?“

„Ne, ne“ ujišťuji ho a dál bloumám ve svých myšlenkách.

„No jasně“ prohodím zvesela.

„Co?“ podezíravě se mi zadívá do očí.

„Ale nic, nic“ usměji se a jdu si pro župan. Chytí mě za ruku a přetočí mě na postel.

„Co je jasný, Šarlot?“ usmívá se na mě, jak sluníčko a snaží se mi číst myšlenky. „Občas ti do té tvé hlavinky vidím, ale dneska jsem mimo. Pomoz mi trošku?“ zažadoní.

„Pane Adalberte, nemusíte vědět všechno“ zaculím se a snažím se vstát.

Je rychlejší, znovu mě zachytí a pokládá na postel.

„Šar, zajímá mě všechno, co se tě týká. Kolikrát ti to mám říkat. Každá tvá myšlenka, kterou neslyším mě přivádí k šílenství. No tak. Řekni mi to“ udělá kukuč smutného štěněte a já se hlasitě rozesměji.

„Alane, tohle na mě neplatí.“

Alan se snaží víc a kukuč už nevypadá, jako smutné štěně, ale jako štěně týrané několik let. Je ušmudlané, hladové a prosí aspoň o rohlík a kapku vody.

Rozesměji se ještě víc.

„Dobrá, dobrá, ale je to jen výjimečně… Pamatuješ, když jsme byli v hotelu Heaven?“

Kývne.

„Říkal si, že, když člověk prvně spí na novém místě, měl by si zapamatovat sen, co se mu zdál, že se mu to pak vyplní.“

„A co se ti zdálo?“ s dávkou zvědavosti zvedne obočí.

„Tohle. Tohle všechno se mi zdálo“ zadívám se na něj. Usměji a ještě chvilku přemýšlím, nad tou náhodou? Nebo osudem? Mělo to, tak být?

Políbí mě na rty.

„Vidíš, to je osud Šar“ líbnu ho a rychle se pod ním proplétám.

„Možná. Každopádně měli bychom jít, než si o nás budou myslet…“

„To, co si už tak myslí?“ doplní mě. „To co se stalo pravdou?“ pokračuje a vstává za mnou.

„Přesně tak“ zazubím se.

V koupelně si fénuji a přemýšlím nad celou nocí. Nikdy jsem nechápala, jak ženská mohla dosáhnout orgasmu jen z doteků. Vždy, když jsem si četla knížky nebo sledovala filmy ťukala jsem si na čelo. Je tohle možné? Taková blbost. Další klam pro diváka či čtenáře. Na druhou stranu, několikrát jsem se přistihla i u toho, jak si to představuji. Nemuselo by to být špatné, byla moje závěrečná. Ale teď? Konečně jsem tomu přišla na kloub. Klíčem je chtíč. Klíčem je touha po tom druhém. Ne touha jen tak obyčejná, ale opravdová. Pak stačí už jen dotek a člověk se cítí, jak v nebi. Alespoň u mě to tak začalo fungovat. Je to zatraceně skvělý pocit. Usmívám se od ucha k uchu a Alan přichází do koupelny. Něžně mě políbí na krk, zezadu mě obejme a sledujeme se v zrcadle.

Oba máme poťouchlé úsměvy na tváři a já se toho jeho nemůžu nasytit. Je tak dokonalý, když se směje. Je tak.. ani to nemůžu popsat.

Je skvělé, že existují ještě pocity, které člověk jen prožívá a slovy se neumí ani přiblížit.

„Měli bychom jít“ jemně na mě promluví.

Pouští mě a já kývnu k souhlasu.

„Šarlot?“ zastaví se u dveří.

Vrátí se a lehce mě pohladí po vlasech. Něco má na srdci a já tuším o co jde.

„Šar“ sjede rukou na mou tvář a palcem ji pohladí.

Hledá slova a neví, jak začít.

„Alane?“ podívám se na něj a chápavě se usměji.

Prohrábne si vlasy a úsměv mi oplatí z dávkou nejistoty.

„Šar…“

„Já vím. Necháme si to pro sebe. Nejsme v situaci, kdy bychom se mohli veřejně držet za ruce a šišlat na sebe. A pokud jde o Tinu a tvou rodinu, byl by to problém. Chápu to. Nemusíš mít obavy. I když by ti vrásky jistě slušely, nedělej si je kvůli mně“ suveréně najdu slova za něj a byť nechci, aby to tak bylo, řeknu je nahlas.

Alan si oddychne a pevně mě obejme.

„Jsi úžasná. Chvilku vydrž, nějak to už udělám.“

Líbne mě do vlasů a pohladí je.

“Nech se překvapit tím, co ti nabízím. Možná to nebude to, co hledáš, ale možná je to, co si přeje tvé srdce.”

8. kapitola

„Šar! Kde si byla? Sháním tě po celém hotelu! I v tvém pokoji jsem byla, nechala si otevřeno! Už jsem začínala zmatkovat a ty se tady opaluješ?!“

Radka za mnou přiběhne celá zadýchaná.

„Kde si byla, Šarlot?!“ podezíravě se na mě podívá.

Sakra, co mám říct? Slíbila jsem jí, že jí všechno řeknu, když se něco stane, ale…

„Neodpovídej, stejně to vím“ přeruší mě od myšlenek a já vykulím oči. „Co víš?“ vyhrknu ze sebe.

„Všechno, Šar“ zazubí se na mě.

„Jaký to bylo? Měli byste si dávat větší pozor. A aspoň si příště zavřete dveře! Kdybych nešla, jako první, věděli by to už všichni!.“

Jsem červená až u sedinky. Sakra.

„Takže… ty si nás viděla?“

„No vždyť ti to povídám. Povídej a přeháněj.“

„Radu, Kolombo má konkurentku“ připustím a prohrábnu si vlasy.

Radka se zarazí a popadne mi ruku.

„Kde si to vzala? To, to on?“ zírá na prstýnek a já po té taky.

Jak se mi dostal na ruku? Vždyť jsem ho sundala! Civím, jak opařená. Jsem blbá nebo co? Jak to že jsem si toho nevšimla? No jo, Šarlot, kdyby si furt nedumala nad Alanem třeba by sis toho všimla, napomenu se.

„Hm, to Alan,“ konečně odpovím a opět se rozzářím při vyslovení jeho jména.

Ale kdy mi ho nandal? Když jsem spala? Jak to udělal? A jak to že jsem se neprobudila. Jsem tele plešatý! Vždyť mi říkal, jak jsem slintala. Bůhví v kolik šel spát.

„Sakra, Šarlot. Ten je všímavý. Musel si ho všimnout, když jsme byly v tom krámku a hned ho koupil.“ rozplývá se nad prstýnkem a já ji jen tiše sleduji. Došlo jí to dřív, jak mě! Asi bych se měla víc věnovat Sudoku.

„Ale já mám taky novinky a dokonce podobný. Ale slib mi, že to nikomu neřekneš!“ rychle jí odtakám a jsem zvědavá s čím přijde.

„Holka, my jsme skoro, jako dvojčata. Ty jsi zamilovaná a já taky. Ty ses včera s někým vyspala a já taky. Ty to nikomu nemůžeš říct a já taky. Já jsem jak Robin a ty Hood“ chrlí na mě jednu větu za druhou a já se je snažím vstřebat.

„Nekecej! Kdo? Kdo je ten šťastný. Vyklop to, Robine.“

„Teď se podrž. Nevím, jestli to bude mít nějakou budoucnost, je mladší, jak já, ale… Sakra, já jsem jak hopík. Dává mi tolik energie, že by mi nestačila ani japonská elektrárna…“

„No tak, Radu, kdo?“

„Michal!“

Spadne mi čelist.

„Co? Michal, jako náš Michal?“

„Jo. Říkala jsem ti, že s Alanem trávíš moc času. A ten čas, co si nebyla se mnou, jsem trávila s Michalem.“

„Nekecej, ty a Michal,“ usměji se na ní a jsem upřímně nadšená.

„Kdy to začalo?“ vyzvídám dál.

„Hele to šlo pomalu. Byl na mě vždycky strašně hodný, v aquaparku jezdil furt se mnou, smál se, se mnou a pak to bungee. Měla jsem takový pocit, že se o něho můžu opřít. Chápeš mě? Dlouho jsem někoho takového hledala, a přitom byl celou dobu přede mnou.“

Očka jí svítí, jak baterka a lesknou se štěstím.

„Chápu, strašně ti to přeju, Radu.“

„Já tobě, Šar. Abych řekla pravdu už prvně, co Alan přišel do kanceláře mi bylo jasné, jak to skončí. Ty jeho pohledy, Vaše hašteření a ta pusa na pláži. Jenom slepí by neviděl, že je mezi Váma chemie.“

„Vidíš a já si to uvědomila až tady. Řecko je vážně kouzelné.“

Radka se rozesměje a já se k ní přidávám. Obě dvě máme to, po čem už dlouho toužíme. Obě dvě jsme… jsme šťastné.

„Jdeme to oslavit?“ Radka gestem hlavy ukáže na bar.

„Si piš. Jo a Radu?“

„Ano?“

„Neříkej o tom nikomu, ale vážně nikomu, prosím. Byl by z toho malér. Prozatím jsme spolu na černo,“ požádám jí s prosíkem.

„Já vím, Šar. Dala jsem si to dohromady. Budu, jako hrob, slibuji“ pevným hlasem mě ujistí.

„Děkuju“ srdečně odpovím.

Celý den máme volno. Všichni jsme na pláži a užíváme si všeho, co se nám nabízí.

Alan se věnuje všem. Občas na mě mrkne nebo se sladce usměje a já toužím být u něj. Tohle nebude lehké. Hlavně teď na začátku. Nejradši bych se k němu přilepila lepidlem a nikdy se ho nepustila.

S Radkou stavíme hrad z písku a přitom si měníme zkušenosti, které jsme získaly. Když už máme hrad postavený, podivně se na sebe podíváme. Pomalu, ale jistě zjišťujeme, že to na hrad nevypadá. Celou věčnost jsme ho stavily a on vypadá, jako královna všech trosek a to jsem jí ještě pochválila.

Michal přibíhá a dostává záchvat smíchu.

„Co to je?“ popadá se za břicho a směje se na celou pláž.

„Tuhle tu věc jste tady stavěly takovou dobu?“

Smích nekulminuje ba naopak.

Alanovi to nedá a přibíhá za ním. Snaží se zadržet úsměv na úzdě, ale koutky mi cukají čím dál rychleji. Oči mu slzí.

„Pěkný… králík“ konečně promluví.

Konečná! Michal smíchy leží na zemi.

„Heeej“ současně s Radkou hájíme naší trosku.

Pomsta bude sladká, nikdo nebude pomlouvat náš hrad! Beru hrst mokrého písku do ruky a už mířím na Alana. Radka udělá to samé a pánové jsou celý od blátivého písku.

„No to jste přehnali“ Alan nasadí výraz psychopata.

„Šar, asi bychom měly zmizet“ Radka zadržuje smích.

„Zmizet? Zdrháme…“ utíkáme, co nám nohy stačí, ale kluci jsou nám v patách.

„Rozdělíme se, Radu.“

Radka hned pochopí a utíká dál. Já mířím přímo k palmovému lesíku a Alan mě dobíhá.

„Mám tě“ strhává mě k zemi a oba dva ležíme na trávě. Smějeme se, jak dva zamilovaní puberťáci. Alan se ke mně otočí a pohladí po tváři.

„Chyběla si mi.“

„Ty mě ještě víc. Netušila jsem, že to bude tak… těžké držet se stranou. A to je to teprve pár hodin.“

„Taky s tím mám problém. Nejradši bych to vykřičel do světa a nikdy tě nepustil.“

Zadívám se na něj a opět kolem mě plápolají srdíčka. Alan se ke mně nakloní a něžně mě políbí.

„Tohle jsem chtěl udělat od chvíle, kdy jsi zavřela dveře.“

Políbí mě znovu a znovu. Ruce mám omotané kolem něj a pevně ho svírám. Něžné polibky se stupňují a už mě vášnivě líbá.

Zatraceně! Asi se štěstím zblázním. Působí na mě jako vytuněná nabíječka, stačí chvilka a já mám hned plnou nádrž.

Alanovi polibky se vytrácí. Přestává a já se na něj ukňouraně podívám.

„Měli bychom jít“ nešťastně usoudí.

„Já vím, ale nechce se mi.“

„Mě taky ne, Šar.“

Líbne mě na čelo a pomalu se zvedá.

„Tak pojď“ zarmouceně promluví a pomáhá mi vstát.

„Kam vůbec šla Radka s Michalem? Nezdá se ti, že spolu něco mají?“

Uchichtnu se.

„Koukám, že tobě vážně nic neunikne“ protočím oči.

„Jsem dost všímavý, Šarlot, zvykej si“

Rozhlédne se a bleskově věnuje polibek mým vlasům.

„Takže trefa?“

„Ne“ nosánek zvedám k azurovému nebi.

„Nic nesmím říct.“

„Nesmíš říct? Ty mi to nechceš říct?“ plácne mě přes zadek.

Vypláznu jazyk a už startuji. Utíkám, jak můžu, ale u moře mě dohání.

„Mně neutečeš“ chytí mě a tahá mě do vody.

„Ne, Alane, já nechci,“ držím se zuby nehty a přitom zářím, jak smyslů zbavená.

„Ale jo, nevaž se, odvaž se.“

„Ne, Alane.“

Přitáhne si mě a chytí za pas. Jednou otočkou se otočíme a já už padám do vody.

„Alane“ směju se, jak malé dítě a začnu na něj cákat vodu. Hrajeme si, jak náctiletí a užíváme si jeden druhého.

„Hej, co to tu je? Nějaká soukr párty?“

Michal s Radkou přibíhá a začíná vodní bitva.

Dva čerstvé páry, dva převelice šťastné páry. Dva páry, o kterých se nikdo nesmí dozvědět… alespoň pro zatím. Tak to jsme my.

„Alane, pojďte tancovat. Celou dobu tady nepřítomně sedíte… Já Vás rozveselím, když už to nezvládnou oni.“

Káča volí sváděcí program a nás se snaží zesměšnit. Je krásná teplá noc a my si užíváme venkovního posezení a zábavy. Alan sedí vedle mě a já Káču pomyslně házím z útesu.

Odkašle si a pomalu vstává. Jeho pohled je mířený před sebe a duchapřítomnost mu chybí. Nepodívá se ani na jednoho z nás.

Celý večer je zamyšlený a tak nějak mimo. Káča se chytí jeho rámě a kroutí zadkem sem a tam.

„Panák?“ otráveně se otočím na Radku.

„Slivka?“ otočí se na Michala.

„Souhlas.“

„Jdu pro ní“ prudce vstanu a pohledem o ty dva na parketu ani nezavadím.

Zatraceně Šar, jsi jak puberťačka, nedávej to tolik najevo! Vypadáš jako střevo, jak vypatlaná žárlivka. Žárlivka, která svítí jak červená žárovka v černé komoře. Jak nos soba Rudolfa. Jak monokl na tváři tý káči.

Přestaň s tím, sakra! Přestaň! Z okna nenápadně nakouknu na parket. „Cccc, ještě tancují! To už musí být druhá písnička. Zatraceně!“

Praštím s sebou na křeslo a snažím se uklidnit.

„No…Hráči se mění, ale hra zůstává stejná. Šarlot, tohle musíš vydržet. Jenže, jak to půjde dál? Co chce dělat?“ začínám panikařit.

„Tohle nikam nevede. Nemůže odejít od Tiny a pokud ano, tak až na konci roku, než tátovi dokáže, že na to má! Tohle nemá žádné východisko! Nezvládnu se přes půl roku přetvařovat a schovávat. Sakra! Začíná se to komplikovat. Co začíná? Komplikované to je od začátku. A ty jsi o tom věděla, Šarlot. Věděla jsi do čeho jdeš!“ nahlas rozmlouvám sama se sebou.

Prohrábnu si vlasy a obličej si zakrývám.

„Co mám dělat? Sakra!“

Chvilku čučím do blba a pak stěží vstanu.

„Prosím“ pokládám na stůl slivovici a periferně zachytím Alana, Káču a tu druhou káču Markétu.

Rychle naliji panáka a ještě rychleji si ťukám a piji. Nalévám rychle do druhé a na ťukání nečekám, kopnu ho do sebe hned.

„Jsi v pohodě, Šar?“ Radka se na mě pečlivě zadívá.

„Jsem, jen si musím trochu pročistit hlavu. Za chvíli přijdu.“

Omluvně se na ní usměji a jdu na pláž.

Škoda, že nežiji u moře. Ten mořský vzduch, to teplo, ta volnost, ty možnosti. Klidně bych si spakovala pár svých švestek a neváhala bych, domů bych jezdila jenom na Vánoce.

Brouzdám se mořskou vodou a sem tam se shýbnu pro nějakou tu mušli. Sedám si do písku a nohy nechávám ve slané vodě. Je příjemná a osvěžující. Ani teplá ani studená, zkrátka tak akorát. Dívám se na moře a tiše relaxuji, myšlenky nechávám stranou a snažím se o ticho v sobě.

Nedaří se.

Napadá mě stále více a více otázek. Má to smysl? Má to budoucnost? Dá se s tím něco dělat? Je to opravdové nebo jen letní vzplanutí? Myslí to se mnou vážně? Vzpomínám na vtip na Fb: Žena se dívá na svého přítele a ten s ní nemluví. Říká si, co jsem udělala špatně? Už mě nemá rád? Má jinou? Dám mu cokoli chce, miluji ho, bez něj jsem ztracená. Muž celou dobu čučí na strop a říká si. Jak se ta kurva moucha udrží na tom stropě!

Jsem taky taková? Dělám z komára velblouda? Dělám unáhlené závěry? A je on k tomu, tak laxní? Řeší to nějak? Chce to řešit? Hlavou se mi honí všelijaké otázky a ani na jednu nemám odpověď. Je to frustrující. „To už mi nedělej!“

Leknutím s sebou trhnu a Alan si ke mně sedá.

„Když někam jdeš, řekni to! A když už ne mně, tak aspoň někomu jinému. Tenhle ostrov není sice tak velký, ale i tak bych tě hledal do rána a to ani nemluvím o napitých turistech. Šar, vím, že nejsi malá holka, ale mám o tebe strach, vždycky se dostaneš do tak prekérních situací, že by tě měl i James Bond problém uhlídat. Nemůžeš jen tak odejít a nemůžeš odejít, tak daleko. Co kdyby si křičela o pomoc?! Nikdo by tě neslyšel. A nezačínej s tím, že si umíš poradit.“

Políbí mě na rameno a drží mou ruku.

„Šla jsem se jen projít“ zašklebím se a chci se postavit.

Alan mě zachytí a naznačí, ať si zase sednu.

„Děje se něco, Šar?“ zadívá se mi do očí a supermanovským laserpohledem se mi snaží dostat do hlavy.

„Ne, nic se neděje. Jen si všechno musím nechat trošku marinovat v hlavě.“

Alan zkroušeně vzdychne.

„Šar, každou chvilku přemýšlím nad tím, jak to udělat, abych mohl být s tebou. Každou chvilku si vyčítám, že…“

„Vyčítáš? Co si vyčítáš? Že jsme skončili v posteli? Chceš vrátit čas. Hele chlapečku, jestli tohle všechno děláš jenom kvůli tomu, aby…“ Chytí mě za týl a přitáhne k sobě. Drsně mě políbí a já lapám po vzduchu.

„Už jsi domluvila? Víš, že jste pěkně impulzivní slečno Niklová? Kdyby mě milostivá laskavě nechala domluvit… Chtěl jsem říct, že si vyčítám, že mám tak nerozumnou rodinu a tobě dělám problémy, Šarlot.“

Nahlas si odkašlu a snažím se zakrýt stud, který mě polil.

„Ach tak“ skloním oči.

„Žádné problémy mi neděláš“ tiše dodám a dál už radši nekomentuji. Rychle vstanu a pomalu se vracím zpátky. Alan mě následuje a chytá mě za ruku. Své prsty proplétá mými a já se na něj tázavě podívám.

„Jsme daleko, chci si to na chvíli užít“ hned mi vysvětlí a na tváři se mu zatetelí poťouchlý úsměv.

Blížíme se k hotelu, ale naštěstí jsme ještě dost daleko, abychom se mohli věnovat sami sobě. Z jedné strany šumí moře a z druhé hudba sousedících hotelů. Zrovna hrají píseň What´s left of me od Nicka Lacheyi a já se na Alana usměji. Úsměv mi oplatí a celý se rozzáří.

„Smím prosit o tanec?“

Překvapeně zamrkám.

„Co prosím?“

„Musíš mi na všechno odpovídat otázkou?“ hraně se našpulí a tahá mě do vody.

Slanou vodu máme po kotníky a Alan se, jako gentleman přede mnou ukloní. Vypuknu smíchy a udělám ukázkové pukrle.

Něžně, jak ve zpomaleném filmu, mě chytí kolem pasu a já mu věnuji svou dlaň.

„Tohle je poprvé“ přizná se. „Když jsem byl mladší. Byl jsem nucen mou matkou čučet na blbý slaďárny. Prý ať se naučím zacházet se ženami… Tancovali při západu slunce, k tomu jela nějaká sladká hudba a…několikrát jsem se přistihnul, že bych to chtěl zkusit. Víš, takové to…“

„Domácí žvýkání“ Vypadne ze mě, jak kulový blesk a přeruším tak dojemnou chvilku.

Neubráním se smíchu.

„Ty se mi snad jen zdáš, Šarlot“ rezignovaně vzdychne. „Já se tady snažím o romantiku a ty na mě jdeš s Orbitkama?“

Rozesměji se ještě víc.

„Promiň, ale bylo to silnější než já.“

Nadzvedne mě a jakým si způsobem ležím na zemi a on je nade mnou. Prohlíží si mou tvář upřímným pohledem.

„Miluju, když se směješ“ políbí mě na ústa, nos, čelo a zase na ústa.

Můj výraz už není vysmátý.

„To je dobře, protože tenhle úsměv vzniká jen díky tobě, Alane,“ pohladím ho tváři a dychtivě ho líbnu.

Zbytek pobytu se dělí na dvě části. První je herecká, jaksi společenská a druhá je uzavřená v černé skříňce. V černé skříňce, ve které jsme jen já a Alan ukrytí ve svém vlastním světě.

Dveře se zabouchnou. Rty máme uzamčené v ústech druhého. Lapáme po dechu a rychle ze sebe svlékáme oblečení. Jednou rukou mu prohrabávám vlasy a on mě líbá na krk. Prudce mě chytá za pas a vysadíme na stolek. Nohama se omotávám kolem něj a líbám ho, jak o život. Kašlu na knoflíky, košili mu strhávám a nehledím na kulaté placičky, které odlétají. Alan mi dychtivě sundavá tílko a vzápětí se ke mně hned přisaje. Toužíme po sobě, jak ryby po vodě. Líbá mě na ramena a sjíždí níž. Nehty mu zarývám do kůže a on se ke mně přitiskne ještě víc. Chytí mi zadek a odnáší na postel. Rychle mi sundá sukni a sobě kalhoty. Lehá si na mě a já se hbitě přetáčím na něj. Sedím na něm a slíbávám vše, co se dá. Alan mě drží za vlasy a oči má zavřené. Ústy putuji na krk a na jeho hruď. Špičkou jazyka si pohrávám s jeho bradavkami a jemně je koušu. Alan lehce vzdychne. Mířím níž. Opět se vítám s jeho želvičkami a líbám jednu vedle druhé. Nehty ho jemně škrábu a všechno ve mně pulzuje. Alan si mě přetočí pod sebe. Nedočkavě mi rozepne podprsenku a strhává kalhotky. Ani na vteřinu se neodpoutá z mého sevření a polibků. Tempo zrychluje a všechno v nás graduje. Rychle mu sundám trenýrky a chci ho cítit. Opět na nic nečeká. Během chvilky je ve mně a já se prohnu v zádech. Jeho pohyby jsou rytmické, plné touhy, potřeby a já ho svírám pevněji…

Zapínám svůj playlist. Boomerang od Nicole Scherzinger se line z mobilu a já zavírám oči. Jako by se všechno stalo dneska ráno. Všechno vidím a cítím, tak živě, že se mi na tváři tetelí připitomělý úsměv. Před očima se mi vrací celé Řecko. Letadlo a Alanův pokus o sblížení. Jeho náruč, když mě házel do bazénu. Pitka a víno červené. Já celá červená, vzteky rudá, když odešel z pokoje. Telefon se zahanbující zprávou. Kašna a cirkusácký stan. Tanec v Afrodite. Jeho doteky a pohledy. Věty: „Miluju, když se směješ.“ „Když spíš vypadáš krásně. I když slintáš a vlasy máš, jak vrabčí hnízdo.“, „Woooou“ vybavuji si djeepy a ten pocit volnosti. „Nebojte, když mi něco bude, tak to zjistíte. Jen včas uhněte“, slavná jachta a můj záchodový zážitek. „Všechno co se tě týká je silnější, jak já.“ „Potřebuju vědět, že jsem pro Vás potřebný.“ „Skočíme!“ bungee. Cítím jeho doteky, které mě znají už tak důvěrně. Vidím jeho pohledy. Jeho spalující, podrážděné, naštvané, nepřítomné, zvědavé, šťastné výrazy. Znám je nazpaměť až mě z nich mrazí. „Každou chvilku přemýšlím nad tím, jak to udělat, abych mohl být s tebou,“ jako poslední zazní mi v hlavě. „Každou chvilku přemýšlím nad tím, jak to udělat, abych mohl být s tebou“. Stejně jako Petr Pan věřil na víly, tak i já věřím Alanu Adalbertovi. A jo, a jo!

Píseň v mobilu mění skladbu. A já se usměji ještě víc. Somewhere od Scotta Brendo. Musím se smát, při téhle písničce jsem si představovala spousty věcí. A co si budu povídat, moře, pláž a někdo, jako Alan hráli velkou roli. Mrška jedna, spustila se v pravou chvíli.

Otevírám oči a cítím jeho pohled. Otočím se na něj a vidím jeho krásné oči, které jsou přivřené od úsměvu. Do úsměvu s ďolíčky. Září, jako sluníčko a já chci být, tak moc u něj. Chci se s Řeckem rozloučit po jeho boku, v jeho náruči.

Zhluboka se nadýchnu a pohled věnuji okénku autobusu. Pomyslně se loučím s tímhle překrásným místem, které ve mně probudilo tolik věcí. Loučím se s městečkem, s Afrodite i s Fairy Tale. Sbohem Aquaparku, jachtičko. Pa Attiko, pa Atheny. Zatím Řecko!

“Nejdůležitější není do koho se zamilujete, ale jak někoho milujete.”

9. kapitola

Tak už zase v Čechách. Letadlo šťastně přistálo a my se loučíme na letišti.

„Hej, Šar? Chceš svést?“ houkne na mě Kamča a já se zarazím.

Chci? Sakra, co mám odpovědět? Připadám si tak… nezvykle bezradně. Bez Alana nevím nic. Je jak můj mluvčí. Je horší, jak mluvčí! Všechno má ve svých rukou a já se kolem něj motám, jako dítko pod máminou sukní.

Alan Kamčina slova zaregistruje, během chvilky je u mě.

„Já ji vezmu, mám ve městě ještě nějaké pochůzky, takže to mám po cestě.“ Společensky se usměje.

Jemným úšklebkem si dám za pravdu a zároveň si oddychnu.

Dovolená sice skončila, ale my ne. Hřeje mě to u srdce.

„Alane, Alane, vy jste samá práce“ popíchnu ho a když se na nás nikdo nedívá vypláznu jazyk. Alan se zašklebí a ve chvíli kdy se otáčí lehce se nakloní k mému uchu.

„Jako malá, Šar. Asi ti budu říkat, Šarlotko nebo snad šalotko?“ Zašeptá.

Zaksichtím se a zasyčím.

„A pak kdo je tu malý, pane Adalberte.“

„Tak co, Šarlot? Užila sis dovolenou?“

Alan parkuje auto před mým vchodem.

„Ale jo. Docela to šlo,“ řeknu otráveně.

Vykulí na mě oči a nejistě se usměje.

„Docela to šlo? Slečno Niklová nejste nějak náročná? Řecko, luxusní hotel, aquapark, jachta, mé služby a tobě je to málo?“

Zazubím se a jemně ho políbím.

„Ve srovnání s tím, co jsem tam získala, a to myslím tebe, je nějaká jachta, aquapark a bůh ví co, slabý odvárek. Měla jsem se nepopsatelně báječně a to jenom kvůli tobě, Alane. Všechno to bylo krásné, naprosto úžasné. Hotel, pláž, park, prostě všechno, ale ty? Ty jsi to všechno, úplně všechno, předčil a mě si totálně odzbrojil.“

Dívám se na něj láskyplným pohledem a hraji si s pramínkem jeho vlasů.

Nic neříká, věnuje mi pohled, který mluví za vše. Nakloní se a políbí mě na čelo.

„Musím už jít, Alane. Bratr odjel brzy ráno a …“

„Musíš se postarat o smečku,“ doplní mě.

„Trefa,“ usměji se a jsem ráda, že se začínáme více poznávat.

„Napíšu ti.“

„Odepíšu“ bleskově odpovím.

Culím se na něj, jak beruška a pomalu odcházím.

Dneska byl parádní den. Co to kecám, celý týden byl naprosto parádní. Zpívám si „Den je krásný, den je krásný, když dva jsou jako jeden…“, kufr posílám výtahem a vybíhám schody. Nemůžu se zbavit toho připitomělého úsměvu.

Rychle otevírám dveře, abych přivítala mazlíčky a stojím, jak opařená. Úsměv mi mizí. Kmitám očima sem a tam.

„Princezno, teď ne!“

Psíka odstrčím a nemůžu tomu uvěřit. Celý byt je vzhůru nohama. Všechno je rozbité, pomlácené, rozházené a na odpis. Všechno! Zavírám za sebou dveře a jsem v šoku. Procházím celým bytem a hledám, co se dá zachránit. Nic. Hlína z květináčů, střepy, papíry, všechno je to poházené po zemi.

„Kdo to sakra udělal?“ Slzy se mi derou do očí a zapínám vysavač. Jak vyluxuji kontroluji zvířata, jestli jsou v pořádku.

„Díky Bohu. Jste v pořádku.“ Každého pohladím a kocoura si beru do ruky.

Sedám si na zem a rozhlédnu se znovu. Gauč je rozřezaný, stůl je rozmlácený, televize, dvd, počítač rozdupaný. Sedím, jak omámená a v ruce držím telefon. Chci zavolat Alanovi. Chci ho slyšet. Musím ho slyšet.

Na mobilu vyhledávám Alan Adalbert a připravuji se na stisknutí volání.

Na poslední chvíli volbu ruším. To nemůžu, z toho by byl průšvih.

Zadávám Samík.

„Čau segra, jestli jsi opálenější, jak já tě neznám, jasný. Normálně tě na ulici obejdu a nazdar bazar.“ Spustí z vesela.

„To čučíš, co? Už jsi jedla? Udělal jsem ti výborný guláš, fakt se mi povedl. Dlouho jsem se rozmýšlel, jestli ti něco nechám, ale pak jsem si řekl, že si mi určo koupila zase trenýrky, jak si zvyklá vždycky z dovči kupovat a tak sem ti tam něco nechal. Ale byla to fakt oběť. Tak co? Jaká byla dovolená? A co ten tvůj šéfik, žije ještě, nehodila jsi ho ze skály?“ konečně dokončí monolog a já se dostávám ke slovu.

„Samí, kdy si odešel?“ promluvím zaraženě.

„Kolem šestý ráno. Nechal jsem ti vzkaz na dveřích, i Princeznu jsem vyvenčil. Nečetla jsi ho?“

Rychle se zvedám, přešlapuji věci a mířím ke dveřím. Opravdu tam je vzkaz, ale jiný, jak říká.

-Doufám, že se ti na dovolené líbilo! Říkal jsem, že si můžu dělat, co chci -

Celá ztuhnu a ruce se mi rozklepou.

„Otec!“

„Co?“ zbystří.

„Mohl by si přijet?“

„Proč, to jsem ti tak chyběl?“ vrací se mu veselá nálada.

„Sami, přijeď prosím. Hned!“

„Segra, mám práci. Musím to tady dodělat, přijedu kolem sedmý, ju.“ „Samí, přijeď hned. Mám naprosto zdemolovaný byt. A na dveřích je vzkaz jen od otce: Doufám, že se ti na dovolené líbilo. Říkal jsem, že si můžu dělat, co chci,“ přetlumočím vzkaz.

„Si děláš, prdel?“ slyším jeho zhrození.

„Ne, úplně všechno je zničený. Budu muset zavolat policajty?“

„Hned jsem tam. Zavolej je.“

Bez rozloučení zavěsí telefon.

„Tak slečno Niklová. Všechno máme sepsané a profocené, teď už to nechte na nás. Kdyby se objevili nějaké nejasnosti, kde Vás prosím najdeme?“ ptá se policista a dopisuje záznam.

„Moje telefonní číslo máte. Kdyby to bylo nutné a já nebyla doma, budu v práci.“

Nadiktuji adresu New Experience a doufám, že se tak nestane. Kdyby to zjistil Alan, zabil by mě. Ne kvůli policajtům ve firmě, ale proto, že jsem mu to neřekla a řešila jsem to sama. Musím to ututlat. Musím! Kdyby se otec dozvěděl, že s ním jsem nedělal by problémy už jenom mě, ale i jemu. Využil by situace a pěkně by nám zatopil. A to nemůžu dovolit. Řekla jsem mu, že mu pomůžu dostat se od zajetí své rodiny, tohle by všechno zkomplikovalo. Nápomocná bych nebyla vůbec!

Radka za mnou přiběhne ke stolu.

„Sakra, Šarlot. To je hrozný. Co na to policajti? Fakt ti všechno zničil? Když jsi mi to psala málem jsem vypěnila vzteky. Takový psychopati by měli být zavření. Nedokážu si představit, kolik takových lidí mezi námi chodí. Je to hrozný, Šar. A co na to Alan? Řekla si mu to?“ chrlí ze sebe.

„Blázníš? Vypadám líp, když jsem živá. Za tohle by mě zabil. Nemůžu mu to říct, vložil by se do toho a chtěl by si hrát na hrdinu, jenže to by všechno zkomplikovalo. Radu, dneska sem přijdou ještě policajti, potvrdit si nějaké věci, naštěstí tu Alan není. Mohla by si prosím nějak zabavit Káču?“

„No jasně, Šar. Jen mi dej echo, kdy mám zaútočit.“

„Neboj dám, si hodná.“

„Jaký jsi měla den?“ podezřele se vyptává a já cítím, že se něco děje.

Proklínám se, že jsem mu zvedla telefon.

„Šlo to, jaký jsi měl den ty?“ snažím se zamést téma.

Zrovna mířím z kanceláře na autobus a mám chuť se schovat někam do kouta.

„Šlo to, tedy až na…“ nedořekne. „Stalo se něco, Šar?“ sofistikovaně se zeptá.

A sakra! On to ví?! Kdo mu to řekl? panikařím.

„Promiň, mám moc práce.“ Urychleně se z toho snažím vymluvit a ukončuji hovor.

Kola vedle mě prudce zabrzdí. Naštvaně vystupuje z auta a přitom třískne dveřmi.

„Vyhýbáš se mi?“ vyštěkne po mně.

„Proč si mi to do hajzlu neřekla!“

Protočím oči a cítím, že bude zle.

„Sleduješ mě či co?“ nasupeně vyjedu.

„Ano, sleduju! A kdybych věděl, co se děje, tak na tebe dám štěnici, opatřím ti obojek a věř, že bych vodítko držel já. Nehla by ses ode mě ani na krok!… Proč si mi to sakra neřekla!“ nepřestává.

„Nastup si do auta!“ zavelí.

„Ne!“ Nechci s ním jet.

Nechci ho vůbec, když má takovou náladu.

„Šarlot, říkám ti po dobrém, nasedni si do toho zkurvenýho auta!“ hlas mu nikterak nekulminuje, spíše naopak. Graduje a to pěkně rychle.

Zatraceně! Takového ho neznám. Vůbec se mi to nelíbí.

„Ne! A přestaň na mě křičet!“ stojím si za svém.

Prohrábne si vlasy a zhluboka se párkrát nadechne.

„Proč?“ snaží se o klidný tón.

„Chci být sama a na vzduchu,“ uštěpačně odpovím.

Opět se znovu nadechne a jde ke mně.

„Šarlot, prosím tě!.. Večer půjdeme na procházku a můžeme se procházet, jak jen dlouho budeš chtít, ale teď.. teď tě potřebuju mít u sebe a vědět, že jsi v pořádku. U sebe! U sebe doma nejlépe… Nastup prosím do toho auta,“ žadoní a naléhá.

V očích se mu zrcadlí upřímné obavy.

Uposlechnu, generála.

Mířím k autu a Alan mi otevírá dveře.

„Děkuju, Šar,“ špitne mezi zuby.

Obchází auto a nasedá si. Chvíli jen tak sedí a poté startuje Elko.

„Proč si mi to neřekla?“ mluví tiše, aby nekřičel.

„Nechtěla jsem… aby se stalo tohle.“

Sleduji podlahu a vyhýbám se jeho pohledu.

„Aby se stalo co, Šarlot?“ nechápavě se na mě na sekundu otočí.

„Nechtěla jsem, aby si měl o mě starost. Tyhle věci jsem řešila už hodněkrát. Vím, co mám dělat, vím, jak se mám zachovat a taky vím…“

„Sakra, Šarlot“ nenechá mě domluvit.

„Víš, jak mi bylo, když jsem slyšel Radku, jak o tom mluví s Michalem. Myslel jsem, že vyletím z kůže, ne proto, že by mě naštvalo, že si mi to neřekla.. ale při představě… z představy, že TO zase prožíváš a sama, mi naskakovala husí kůže…“ jeho hlas klesá a podbarvuje se beznadějí.

Sjíždí ke krajnici a zastavuje. Obě ruce nechává na volantu a pokládá na ně hlavu.

„Vzpomněl jsem si na ten sen, co si měla tenkrát v autě. Byl sem tak bezradný, nevěděl jsem co mám dělat, jak tě z té tvé můry dostal. Ten pocit, co jsem měl se nadá ani popsat. Když jsem slyšel Radku, měl jsem před očima černo. Jediné, co jsem chtěl bylo, abych tě měl u sebe a v bezpečí. Měl jsem chuť zabíjet. Šílel jsem, Šar“ mluví, tak jako by se mu vnitřnosti rozpadaly… tak zranitelně, bolestně.

„Šarlot, dobře víš, že mám nějakou moc. Mám dost známých a dost peněz, abych ti s tím pomohl.“

Zvedne hlavu a začíná nabírat druhý dech. „Kdy už sakra pochopíš, že tu jsem pro tebe! Nejsi na všechno sama. Vím, jsi zvyklá tohle řešit samostatně, ale…! Sakra, dovol mi to!“

„Alane, jsou věci, do kterých nechci nikoho zaplést a tohle jedna z nich. Mám i svůj život a některé věci, si chci vyřešit sama“ s naprostým klidem, ale přesto s dávkou asertivity odpovím.

„Já se z tebe zblázním“ prohodí tiše.

„Nech to být, já to zvládnu. Jsou jisté bitvy, které si člověk musí vybojovat sám.“

Snažím se ho uklidnit.

„Šar, tohle není bitva, tohle je srážka s psychopatem.“ Tón hlasu se mu začíná zvyšovat a začíná nové kolo.

„Je mi to jedno, Šarlot! Říkej si, co chceš, dělej, co chceš, ale já budu taky! A nemysli si, že to nechám jen tak být!“

„Alane, přestaň. Do toho se mi plést nebudeš!“

Začínám být v ráži.

„Ale budu, na to se spolehni! Vím, že mě budeš nejspíš chvilku nenávidět, ale nakonec budeš ráda, že se to vyřešilo!“

„Alane! Jestli se do toho nějak zapleteš, byť jenom malíčkem, tak tě roztrhnu, jak hada. Opovaž se!“

„Opovážím, Šar. A udělám za tím vším tlustou čáru. Ten psychopat mi za nervy tahat nebude, a tobě taky ne! Zatraceně! Už toho mám fakt dost! Jak jeden krypl může, tak zkazit den, do hajzlu.“

„Když ti tak kazí den, tak to se mnou skonči. A kazit den ti nebude nic! Žádná sláva, já vím, ale patří do mého života ať se mi, ti to líbí nebo ne. Bylo to tak vždycky, sakra!“

„Šarlot, kdybych to s tebou skončil, mám zkažený celý život, nějaký den by mi byl ukradený, comprendes?!“

Okřikne mě a je vidno, že ho mé možné řešení zasáhlo.

„To si sice řekl krásně, Alane. Ale varuju tě, zkus se do toho vložit a ukončím já. Tohle je prostě moje věc!“

„Jak to sakra, můžeš říct? Snažím se ti pomoct a ty…“

„Kdo se tě o to prosil? Otevři mi dveře. Zaplať oběd. Umyj nádobí. Dělej, jak chceš, ale tohle je prostě moje osobní záležitost! Na to mi nešahej!“ přeruším ho.

„Takže mi chceš říct, že nepatřím do tvého osobního života?!“ vylítne na mě.

„Ne, to jsem říct nechtěla!“

„Že ne?! Tak proč nechceš, abych ti s tím pomohl?! A no jo, nejspíš jsem jenom chvilková záležitost, letní vzplanutí, která nemá právo na nic!“

„To jsem neřekla, a vůbec neobracej to vůči mě?!“

Už toho mám tak akorát dost! Vystoupím z auta a odcházím! Třísknu s dveřmi až málem rozbiji sklo.

Rozhlédnu se po silnici a mířím, co nejdál od něj. Nevnímám nic, jen pocit naprostého rozčílení. Něco na mě řve, ale snažím se to ignorovat.

„Když s tebou mluvím, tak se ke mě neobracej zády, Šarlot. Šarlot!“ vystupuje z auta.

„Ty to fakt nechápeš? Když se do toho vložíš, udělá peklo i tobě a já…“ Klakson!

Slyším klakson a nějaké auto se řítí přímo ke mně. Stojím, jak přikovaná. Jsem ztuhlá, jak ocel a nemůžu se hýbat. Auto se snaží brzdit, ale tuším, že to nebude stačit. V hlavě se mi roztáčí myšlenkový kolotoč. Mamka, brácha, neteř, synovec, Radka, Tony, miláčci, práce, Řecko a… ALAN! Zavírám oči a čekám, co se stane. Už nemám kam uhnout.

Alan vytřeští oči a bleskurychle ke mně běží, chytá mě za paži a strhává k sobě. Drží mě pevně, div mě nerozmáčkne.

Auto zastaví.

„Ty krávo! Čum na cestu!“ řidič zakřičí a odjíždí pryč.

Nevnímám ho, jsem vyděšená. Sakra, teď mohlo být po mně, prolétne mi hlavou. Alan mě od sebe odlepí. V očích má hrůzu a nepopsatelný vztek.

„Chceš, abych zešílel?“ řve na mě.

Teď už neřve tím hlasem, který jsem už několikrát slyšela. Řve na mě hlasem, který je zbarvený do barev vyděšení, strachu, úlevy. Do barev pocitů člověka, který málem o někoho přišel. O někoho, koho miluje. Zaraženě zamrkám.

„P-p-promiň, nevšimla jsem si ho.“

Rozhodí ruce, zadívá se na nebe a prohrábne si vlasy. Otočí se zpátky ke mně a od hlavy až k patě si mě prohlédne.

„Jsi v pořádku?“ tiší hlas.

„Ano“ zamumlám a radši ještě kývnu.

Alan se zamračí a bolestivě zavře oči. Palcem mě pohladí po tváři a položí čelo na mé. Chvíli, tak stojíme a já se celá třesu. Dochází mi, co se všechno mohlo stát. Naše poslední slova by byla vložená do hádky, už nikdy bychom se neviděli. Nikdy bych ho nelíbala, nemilovala, neprovokovala. Nikdy bych s ním už nebyla! Roztřesu se ještě víc a po tváři se mi valí slza.

Alan si mě prudce přitáhne a pevné mě svírá. Vypadá to, že mě nikdy už nepustí. A já to tak chci. Nikdy mě nepouštěj, Alane, nikdy! Mé vnitřní já žadoní.

Co všechno se může stát za takovou chvilku? Stále jsem zděšená.

„Je mi to líto, Šar. Promiň, že jsem na tebe, tak křičel,” šeptá mi do vlasů a provinile prosí o odpuštění.

„Taky jsem nebyla milá. Omlouvám se“ roztřeseným hlasem odpovím.

Zadívá se mi do očí a jemně mě políbí. Tak jemně, jako by se bál, že se pod jeho polibkem rozpadnu na tisíc kousíčků.

„Celá se třeseš,“ utře mi slzy. „Pojď do auta, pojedeme domů.“

Libne mě na čelo.

„Pojedeme domů“ celou cestu si v hlavě opakuji. Známe se tak krátkou chvilku a on už jeho byt považuje za náš domov. Za domov s mou maličkostí. Je to kouzelné. Předešlé obavy mizí, jak pára nad hrncem a já se cítím skvěle. Ruce se mi přestaly třást a nemůžu se na něj vynadívat.

Na tváři má stále mírně vyděšený výraz a uprostřed čela malou vrásku. Občas se na mě letmo podívá, aby viděl, že jsem v pořádku a já se na něj uculím. Jsme zticha a nemůžu se zbavit myšlenek na nás dva, hlavně na mě.

Co s tím vším? Proč mi přijde, že dělám problémy? Proč se všechno děje jen z mé strany? Přináším smůlu? Jako teď s tím autem? Jako s mým otcem? Telefonem? Nebo s Tinou? …Sakra Tina?! Zhrozím se nad představou, že bych jí mohla potkat, jako posledně.

„Šarlot? Jsi v pořádku?“ Alan zaregistruje změnu mého výrazu.

Nejistě se usměji a otočím na něj.

„Alane?“.

„Ano, Šarlot? Děje se něco?“

„Nepojedeme radši ke mně? Není to tam sice zrovna moc útulné, ani nóbl, a ani jsem nestačila nakoupit nový nábytek, ale nechci…“

„Tina, viď?“

Kývnu k souhlasu.

„Šar, Tina je furt na dovolené. Určitě se neobjeví. Věř mi.“

Sladce se usměje a políbí mě na ruku.

Úsměv mu vracím, ale stejně jsem na vážkách. Ráda bych mu věřila, ale ta Dračice je schopna všeho.

Sedíme v kuchyni naproti sobě a oba máme hlavu opřenou o ruce.

Pohladím ho po tváři a on mou ruku přidrží.

„Jak se cítíš?“ opatrně se zeptá.

„Teď naprosto úžasně,“ rozzářím se.

„Vážně?“ jeho výraz se mění a začíná být takový jaký ho znám. Šťastný.

„Nemůžeš se mě nabažit,co?“ provokativně se usměje.

Oči svraštím do malé škvírky a otráveně se rozhlédnu po místnosti.

„Ne… vlastně se nudím“ rýpnutí mu oplácím.

„Lhářko, máš v očích srdíčka.“

Lípne mi pusu na dlaň a já se rozesměji.

„Šarlot?“

„Hm?“

„Miluju, když se mračíš a sem tam usměješ.“

„Co prosím?!“ zamračím se.

„Jak sem tam? V té přítomnosti se usmívám skoro furt, nemyslíš?“

„No, abych řekl pravdu, usmíváš se jenom poslední týden. Pokud si dobře vzpomínám, když jsme se seznámili moc ses nesmála a ani dlouho potom.“

„Alane Adalberte, ty taky neměl moc úsměvů na rozdávání“ zašklebím se na něj.

Alan se narovná a opře o židli.

„Napadlo tě někdy, že to takhle dopadne? Že budeme spolu?“

„Blázníš? Radši bych skočila pod rozjetý vlak, než, abych si s tebou něco začala.“

Rozhodím ruce a opírám se také.

„No vidíš a mě sis tím získala. Už od první chvíle, jsem věděl, že jsi jiná…“

„Jiná? Jako divná?“ skočím mu do řeči a hraně se nafouknu.

Alan se pousměje.

„Ne. Jako divná ne. Jako jiná. Cítil jsem z tebe, že by jsi mě nejradši zadupala do země. A to se mi líbilo.“

„Pane Adalberte, vy máte opravdu zvláštní vkus“ zazubím se na něj.

„Tím si buďte jistá, slečno Niklová. Já radši originály.“

„Jen aby jste nelitoval, občas jsem originální až moc. A víte, co se říká… Všeho moc škodí“ zarazím se a opět si vzpomenu na své životní patálie.

„Šar, pro mě jsi ten nejdůležitější člověk na světě, a nikoho nenechám, aby nám to zkazil,“ nakloní se ke mně a políbí mě na čelo.

Vděčně se usměji, ale… stále se nemůžu zbavit myšlenky, že to nebude, tak jednoduché.

Alan se na mě dívá zamyšleným pohledem.

„Tenhle úsměv máš, když tě něco trápí.“

Nechápavě se na něj podívám.

„Máš několik úsměvů. Víš to? Jeden je ironický, to když mě provokuješ, druhý je nervózní a přitom si koušeš ret, jako třeba v letadle, nebo po volejbalu. Další je vítězný, jako s optikou ve městě nebo když se hašteříš s Káčou. Další patří tvým kamarádům, které miluješ, vždycky se na ně něžně usmíváš a jde vidět, že jsi ráda i za ně. Pak máš poťouchlý, to když na mě vyplázneš jazyk nebo tě něco napadne. Slušný, když musíš udělat něco, co se ti nelíbí. Omluvný, ten vidím nerad. Drzý, dětinský, tenhle. Myslím, že bych jich našel ještě hromadu. Ale víš, jaký mám nejradši?“

Srdce mi buší na poplach. Mám pocit, že ten nápor nevydrží a každou chvilku vyletí. Mám chuť brečet štěstím. To je tak sladké.

„Poťouchlý? Vítězný? Jaký?“ zvesela ho popíchnu.

„Tenhle,“ přejede mi prsty po rtech.

„Tenhle šťastný. V očích máš jiskřičky a celá záříš.“ Políbí mě na ně.

„Alane pospěš si, musíme jít“, pospíchám na domluvené rande s Tony.

Sakra, jak dlouho jsem jí neviděla, jsem s Alanem skoro měsíc, a ona o něm ví jenom z doslechu. Musím jí to vynahradit. Alan se opře o futra a poťouchle se usmívá.

„Lásko, ty jsi dneska taková…“

„Protivná, jen to řekni,“ nasupeně vyjedu.

„Chtěl jsem říct, roztomile.. vílová, jako Zvoněnka z Petra Pana. Taky je stále usměvavá a přívětivá, ale nebudu ti odsekávat. Protivná je asi vhodnější“ pobaveně konstatuje a úsměv má od ucha k uchu.

„Víš co? Radši mizím, než mi utrhneš hlavu. Jdu nastartovat auto,“ zaculí se a je pryč.

„Ccc,“ zasyčím. „Vílová? Co to je za srovnání?“

Kroutím hlavou a jemně se usměji.

„Tak ještě dotáhnu řasenku a jsem ready.“

Dolaďuji detaily a jsem celá nažhavená na Tony a její názor na Alana. Později by měla dokonce přijít i Radka s Michalem. Bude to jízda. Moc se těším, jen… jen… proč jsem tak nervózní, sakra? Nemůžu se zbavit špatného pocitu.

„Kašli na to, Šar. Musíš jít!“ napomenu se a běžím ke dveřím.

„Promiň, že jsem tě poslední dobou přiváděla k šílenství“ omluvně se kroutím. Cítím, že nejsem ve své kůži. V práci hromada věcí a do toho zdemolovaný byt a nervy s tajným vztahem. Musím uznat, nebyla jsem moc milá.

„Jenom poslední dobou, Šar? Neblázni, k šílenství mě přivádíš furt.“ Alan se na mě šibalsky usměje a baví se mou reakcí.

„Beruško, víš, že vnímám každé tvé slovo, ale vážně. Veřejně se přiznávám, klidně mě zbičuj, ale v autě jsem už vypnul. Fakt se to nedalo.“

„Ccccc“ zasyčím a syk provází pohled nasupené zmije.

Tenhle výraz umím na povel.

Samozřejmě se nezlobím. Chápu ho, ale ráda si rýpnu. A on to dobře ví. Lípne mi pusu do vlasů a druhý polibek věnuje mému čelu.

„Tak už pojď blázínku,“ popohání mě.

Vycházíme z auta a stojíme před Rakso. Zhluboka se nadechnu a modlím se k happy endu.

„Nervozní?“ Z,achytí mé obavy.

„Trošku“ odpovím rychle.

Něžně mě obejme a jemně poplácá po zádech.

„Šar, nedělej z komára velblouda. Nejdeš mě představit rodičům. Trochu se uklidni, ju?“

Hlas má konejšivý a já se pomalu klidním.

„Jsem tele viď. Máš pravdu, už z toho všeho blbu.“

Věnuji mu široký úsměv a políbím .

„Tak milá Tony, to je on. Mého srdce šampion.“

Tony sedí na židličce a nedočkavě se usmívám.

„Konečně tě poznávám Alane. Je hezké vás oba vidět, když si nevjíždíte do vlasů.“

Rychle ho líbne na tvář na uvítanou.

„Je mi ctí, Tony. Taky tě rád znovu vidím. Naštěstí za jiných okolností,“ zazubí se a podívá na mě.

„Tak co si dáte dámy?“ Alan se gentlemansky ujme drinků.

„Já zelenou a Šar…“.

„Fernet citrus, já vím,“ skočí Tony do řeči.

„Takže jednu zelenou, citruse a whisky, prosím,“ otočí se na barmana a objednává drinky.

Sleduji hodinky a už je to celá věčnost, co se Alan s Tony věnují živé debatě na můj účet. No jo, nejlepší kamarádka, to se dalo čekat.

„Tak ti tak sedíme v tom kině, ona zažraná do filmu a mezitím aniž by si to uvědomila, tak celou dobu šahá nějakýmu týpkovi na nohu a kreslí si obrázky. Celou dobu si myslela, že to je opěradlo. Nebo, Šar pamatuješ na Moroushouse?“

„Tony konečná, nemusí vědět všechno,“ rázně jí zarazím a snažím se zakrýt vyděšený pohled.

Tony září, jak sluníčko a jde vidět, že si padli do noty. Jsem ráda.

„A koho pak to tu máme?“

Za zády mě pleskne přes zadek Radka.

„No konečně Radu, už jsem myslela, že nedorazíte.“

Obejmu jí a na Mišku se usměji.

„Radu, Miško tohle je Tony. Tony tohle je Radka a Michal.“

Představuji kolegy a sestava se stává kompletní.

„Tak bychom to měli rozjet, ne?“ Michal je samý úsměv a objednává tequilu.

Konečně už nejsem na ráně a společně se spolu bavíme.

„Tak co? Jde to dobře, nemyslíš?“ Alan se ke mně otočí v očích má jiskřičky.

„Jde to skvěle, Alane. Bála jsem se, že se něco pokazí, ale tohle předčilo veškerá má očekávání. Jsem, jak v nebi. Ty a já, a moji nejmilejší, co víc si přát?“

„Já bych věděl, Šar“ zamyšleně se na mě zadívá.

„Hele vy dvě hrdličky, žádnej suchánek, šup kopněte to do sebe, jdeme trsat.“

Radka již mírně připitá nám podává panáky a my si nadšeně ťukáme.

„Šarlot Niklová, smím prosit?“ Alan se ke mně nakloní a prstem ukáže na parket.

„Jistě pane Adalberte“ věnuji mu úsměv, který by oslepil i slepého.

Ruku mi položí na kříž a vede mě k ostatním.

„No ty si samaritán, Alane,“ Tina se objeví u baru a hlasitě promluví.

„Nevěděla jsem, že se až tak moc věnuješ firmě? Jsi ochota sama, když tu chásku jdeš i vyvenčit.“

Stojím, jak opařená. Co tu sakra dělá? A jaká cháska? A, co tu SAKRA dělá?

Alan je na tom podobně. Těžko rozdýchává její přítomnost. Změří si jí sofistikovaným pohledem a tuší podpásovku.

„Co tu děláš, Tino?“

Tina se k němu přitiskne a chladí mě pohledem.

„Konečně jsem si udělala čas. Zajímalo mě, jak to tu vypadá, když je to pod tvým vedením a musím říct… Je to trochu malé, a takové hospodské. Mohl sis najít lepší místo, miláčku. Pochybuji o tom, že bych sem mohla vzít nějaké investory.“

Alan protáčí oči a hledá slova, která by nebyla spojená s hovězím.

Stále nehybně stojím neschopna slova a civím na ní, jak na zjevení.

No jasně, co jsem čekala? Večer na který jsem se, tak těšila nemohl dopadnout jinak. Vždycky se něco pokazí. Jsem vážně neponaučitelná.

„Myslím, že tohle je skvělé místo, Tino,“ oponuje jí podrážděně.

Dračice nevěnuje pozornost odpovědi a objednává si martiny.

„Takže… Šarlota, že?“ zmijím pohledem se na mě otočí.

„Ztratila jste jazyk, to ani nepozdravíte, budoucí ženu svého šéfa?“

Úsměv má podobný satanovi a já mám chuť ji vylámat všechny zuby.

„Dobrý večer, Tino,“ zhluboka se nadechnu a věnuji jí sladký úsměv.

„Jak jste se měla na dovolené?“ zdvořile se zeptám.

„Měla jsem se skvěle. Škoda, že se jen tak na Floridu nepodíváte. Je to opravdu krásné místo a… drahé. Alane? Co kdybychom tam měli líbánky.“ Nespouští mě z očí a provokuje čím dál víc.

Alan se na mě omluvně podívá, ale sám neví, co dělat.

„Jak dlouho se tu zdržíš, Tino?“ snaží se zamést už tak nepříjemné téma.

Tina se kolem něj omotá a prohrábne mu vlasy. Alan stále nehybně stojí, ruce má v kapsách a jeho pohled rentgenuje zem.

„Až do rána, zlatíčko. Sice to není, zrovna můj styl, ale ráda tu kvůli tobě zůstanu. Ale, jestli chceš, můžeme jít k tobě, určitě najdeme lepší zábavu.“

Všechno ve mně hoří a plápolá.

Tlak i tep se mi zvedá a já ji chci barovou židličku ukázat zblízka, možná i dlaždice. Sakra, tohle nerozdýchám. Stále se mu hrabe ve vlasech a druhou rukou hladí jeho ruce.

Popel! Žádné vnitřnosti. Už jenom popel! Všechno shořelo a už to jenom doutná.

Co mám zatraceně dělat?! Nemůžu nic říct, nemůžu nic dělat! Jen tiše stát nebo…

„Omluvte mě, jsou tady kolegové, jdu se za nimi podívat.“

Utéct.

„Radko, Michale, Tony. Je tu Tina. Nic nevíte, jasný.“

Poplašně za nimi přijdu.

„Si děláš srandu? Co tady ta čůza dělá?“ Radka na mě třeští oči.

„Tina? To je ta jeho rádoby snoubenka?“ Tony si škatulkuje osoby.

„Jo jo, Tony. To je ona. A Radu, já nevím, ale mám chuť utéct. Nechci tu namyšlenou blbku vidět, jak se na něho lepí. A nejhorší na tom je, že nemůžu nic dělat!“ praštím s sebou na židli.

„Šar, kašli na ní. Alan je do tebe blázen. Vem si, jak je asi jemu? On tu s ní musí být! Ty to zvládneš, máš nás, ale on je na to momentálně sám. Nemůžeme za ním přijít, jako za tebou, nalít mu panáka a zkusit ho rozptýlit. Znáš Tinu. My jsme jen ubohý zaměstnanci, co s vedením nemá nic společného.“

Rukou si promnu čelo a musím ji dát za pravdu.

Bů Bů.

Od: Alan Adalbert

Zpráva: Je mi to líto. Nezlob se.

Ach jo, blázínku. Jak to můžeš napsat? Vždyť za to nemůžeš, sakra. Musí z toho být špatný. Měli bychom něco vymyslet. Prudce se postavím.

„Děcka, záchranná akce!“ vyjeknu na ně.

„Co?“ Michal se zasekne, ale začíná chápat.

„Skvělý nápad, Šar “ přidává se Radka.

„No jasně. Půjdeme tam všichni na panáka a pak se s nimi nějak zakecáme. To už půjde samo.“

„Přesně tak! Necháme tomu volný průběh, ale musíme ho nějak rozptýlit a vytáhnout ze zajetí Dračice. Michale?… promiň Radu, ale vytáhni Tinu tancovat, ju?“

„Já jsem věděl, že mě využiješ, Šar“ zaculí se na mě, ale hned kývá k souhlasu.

„Hele, ale na tohle budu potřebovat minimálně dva panáky, jeden rozhodně stačit nebude“ konstatuje situaci.

„Klidně i flašku, platím já Miško. Hlavně mě jí na chvíli zbav, prosím.“ „Rozkaz, šéfe“, Michal zasalutuje a všichni jdeme pomalu k vedlejšímu baru.

„Dobrý večer, Tino. Vždycky Vám to sluší, ale dneska obzvlášť. Vypadáte úchvatně,“ Michal spouští program Casanova a my objednáváme drinky

„Děkuji, je to Prada na zakázku,“ pochlubí se hovězí.

„Máte dobrý vkus, smím prosit o tanec?“

Gentlemansky se ukloní a nabídne dlaň.

„Tady v tomhle pajzlu?“ Tina se ohradí a povytáhne nosánek.

„S Vaší vizáží vypadá každý podnik, jako pajzl. Každý by si měl prohlédnout takový skvost, jako jste Vy, jdeme?“

Funguje to. Opravdu to funguje! Trocha lichotek a chlap má vyhráno.

Normálně bych reagovala opačně, nelíbí se mi, když se ženská nechá tak rychle uchlácholit, ale když se jedná o Tinu? Jsem pro všemi deseti.

Michal odchází na parket po boku Tiny a já mám volnou cestu.

„Je mi to líto, Šar. Opravdu jsem nečekal, že přijde.“ Alan spustí vlnu omluv a v obličeji mám podivný výraz.

„Alane, nic se neděje, nemůžeš za to. Vynahradíme si to jindy, ju?“

Mám chuť mu skočit do náruče. Nejradši bych ho objala a slíbala, ale to nejde.

Blbka blbá!

„Šar, vím, jak si se na tenhle večer těšila. A vím, že jsi byla šťastná, když jsme tu byli. Opravdu mě mrzí, že se to tak pokazilo.“

„Alane? Ty blázínku. Budeme mít ještě dost času. Jsem ráda i za tu chvilku,“ vřele se na něj usměji a doufám, že nepozná mé obavy.

„Tenhle úsměv taky nemám rád.“

Podívá se na mě se svraštěným obočím.

Poznal to!

„Tancují druhou písničku, ještě máte čas“ pobídne nás Tony.

Oba se ironicky usmějeme.

„Myslím, že jsme dost starý na to, abychom se takhle hlídali,“ Alanova nálada je na bodu mrazu a má se nechává ovlivnit.

„Šar… ?“ nejistě promluví.

„Ano, Alane?“ sleduji jeho výraz a nemůžu ho rozpoznat. Mění se, jak čerstvá modřina.

„Alane…?“ opakuji a snažím se být opatrná. „Děje se něco?“

Stále neodpovídá a já začínám být nervózní.

„Ale nic, Šar. Dneska to bude večer na nic, ale vážně ti to vynahradím.“

„Copak to tu rozebíráte?“ Tina se opět přivine k Alanovi, a já mám tendence nakouknout do záchodové mísy.

„Tino, běžné téma. Počasí, práce a tak dále. Však to znáte“ snažím se o zdvořilou konverzaci, abych nám to všem ulehčila.

„Nedáte si s námi panáka, slečno?“

Radka se přidává a já jsem ráda.

„Klidně mi říkejte paní. Brzy budu paní Adalbertová, měla bych si na to zvykat,“ slastně se na Alana zadívá.

Nádech, výdech, nádech, výdech, dýchej Šar. Dýchej!

„Miláčku, pojď tancovat. Je to už dlouho, co jsme spolu tancovali. A propo měli bychom cvičit na svatbu, nemyslíš?“

Aniž by Alan cokoli řekl hbitě ho chytá za ruku a táhne na parket.

„Ta suka jedna! Nejradši bych jí vydrápala oči!“

„V klidu Šar. Ono se jí to vrátí. Pojď, dáme si toho panáka.“

Hodiny se táhnou, jako žvýkačka. Tina se všemožně snaží o Alanovu přízeň a naše výlevy ignoruje. Radka s Michalem si užívají večer, tak jak mají a já zkejsla s Tony na baru. Jediná kladná stránka celého večera je, že jsem si zocelila nervy a přežila dračí útoky.

„Sekretářko, vypadáte nějak zamyšleně. Dumáte nad tím, jak jsem Vám s Alanem zkazila plány? Již po několikáté?… Kolikrát Vám mám říkat, že je Alan můj!“

Tina se posadí vedle mě, mezitím, co si Tony odskočila. Sakra, má tady štěnici nebo co? Jak to, že vždycky přijde v tu nejnevhodnější dobu?! Dělá mi to naschvál, mrcha jedna. Dračice si usrkne martini a podívá se na mě.

Hodím do sebe panáka a zhluboka se nadechnu.

„Tino, to mě vážně tak nesnášíte? Trpí Vaše sebevědomí? Můžou za to ta nedorozumění? Opravdu jsem si Vás nechtěla znepřátelit, ale jak Vás tak poslouchám, zřejmě nezáleží na tom, jaký má kdo názor. Vy si všechno uděláte po svém, že? Nemáte trochu nudný život? Furt jenom rýpat a rýpat, nic neřešit a vědět, že Vám všechno vyjde. S penězi, co vlastníte se můžete věnovat hromadě věcem, charitě, vlastnímu podnikání, není to trochu dětinské schovávat se za rodinnou sukni?“

Kašlu na to, posílená alkoholem chrlím jednu větu za druhou.

„Cccc. Taková drzost. To nemyslíte vážně? Taková nicka mi bude radit, co mám dělat?“

„Jo! A proč ne? Třeba byste kolem sebe měla lidi, kteří by Vás upřímně rádi viděli a třeba by k nim patřil i Alan.“

„Šarloto, dávejte si pozor na pusu, můžu Vás nechat vyhodit. Víte vůbec s kým mluvíte?!“ začíná být v ráži a její hlas graduje.

„Vím! Moc dobře to vím! Jste Tina Beli! Dcera velmi zámožného muže, která sama nic nedokázala a jediné, co zvládá a to dokonale, je vydírání a provokování lidí, které má kolem sebe. Jste Tina Beli, která si neváží ničeho a nikoho, protože si dobře uvědomujete své postavení. Jste Tina Beli stejná, jako my ostatní, až na to, že prachy Vám zatemňují mozek a pak se chováte, jako…“ slovo radši polknu a hlas tiším.

„Jste Tina Beli, která mě může kdykoli vyhodit a nepotřebuje na to důvod. Jste Tina Beli, která si dělá co chce a kdy chce. Jste Tina Beli rozmazlená, nafoukaná, nevděčná…“

„Ty… ty…“ Dračice napřahuje ruku a chystá se mi jednu vrazit.

„Co budete dělat?! Chcete mi jednu vlepit? Tak to vždycky řešíte?! Tak řešíte všechno, co se Vám nelíbí?!“

Pevně se jí dívám do očí a nehodlám uhnout. Tina natahuje ruku a ta pomalu letí mým směrem.

„Tino!“ Alan jí zarazí a chytí ji za zápěstí.

„Co to sakra děláš?“

„Alane, právě mě urazila! Chci aby okamžitě vypadla z firmy.“

Nastolí hlas malé nevinné dívenky a vzápětí se zas mění na dvouhlavou saň.

„Holčičko, postarám se o to, že si nikde ani neškrtneš, to se vsaď!“

„Tino uklidni se!“

„Neuklidním, Alane! Chci, aby vypadla a to hned!“

„Pojď tancovat, trochu vychladneš.“

Chytne jí za ruku a táhne na parket.

„Co to bylo, Šar?“ Tony ke mně přiběhne a kulí oči.

„Ale nic, jen jsem trošku vypěnila.“

„Aby sis nezavařila holka.“

„Už se asi stalo.“

Hlavou praštím o bar a proklínám se, za svou nevymáchanou pusu.

Alan s Tinou tančí už asi půl hodiny. Zřejmě není jednoduché jí uklidnit, ale snad to zvládne.

Sakra! Říkala jsem, že mu budu oporou a místo toho, za mě teď oroduje. Jsem to tele plešatý.

Alan se s Tinou vrací a ta se usmívá, jak sluníčko. Že by jí něco píchnul nebo hodil dal do Martini? Taková změna. Tomu říkám, zkrocení zlé ženy.

„Šarlot, asi jsme vyšly špatnou nohou. Co kdybychom začaly od začátku?“

Úsměv jí nemizí a já bych potřebovala výplach uší. To vážně řekla? Co se sakra na tom parketu stalo? Nevěřím ji. Určitě má nějaký eso v rukávu. Jen doufám, že to není svatba s Alanem, probleskne mi hlavou.

„Dobrý nápad,“ nejistým hlasem odpovím a pohledem zavadím o Alana. Dívá se na stranu a jeho výraz není nijak povzbudivý.

Sakra, co to znamená?!

“Láska nás činí hloupějšími, než když jsme svobodní.

Dovoluje nám si zdravě užít toho, co jsme neměli.“

10. kapitola

V práci jsem již týden a Alan se tu neukázal. Odepisuje na sms, ale zdá se mi, že se vymlouvá.

Zatraceně, co se děje? Proč není v práci? Musí se něco dít! Ale proč mi to neřekne?! Do háje a proč ten blbej počítač nejde! Praštím do klávesnice a vzteky zahazuji propisku.

„V klidu, Šar. Ještě nepřišel?“ Michal za mnou stojí a na tváři se mu jeví starostlivý výraz.

„Kdyby přišel vypadala bych snad takhle?!“

Vstanu ze židle a okamžitě na něj napruženě vyštěknu.

„Podívej se na mě! Jsem uzlíček nervů a nevím, co se děje! Do háje! Já fakt nevim!“ vybouchnu a vztek si vylévám na něj.

„No tak, Šar. Já za to nemůžu“ třeští na mě oči.

Má pravdu, zhluboka se nadechnu a promnu oči.

„Promiň, Miško. Já to tak nemyslela. Jen se z toho asi zblázním. Tahle nejistota a moje fantazie mě ubíjí. Co když jsou spolu? Co když se někde vodí za ručičku a já jsem mu ukradená? Co když si jenom hrál? Co když…“

„No tak, nepřeháněj“ skočí mi do řeči.

„Sama dobře víš, že to není pravda. Je do tebe blázen.“

Lehce mě štípne do tváře.

„Ozval se ti vůbec?“

„Na smsky mi odepisuje, ale je na tom něco divného. Něco se stalo a odstartovalo to v Rakso. Od té doby se neukázal.“

„Ptala ses ho na to?“

„Jasně, že jo, ale zapírá. Prý se nic neděje. A když se ho zeptám proč není v práci nebo jestli někam půjdeme, odepíše, že má práci jinde.“

Bolestně zavřu oči a nahlas si oddechnu.

„Já z toho šílím. Jsem, jak puberťačka. Jak hysterka, hysterická. Jsem hrozná.“

Pomyslně skládám zbraně a vzdávám se.

Michal se ke mně skloní a ruce mi pokládá na ramena.

„Jsi jen zamilovaná, Šarlot,“ obdaruje mě vřelým úsměvem.

„Jo to jsem. Jen doufám, že nejsem jediná“ špitnu si pro sebe.

Michal vstane a nahlas práskne rukama.

„Tak, Šarlot. Hlavu vzhůru!“

„Co tu vy dva děláte?“

Ve dveřích se objeví Radka a Michalovi se v tu ránu mění výraz. Jeho oči se můžou pyšnit vesmírem hvězd a ústa nekonečnou šíří.

„No, co bychom mohli rozebírat, Radu? Alan, Alan a zase Alan. Ještě tu není.“

Radka se na mě podívá a její tvář mi napoví, že jí absence Alana také netěší.

„To je divné, Šarlot. Jsi v pohodě?“ klekne si ke mně a vezme za ruku.

„Jasně, že jsem. Jen postrádám kazajku a prášky.“

Radka se mírně pousměje a neví, co říct.

„Dámy, ustupte trochu. Podívám se ti na ten komp.“

„Jsi hodnej, Miško.“

Michal si přisouvá židli a zapíná počítač.

„Jaké máš heslo?“

„Počkej, hned ho tam zadám.“

Nakláním se ke klávesnici a vyťukávám číselný kód.

„Telefonní číslo? Chytrý, Šar.“

S uznáním se na mě podívá a kývne k pochvale.

„To vidím prvně, přiznávám.“

„Vidíš, jsem dost kreativní“ pochválím se sama a vracím se zpátky k Radce.

„Holka, co uděláme s tím Alanem. Nechápu to. Proč se tak chová?“

„Věř Radu, že mě to zajímá ještě víc než tebe. Když jsme byli v tom Řecku, byl šťastný, když jsem byla u něj, nechtěl mě ani pustit domů a kdyby si věděla, co mi všechno říkal? Titanik hadr. Furt si přehrávám to Rakso. Co se asi mohlo stát? Možná kdybych nebyla tak pitomá a nepouštěla se s tím hovězím do křížku.“

Naštvu se sama na sebe.

„Myslíš, že ta hádka za to může?“

„Z logického hlediska, co jiného? Šel s ní tancovat, aby jí uklidnil a ona zničehonic byla, jak mílius. Místo toho, abych mu pomáhala přidělávám jenom starosti. Nevím, co mám dělat. Všechno podělám.“

„To neříkej. Nikdo z nás to tak nevidí. A pokud jde o dračici, ona by si vždycky něco našla. Má dokonalou schopnost lidi vytáčet. Alan jí určitě zná, myslím, že tohle by ti nikdy nedával za vinu.“

„Zajímalo by mě, jak moc dobře jí zná“ ironicky prohodím mezi zuby.

„Šarlot!“ oba dva mě naráz okřiknou.

„Já vím, já vím. Dáte si kafe?“

„Ano prosím“ jednohlasně odpoví.

„Jste skvěle sehraní“ nostalgicky se na ně usměji.

Rána.

Trhneme s sebou.

„Co to bylo?“

„Asi průvan,“ Michal ráně nevěnuje pozornost a vstává od mého stolu.

„Tak hotovo, všechno šlape, tak jak má.“

Cení na mě zuby a čeká na medaili.

„Díky, díky, díky. Služebníček, Miško.“

„Nemáš za co, kdyby něco, tak jen houkni. Na kompy jsem profík.“

„Můj profík“. Radka se rychle rozhlédne a hned mu lípne jednu pusu. „No tak, no tak, no tak. Jsme v práci, to muckání si nechte na doma, mazlíčci“ opatrně je napomenu s úsměvem na tváři.

„No jo, však už jdeme.“

Radka se zastaví mezi dveřmi a otáčí se ke mně.

„Ty nejdeš? Už máme padla, mohli bychom na skleničku, co ty na to?“

„Ne, ne, nechci dělat křena“ ihned odpovím.

„Ale kecy s mašličkou. Žádný takový, jdeš s náma“ Michal mě bere za ruku a Radka sbírá mou tašku.

No paráda, tak to vypadá, že mě čeká exkurze do světa zamilovaných.

„Hej lidi, neblbněte.“

„Žádný blbnutí, půjdeme jen na chvilku, to přežiješ.“ Radka se rozesměje na celé kolo a já vím, že jí to jen tak nevymluvím.

„No tak dobře, ale už mě pusťte, umím chodit sama.“

Naráz mě pouští a já se přesto zastavím.

„Šarlot!“ Radka na mě hází vyčítavý výraz.

„Ne, ne, já jen… mám vás ráda, děcka“ upřímně se na ně zadívám a jsem vděčná za své přátele.

SMS

Pro: Tina Beli

Zpráva: Dobrý den, Tino. Mám pro Vás zajímavé informace ohledně Šarlot Niklové a Alana Adalberta. Schůzka?

Ráno vstávám dřív. Dneska je opravdu krásný den. Venku svítí sluníčko, teplota je tak akorát a já se cítím lépe. V hospodě jsme seděli asi do desíti hodin a skoro celou dobu jsem si na Alana ani nevzpomněla. Teda vzpomněla a ne jenom jednou, ne dvakrát, vlastně ani dvacetkrát. Možná, tak stokrát, ale vždy když to vytušili dokonale mě zabavili. Umí to se mnou lišky jedny proradné. Ví, jak mě přivést na jiné myšlenky a já vím, že jsem za to ráda.

Měla bych se jim nějak odvděčit. Protáhnu se v posteli a jdu si na balkon zapálit. „Vážně je dneska krásně.“

„Dobrý den. Vzala bych si 2 šunkové chlebíčky, 2 vajíčkové, 2 hermelínové a pak ještě mi dejte 2 marokánky, 2 větrníky a 2 špičky. Děkuji.“

Žádná fronta, hned vše vyřízené a hlavně po ránu čerstvé. Tak to mám ráda.

Snad jim to jako malý dík bude stačit. Usměji se nad igelitkou lahůdek a jdu si do trafiky pro cigarety.

BOUŘE NAD NEW EXPERIENCE!

Zaměstnanci obvinily současného majitele New Experience ze zneužívání pravomoci a porušování povinnosti. Alan Adalbert nezvedá mobilní telefony. Nereagoval ani na sms, ve kterých byl požádán o vyjádření…

BOHÁČ ALAN ADALBERT TYRANIZUJE ZAMĚSTNANCE!

„Je to hrozné. Nemůžeme nic. Píchačky máme i na záchod. Napít se nemůžeme, přestávky nemáme a nedej Bože, když jsme nemocní nebo si musíme vyběhat věci. Vždycky nám řekne: Něco se Vám nelíbí dveře máte otevřené. Chce se mi z toho brečet! Jsme tam přes čas, pracujeme od nevidím do nevidím za mizerný plat a on na nás kouká, jak na póvl a furt řve. Zlatý Adam, tohle není normální, ani okno v tom vedru si nemůžeme otevřít. A ta hygiena! Neplatí uklízečce, takže si všechno musíme kupovat a uklízet sami. Když přijde nějaký klient, kávu mu dáváme ze svého a vlastně i panu Adalbertovi. O toaletách ani nemluvím!“…

PODPLÁCENÍ A OHAVNOSTI! NEW EXPERIENCE POD NOVÝM VEDENÍM KLESÁ KE DNU!

Dle našeho důvěryhodné zdroje je Alan Adalbert vykořisťovatel. Bohatý synek je zřejmě, tak rozmazlený, že není schopný postarat se o své věci bez služebnictva a bez svého zámožného otce, kterým není nikdo jiný než Charles Adalbert. Tato zpráva jistě bude mít i dohru a to nejen ve firmě, ale i v životě Alana Adalberta…

ALAN ADALBERT SNOBSKÝ BOHATÝ SYNEK!

NUDÍ HO NEW EXPERIENCE?

Alan Adalbert nový majitel CK New Experience šokoval! Cestovní kancelář, dříve pod vedením Adama Svobody, nikdy neměla špatnou pověst. I když nepatřila mezi TOP 10, stále se držela chvály. Od změny vedení se vše otočilo!

Třeštím oči a nevím, kam se dřív podívat.

„Co? Co to je?!“

Beru si noviny do rukou a začínají se mi třást.

„Tohle není možný! Vždyť to není pravda. Zaplatím cigarety a řítím se do kanceláře.

„Šarlot! Nechoď sem!“ Radka za mnou přiběhne a tlačí mě ze dveří.

„Co blbneš!“

„Četla jsi to?“

„Jo, co to sakra má znamenat? Kdo to napsal?“

„Šar, předem říkám, věřím, že to tak není, ale… je tu policie.“

„Policie? Co tu chtějí?“

Radka se zastaví a dívá se na zem.

„Zjistili kdo to byl? No tak? Zjistili?“ apeluji na ní.

Kývne k souhlasu a nervózně se na mě podívá.

„To se mi ulevilo, aspoň se to vysvětlí a firma a Alan nebudou mít problémy. Tak kdo to byl?“

Radka zavře oči a zhluboka se nadýchne.

„Ty.“

Srdce mi přestane být a pouštím tašku s lahůdkami na zem.

„Cože?“

„Šar, vážně tomu nevěřím. Procházeli všechny počítače a u tebe našli emaily s odeslanými zprávami do novin. Chtějí tě vzít na stanici.“

„Emaily? Z mého počítače? Děláš si srandu?“

Radka mě vezme za ruku.

„Nedělám! Už tu na tebe čekají.“

„A co Alan? Ví to?“

Radka se chytne za hlavu.

„To je to nejhorší. On je sem poslal.“

„Cože? On… on tomu věří?“ začínám koktat.

No paráda, týden ho nevidím a pak za mnou pošle policajty?! Skvělé!

„Ne, to ne. Michal mu to hned ráno volal. Myslím to, že je New Experience v novinách. Alan okamžitě obvolal policii, ať najdou zrádce a okamžitě ho zatknout. Tak… tak sem přišli a jak jsme zjistili, že jsi to byla ty… teda promiň, že to šlo z tvého počítače. Od té doby se mu Michal snaží dovolat, jenže má furt obsazeno. Nejspíš mu volají media a tak.“

Šokovaně si sedám na gauč v recepci.

„Na. Tady jsem vám něco koupila“ nepřítomně jí podávám tašku.

„Jsi hodná. Jak jsi na tom?“

„Jako vyhořelá svíčka, Radu,“chce se mi brečet.

„Šarlota Niklová? Pojďte s námi“.

„Jsi v pořádku?“ Radka za mnou přibíhá, když vycházím z policejní stanice.

„Jo jsem,“ mírně znechuceně odpovím.

„Na co se tě ptali? Co chtěli?“

„Na všechno se ptali! Na všechno furt dokola! Chyběla jen lampička uprostřed temné místnosti a informace o mé tělesné teplotě. Nedokážou pochopit, že jsem tam prostě nebyla, že jsem to neudělala! Mají důkazy, který jsou proti mně a já musím nějak dokázat, že to tak prostě není. Sakra!“

Radka mě obejme, cítí ze mě zoufalství.

Je mi hrozně, jsem vyděšená a nic nechápu.

„Šarlot?“ Trhnu s sebou.

Alan! Alan?!

„Alane?“ nevěřím vlastní očím.

Pouštím Radku a popoběhnu za ním.

Těsně před ním se zastavím.

„Alane, já to vážně nebyla, váž…“

Prudce mě obejme.

„Já vím, blázínku, já vím. Jsi v pořádku?“

Chytí mou tvář a zadívá se mi do očí.

Kývnu a popotáhnu. Nevím, jestli mám brečet nad tím vším, nebo se štěstím smát, že je zas u mě. Znovu si mě přitáhne a pevně obejme.

„Zjistím kdo to byl, slibuji!“ políbí mě do vlasů.

„Alane…“

„Ššš. Jak se cítíš?“

„Hrozně, vůbec to nechápu. Proč by to na mě někdo házel?“

„Nevím Šar, ale nenechám tě v tom!“

Alan se na mě dívá odhodlaným pohledem, ale já za tím vším vidím obavy.

Zase mu přidělávám starosti. Proč se to vždycky musí dít mně. Není to znamení? Třeba spolu nemáme být, bojím si přiznat. Od té doby, co jsme spolu nás doprovází jedna katastrofa za druhou. Tohle není jen tak.

„Šar, když jsem zjistil, že tě sem odvedli a že to bylo kvůli mně… Málem to se mnou praštilo. Kdybych to věděl…“

„Alane, zachoval ses správně. Je to v pořádku. Neobviňuj se“ skočím mu do řeči a seberu všechnu sílu k úsměvu.

Alan se na mě podívá pohledem červotoče a snaží se mi vidět do hlavy.

„Nic nevidím,“ hlesne.

„Co?“

„Nevidím, neslyším tvoje myšlenky?“

Buď rád, říkám si a moje já se mnou souhlasí.

„To bude asi tím, že tam momentálně nic není, Alane. Vezmeš mě do práce, prosím?“

„Co?“ zarazí se. „Ty chceš jít do práce?“

„Jo, jen na otočku. Mám tam nějaké věci, co si musím vzít. Po zbytek dne si vezmu volno, jestli to nevadí. Dneska bych to tam asi nedala.“

Přiznám se a obdaruji ho dalším hraným úsměvem.

„Dobře, ale vážně tam musíš? Nevydrželo by to do zítra? Co kdybych ti to přivezl domů?“

V jeho hlase slyším nejistotu a možná i paniku.

„Proč? Proč nechceš, abych tam jela?“

Alan se zamračí a nervózně si prohrábne vlasy.

„Jsou tam novináři, mohlo by to být pro tebe nepříjemné.“

„Alane, jestli jde jenom o mě, tak jsem velká holka. A jestli nechceš, abych tam šla kvůli něčemu jinému, tak mi to prosím řekni, ano?“

„Není v tom nic jiného, Šarlot.“

Zdrceně se mi podívá do očí.

„Chyběla jsi mi.“

Srdce mi jásá a plesá radostí. Vážně to řekl?

„Řekni to ještě jednou“ s upřímným výrazem na tváři poprosím. „Chyběla jsi mi, strašně moc. Strašně, strašně moc“ políbí mě na čelo.

Jak já ty jeho polibky na čelo miluji. Je to tak vzácné. Cítím se po nich, jako někdo. Jako někdo s kým to myslí upřímně, jako někdo koho si váží.

„Ty mě ještě víc,“ tiše odpovím a vrhnu se mu do náruče.

„Jsi připravená?“

„Jsem!“ asertivně odpovím.

„Tak jdeme na to“ nenápadně mě pohladí po ruce a vystupujeme z auta.

„Pane Adalberte, co říkáte na zprávy, které se o Vás šíří? Je to pravda?“ „Pane Adalberte, peníze otce Vám nestačí?“ „Slečno Niklová, to vy jste napsala veškeré informace?“ „Co se stalo, že jste to všechno pustila do světa?“ „Slečno Niklová, na co se Vás ptali na policejní stanici?“ „Alane, propustíte slečnu Niklovou?“

Novináři se na nás vrhají z každé strany.

„Alane není Vám trapné se s tolika penězi chovat takhle?“„Váš otec je boháč, proč jste vůbec šel do New Experience“ „Alane, co Tina? Co na to říká? Kdy budete mít svatbu?“„Alane, může za to všechno Tina? Za všechny Vaše klienty a sponzory? Jsou to její kontakty?“ „Alane, je pravda, že se slečnou Niklovou máte poměr?“ „Šarlot, jste jeho milenka?“

Milenka? Co? Prudce se na novináře otočím, ale Alan mě včas zastaví.

„Pojď.“

Tlačí mě dopředu a já z něj cítím vztek.

Nejradši by se na ně vrhnul, jako Jacob na Edwarda a všechny je rozsápal a mě možná s nimi.

Konečně jsme ve firmě a rychle za sebou zavíráme dveře.

„Jsi v pohodě?“ tiše se zeptám a čekám kdy se rozletí na několik kousků.

„Jsem, Šarlot. Co ty?“ je zadýchaný a stále vzteky bez sebe.

„V pořádku“ odpovím.

Alan se na mě zaměří a oči dá do malé škvírky.

„Šarlot, jak o nás ví?“

Chvíli zaraženě civím a v hlavě mi to začíná šrotovat. Skládám jednu kostičku za druhou a snažím se mu odpovědět. Je to tu! Další puzzle zapadlo. Cítím se, jak malá holka. Klopím zrak k zemi a tuším odkud vítr vane.

„Šarlot? Odpověz mi, prosím“ jeho pohled i hlas naléhají.

„Víš, Alane. Včera jsem z tebe byla na prášky a tak nějak jsem z toho všeho trošku vybouchla. A k tomu mi nešel ten blbej počítač. Michal mi ho šel opravit a objevila se i Radka. Jen jsme prohodili pár slov o Řecku. Vůbec mi to nedošlo, nezlob se“ hraji si s prsty a čekám kdy mě seřve.

Jsem jak štěně s psím kukučem u naprosto zdemolovaného gauče.

Alan se zhluboka nadechne a přistoupí ke mně o krok blíž.

„Promiň, že jsem s tebou teď nebyl. Vím, že to pro tebe muselo být nepříjemné a určitě ses cítila nejistě. Omlouvat bych se měl já, Šarlot.“

Cože? On se mi omlouvá? Mně? To jako vážně? Ten diktafon si musím pořídit!

„No tak, Alane! Týden bez tebe je jako rok, nechci stát a jen se omlouvat“ mírně se pousměji a snažím se zbavit myšlenky na jeho rty.

„Máš pravdu, ale když to věděli jenom oni, tak to znamená…“

„Alane Adalberte, ani to nevyslovujte. Přece by si tomu ani sám nevěřil. Počkej…“ zastavím monolog.

Další kostička pasuje.

„Když jsme s Radkou domluvili, slyšeli jsme ránu. Jako by průvan, zabouchl dveře. Michal to pak zamluvil, ale myslíš, že by nás někdo…“

„Poslouchal?“ doplní mě.

Kývnu k souhlasu.

„Takže to byl někdo z firmy“ konstatuje situaci.

„Šar, jdi si pro ty věci, hodím tě pak domů. Teď to pusť z hlavy.“

Vrátí se do reality a polemiku nechává na později.

„Hm“ zamyšleně odpovím.

Hledám odpověď na to, kdo by to mohl být.

„Já to zjistím, Šar. Dneska odpočívej, ano?“

Už mě zas slyší, směji se sama na sebe.

„Chyběl jsi mi“ tiše zašeptám a zasněně se podívám.

Moc si mi chyběl, dodám sama sobě.

Šar, prober se, jsme ve firmě, žádná love story.

„Alane, jdu se ještě opláchnout ať je tam nevyděsím.“

Na toaletách se opět děsím svého odrazu. Jak je to možné? Poslední dobou co se postavím před zrcadlo vypadám, jako bych dostala ránu paralizérem. Měla bych se sebou něco dělat. Opět se pro sebe usmívám a divím se sama sobě. Týden bez spánku, plný stresu, k tomu ten dnešek a sotva Alana vidím hodinu nemůžu se zbavit toho pitomého úsměvu. Rychle se opláchnu, prsty pročešu vlasy a jsem hotová. Vycházím z toalet a Alan mě během vteřiny tlačí zpět.

Jeho rty jsou žádoucí a hladové. Rukama ho pevně držím a polibky mu stejně žhavě oplácím.

„Chyběla si mi, Šarlot. Tak moc. Ani netušíš.“

Jeho jazyk mě prohledává, jak vlčák drogy. Kousek po kousku prohledává každý kousíček, každé zákoutí. Rukama se přesvědčuje, že je vše na svém místě.

Vášnivě se mě dotýká všude, kde zrovna může. Mám chuť mu sundat sako a všechno, co má na sobě. Mám chuť ho cítit na sobě, vedle sebe, v sobě.

Tak dlouho?! Jak jsem bez něj mohla být, tak dlouho?

„Musíme přibrzdit“ lapá po dechu.

„Já vím“ zadýchaně odpovím.

„Jsme v práci.“

„Já vím“ odpovím stejně.

Má slovní zásoba ještě střízlivý a nedokáže se znovu napojit.

„Co kdybychom dneska někam zašli?“

Alan nabírá druhý dech a konečně vypadá uvolněněji. Působím na něj, jak utěšující léky a já jsem si toho daru vědoma.

„Kam by si chtěl jít?“ uklidním se.

„Co takhle kino? Tam jsme ještě nebyli.“

„Jako na film?“

„Ne, Šarlot, budeme počítat sedačky. To víš, že na film.“

Rozesměji se na celé kolo a na toaletách se můj smích krásně rozezní.

„No jasně, na blbou otázku, blbá odpověď. Patří mi to.“

Alan stojí opřený o dveře a v očích má srdíčka.

„Tohle mi chybělo nejvíc. Tvůj smích na mě působí, jako droga. I kdybych měl poslední den v životě, stačilo by mi ho slyšet a bylo by mi líp.“

Ach jo. Alane, Alane, jestli mě někdy opustíš, tak to nepřežiju.

Pohled mu oplácím a rychle ho políbím na rty.

„Už teď se těším. Jdu si pro ty věci.“

„Šarlo…“ Radka se mi snaží něco naznačit, ale nestihne to.

„Slečno Niklová, můžete do Adalbertové kanceláře?“ neznámí člověk mě hned zastaví.

„Jistě.“

Co po mě chce? Nedůvěřivě se na něj zadívám a cítím hustou atmosféru. Radce stíhám urychleně poslat gesto stylu: Kdo to je?, ale její odpovědi nerozumím.

Vcházím do kanceláře a stojím, jak opařená. Zatraceně! Charles Adalbert.

„Chci s Vámi mluvit!“

No páni jde přímo na věc, tak už vím, po kom to chování, nechování Alan má.

„Dobrý den,“ slušně pozdravím.

„Chtěla byste se nějak vyjádřit k situaci, která nastala?“

„Snad jenom tak, že jsem to nebyla“ hned odpovím.

„Ale jste obviněná?“

„Nejsem obviněná, jsem podezřelá. Ale věřte mi, opravdu s tím nemám nic společného“ bráním se, jak můžu.

„A jak mi vysvětlíte, že vše bylo odeslané z Vašeho počítače? Každý máte své heslo, Vaše jste věděla jen Vy.“

Výraz v jeho tváři je pevný a vážný, není přívětivý a už vůbec milý.

„To nevím, bohužel.“

„Tak mi tady nelžete!“ třískne rukou do stolu.

„Víte, co jste udělala? Celou firmu jste shodila! Zahanbila! Poškodila! Pošpinila! Máte okamžitého padáka!“

Vyděšeně na něj zírám a srdce mi buší na poplach.

„Ale já to vážně neudělala!“ začínám se bránit.

„Otče!“ Alan vtrhne do kanceláře.

„Ty se do toho nepleť, Alane!“

„Otče! Je to moje firma, a Šarlot je můj zaměstnanec. Tady to řídím já!“ ihned zvýší hlas.

„Alane, já ti říkám buď zticha! A vy máte padáka, Niklová!“ svérázně ho napomene a na mě opět zaútočí.

Alan k němu přistoupí blíž a začíná se mu vařit krev v žilách.

„Nikam nejde!“

„Alane, víš, co by to znamenalo, pro firmu?“

Alan se zarazí a věnuje mi pohled.

Sakra, oni se baví o mě beze mě?! Já jsem tu taky. Halo! Jenže vážně, co by to znamenalo pro firmu? Co by to znamenalo pro Alana?

„Jestli tady zůstane, firma se z toho nedostane. Musí se najít viník. Pokud se nepřizná všichni si budou myslet, že je to pravda. Opravdu si myslíš, že pak získáš nějaké klienty, sponzory? Myslíš, že si uděláš nové kontakty? Do hajzlu Alane?! Vzpamatuj se? Co se to s tebou děje? Vždycky si byl nemilosrdný, sofistikovaný a zodpovědný. Když jí tady necháš složíš celou firmu a lidi budou bez práce. Vyhodit jeden šroubek neznamená nic! A pokud to neuděláš hned, už se té nálepky nezbavíš. Nikde si ani neškrtneš!“

Charles vypadá, jak před infarktem, je rudý až za ušima a uprostřed čela mu vyskakuje žilka. A co víc? Má pravdu! Jestli tady zůstanu, dřív nebo později bude firma na dně. Nikdo s námi nebude chtít mít nic společného. A to znamená, že bude na dně i Alan. Nedostane se s Charlesových pařátů a bude si muset vzít TINU a žít život loutky.

To nemůžu dopustit! Je čas, abych se obětovala. To je ta chvíle, kdy mu můžu vrátit všechno co pro mě udělal. To je ta chvíle, kdy mám ve svých rukou jeho pomoc. Je to chvíle, kterou to všechno musí skončit.

Miluju ho, tak moc, že si radši stoupnu před kulku, než aby jí dostal on, bylo to tak, a stále je. Kvůli mně přichází o šance přečkat půlrok. Kvůli mně je furt ve stresu. Já mu přidělávám starosti. Kvůli mně má problémy. Musíme to… skončit!

„Já to nějak udělám, otče! Šarlot nikam nejde!“ stojí si za svém a nechce ustoupit.

Je čas, Šarlot!

Alan mě brání zuby nehty a já se ho pomyslně stejně zuby nehty držím a nechci ho pustit.

Je mi to líto, Alane. Ale snad ti bude lépe… Doufám.

„Pane Adalberte, můžu Vás ujistit, že jsem v tom opravdu nevinně. Nicméně v téhle společnosti pracuji už dlouho a upřímně je jako má rodina. Já… já…“ Zhluboka se nadechnu a hrdě postavím.

„Beru všechno na svojí zodpovědnost.“

„Šarlot, sklapni!“ Alan se vaří a pára mu stoupá z uší.

Lehce ho odstrčím a stoupnu si před Charlese.

„Výpověď přijímám i když jsem nic neudělala. Zítra si sbalím věci.“ Slzy se mi derou do tváře a urychleně odcházím z kanceláře.

„Šarlot?!“ Alan na mě šokovaně zavolá.

Odcházím.

„Tak a je to vyřešené. Zítra uděláme tiskovku a všechno to tam vysvětlíš. Špatná reklama, taky reklama, musíme toho nějak využít.“

„Otče, dostanu jí zpátky! Šarlot tady nekončí!“ míří ke dveřím.

„Takže to je pravda?! Vy spolu opravdu něco máte?!“

Alan se zastaví. Neodpovídá.

„Alane, co to do tebe vjelo?! To kvůli sekretářce chceš všechno zahodit?! A co tvoje cíle?! Co Tina?! Co tvůj životní sen?! To se toho jen tak kvůli ní vzdáš?! Kvůli blbé sekretářce?! Vážně?! Přemýšlej nad tím!“ Charles svého syna nepoznává.

Alan chytá kliku od dveří a pomalu je otevírá.

„Do hajzlu, Alane, uvědomuješ si, co je pro tebe důležité?!“

Jemně se usměje. „Právě, že vím.“

„Důvěra je jako papír, který pokrčíš.

Už nikdy nebude perfektní.“

11. kapitola

„Michale, kde je Radka?“ vyběhnu s kanceláře a atakuji Mišku.

„Šla si pro něco do auta.“

Poplašně zvedám tašku ze stolu a utíkám za ní.

„Radu, hodíš mě domů?“

„Co se stalo?“ Radka se na mě vyděšeně podívá.

„Teď ne, prosím tě, odvez mě odsud.“

Slzy mi tečou po tváři a rychle nasedám.

„Šarlot!“ Alan vybíhá ze dveří a Radka startuje auto.

„Jeď Radu!“ vyštěknu na ní.

„Šarlot!“ Stoupá si před auto. „Šarlot!“

Radka brzdí.

Utírám si slzy a snažím se pravidelně dýchat.

„Šarlot!“ Alan opakuje mé jméno.

Postaví se k okénku a otevírá dveře.

„Nemůžeš odejít!“

Panika si pohrává s jeho výrazem.

„Tvůj otec měl pravdu. Měla bych odejít. Nesnaž se mě zastavit,“ zoufale odpovím.

„Sakra Šarlot, proč chceš na sebe vzít něco, co jsi neudělala?!“

„Byla bych sobecká, kdybych to nevzala na sebe.“

„Sarka, Šarlot v tom není nic sobeckého.“

„Alane…“ vystupuji z auta a on ustoupí strannou.

„Kdybych zůstala, společnosti by to přineslo ještě větší ztráty a ublížilo by to lidem, které mám ráda.“

Pevně se mu dívám do očí a snažím se znít odhodlaně a klidně.

„O společnost se postarám! Nikam nejdeš, dobře?“

Zavírá za mnou dveře a snaží se mě chytit.

„Postaráš se o to?! A o co ještě?!“ Trhnu sebou. „Kolik problémů ti ještě přidělám?! Slyšel si svého otce, kdykoli může firma skončit?!“ zvyšuji hlas.

„Je mi jedno, kdo co říká!“ Rezignuje a snaží se mě přesvědčit, jak se dá.

V jeho pohledu vidím malé dítko, kterému chtějí vzít oblíbenou hračku, štěně, kterému odchází milovaný páníček. Vidím nejistotu, strach, zmatek, vyděšení.

„Je ti to jedno? A co tvoje plány, tvé cíle, tvůj sen? Chceš být až do konce života loutka? Chceš být tátův mazlíček? Nezáleží ti na tom?“

Alan se zhluboka nadechne a chytá mou tvář.

„Dobře, jestli chceš odejít nebudu ti bránit.“

Jeho výraz se mění.

„Odejdeme spolu.“

To je blázínek, sakra, co mám dělat? Proč musí být, tak tvrdohlavý!

„Alane, odcházím, protože chci, aby jsi tu zůstal. Potřebují tě tady. Nech mě jít.“

Klopím zrak na zem a chci si zase nastoupit. Zachytí mě za paži.

„Ne.“

„Jo!“

„Sakra Šarlot!“ v očích má bolest.

Pevně mě obejme a pohladí po vlasech. Cítí, že prohrává boj.

Chci udělat to samé, ale nemůžu. Už takhle je to moc těžké. Bojím se. Bojím se, že když ho obejmu i já už ho nepustím.

„Nedovolím, abys to všechno vzala na sebe,“ zašeptá mi do ucha.

Bože, jak já ten jeho hlas miluju.

Chvíli tiše stojíme v objetí, a já se odhodlávám k útěku.

Alane, promiň, pomyslně mu vysílám vzkaz. Jemně ho odstrčím a on mě opět chytí za ruku. Dívá se mi do očí a já jemu.

„Alane, vždycky jsi mi pomáhal, teď je čas na mně. Respektuj to prosím.“

Nastupuji do auta a cítím, jak mé slzy prosí o propustku. Alan stojí, jak opařený. Nehnutý, jako socha.

„Radu, jeď prosím.“

Otočím se na Radku a ta má ztrápený výraz.

„Jsi v pořádku?“

Kývnu k souhlasu a chci být pryč. Chci si sednout do kouta a brečet až do rána.

Radka startuje auta a Alan se vzpamatovává.

„Šarlot!“

Buší do okénka.

„Šarlot!… Nebylo lehký se dát dohromady! Proč mezi náma stavíš zeď?! Vyřešíme to všechno spolu, dobře?“

Nevzdává to. Okénko stahuji dolů.

„Alane, nedovol, aby ti někdo nebo něco zničilo tvůj sen. Teď se postarej hlavně sám o sebe. Prosím!“ slzy mi tečou proudem a já už je neovládám.

Radka pochopí a zařadí.

Alan po kapsách hledá klíče od auta a po chvíli nasedá do svého eLka.

„Šarlot, zastavte, musíme si promluvit!“ dojede nás.

„Alane, neblázni!“

Sakra, co to dělá?

„Šarlot, zastavte, jinak takhle pojedu celou dobu!“

Jede vedle nás o okénko má stažené. Každou chvilku se musí zařadit za nás, aby zpřístupnil cestu a já se bojím nejhoršího.

„Alane!“ vykřiknu na něj a Radka zajíždí k odpočívadlu.

„Šar, vím, že nemáš náladu, a tohle je ta nejnevhodnější chvíle na rozumy, ale měli byste si promluvit.“

„Šar!“ Alan přibíhá k autu a ihned mi otevírá dveře.

Vystupuji. Neváhá. Chytá mě za ruku. Prudce jí vytrhnu z jeho sevření a mířím k lavičkám.

Stojím a zhluboka dýchám.

Kolem nás je les a já cítím vůni jehličí. Zavírám oči a snažím se uklidnit.

Ze zadu ke mně přistoupí a chvíli jen tak v tichosti stojí.

„Šarlot, když nebudeš v kanceláři nebudu moct pracovat. Slibuji, že zjistím pravdu a donutím všechny, aby se ti omluvili. I mého otce. Vrať se, se mnou prosím.“

„Ne, Alane“ otáčím se k němu. „Vím, že to zvládneš, ale není to nutné. Měl by si zůstat v New Experience a dělat důležitá rozhodnutí a ne kvůli mně. Kvůli sobě a svému cíly.“

„Šarlot, není nic špatného na tom, když v New Experience zůstaneme oba.“

„Teď ne, ale v budoucnu by mohlo. Alane, kvůli mně je z tebe jiný člověk.“

Přistoupím k němu blíž a snažím se o úsměv.

„Alane, jsi mladý, talentovaný a také hodně úspěšný. Ne všichni dostanou šanci uspět a něco dokázat. Ty tu šanci máš, nezahoď jí kvůli mně. Vážně tě mám ráda, strašně moc… Proto si vážím všeho, co se tě týká. Ale nechci, aby tohle tvé rozhodnutí ovlivnilo tvou budoucnost. Kromě toho, není nic dalšího s čím bych ti mohla pomoct“ můj hlas klesá a začínám opět cítit slzy.

Otáčím se k němu zády a nenápadně je otírám.

Přistoupí ještě blíž.

„Tolik si mi pomohla. Tolik jsme toho zažili. Vzpomeň si na naše první setkání. Na golf, prasklou pneumatiku, poštu, Heaven, idiota Roberta, Řecko. Zažili jsme toho tolik. Nechci, aby dalších mých padesát let bylo prázdných jako předešlých třicet. Chci, aby jsi byla pořád se mnou.“

Slzy mi tečou proudem a já je nestačím utírat.

Sakra Alane. Ty víš, jak to udělat bolestivější.

Opět se nadechnu a otočím se k němu čelem.

„Tak si radši zvykni na život beze mě. Pro tvoje dobro, nestačí, abych odešla jenom z New Experience.“

„Šarlot, dovol, abych ti připomenul, že jsme pořád MY. Chodíme spolu, jsme spolu. Měli bychom se všem problémům postavit společně a ne utíkat, jako to chceš udělat a pokud vím…“.

„Dovol, abych ti připomněla, že jsi mimo jiné i zasnoubený. V mým představách to MY bylo krásné, jenže Alane, tak to nikdy nebylo! Náš vztah byl sice úžasný a já jsem byla šťastná, ale MY jsme byli, jenom když jsme byli sami. Žádné opravdové MY nebylo… Teď… Teď jsme prostě jen ty a já.“

Sedám na lavičku a nevěřím tomu, co jsem řekla.

Začíná panikařit.

„Šarlot, vím, že jsi teď zmatená, co kdybys sis vzala pár dnů volna a trochu se uklidnila.“

Bolestně se usmívá. Snaží o klidný a pohodový hlas..

Nechce si přiznat, že to, co nastalo, by mohla být pravda.

„Alane, jsem klidná a mám ve všem jasno, musíme se…“

„Vrať se, se mnou. Mám strach, že řekneš něco, čeho pak budeš litovat,

“ skočí mi do řeči a bere mě za paži.

Vytrhnu se mu už asi po sté a dávám průchod svým vzlykům.

„Když to neřeknu určitě toho pak budu litovat!“ vykřiknu na něj.

„Nechci to slyšet! Ať už řekneš cokoli…“

„Skončeme to,“ zlomeným hlasem ho přeruším.

Je bledý, jak stěna a má pohled, který se nedá ani popsat. Stojí, jak zmrazený.

„Alane, bude to nejlepší pro nás oba.“

Popotahuji, jak malý fracek a on mě nespouští z očí.

„Proč?“ zoufale se zeptá.

Podívám se na něj a snažím se o klidný a pevný hlas.

Nedaří se, během chvilky se zlomí, jak seschlá větvička.

„Kdybych zůstala s tebou trpělo by hodně lidí, včetně tebe. A jestli by náš vztah vyžadoval až takové oběti, tak na to nemám odvahu.“

Zavírá oči a svraští čelo. Rychle si mě přitáhne a pevně sevře v objetí.

„Dodám ti odvahu. Jenom zůstaň se mnou… prosím. Pokud budeme spolu všechno bude v pořádku,“ zašeptá.

Už to cítím zase. Motýli v břiše mi poletují sem a tam a nechci se ho pustit.

Musíš, Šar. Musíš! Čím déle to budeš prodlužovat, tím to bude ještě těžší. Jenže může to být ještě těžší? Slzy mi tečou po tváři a Alan mě hladí po vlasech.

„Děkuju ti, že mě máš tak rád. Děkuju, že jsi stál vždycky za mnou a pomáhal mi. Děkuju, že jsi byl hodný na mě a mé přátelé. Děkuju, že jsi mě udělal šťastnou, jako nikdy předtím. Děkuju ti, za tu malou chvilku s tebou a za to, že jsi mě nechal pocítit to, co už nikdy nepřijde. Děkuju ti. Ale dal si mi toho tolik, že tohle je jediný způsob, jak ti to všechno můžu vrátit.“

Pouští mě a soustředěně se mi zadívá do očí.

„Tak se mnou zůstaň. Budeme spolu napořád, ano?“

Blázínek, stále se nevzdává. Přes slzy se na něj upřímně usměji.

„Jsi vážně úžasný. Vážně.“

Popotáhnu a naposledy mu skočím do náruče.

„Slib mi jednu věc… Alane Adalberte buď šťastný.“

Pouštím ho a popoběhnu k autu.

Alan nevěří tomu, co se stalo.

Jeho oči začínají mít skleněný nádech, ale snaží se je rozmrkat. Je to silnější. Rukou si promne čelo a prohrává svůj boj. Slzy se tlačí ven a jedna bojovnice se mu kutálí tváři.

„Takže jsi to udělala.“ Radka se na mě zděšeně podívá.

Z tašky vytahuji druhý balíček kapesníků a utírám si nos.

„Udělala“ vzlykem odpovím.

„Šar, myslíš, že se tím něco vyřeší?“

„Radu, nic jinýho mi nezbývalo. Vždyť si to viděla sama. Kde jsme se mihli, byl nějaký problém. Nejsme…“ bolestně zavřu oči. „Nebyli jsme, jako vy. Ty to s Michalem máš v pohodě. On je jen mladší. Je to na tobě. Kdyby to bylo na něm, tak to vyhlásí do světa. Jenom ty jsi ta, která to brzdí a je nejistá. Zkus mu trošku věřit.“

„No jo, jenže to se ti lehce řekne, víš…“

„Radu…“ skočím jí do řeči. „Chceš si celou dobu říkat co kdyby? Radši budeš žít takhle v nejistotě, než, abys do toho skočila po hlavě, ať se stane, co se stane. Nikdy nevíš, jestli to je ten pravý. Užívej si dokaď to máš, dokaď to neztratíš.“.

Slzy se mi opět valí po tváři.

„Tak jako ty?“ Vezme za ruku a já nedobrovolně kývnu.

„Tak, jako já.“ Odpovím nahlas a stává se ze mě fontána.

„To bude dobrý, Šar“ obejme mě. „Nevěřím, že jste spolu nadobro skončili. Vážně ne. Až se tohle vyřeší, budete zase spolu, neboj se.“

„Jo jo, to známe,“ ironicky se na ní usměji.

„Tohle nebude dobrý, Radu. Nebude.“

„Ale Šar…“

„Nezlob se, já radši už půjdu. Musím se z toho všeho vyřvat“ snažím se o úsměv, ale nejde mi to.

Radka pochopí a nebrání mi v útěku.

„Kdyby něco, Šar. Dej mi vědět. Jsem tu.“

„No konečně, že ti to trvalo!“

Pomyslná betonová zeď přede mnou a já do ní vrážím. Stojím, jak sloup a ve stejnou chvíli se zastaví i mé slzy. Že by tu byla skrytá kamera? Vážně tu je? Tohle je na mě už moc!

„Tak jsem slyšel, co se stalo v té tvé firmě.“

Šklebí se na mě, jak ten blb ze Sám doma. Škoda, že nevlastním geny Kevina!

„Co tu chceš?!“

„Měla jsi mi říct, že jsi měla na ráně takovýho borce, možná bych z něj vytřískal nějaký prachy“ vzduchem se rozezní jeho protivný smích.

„Takže, dceruško, ty si na mě zavolala poldy, jo?“

Během chvilky mě chytne a já jsem přitisklá ke zdi.

„Jo a zavolám je klidně znovu. Nevidím v tom problém.“

Otec se rozesměje a já mám sto chutí mu narvat cokoli do pusy. Mít sílu Supermana schodů by se nedojedl.

„Teď už, ale nemáš toho svýho borce vedle sebe“ posměšně promluví.

„Na tebe si stačím sama a pusť mě!“

Snažím se mu vytrhnout, ale jak do něj strčím… Plesk, jeho ruka přistává na mé tváři.

„Takže holčičko, ještě jednou na mě zavoláš policajty a schytáš to víc!“

To jako vážně? Asi jsem se zbláznila. Chce se mi smát.

Mé nervy už mají dost a rezignují.

„Sorry, drzá jsem po tatínkovi, a odvahu na to najdu, to se neboj,“ nastolím přidrzlý úsměv a čekám na druhou ránu.

Plesk. Je tu. Ze rtů mi stéká krev a já ji jedním prstem utírám. „Spokojený? Tvé ego, je už v pořádku? Ta tvoje coura asi není na sadomaso, co?“

Vysmívám se mu do obličeje.

„Seš drzá! Dělej otevři dveře!“

„Chceš otevřít dveře? Promiň nečekala jsem návštěvu, nemám kafe ani čaj. A pokud jde o úklid. Posledně to stálo za to, doteď se mi to tam blejská. Pomohl ti mistr Proper?“

Plesk a další.

Konečná.

Nejsem hadrová panenka. Dělám, že vytahuji klíče a místo toho na mobilu vytáčím číslo známého policisty, a kupodivu svého souseda v jedné osobě. Díky Bohu za hlasitý odposlech.

„Promiň, ale maminka mě učila, že si nemám domů brát divná invidua. Obávám se, že je to tvůj případ.“

Opět mě přitiskne ke zdi a pěstí vrazí vedle mě.

„Ti říkám, otevři ty zkurvený dveře, jinak tě ani maminka nepozná.“

„Ne!“ zvýším hlas.

„Dělej!“ otočí mě ke dveřím a tlačí mě k nim.

„Ne!“ vytrhnu se mu. Plesk další rána. Paráda, doufám, že je Matěj doma a vidí to přes kukátko. Jestli přijde další rána asi se složím k zemi. Už teď se sotva držím.

Utírám si další proud krve a připravuji se k boji. Sousední dveře se prudce otevírají.

Díky Bohu, je doma!

„Policie České republiky…“

„Radu, mám na tebe obrovskou prosbu.“

Jak dojednám s Matějem, volám hned Radce.

„Zlatíčko, povídej“

„Prosím tě, mohla by jsi mi zítra vzít veškeré věci ze stolu, šuplíků, kuchyňky a tak. No zkrátka všechno a nechat si to chvíli u sebe?“

„No jasně, ale ty zítra nepřijdeš? My jsme ti chtěli udělat rozlučku.“

Diví se nad mou otázkou.

„Radu ne, jako by toho nebylo málo s Alanem, objevil se otec a…“

„Co se stalo?“

„Co se stalo? Konečně to skončilo. Má zákaz se ke mně a k mámě přibližovat na x metrů“ unaveně odpovím.

„Jak to?“

„Radu to je jedno, povím později. Zkráceně, kdyby mě teď viděl Alan, nevím, co by dělal.“

„Udělal ti něco, Šar?“

„Nic, co by nespravil kvalitní make-up. Hlavně nevyšiluj. Díky tomu ho mám z krku.“

„Zbláznila ses? Ty ses nechala zbít, aby ti dal pokoj?“

„A co sem měla dělat? Každý den přemýšlet nad tím, jestli se objeví u dveří? No?“

Radka klidní hlas.

„Ne, ale nešlo to jinak?“

„Možná šlo, ale tohle bylo jediné, co mě napadlo. A taky to bylo to neúčinnější a nejrychlejší. Hlavně to nikde nefiltruj! Mimo to, abych to dopověděla. Asi tak na týden potřebuju vypadnout. Pojedu se podívat za přáteli. Víš co, vyčistit si hlavu. Potřebuju to, jako sůl.“

Radka nemluví. Na druhé straně je ticho. I špendlík by zněl, jako jaderný výbuch.

„Radu, jsi tam?“

„Jsem. Takže utíkáš?“ nejistě se zeptá.

„Ano, utíkám. Nechci, aby se Alan o něco pokoušel. Vím, že týden nic není a ani nic nezmění, ale aspoň na chvilku o nikom a o ničem nechci slyšet. Neříkej mu to prosím, ano?“

„Neboj, Šarlot, neřeknu mu to, ty si odpočiň, jo? O ty věci se postarám, neboj se.“

„Jsi hodná, děkuju. Nezlob se, ale budu končit, jdu se naložit do vany a pak si nejspíš otevřu flašku a utopím se,“ nevhodně zažertuji a pousměji se nad svou ironií.

„No tak, to nechci ani slyšet, zůstaň jenom u tý vanu, ju. Teda bez toho topení, a až se vrátíš, tak mi dej hned vědět, ano? Předpokládám, že mobil budeš mít vypnutý, viď?“

No jasně, to je celá ona. Usměji se nad tím, jak mě dobře zná. „Předpokládáš správně. Mám tě ráda, Radu. Měj se hezky.“

„Já tebe, Šar a drž se.“

„Budu, pa.“

Odkládám telefon na stůl a rozvalím se na gauči. Všude ticho a já jsem přitulená k Princezně.

Já jsem tady! Jsem tady! Podívej se na mé zprávy!

Mobil ke mně posílá vlny, kterými mě láká. Začínám si s tou myšlenkou pohrávat. Ne! Nemůžu! Nebudu si číst zprávy od Alana! Nebudu! Ne! Vstávám z gauče a jdu si napustit vanu.

Tak dobře, naposledy! Pak je vymažu! Určitě je vymažu!

Od: Adam Adalbert

Zpráva: Dnes do práce nemusíte chodit. A.A.

Kdy to bylo? Dumám nad svou špatnou pamětí. Dnes do práce nemusíte. No jo! Už to mám! Staříci. To když nám rupla ta guma. Ten les a hipí oblečení. Neubráním se smíchu. Jak to, že tu zprávu furt mám? Vždyť jsem ho v té době nesnášela. Staříci opravdu věděli o čem mluví, přiznám si.

Lehce se usměji sentimentálním úsměvem.

Od: Adam Adalbert

Zpráva: Omlouvám se!

Od: Adam Adalbert

Zpráva: Dejte mi prosím vědět, že jste v pořádku dorazila. Ještě jednou promiňte!

To bylo, když ta dračice přijela do Heaven… Hotel Heaven. Vzpomínám na společné chvíle. Čůrání s pavoukem. Propitá noc s Alanem. Hvězdy. Ten můj sen, který se nakonec v Řecku vyplnil. Tina. TINA! Úsměv se mi opět vytrácí.

Od: Adam Adalbert

Zpráva: Chybíš mi! Oběd?

Od: Adam Adalbert

Zpráva: Svůj úsměv by sis měla patentovat, září víc, jak slunce.

Od: Adam Adalbert

Zpráva: Šílím z toho, že tě nemůžu mít u sebe a ještě víc z toho, že to nemůžu vykřičet do světa. My to zvládneme, Šarlot. Přijdou těžké chvíle, ale já to vyřeším. Dej mi trochu času a hlavně buď se mnou.

To mi psal v tom týdnu, který nebyl v práci. V tom týdnu, kdy jsem šílela. Do očí se mi derou opět slzy.

Hlavně buď se mnou. Ironicky se usměji a větu si opakuji asi stokrát. Hlavně buď se mnou. Hlavně buď se mnou! Mobil odhazuji opět na stůl. Kašlu na mazání. To prostě nejde! Vypínám mobil a naleji si skelničku whisky, kterou jsem pro něj koupila.

„Když už to nebudeš pít ty, tak si aspoň budu představovat, jak to piješ se mnou,“ mluvím sama se sebou.

Whisky newhisky kopnu jí do sebe, jako obyčejného panáka.

„Konec, Šarlot. Je konec. Vzpamatuj se, naivko! Vzpamatuj se, nejsi blbá Popelka! Děláš to pro něj. Bez tebe mu bude líp a co ty víš?! Třeba se za půl roku k sobě vrátíte.“

Utírám slzy, ale ty hned nahrazují druhé.

„Sakra! Kašlu na lásku, stejně způsobuje jenom problémy.“

Zvedám se z gauče a na notebooku volím Lenu Park, My everything.

„Kde je Šarlot?“

„Nestarej se Káčo, do toho ti nic není!“ okřikne jí Radka.

„To víš, že je. Pošpinila celou firmu a to se mě týká!“

„Káčo, nikdo neřekl, že to udělala, někdo to na ní mohl hodit!“

„Ale, ale ty jí nějak bráníš. Tak proč tu není? Není to důkaz toho, že to udělala? Kdyby to nebyla ona, tak by snad přišla se vztyčenou hlavou. Taková Šarlota je, ne? Nebo počkej. Že ona smutní za Adalberta, co? No aspoň má Tina klid, ne?“ Je v sedmém nebi. „No tak povídej!“

„Káčo si kačena, rodiče věděli proč tě tak pojmenovat“ Radka ukončuje konverzaci a odchází z recepce.

„Zlatíčko, ale vážně, proč tu není?“

Michal je u ní a nezapírá, slyšel celou konverzaci.

Radka se rozhlédne po místnosti a pak se na něj zoufale podívá.

„Odjela.“

„Kam?“

„Nevím. Chtěla si vyčistit hlavu od toho všeho.“

„Od čeho všeho? Od Alana?“

„Taky“ tiše odpoví.

„Lásko, co se ještě stalo? Znám tě, neumíš lhát a zapírat.“

Radka protočí oči a ustupuje.

„Mišáčku, tohle fakt nemůžu říct.“

„Je to něco vážného?“ zpozorní.

Radka neodpovídá.

„Takže je… Lásko, vím, že si jí to slíbila, ale o co jde?“

„Teď už o nic, vážně. Už to svým způsobem vyřešila.“

„Jde o jejího otce, že jo!“

Oba dva s sebou prudce trhnou. Alan vstupuje do místnosti a je vzteky rudý.

„Co udělala?“

Radka pohled upíná k zemi.

„Radko, řekni to!“

Nepříčetně jí skenuje pohledem.

„Já to vážně nemůžu říct, slíbila jsem to. Tohle je prostě její věc. A jak jsem řekla, už to je vyřešené!“

„Když to je vyřešené, tak proč nepřišla?!“ Alan zdůrazní svůj hlas.

„Alane, já fakt nemůžu!“.

Přistoupí a zadívá se jí do očí.

„Udělal jí něco?“

Radka opět sklopí oči.

„Radu! Nehraj si se mnou. Co se stalo?!“

Jeho hraný klid prohrává bitvu, začíná pěnit. Začíná být vzteky bez sebe.

„No tak, Alane, slíbila to,“ Michal se zapojí a brání svou milovanou.

„Sakra, já vím, že to slíbila. Jen…“ otočí se zpátky na Radku.

„Prosím tě. Prosím! Co se stalo?“ jeho pohled je bezradný.

Radka nahlas vzdychne.

„Slib mi, že nebudeš šílet“ tvrdě odpoví.

Alan si prohrábne vlasy. Tuší, že ho nečeká nic dobrého.

„Sakra, Radu, to je to vážně tak zlé?!“

„Asi bych se měla vrátit do práce“. Radka couvá.

Rychle se otáčí a snaží se odejít.

Alan jí zachytí.

„Slibuji.“

Radka začíná být nervózní. Hraje si z vlasy a neví, zda má nebo ne. Rozmýšlí se, ale nakonec se poddá.

„Včera mi volala, že jí mám vzít všechny věci. Ptala jsem se proč, že tady pro ní chceme…“

„Zkrať to, Radu.“

Alanovým tělem projede vlna netrpělivosti, ale ona ho hned zchladí pohledem.

„… že tady pro ní chceme uspořádat rozlučku. Šarlot řekla, že to není dobrý nápad, že chce mít na chvíli klid a někam odjet za známými. Říkala, že…“ znovu se zhluboka nadýchne.

„Říkala, že?“ Alan jí popohání.

„Že… aby toho nebylo málo, myslela to s tebou, tak že se u ní objevil otec.“

Alan svraští obočí. Nemýlil se.

„Moc mi toho neřekla, jen naznačila, že kdyby si jí viděl ve stavu v jakým je, že by to nedělalo dobrotu a “

„Jak to myslela?!“ vyděsí se.

„Nech mě domluvit. Já jsem to tušila, na rovinu jsem se zeptala, jestli jí něco udělal“ odmlčí se.

„A? No tak Radko“ napnutě reaguje i Michal.

„Zkrátka se nechal zbít, aby od něj měla pokoj. Když jsem se ptala, jak na tom je, říkala, že dobrý make-up to spraví. Ale kluci zněla naprosto v pohodě“ ihned dodá.

Alan svírá ruku v pěst.

„Kde je?“ ostrým hlasem promluví.

„Já nevím.“

„Radko!“

„Já vážně nevím, řekla, že jede za známými a asi tak na týden!“

Alan praští do zdi a bez jakýchkoli slov odchází.

„Dobrý den.“

V ruce držím domácí koláčky, které jsem večer stačila upéct a čekám na reakci staříků.

„No to snad ne? Starouši, hádej koho tady máme?“

Dědoušek se o holích přišourá ke dveřím a oči mu jásají.

„No ne, náš zamilovaný páreček“ úsměv mají od ucha k uchu a celou si mě prohlíží.

Pamatují si mě, srdce mi jásá. Mám své útočiště.

„Omlouvám se, že jsem přišla takhle neohlášená, ale…“

„Ale nic neříkej holuběnko, pojď dál. Vy jste, tak nezapomenutelný páreček, že vás vždycky rádi uvidíme“ dědoušek mě tahá do chodby a já nic nenamítám.

Konečně se i na mé tváři jeví malý úsměv a jsem ráda za jejich vstřícnost.

„Tak co, robátko, jdeš nám sdělit ohlášky?“ bábinka mi nastavuje papuče a já do nich zapluji.

„Omlouvám se, ale ne. Nějak to nevyšlo.“

Oba se zarazí.

„Vážně? To mi neříkej, vsadili bychom boty, že jste, jako my.“

Mile se usměji a zároveň popotáhnu.

„Možná bychom byli, ale je jiná doba. Je to komplikované.“

„Dáš si kafíčko, srdíčko?“

Bábinka se na mě zvědavě podívá a já vím, co mě čeká. Zpovědnice. Jsem připravená!

„Moc ráda, děkuji. Tady máte nějaké koláčky, dělala jsem je sama, tak snad Vám budou chutnat.“

Staříci se na mě udiveně zadívají a na jejich tváři se jeví překvapení.

„To jsi milá holčičko. Ke kafíčku, budou určitě vynikající.“

Dědoušek si bere krabičku a podává ji bábince.

„Babuško, to budeme mít, ale sladké sny. bychom si dneska mohli i užít, co?“

„Ale jdi ty dědku“ ihned ho napomene a lípne mu pusu na tvář.

Sakra! Byl to opravdu dobrý nápad sem jet? Abych tady nebyla navíc? Přeci jenom jsou zvyklí na svůj klid a…

Proboha, tak představa, přeskočí mi v hlavě. Ne, Šarlot! Nic si nepředstavuj! Nedělej to! Ne, Šarlot! Napomínám sama sebe a zároveň se v duchu směji.

„A copak tu děláš, panenko?“ dědoušek si ke mně přisedá.

„Vlastně jsem Vás chtěla o něco požádat.“

„Požádat? No povídej, povídej“ dědoušek se vstřícně usměje a mně je jasné, že jsem na správném místě.

„Chtěla jsem Vás poprosit, zda bych Vám tu na týden nemohla dělat společnost. Víte, hledám teď jaké si útočiště a jiné místo mě nenapadlo. Budu Vám pomáhat, umývat nádobí, okopávat záhonek, umeji okna, cokoli budete chtít a samozřejmě Vám všechno zaplatím. Jen mě tu prosím na chvilku nechte.“ Lehce zažadoním.

„Ale holčičko, my budeme rádi za jakoukoli návštěvu, samozřejmě jsi tu vítaná a na nějaké nádobí, okna se vyprdni. Co bych tu celý dny dělala, kdybych to neměla na práci. Samozřejmě tu zůstaň, jak dlouho budeš chtít.“

Bábinka si k nám sedá a podává mi kávu.

Spadl mi kámen ze srdce. Je úžasné potkat takové lidi i v této době.

„Jen nám pěkně povykládej, co se stalo.“

Je to tu!

„Ale holčičko, on je do tebe zamilovaný. Chápu, že se obáváš o jeho budoucnost a máš o něj starost. Ale…“ klesne jí hlas.

„Máte to těžké. Takhle složité jsme to neměli, staroušku.“

Pohladí ho po tváři. „Dej tomu čas, ono se to spraví, a uvidíš, že budete spolu.“

„Vem na to jed, bábrle se nikdy neplete“ popíchne ji dědoušek.

„Vážně holčičko, odpočiň si tu, a pak uvidíš jasněji. Je dobře, že jsi přijela. Teď si jdi lehnout, už je hodně hodin.“

Podívám se na hodiny a ukazují půl deváté. Hodně hodin? Nakloním se k oknu a všude je spousty světla. No… tak asi jo. Budu poslouchat starší.

Týden utekl, jako voda. Já mám v hlavě stejný bordel, jako předtím, ale co je hlavní, jsem odpočatá a mám dost sil na hledání nové práce.

Staříci pěkně breptali s relaxem. Houby s octem! Okna umytá, půda vygruntovaná, myši vyhnané, zahrada, jak ze žurnálu, pracholapky odprášené, všechno vyžehlené a tak dále. No pěkně mě zapřáhli.

Tuším proč to dělali. A myslím, že jim to vyšlo. Do postele jsem zapadla, oblečená neoblečená a na Alana jsem neměla čas ani pomyslet. No vida, Alan? Když nebudu počítat první den, tak jsem si na něj vzpomněla po prvé. Sakra, ti to umí. Nic jsem nevyřešila, ale aspoň jsem se uklidnila. Něco na tom je. Starší mají pravdu. Tedy občas.

Občas to tak opravdu je.

„Jsem Vám opravdu moc vděčná, že jste mě tu nechali a určitě se tu za Vámi ještě podívám. Děkuju za Vaší laskavost.“

„Neděkuj, holčičko. My jsme byli rádi, že jsi tu s náma chvilku pobyla. Kdyby jsi kdykoli potřebovala, tak tu máš dveře otevřené.“

Oběma věnuji pusu na tvář s upřímným úsměvem.

„Jo a holčičko. Vím, že to teď nebudeš mít jednoduché, ale víme, co děláme.“

„Co prosím?“ Nechápavě se na ně zadívám.

„Jen jdi a určitě zase přijeď, ano?“

Tlačí mě ze dveří a já mám v hlavě zřejmě puštěný větrák. Nechápu.

Ale co? Jsou to staříci. Senilita. Občas neví, co mluví, a co si budu povídat, já taky ne.

Naposledy se zadívám na domeček, který mi na chvilku nahrazoval domov a udělám jednu fotku.

Páni, ta se povedla, v tom světle je, jak z pohádky. Pomalu se otáčím a prohlížím si fotky, které jsem nafotila. Lehce se usmívám a přitom se zadívám na hodinky.

„Za pět minut mi jede autobus, měla bych si pospíšit.“

Foťák zahazuji do kabelky a zavírám vrátka od zahrádky.

Ten vzduch mi bude chybět, přiznám si, zavírám oči a zhluboka se nadechnu.

„Je čas, Šarlot,“ povím pro sebe a oči otevírám.

Mik mik. Animovaný pštros kolem mě probíhá a bací mě pánvičkou. Bum! Plesk! Rána! Zásek! To… to… to není možné? Jak… jak se sem dostal? Jak… Jak to věděl? Mám halucinace? To ten vzduch? Nebo pozdí účinky včerejší smaženice?

Na druhé straně silnice stojí bílé eLko a Alan stojí přímo před ním. Ruce má v kapsách, tak jak obvykle. Na sobě šedivé kvádro s kalhoty a černou vázankou. Vlasy vkusně sčesané.

Nehybně stojí a nespouští mě z očí. Výraz má napnutý a lehce nervózní. Hbitě se otočím zpátky k domku a v okénku vidím staříky. Bábinka stojí a ukazuje palec nahoru.

Jo takhle! Takhle to myslela. „Vím, že to teď nebudeš mít jednoduché, ale víme, co děláme.“ Liška jedna podšitá. Co mám dělat? A kde je ten blbý autobus! Zatraceně, pomoc! Kde je kouzelná kmotřička? Kde je Arabela s jejím prstenem? Kde je dráček Bezzubka, aby mě odnesl pryč? Kde jsou všichni, když je potřebuji?

Sakra, sakra, sakra! Mám za ním jít? Ne, Šarlot. Nemůžeš. Všechno se jenom zhorší. Stojím, jak nad propastí a nevím kudy se dát. Na jedné straně, je osoba, kterou miluji a nemůžu s ní být a na druhé nový život bez něj. Jakou cestou se dát? Šmarja, babičko čaruj! Já si z toho vážně už asi káknu. Tak dost, Šarlot! Jsi velká holka, zachovej se dospěle! Dobře, odpovím svému já. Jsem dospělá. Jsem dospělá! Šarlot Niklová je dospělá! Zatraceně! Mám sukni to nepůjde, takhle ten plot nepřeskočím. Možná, že tu jsou nějaký zadní vrátka. Mít tak tu lahvičku hopsinky od Gumídků. Ach jo!

„Šarlot? Vím, že se snažíš utéct všelijakými způsoby. A byla by si schopná zavolat i King Konga, aby tě odsaď dostal, ale měli bychom si promluvit.“

Alan se postaví kousek ode mě a já začínám panikařit.

„Ne!“ vyštěknu.

„Šarlot. Snažím se být klidný. Prosím tě nastup si do toho auta a promluvme si.“

„Alane, nedělej to horší než to je.“

Ty jeho oči, vlasy, hlas. Bože, za co mě trestáš?!

„Dobře, když nechceš mluvit v autě, budeme mluvit tady!“

„Alane…“

„Ne, teď poslouchej ty mě, Šarlot! Od té doby, co jsi odjela se toho hodně změnilo. Na kamerovém systému naproti v obchoďáku jsme našli záznam z doby kdy jsi tam měla být údajně ty. Byla to Káča! Všechno přiznala. Nic si neudělala a teď to ví všichni. Firma tě chce zpátky a já taky!“

„Káča? Ona to byla Káča? Proč?“ svraštím obočí a hledám důvod.

„Dohodla se s Tinou“ klesá mu hlas.

„S Tinou? Co ta s tím má společného?“

„Chtěla nás rozdělit a proto to na tebe hodily. Je mi to líto, Šar. A když už jsme u ní. Mluvil jsem s ní. Byl jsem vytočený za tebe, za sebe, za nás oba. Chtěla, abychom to skončili, ale jasně jsem jí řekl ne. Pořád ještě nechápu ten obrat, ale souhlasila. Nejspíš si byla dobře vědoma, že to u mě pohnojila a vlastně nejen u mě. Slíbila, že nám nechá volnou cestu. Nechá nás být. Nás i New Experience. Šarlot, víš, co to znamená?“

Alanovi se rozzáří oči a pokládá mi ruce na ramena.

Cuknu s sebou a mírně couvnu.

„Šarlot? Jsi v pořádku?“

„Jasně, že jsem. Jen si mě překvapil. Já… já nevím, co na to mám říct,“ stojím, jak zaražený hřebík.

Alan ke mně přistoupí a nakloní se tak, aby byl v horizontu mých očí.

„Řekni jen, že se ke mně vrátíš. Nic víc nepotřebuju slyšet.“

Soustředěně se na mě zadívá. Necítí se ve své kůži. Obavy a strach z mé odpovědi mu křičí z očí.

Že se k němu vrátím? A mám? Spraví se něco?

„Já nemůžu Alane. Nezlob se.“

Rychle beru svou tašku a snažím se odejít.

Alan nevěří svým uším, jeho nejhorší myšlenka se vyplnila. Odmítla jsem ho.

Snažím se zase utéct. Přecházím ulici a cítím ten známý pocit, který tak důvěrně znám. Slzy se mi derou do očí.

„Šarlot?!“ Alan mě chytá za paži a otáčí k sobě. „Proč?“

„Sakra Alane. Proč myslíš? To že se teď dokázala moje nevina, to že se Tina zničehonic rozhodla nás nechat být, neznamená nic! Když v tom budeme pokračovat naskytne se zase něco jiného, co by nám podkoplo nohy. Něco, co by nám stálo v cestě a tobě by zabránilo dosáhnout svého…“

„Dosáhnout svého?! Zatraceně, Šarlot! Ty jsi pro mě to nejdůležitější. Tebe chci dosáhnout, nic jiného nechci a nepotřebuji, kdy to už konečně pochopíš?!“

„Alane, oba víme, že se lehce něco říká, ale těžko dělá. Oba víme, že se mnou ti tak akorát přibydou starosti. Oba víme, že pokud nesplníš vaší sázku, tak to bude jinak. Oba víme, že pokud budu v tvé přítomnosti, nebo někde poblíž, tak to nepůjde! Nech mě jít!“

„To nemůžu!“

„Alane!“

Zhluboka se nadechnu a postavím se blíž k němu.

Nevypadá moc dobře, vážně ne. V očích se mu zrcadlí únava, stres, bolest. Zřejmě měl perný týden a to nejspíš, zase kvůli mně. Jemně se na něj usměji a pohladím ho po tváři. Mou ruku hned zakrývá svou a něžně se k ní přivine ještě víc. Zavírá oči a já si ještě na chvilku užívám jeho dotek.

„Alane, miluju tě a vždycky budu, ale někdy je prostě lepší odejít,“ zlomí se mi hlas a jedna slza ukápne.

Pouštím jeho ruku a kvapem mířím k zastávce.

Autobus jede, jak na zavolanou. Aspoň něco mi vychází. Škoda, jen že to je jízda pryč od něj. Radši bych vteřinové lepidlo a vilu na Bora Bora. Tam by nás jen tak nenašli.

„Dobrý den.“

Urychleně nastupuji a zdravím řidiče.

„Dobý den“ usměje se na mě a já mezitím hledám peněženku.

„Nikam nejedeš!“

Alan asertivně promluví a prudce mě chytí za ruku.

„Alane!“

„Buď zticha! Teď je řada na mě! Týden jsem byl bez tebe, bez toho, abych tě viděl, slyšel, nebo byl s tebou v kontaktu! A to už nedopustím! Jestli si myslíš, že budeš mít ve všem poslední slovo, tak na to zapomeň! Já mám taky právo chovat se, tak jak se chovám. Odejít byla to tvoje volba a já ji svým způsobem respektoval. Šarlot, od prvního dne jsem věděl, že jsi tu, ale nechal jsem ti čas. Tak ses rozhodla ty, na nic ses neptala a prostě jsi odešla! Teď se budu rozhodovat já a na nějaký tvé řeči, ohledně toho, co by mi mohlo ublížit a co ne, zapomeň…“ „Alane?“ nevěřím vlastním očím.

Kde se to v něm vzalo?.

Alan mě tahá z autobusu a já se mu snažím vytrhnout.

„To ani nezkoušej, holčičko! Teď to bude po mém!“

„Sakra, co to s tebou je, Alane?“

„Nic, Šarlot, jen se tě jen tak nevzdám! Tenhle týden byl nejhorší v mém životě a to mám už kdejaký zkušenosti. Rýmičky tím nemyslím!“

„Slečno, nechcete pomoct?“ řidič nás přeruší a já nevím, co odpovědět.

Pohledem kmitám z jednoho na druhého.

Řidič, Alan. Řidič, Alan. Musím to ukončit.

„Alane, tohle nemá ce…“

Pevně mě zachytí za pas a druhou ruku mi pokládá za můj týl. Snažím se bránit, ale síly mi nestačí. Jeho rty si ke mně přibližují nepopsatelnou rychlostí. Jazyk si prudce hledá cestu mými ústy a jeho polibky se stávají neukojné, tvrdé a plné zášťě. Dech má přerušovaný a já cítím jeho zlobu a napjaté tělo. Jeho ruce mě drží, jak skála. Cítím se, jak zakotvená, nemůžu se pohnout. Odhodlaně mě svírá a nehodlá pustit. Spíš naopak, snaží si mě vtisknout do sebe.

Konečně můžu dýchat, pustil mě.

„Klidně, jeďte! Slečna jede se mnou!“

Tupě na něj civím, jak na příspěvky Přiznání holek a kluků na Facebooku.

„Určitě, slečno?“

„Já nevím“ nepřítomně odpovím.

Řidič si nás změří pohledem a nakonec se dá k ústupu. Odjíždí a já stojím stále v šoku.

Alan nereaguje na můj stav, táhne mě do auta.

„Omlouvám se. Trochu jsem to přehnal.“ Rozpačitě promluví.

Můj tupý výraz povýšil na totálně vymaštěný. Nic neříkám. Jen vymaštěně zírám.

Startuje auto a nad jeho hlavou se zračí černý oblak nejistoty.

„Nevyděsil jsem tě?“ opatrně se zeptá.

„Ne“ jednoduše hlesnu.

Deset minut uběhlo a jediné, co kolem sebe slyším je hluk auta. Oba jsme zticha a napatá atmosféra by se dala krájet. Alan začíná být nesvůj, je nervózní a roztěkaný.

Ostře stáčí volant a zastavuje u krajnice. Má něco na srdci a to něco chce ven. Hned!

Spěšně vystoupí z auta a zhluboka se nadechne. Rukama se drží za hlavu a já se nemůžu zbavit pocitu, že by se nejradši potkal s Chuckem Norrisem. Potřebuje si vybít vztek. Otáčí se směrem ke mně a rukama se opře o kapotu auta. Stále nic neříká, jen se dívá.

Aha! Teď je řada asi na mě! Pomalu vystupuji z auta a nevím, co si o tom všem mám myslet. Nejradši bych ho objala, ale něco si ve mně staví zeď. Možná za to můžou ty problémy okolo, možná…

„Kdokoli jiný, jenom ty ne, Šarlot!“ hned na mě spustí tsunami a v jeho hlase zní zoufalost a podráždění. „Já prostě nesnesu, aby ti někdo ubližoval. Nedokážu to překousnout. Šílím z toho! Jsem totálně v hajzlu! Když si představím, že na tebe ten krypl šáhl a já tam nebyl. Nepomohl ti, nedal mu přes držku. Když si představím, že jsi na to byla sama…“ „Alane“ skočím mu do řeči. „Nech to být, je to za mnou a už se nic takového nebude opakovat.“

„Šarlot, jak to můžeš říct a vůbec, jak tě do hajzlu mohla napadnout taková blbost?! Jak si mu mohla jít takhle dobrovolně do rány?“

Vypadá, že každou chvilku vybouchne. Vyráží k první stromu a věnuje mu pěknou ránu, až mu z kloubů teče krev.

„Alane, co to sakra děláš?! Zbláznil ses?!“

Začínám se třást, tohle se mi vůbec nelíbí.

„Jo, zbláznil! Z tebe! Tohle mi nemůžeš dělat! Sakra, dělej cokoli, ale tohle ne!“

„Alane, přestaň. Zapomeneme na to, ano?“ snažím se ho uklidnit a nakonec i samu sebe. Nevede se.

„Zapomenout?! Myslíš, že můžu? Podívej se na sebe! Takovej make-up, který by skryl ty modřiny ještě nevynalezli! Když tě vidím, v hlavě mám černo, hotovej Harlem shake těch ran, co ti musel dát! DO HAJZLU, Šarlot!“

Znovu praští do stromu a já s sebou leknutím cuknu.

Zatraceně. Musím jít, nejradši bych do toho stromu praštila taky.

Zhluboka se nadechnu a počítám do tří. Jedna… Dva… Tři…

„Alane?“ klidným hlasem promluvím.

„Hm“ podrážděně ze sebe vyloudí.

„Tak se na mě nedívej,“ otáčím se a odcházím.

„Šarlot, já to tak nemyslel“ otočí se za mnou.

Nezastavuji. Přecházím auto a mířím po cestě dál.

„Šarlot?“ Chvíli jen tak stojí a mne si čelo. Snaží se uklidnit. Tuší, že jeho výbuch ničemu nepomohl, ale potřeboval to ze sebe dostat. Potřeboval se vyluftovat.

Slzy mi stékají po tváři. Je mi to líto. Je mi líto, že se zase hádáme. Chci ho u sebe, chci se s ním smát a líbat ho. Chci ho pevně držet a nepustit ho.

Šmarja, to toho chci tak moc? Neviděla jsem ho takovou dobu, a teď když ho konečně vidím, tak mlátí pěstí do stromu, tohle není fér!

Tempo zvyšuji a mám chuť běžet. Myslím, že začít trénovat na Maratón není špatný nápad. Teď by na to byla i ta pravá chvíle. Jo, jasně, pěti centimetrové podpatky nejsou zrovna vhodné a mé oblečení také ne, ale někde se začít musí. Když to zvládnu s těmihle podpatky, zmáknu to i po tom.

ELko u mě přibrzďuje a Alan stahuje okénko.

„Šar, omlouvám se. Já to tak vážně nemyslel.“

„Alane, nech samotnou“ své tempo nezpomaluji, ba naopak, zřejmě se dám opravdu do toho běhu.

Alan jede pomalu vedle mě.

„Nechci a ani nemám v plánu tě nechat samotnou. Nechal sem tě týden…“

„Jo týden, to už jsem slyšela. To znamená, že teď budu mít nějaký obojek? Myslíš si, že jsem tvůj majetek?“ zničehonic na něj vyštěknu. „Sakra, nejsem žádný tvůj majetek. Miluju tě, ale to neznamená, že mě budeš mít přivázanou, jak psa a na všechno se tě budu ptát!“ Začínám být vytočená.

Alan zastaví a vylezá z auta.

„Špatně si mě pochopila. Máš volnosti kolik chceš. Nejsi můj majetek. Jen… Neviděl jsem tě týden a co si budeme povídat, neviděli jsme se dva týdny, tu hodinku nepočítám. Šarlot, nerad ukončuji debatu hádkou. Mimo to, po tom, co jsi zažila a v jakém jsi stavu, chci tě mít u sebe, Šarlot. Je to logické. Chyběla si mi. Strašně moc.“

Konečně se zastavím a hned se k němu otáčím.

„V jakém stavu?! Sakra Alane, já jsem v pořádku, kdy to už konečně pochopíš?!“ Zuřím, jak pouliční gang v sukni.

Otáčím se a nabírám opět své tempo.

„Šarlot!“ Alan mě zezadu obejme.

„Kdokoli jiný, jenom ty ne! Miluju tě, tak moc, že bych za tebe dal život.“

Pomalu si mě otáčí k sobě a neposlušné vlasy mi srovná za ucho. Je to snad celá věčnost a my stále stojíme a díváme se jeden druhému do očí.

Výrazy se nám mění. S rozlobeného, hořkého se stává lehce pobavený a šťastný.

Konečně v jeho očích nevidím tu nejistotu. Začíná mít zas svůj zdravý vzhled plný toho ojedinělého kouzla. Lehce se pousměje a dolíčky se mu prohloubí.

„Jsem, jak psychopat, co?“

Decentně se uculím, ale rázem nastolím hraný vážný výraz.

„Jo! Od toho stalkera, jsem tehdá nebyla daleko.“

Cuknou mu koutky a v očích plápolají sluníčka.

Je tu! Je zpátky. Obejme mě a lípne pusu do vlasů.

„Víš co? Uděláme si hezký den, co ty na to? Musíme si ten týden vynahradit.“ Nespouští mě z objetí a já se k němu víc a víc tisknu

„Pane Adalberte ráda vás vidím. Konečně vás zase poznávám“ uvelebím se v jeho náruči.

Alan mě pouští a do svých rukou uchopí mou tvář. Září štěstím.

Nic neříká, ale i tak mezi námi funguje jaká si telepatie. Je šťastný a já s ním. Lehce mě palcem pohladí po rtech a věnuje jim předlouhý pohled. Za nějakou chvilku konečně zavadí i o můj výraz.

Pohladí mě po tváři a políbí na čelo. Lehkými polibky putuje níž po čele, k nosu až k mým ústům.

Bože, je tak sladký. Rty se vpíjí do mých a já si vychutnávám jeho přítomnost.

„Mijuju tě,“ zašeptám.

„Utekla jsi.

Černá opona na mě spadla.

Život mi vysála a já jsem ztracen.

Slunce?

Už mě nikdy neopouštěj.“

12. kapitola

„Alane, spadneš tam.“

„Ale neboj, drahoušku, sem velký. Víš kolik jsem se toho nablbnul?“

Sotva svá slova dořekne válí se v řece. Rozesměji se na celý les. „Nablbnul? Pokud myslíš placáky do vody, tak ti povím, jsi v tom frajer. Určitě jsi to dlouho trénoval.“

Celý promáčený vychází z vody. Vypadá, jak hastrman a jeho vlasy mu padají do čela. Je k sežrání. Košile se mu lepí na želvičky a džíny má dokonale obtažené, výraz se pyšní nezkrotným živlem.

„Prosím tě a tohle byl pokus o co? O zlatou rybku? Nebo si mě chtěl okouzlit tím ženským výkřikem či stylem pádu?“ nemůžu se přestat smát.

Takový sofistikovaný muž, který má srovnaný i chlupy na nohách je momentálně mokrý, jak vorvaň.

„Jo tak ty se mi směješ, jo?“ Alan se ke mně nebezpečně blíží.

„Ať tě to ani nenapadne.“

„Pozdě zlatíčko“

Zvedám se ze země a snažím se utéct. Blbé podpatky. Já se snažím utéct, ony vůbec. Během chvilky zaškobrtnu a smiřuji se s pádem. „Mám tě.“

Zachytí mě a v náručí odnáší k vodě.

„Ne Alane, to neuděláš?“

„Chceš se vsadit?“ v jeho očích si hrají všichni čerti.

Rychle ho rukama obejmu kolem krku a konkuruji klíštěti.

„Jestli mě tam hodíš, tak tam budeš muset se mnou. Já se tě nepustím, Alane.“ Usmívám se, jak malé děcko.

„To rád slyším, Šarlot. Víš co se říká, v dobrém i zlém. Spolu až na kraj světa.“

Líbne mě do vlasů a během vteřiny se i já pasuji na Hastrmana.

„Brrr, to je zima.“

Jsme celí promáčení a já rychle odemykám dveře.

„Jak si věděl, že tu je hotel? Ty jsi tu už byl?“ podezíravě se na něj podívám.

„Nebyl, ale mám zvláštní schopnosti, víš? Vždycky, když potřebuju něco vědět, probleskne mi to hlavou.“ Dívá se na mě vážným pohledem. „Vážně?“

Kývne k souhlasu „Vážně.“

„Alane, jen tak mezi náma…“ nakloním se k němu. „Viděl si všechny díly Chucka nebo jenom pár?“ ucukne mi koutek.

Alanovi se v očích blískne překvapení.

„Neříkej, že ten seriál znáš?“

Místností rozezní můj smích.

„Jasně, že znám. Já na to taky koukala.“

„Dobře. Víš co? Vlastně mi nic neprobleskne, to byla jenom kamufláž.“

„Vážně? Co z tebe vypadne teď? Kouzelná skříňka jinak zvaná mobil a internet?“

„No tak, Šarlot. Doteď jsem si myslel, že mezi náma čtu myšlenky jenom já. Učíš se rychle.“ Sladce se usměje.

„Si piš, mám dobrého učitele“ políbím ho a otevírám dveře do pokoje.

„Brrr, zavři dveře. Viděl si recepční, ta zírala… Kruciš, kde je tady koupelna“ s úsměvem na tváři rychle vybíhám a Alan mě chytí.

„Já jdu první.“

„Ne, já, jdu první.“

Hašteříme se, jak prvňáci.

Alan mě pouští a rychle odbíhá.

„Alane? Já jdu první“ chytím ho za tričko a rychle předbíhám.

„Počkej, počkej. Musím ti něco říct. Něco důležitého.“

Zachytí mě za rukáv těsně před koupelnou a přitáhne k sobě. Stojíme opřený o zeď tváří v tvář a Alan se na mě šibalsky culí.

„Copak?“ přimhouřím oči.

„Je to strašně důležitý, Šarlot.“

Nevěřím mu, co má zas za lubem?

„Povídej“ podezíravě si ho změřím.

„Musím jít první.“

„Proč?“

Alan změní výraz. Je vážný až kamenný.

„Proč musíš jít první?“ znovu zopakuji.

„Víš, Šarlot… Je mi zima“ vyprskne smíchy a já ho plesknu po rameni.

„Mě taky“ přidávám se k výbuchu smíchu.

„Dobře, dobře, tak jdi,“ ustoupí.

„To je dobrý, jdi první ty.“ Ihned oponuji.

„Ne, jdi ty. Máš mokrý vlasy, co kdyby si nastydla?“ pohrává si s pramínky mých vlasů.

„Taky je máš mokrý, co kdyby si nastydnul?“ pohladím ho po tváři a všude kolem nás poletují srdíčka.

„Když nastydneš stejně to od tebe chytím“ šibalsky se na mě podívá. „Pokud ti nebudu na blízku, určitě nechytíš“ pohled mu oplatím.

„A co takhle?“

Pomalu se ke mně nakloní a jemně políbí.

„Takhle budeme nemocní oba.“

„Nezájem,“ rukou uchopí mou tvář a polibky se stupňují. Košile padá na zem, tričko ho následuje. Sukně je ta tam a džíny taktéž. Alan mě pokládá na postel a žhaví, jak láva.

„Vážně si mi chyběla.“Zasněně se na mě zadívá a pokračuje v záplavě polibků.

„Nech mi tu bagetku,“ zvesela ho popíchnu u snídaně.

„Hej, a co já?“

„Ty budeš držet dietu,“ popíchnu ho znovu a naplním si pusu skoro celou bagetkou.

„Hej a to znamenalo jako co? Chceš tím něco naznačit?“ rádoby uraženě vyštěkne.

„Nee tvžápř Vpadš skvěe.“

Alan se na mě pobaveně zadívá a nakonec zamyšleně povytáhne obočí.

„A to bylo co? Ruština nebo Koalština?“

Vyprsknu smíchy až mi málem vyletí bagetka z pusy. Snažím se jí, co nejrychleji dožvýkat, ale smích mi v tom brání.

„Nee.tvžápř.Vpadš skvě?“ zopakuje po mně. „Znám pár jazyků, ale Šarlot, tenhle mi tedy nějak unikl. Není to něco ve stylu šprechenzí koala?“

Výbuch smíchu už nejde kontrolovat a díky bohu je nakažlivý. Alanovi koutky ho prozrazují a během chvilky se směje, jak neřízená střela.

Dny a týdny utekly, jako voda.

S Alanem jsme, jak nerozlučná dvojka a s Michalem a Radkou, jak nerozlučná čtyřka. K mému překvapení, vše klape, tak jak má a já jsem dlouhodobě šťastná. Šťastná. Opravdu šťastná a to díky jedné osobě. Díky Alanovi.

„Co je s tebou?“ Alan si ke mně sedá na gauč.

„Žaludek. Asi se na mě zlobí.“

„Bolí to hodně?“ pohladí mě po břiše a druhou rukou mi měří teplotu na čele.

Snažím se o úsměv, ale v mé tváři jde vidět mírná křeč.

„Zlato, nebylo by dobré si… No víš, co?“

„Co?“ nechápavě se na něj zadívám.

V očích má pobavení.

„No víš co? Ulevit? Jestli chceš, tak půjdu vedle, nemusíš se stydět.“ Cukají mu koutky a já protočím nasupeně oči.

„Bolí mě žaludek, ne břicho“ rychle reaguji a stejně rychle vstávám.

Jak vstanu okamžitě se chytnu za břicho.

„Copak?“ Pohotově vstane a starostlivě se ke mně předkloní. Opatrně se narovnám a snažím se nesmát.

„Chce se mi smát, ale nemůžu“ zadržuji smích.

Alan se na mě soucitně podívá a sofistikovaně svraští obočí.

„Vydrž, skočím do lékárny, ano?“

Štěněčím kukučem odtakám a praštím sebou na gauč.

„Za chvíli jsem zpátky, ty moje štěňátko“ pohladí mě po vlasech a zavírá dveře.

„Paráda. Mám tak 15minut“ ihned vstávám z gauče a mnu si ruce. „Vyšlo to!“

Rychle běžím do kumbálu a vytahuji barevné balonky naplněné heliem, hromadu společných fotek, polštářky s našimi obrázky, obrazy z našich fotografií, hrníčky s podobiznami, plakáty, šampaňské, domácí suschi a další a další.

„Sakra, doufám, že to stihnu.“

Supermanovským tempem předělávám celý byt. Plakáty z našich fotek na zdech, polštářky na gauči, okvětní lístky růží po zemi, fotky přilepené na všem možném. Fotky jsou úplně všude. V ložnici na zdi, v obýváku na lampičkách, skříňkách, v koupelně na zrcadle, na toaletě na dveřích, na chodbě po stěnách, v kuchyni na stole, zkrátka všude i na stropě. Balonky jsou přichycené na gauči a u plakátu s nápisem Šťastné výročí 100dní.

„Tak to by bylo, teď ještě já.“

Upaluji se převléknout. Vytahuji nové šaty, které jsem si pořídila speciálně na tuhle příležitost. Jsou červené, romanticko venkovského vzhledu. Na prsou a rukávkách, které jsou spadlé jsou nařasené, v pase mírně stažené zadní mašličkou a zbytek lehce skládaný.

„Vypadají skvěle, byl to dobrý kup,“ mám z nich radost.

Rychle ještě dopřipravím suschi, šampáňo a další delikatesy a jsem hotova.

Musím se smát sama sobě, nebo spíš tomu, co jsem udělala. Je to tak hrozně kýčovité, až je to roztomilé. Hrozné. Ale co? Tuhle věc si můžu odškrtnout ze seznamu. Uchichtnu se. Vždycky jsem to chtěla udělat.

Dneska je na to perfektní den. Pochválím se a stejně ještě jednou vyprsknu smíchy.

Klíče! Je tu!

Beru šampaňské do ruky a jsem připravená. Dveře se otevírají a Alan pokládá klíče na stolek.

„Překvapení.“

Je v šoku. Dívá se na plakát: Šťastné výročí 100dní a svraští obočí. Rychle za ním docupitám a věnuji mu pusu.

„Šťastné výročí“ úsměv mám od ucha k uchu a nemůžu se nabažit, jeho naprosto šokovaného výrazu.

Alan už začíná chápat. Rozhlíží se po místnosti a zaraženě se usmívá. Je tak mimo, až z toho oněměl.

Rychle za ním opět přiskočím.

„Líbí?“

„Šar, ty si blázen.“ Konečně z něj vypadnou nějaká slova.

Uchichtávám se čím dál víc. Alan si prohrabne vlasy a konečně se mu mění i výraz. Začíná se usmívat a koutky mu vypovídají službu. Zničehonic se rozesměje.

„Šarlot to jsi stihla za takovou chvilku? Ty si číslo. Kdybys mi řekla, že něco takovýho plánuješ, taky bych něco vymyslel.“

Omluvně se na mě podívá a pohladí mě po tváři.

Cccc. On to nechápe! Hodím po něm přísný pohled.

„Alane Adalberte, tohle je čistě spontánní věc, žádná povinnost. Napadlo mě to včera a kupodivu je dneska máme výročí 100 dní od Řecka. Není to hezké?“ zářím, jak sluníčko.

Alan ke mně přistoupí.

„Je a hlavně ty si krásná. Moc ti to sluší a děkuju.“

Přitáhne si mě k sobě, nadzvedne a zatočí se se mnou.

„Miluju tě“ zašeptám mu do uší.

„Já tebe, Šarlot. Nikdy mě nepřestaneš překvapovat“ postaví mě na zem a mezitím, co si znovu prohlíží nový fotoateliér políbí mě na čelo.

„Otevřeš to, prosím?“ podávám mu lahev a na stůl pokládám suschi, rolky a další delikatesy.

„No ne? Asie?“ diví se nad plným stolem.

Hrdě se poplácám na ramenou a jsem na sebe pyšná. Skvěle jsem to vymyslela.

Alan si sedá ke stolku a já si sedám naproti něj na zem.

„Tak co? Je to dobré?“ hned ho atakuji po prvním soustu.

„Šarlot je to výborné. Upřímně jsem si myslel, že k jídlu budou další fotky, když jich tu je tolik, ale tohle předčilo mé očekávání.“

„Cccc“ zasyčím a hraně se nabručím. Alan se zakření a vyplázne na mě jazyk.

„Alane Adalberte, a já myslela, že jsem infantilní jenom já. Rychle se učíš“ pobaveně použiju jeho větu.

„Mám dobrou učitelku“ stejně pobaveně odpoví.

Alan dojídá poslední kousek a mě to hřeje u srdce. Všechno snědl a dokonce si oblizuje prsty. Jejda, to je zlatíčko, rozplývám se.

„Tak víš co?“ Rychle vstane až sebou cuknu.

„Co?“ podivím se.

„Když jsi mi zařídila takovéhle překvapení, nebyl bych to já, kdybych tě taky něčím nepřekvapil. Je totiž ještě pár věcí, které o mně milá Šarlot nevíš.“

Zaraženě čekám, co z něj vzejde, ale nedočkám se.

„Počkej tu“ odchází do ložnice a za pět minut se vrací. Otočím se na něj a šampaňské, které jsem si zrovna dopřála vyprskávám, jak fontána. Alan vypadá úžasně. Má na sobě, černý smoking, červenou košili, černé kalhoty a v ruce drží stojan a klávesy.

Že by mi zahrál? Jeee, to je zlaté.

„Wou“ zajásám a začínám tleskat.

„Že by soukromý koncert, pane Adalberte?“

„Přesně tak, slečno Niklová. Koncert jenom pro vás. Pohodlně se usaďte, prosím.“

Podává mi ruku a pomáhá mi vstát ze země. Dělám, jak káže a přesouvám se na gauč.

Vypadá trochu nervózně. Párkrát ťukne do kláves, aby se rozehrál a následně zazní první tony skladby, kterou vybral.

No ne… poznávám jí. Back at One od Briana McKnighta.

A co je zas tohle? On.. On zpívá? To je tak kýčovité. Tak přenádherně kýčovité.

One, you’re like a dream come true

(Za prvé, jsi jako splněný sen)

Two, just wanna be with you

(Za druhé, chci být s tebou jen)

Three, girl it’s plain to see That you’re the only one for me and

(Za třetí, zlato je jasně vidět, že jsi pro mě jediná a)

Four, repeat steps one through three

(Za čtvrté, zopakuj kroky jedna až tři)

Five, make you fall in love with me

If ever I believe my work is done Then I’ll start back at one

(Za páté, dokážu, aby ses do mě zamilovala

až budu budu hotov, začnu zase od začátku)

Srdce mi buší, jak o závod a do očí se mi kradou slzy. Zpívá nádherně. A zpívá pro mě? Sakryš. Slza mi dojetím stéká po tváři. Vždycky jsem chtěla, aby někdo zpíval pro mě. Vždycky jsem o tom snila. Jenže pro mě to byla pouhá utopie. Věc, která se nikdy nesplní. Ale on? Zas mi obrátil život na ruby. On mou utopii změnil v realitu. On byl moje utopie a teď je realita! Slzy si utírám ubrouskem a snažím se nebýt taková citlivka, ale nejde to. Je to silnější.

Alan si všimne mého rozpoložení a jemně se mezi tóny usměje. Když dozpívá, tleskám a přitom si utírám nos i slzy.

„Líbilo?“

Neodpovídám, vybíhám za ním a pevně ho objímám.

„Bylo to úžasné.“

„Úžasné? Úžasnější než tiramisu, které máš, tak ráda?“ mile zavtipkuje.

Přes slzy se rozesměji a přikývnu.

„Chtěla by si další?“ zadívá se mi do očí a palcem mi stírá slzy.

Opět kývám a rychle si odbíhám pro kapesníky.

„Tak jakou by si má paní přála?“

„Endless love“ ihned odpovím. „No jo vlastně, ale to je duet“ hned se opravuji.

„Budeš zpívat se mnou?“ Alan se na mě zvědavě podívá.

„Ani náhodou, Alane. Taky o mně ještě pár věcí a tohle je jedna z nich. Mám soudně zakázané zpívat. Vždycky když jsem se o to pokusila, sousedi si stěžovali na vití psů. Takže promiň. Vymyslím jinou písničku.“

Alan neskrývá pobavení a dolévá si skleničku.

„Tady žádní hafani nejsou, a pokud si dobře vzpomínám v Řecku ti to docela šlo“ rýpne si a já se našpulím.

„To já ne, to to promile, za hromadu věcí tam mohlo promile.“

„Díky bohu za ně, Šarlot. Nikdy bych nevěřil, že budu vděčný alkoholu. Ten tvůj telefonát jsem si pouštěl snad stokrát.“

„Ccc, no jo, no jo. Nechtěl si zpívat?“ popoháním ho a snažím se utnout debatu.

Alan se poťouchle usměje a míří ke klávesám.

„Takže Endless love.“

„Ne ne, vymyslím něco jiného, počkej chvilku.“

Alan mě ignoruje a z kláves se linou tony překrásné písně.

My love,

(Má lásko)

There’s only you in my life

(Jsi jen ty v mém životě)

The only thing that’s bright

(Ta jediná věc, která je jasná)

My first love,

(Má první lásko)

You’re every breath that I take

(Jsi všechen vzduch co dýchám)

You’re every step I make

(Jsi každý krok co udělám)

And i

(A já)

I want to share

(Chci s tebou sdílet)

All my love with you

(Všechnu mou láskou)

No one else will do…

(Nikdo jiný to neudělá)…

Slzy mám opět na krajíčku a v ruce ždímám kapesník. Jeho hlas je sametový a něžný. Věřím mu každé slovo, co zpívá. Jeho pohledy se setkávají s mými a já vím, že to nejsou ledajaká slova, nezpívá jen tak, zpívá ze srdce. Ze srdce, o mně a pro mě.

„Jak si to věděl?“

Sedíme na gauči a popíjíme šampaňské. V pozadí hraje Yiruma Love me a atmosféra je víc, jak romantická.

„Slyšel jsem tě v Raksu. Ten večer jsem se toho o tobě hodně dozvěděl“ lokne si šampáňa a vzpomíná na naše seznámení. Sentimentálně se usměji a vše si přehrávám v hlavě.

„Tomu věřím, byla jsem asi hodně ukecaná, co?“

„To taky, ale hlavně…“ otočí se ke mně a zadívá se mi do očí. Pohrává si s mými vlasy a hledá slova.

„Hlavně co?“ zvědavě se zeptám.

„Hlavně… hlasitá, hlučná. Mohla by jsi mohla konkurovat amplionu. Občas mluvíš, tak nahlas, že tě slyší u eskymáku“ vybuchne smíchy.

Co? U eskymáků? Já čekám, co z něho krásného vypadne a ono tohle? Co to je za romantiku? To už není romantika, to je tak spíš Roman s tikem. Ccc. Praštím ho po ruce a hraně povytáhnu nos.

Alan si mě přitáhne a lípne mi pusu do vlasů „Miluju tě.“

Odhazuji kabelku na stůl a zapínám počítač.

„Ahojda Šarlotko, tak jaký byl víkend?“ Radka za mnou přiběhne, jako každé ráno a září štěstím.

„No holka, byl nepopsatelný. Naprosto dokonalý. Jak jste se měli vy?“

Její zář je nakažlivá a já mám ještě lepší náladu než jsem měla.

Nenápadně se rozhlédne a chvíli nic neříká. Michal se objeví ve dveřích a přistupuje k nám. Radce se rozsvítí očka a já si v tu ránu vzpomenu na Starostlivé medvídky. Ten kreslený seriál jsem milovala. Stačí, aby jí z hrudi vystřelili srdíčka a ona se za Michalem svezla po duze. Je stejná, jako oni. Radka se na Michala podívá a on kývne.

„Mám novinku,“ sedám si do křesla a natáčím se na ní.

„Povídej.“

„Šarlot Niklová, je nám ctí ti oznámit, že budeme tři.“

Střelím po ní pohledem.

„Co? Ty? Ty jsi těhotná?“ zaraženě na ní civím.

„Jooo.“

Chytá mě za ruce a začíná poskakovat.

„No to je paráda.“ Pomalu se z toho šoku dostávám a začínám poskakovat s ní.

„Gratuluju, mamko a tobě taky Miško.“

Oba líbnu na tvář a nemůžu se zbavit úsměvu na tváři.

„Co se to tu děje?“ Káča vstoupí do kanceláře a sjíždí nás pohledem. Veselý výraz nám mizí.

„Do toho ti nic není, Káčo!“ ihned jí spražím.

„No tak. Taky chci hopsat, vyklopte to“ snaží se o milý tón.

„Káčo, buď tak hodná a zalez zpátky do nory. Do teď nechápu, jak tě tu vůbec mohli nechat. Být na jejich místě, zakážu ti jít i na záchod.“

Radka se čílí nad tou kreaturou.

„Radu, klid. Tohle nemá cenu řešit“ Michal jí konejší.

„Já vím, ale stejně mě to štve“ nechce se vzdát.

„To nás taky“ vkládám se do debaty.

„Ale víš, co se říká, dobré skutky šlechtí. Mimo to, kdyby jí vyrazili, nikde si ani neškrtne. Kdyby se kdokoli dozvěděl o jejích patáliích, nevzali by jí ani na roznášku pizzy.“

Škodolibě se na ní usměju.

„Tobě nic neunikne, co Šarlot?! Naštěstí to tu nevlastní ani jeden z vás, takže se laskavě nepleťte do mých věcí,“ začíná útočit.

„No hele Káčo, jak to že tě tu vůbec nechali?“ Michal se zamyslí a svou myšlenku vpustí do éteru.

„Mám dobré konexe a pokud jde o tebe, Šar. Hodně štěstí, čeká tě milé překvapení“ sebevědomě se usměje a vchází k Alanovi do kanceláře.

Co? Co to ta čůza mlela?

„Víte někdo o čem mluví?“ podezřele se na všechny podívám. Kroutí hlavou.

„Ne“ Radka, jako první odpoví.

„To se mi nelíbí! To se mi vůbec nelíbí,“ přiznávám nahlas.

„Klid, Šar. Chce jen provokovat. Nic se neděje. Hele musíme jít, ještě přijdu ano.“ Radka s Michalem se se mnou loučí a já zaraženě zasedám do křesla.

Nenápadně sleduju Káču s Alanem.

Alan přemýšlí a krčí čelo. Něco se děje! Ale co sakra! Čůza vychází z kanceláře a věnuje mi stejně sebevědomí úsměv, jako předtím. Vlastně už není tak sebevědomý, je spíš vítězoslavný.

Nechápu. Dělám, že si jí nevšímám a vytáčím číslo kamsi do neznáma.

Email: Adam Adalbert

Zpráva: Kancelář.

A jeje, asi špatné zprávy, už jsem si odvykla na ty jeho emailové příkazy. Ale co se dá dělat. Když máme tajný vztah, tak nic jiného nezbývá. To by bylo, kdyby se o tom dozvěděli media nebo jeho otec. Stejně je to divné…Něco mi nesedí. Proč na to Tina přistoupila? Pomalu vstávám ze židle a zamyšleně si razím cestu k Alanovi.

„Co se stalo?“ zavírám dveře a zvědavě se na něj podívám.

Alan si mne tvář.

„Posaď se“ gestem ruky ukáže na židli.

„Jaký si měla den? Všechno v pořádku?“ snaží se o normální tón, ale jeho oči napovídají víc.

Sakra, co to má znamenat? Proč chodí kolem horké kaše? Ach ne, tohle bude asi hodně zlé. Mám chuť nasadit si padák a proskočit oknem. Nechci to slyšet, nechci to vědět. Že by skončily naše medové týdny? Zase problémy? To nedopustím. Nechci to vědět! Nechci! Budí se ve mně mé infantilní já.

Zakecám to. Budu mluvit a mluvit, klidně i o svým prvním zubu nebo výměšku Princezny. Je mi to jedno.

Nahazuji úsměv od ucha k uchu a spouštím svůj monolog.

„Jsem ráda, že se ptáš, dneska ráno jsem vstávala pravou nohou. Ráno krásně svítilo sluníčko, tak jsem si přivstala a šla s Princeznou na klidnou procházku. V autobuse sem potkala známou a s ní jsem si krásně pokecala. Má nového papouška, jmenuje se Kbelíček, parádní jméno, co? Jsem se tomu furt smála až jsem málem zapomněla vystoupit. Když jsem sem přišla. Hádej co? Přišla za mnou Radka a s Michalem čekají baby, to je super, nemyslíš? Jinak to počasí dneska nevypadá zas tak dobře, vypadá to, že se každou chvilku zakaboní. Cítím to v kostech. Už jsem ti říkala, že jsem hotová rosnička?…“

Jde ti to skvěle, Šar, pokračuj.

Alan sedí, a podezřele si mě prohlíží.

„… no a ona mi říká, že kaktus nemám tak často zalívat. Chápeš to? Kdo by řekl, že třikrát denně je moc. Sakra, to je hodin, jsem se tu nějak zakecala. Měla bych se vrátit zpátky k práci…“ pomalu vstávám, ale mluvit nepřestávám.

„Nechtěl by si kávu? Skočím ti pro ní do kavárny, tam mají lepší, ano? Radši ani neodpovídej, vím, že jí chceš.“

Už jen kousek, jen kousek Šar a budeš z toho venku. Natahuji se po klice a…

„Už jsi skončila?“

Zatraceně! Bolestně zavírám oči a vzdychnu. Alan sedí na židli a jednou rukou je upřený o bradu. Jeho výraz je mírně pobavený. Za to ten můj pobaveně je politý potem a stěrače nestíhají.

„Tím si myslíš, že z toho budeš venku?“ nehne ani brvou a já se pomalu otáčím.

„No, trochu jsem doufala.“

„Šarlot, po tom tvém vyčerpávajícím monologu by jsi měla být oceněná medailí. Nejspíš ti jednu pořídím, nebo radši víc, abych měl do zásoby. U tebe nikdy nikdo neví“ poťouchle se usměje a naznačí ať si zpátky sednu.

Ach jo. Klopím oči a ploužím se za ním, jak děcko se špatným vysvědčením.

„Šarlot. Nezapomeň, že mým koníčkem je v tobě číst. Teď mi to moc práce nedalo.“

Oči mám zaseknuté v zemi a nervózně si hraji s prsty.

„Zas tak hrozné to není. Bude to trošku nepříjemné, ale nic se nemění.“

Nejistě zvedám zrak a čekám na verdikt.

„Jde o Tinu.“

Můj pohled už není nejistý, začíná se měnit na pobouřený.

Káča měla pravdu. Co ta zas chce?! Já to věděla, že nic nedělá jen tak.

„Nastupuje do naší firmy a bude tu pracovat.“

Oči mi vyletí do dáli.

„Cože? Proč?“

„Chce se změnit. Nechce být za tu miliardářskou dcerku, která je závislá na rodičích. Chce se osamostatnit a jelikož její rodina s touhle firmou nemá nic společného, požádala mě, ať jí tu na nějakou dobu zaměstnám.“

„A ty si samozřejmě souhlasil, jak šlechetné“ začínám být napružená.

„Šarlot, chce to, co já. Postavit se na vlastní nohy, musím to akceptovat. Chápu jí.“

„Však já to taky chápu. Snaží se k tobě dostat, jako hodná holka…“

„Šarlot tak to není“ skáče mi do řeči.

„Že není? Tak proč chce zrovna sem?! Tím, že si sežene práci z protekce nemá nic společného s tím, že se chce postavit na vlastní nohy! A neříkej, že se pletu! Nevlastní všechny společnosti, proč šla zrovna za tebou! V McDonaldu by jí určitě vzali, myslím, že nabrat hranolky by zvládla“ vstávám ze židle a odcházím.

Před dveřmi se zastavím. Neotáčím se. Zavírám oči.

„Jakou pozici jí chceš dát?“

Řekni uklízečka nebo vrátná. Uklízečka nebo vrátná. Uklízečka nebo vrátná. Modlím se ke všemu, co jde.

Alan se zhluboka nadechne.

„Bude moje druhá asistentka.“

… Bílý obláček se rozplývá. Opuštěné westernové město přede mnou, jen klubko slámy se mihne. Svírám kolt v ruce. Ne, žádná ruská ruleta, kolt zvedám ke spánkům a vystřelím. Ticho… Jedna… Dva… Tři… Konečně se probírám z komatu. Tak to si teda, uhodl kámo! Beze slov třísknu dveřmi a odcházím.

„Osud prostě klame naivní.“

13. kapitola

„Šarlot…“

Alan je ve své kanceláři a pečlivě sleduje krabičku, kterou má v ruce. „Vím, že to pro tebe nebylo jednoduché, vlastně to není ani pro mě. Není to jednoduché ani pro tebe ani pro mě. A kvůli tomu ani pro Radku a Michala a taky pro tvé přátelé a taky nejspíš pro Princeznu a tvého bratra a možná i…“ zhluboka se nadýchne a stále se soustředí.

Koncentrovaný pohled se pomalu mění… v tupý!

„Ne, takhle taky ne!“

Přešlapuje po místnosti a krabičku pokládá na komodu. Sehne se k ní a oči přimhouří. Pokus druhý. Opět nasadí soustředěný výraz.

„Šarlot, já a ty, jsme spolu. Není to moc dlouho, vlastně to je jen pár měsíců, ale ty a já, jsme my a my, jako ty a já můžeme, máme, vlastně chci říct…“ ramena mu klesají.

Zoufale si promne čelo a zavírá oči.

„Takhle taky ne.“

Poškrábe se na hlavě a následně na tváři. Je bezradný.

„Zatraceně, zvládnu mluvit ke stovkám lidí, ale k jedné ženské ne.“

Prohrábne si vlasy, krabičku bere z komody a sedá si za stůl.

Hlavu opírá o ruce a znovu se na ní zadívá.

„Šarlot. Šarlot,“ hlas mu klesá a hlavou praští o stůl.

Vzdává to.

„Šarlot, musíš být trpělivá“

„Trpělivá?! Já mám trpělivosti na rozdávání, ale odsuď podsuď. Vždyť na mě vyštípala z práce a svádí mi Alana. Hele já nejsem žárlivá, ale co je moje, to je moje!“

„Šarlot, to nejsi ty. Třeba to bude v pohodě a Tina to myslí vážně. Třeba se chce opravdu změnit a třeba se z vás stanou kamarádky.“

„Co? O co se snažíš, Radu? O Nobelovu cenu za mír? Větší pravděpodobnost, že budeme kamarádky je, že kolem mě proletí fialová kráva. Fakt si myslíš, že by se ho jen tak vzdala? Že by se zničehonic změnila? Sakra! To už dřív naučím kozu lítat!“ jsem napružená, jak gumička.

Radka nahlas vzdychne.

„Je toho moc, co?“

„Začíná být“ poupravím jí.

Prohrábnu si vlasy a loknu kafe, které mi Radka přichystala.

No, tak Šar, vzpamatuj se. Nebuď sobecká. Dneska to není o tobě, čekají baby, snaž se trochu.

„Kašlu na to! Co kdybychom to šli oslavit?“

Radka se na mě překvapeně podívá a nevěří mému obratu.

„Oslavit? Jako Tinu?“

Rozesměju se a cvrknu jí do čela.

„Ne ty hloupá, přeci baby.“

Radka si uvědomí která bije.

„No jo, je to tak čerstvé, že si na to nemůžu zvyknout.“ Na tváři se jí roztetelí úsměv a zasněně se zadívá na své bříško.

Bů, bů. SMS.

Od: Alík

Zpráva: Přijď prosím do kanceláře.

„Alan?“ Radka si všimne mého otráveného výrazu.

„Ne, urputný naivní ňouma, který si hraje na vílu samaritánku“ ironicky prohodím a loudavým krokem jdu do jeho kanceláře.

„Ano, pane Adalberte? Přejete si něco? Kávičku, čajíček, svojí bývalou či přítomnou? Uha, ale která je která, nebo spíš která bude kterou, že? Omlouvám se, jsem nešika. Měli bychom si to ujasnit, aby v budoucnu nedošlo k nějakému nedorozumění“ kousavě zaútočím.

„No tak Šarlot!“ Alan ke mně přistoupí.

„Neblázni. Sama dobře víš, jak to je.“

„Jo, to máš pravdu! Ale na Ježíška jsem taky věřila. Hele Alane, já na to teďka nemám náladu. Necháme to na později, musím si to nechat chvíli marinovat.“

Otevírám dveře, ale Alan mě chytí.

„Pojď sem“ přivine si mě k sobě a obejme.

„Určitě to nebude, tak hrozné, jak to vypadá. To zvládneme.“

„Alane, nech mě. Myslím to vážně. Potřebuju o tom přemýšlet.“

Vytrhávám se mu z náruče, ale zachytává mě.

„Ala…“

„Pšš, něco pro tebe mám.“

Protáčím oči a radši už nic neříkám.

Z kapsy tahá krabičku a ve mně se rozhouká alarm.

Krabička? Co? Snad to není, to co si myslím? Alane, jen to ne! Ještě je moc brzy.

Podává mi ji a já ho nespouštím z dohledu.

„Co to je?“ v mých očích plápolá panika.

„Otevři to“ naprosto vážně promluví.

Zadívám se na červený boxík a modlím se. Ať to není prsten. Ať to není prsten. V obličeji mám křeč a cítím příznaky infarktu. Pomalu jí otevírám.

Tak do toho, Šar. Otevři ji úplně! Tak na tři. Raz. Dva. Tři. Krabičku otevírám.

Nahlas si oddechnu a Alan se na mě podezíravě podívá.

„Klíče?“

V krabičce jsou poskládané tři klíče.

První bílý, druhý růžový a třetí červený, všechny zámeckého stylu.

Nechápavě se na něj podívám a on se promyšleně usměje. Klíče vyndává a krabičku odkládá na stolek. Bere mou ruku a otáčí dlaní nahoru.

„Tenhle je od mého vchodu“ bílý klíč protočí na prstě a pokládá mi ho na dlaň. „Tenhle je od mého bytu“ k bílému pokládá růžový.

„A tenhle. Ten je od mého srdce“ věnuje mu pusu a přidává ho k ostatním.

„Chci, aby si věděla, že patříš do mého života. Chci, aby si ke mně domů chodila, jako k sobě a cítila se v bezpečí. Chci, aby si věděla, že jsem tu pro tebe a jenom pro tebe. Chci, abys mi bezmezně věřila a byla sis mnou jistá v jakékoli situaci. Šarlot, vím, že teď budeš mnou možná nejistá a budou tě napadat různé otázky, ale je to jen v tvé hlavě. Miluju tě. A nikdy ti nechci ublížit a ani neublížím. Možná si myslíš, že Tina je dobrý důvod k rozporům a chápu, že potřebuješ čas, ale já k ní nic necítím. A vážně mě štve, že nevím, jak ti to dokázat. Miluju jen tebe a tak to zůstane…Nechci se s tebou hádat, nechci mít rozepře, nechci…“

Skáču mu do náruče a okamžitě ho políbím.

Alan mi polibek oplácí.

„Miluju tě. Vždycky jsem si myslel, že jsem dobrý řečník, ale světe div se, děláš se mnou divy. To, co k tobě cítím se nedá slovy popsat a já z toho šílím. Chci ti říct tolik věcí, ale nevím kde začít, kde pokračovat a hlavně jak to všechno vyjádřit.“

Lehce se na něj uculím a pohladím ho po tváři.

„Za prvé, nemusíš mluvit, stačí, když se na mě budeš dívat, tak jak teď a za druhé, taky tě miluju, jen… jí prostě nevěřím. Za ty klíče ti děkuju, ale bude lepší, když si je necháš. Jsem u tebe pečená vařená, ale nemyslím, že by to bylo vhodné.“

Alan se nahlas rozesměje.

„Vhodné? Máš u mě kartáček a dokonce i tampony. Co víc by jsi chtěla?“

Koutek mi ucukne a musím mu dát za pravdu. V podstatě tam už bydlím, dokonce i moje zoologická. Jenže… je v tom něco jiného.

„Alane,“ pouštím se jeho náruče a naladím vážný tón.

„Už teď jsem u tebe, jako doma. Jenže když budu mít klíče, opadne to kouzlo, které máme. Všechno se stočí do stereotypu a ty by jsi přišel o své soukromí. Sakra, nevím, jak to říct, zkrátka jdeme na to moc rychle. A kromě toho“ tiším hlas a nevím zda to mám říct nahlas.

„Potřebuju mít svoje útočiště. Místo, kam se můžu vrátit, kdyby…“

„ Nám to nevyšlo?“ doplní mou větu.

Bolestně zavírám oči a odkývám.

„Šarlot, ty mi nevěříš? Proč chceš zadní vrátka?“

„Alane, nejde o to, že bych ti nevěřila. Já. Já prostě nevěřím nikomu. Už když jsem se prvně nadechla vzduchu kopla jsem sestřičku. Už v té době jsem nikomu nevěřila. Je to nejspíš psychická porucha. Pokud jde o tebe, teprve se to učím, a vážně to není, tak jednoduché, jak to vypadá.“

Alan si mě znovu přitáhne a obejme.

„Šarlot, Šarlot“ nahlas vydechne.

„Vím, čím si prošla a chápu to. Dokážu ti, že mi můžeš věřit. A slibuji, že na tebe nebudu nijak tlačit. Ale ty klíče si vem. Jen kdyby náhodou, ano? Používat je nemusíš, ale vem si je prosím.“

Ťuky ťuk.

Někdo klepe na dveře a my sebou trhnem. Alan mě pouští z objetí a já si stoupám kousek dál.

„Vstupte,“ nejistě se na mě podívá.

Tina!

„Ahojky Alane“ lípne mu pusu na obě strany tváře.

„Tak jsem si řekla, že si to tu půjdu omrknout, než sem zítra oficiálně nastoupím.“

Cože zítra? Co tu ta fialová Milka bude dělat už zítra? Tina je, jak rozsvícená žárovka. Nejen, že celá štěstím září, ale i její oblečení se dá přirovnat ke kanárku. Bohužel je ta pipka tak krásně opálená, že to všechno k sobě ladí a vypadá úchvatně. Blbka jedna!

„Aaa Šarlot. Já jsem si Vás nevšimla. Od zítřka jsme kolegyně, ale to jistě už víte, že?“ věnuje mi úsměv a já si představuji její vylámané zuby.

„Samozřejmě, že vím. Právě jsme se o Vás bavili,“ hraně se usměji.

„Doufám, že jen v dobrém“ zaculí se.

„Šarlot, ještě jsem neměla čas se Vám za všechno omluvit. Nadělala jsem Vám hodně problémů a upřímně mě to mrzí. Ze srdce se omlouvám. Doufám, že se po nějaké době dostaneme do fáze dobrých kolegyň a možná i přítelkyň.“

No to snad není ani možné, na co si ta sviňucha hraje?

Dračice se na mě přesladce usmívá a otevírá náruč, aby mě objala.

Co to sakra znamená? Hraje si na rogalo či co? No paráda, a k tomuhle všemu musím shánět ještě dezinfekci! Fakt super!

„Připravená na boj? Mění se pravidla, špíno.“ Tina po mě nenápadně hodí pohled plný jedu.

Co? Slyšela jsem dobře?

Tina mě pouští a na rtech se jí tetelí vražedný úsměv.

Dobrá, dobrá, jak chceš. Výzva přijata.

„Šarlot, v zájmu firmy a vztahů zaměstnanců, mohla by si provést Tinu po New Experience? Prosím.“

Vážně mi to zjednodušuješ, Alane!

Hodím po něm pohled shodný s hladovou anakondou.

„Jistě, že“ nastolím umíněný úsměv.

„Skvěle. Lepší průvodkyni jsi mi Alane nemohl najít. Aspoň se lépe seznámíme a možná se dobatolíme k prvním krůčkům budoucího přátelství.“

Pomyslně se lámu smíchy. Mlátím se do kolenou a popadám se za břicho. Prý přátelství. Přátelství. To jsi uhodla! Měla by sis zvýšit denní dávku léků, protože tohle by nenapadlo nikoho normálního!

Jemně do mě drkne a na Alana se zaculí tím nejsladším úsměvem.

Alan jí úsměv oplácí a vypadá, že jí to všechno žere. No jo, chlapi!

„Tak Tino, vezmeme to pěkně od začátku. Tohle je kuchyňka. Tady si děláme kávu. Vidíš tady ten dutý oválek? To je hrníček. Hr-ní-ček. Nejsem moc rychlá? Pobíráš to?“

„Vtipné Šarlot, ale víš, že chlapi mají rádi nesmělé a neznalé ženy?“

„Ano Tino, většinou to, tak je. Ale nepleť si neznalost s pitomostí. Takže ještě jednou hr-ní-ček.“

1:0, potvoro. Tina po mě hodí nemilý pohled a našpulí pusu.

„Okey, Okey, tady by si to mohla zvládnout. Alan má rád kávu cib…“

„Cibetkovou, já vím, Šarlot. Má jí rád od puberty. Vždycky jsem se mu jí snažila znechutit těmi výkaly, ale nedal se. Honil mě po zahradě a snažil se, abych jí ochutnala. Většinou jsme skončili v bazéně“ zasněně se dívá do dály.

Fajn 1:1!

„Pokračujeme! Tohle je Radka a Michal, ale ty už znáš“ ukáži na ně.

„No jistě. Viděli jsme se v té Alanové putice, jak ono se to jmenovalo?“

„Rakso!“ naráz všichni tři zareagujeme.

„Jo, jo, přesně tak, Rakso. Ráda Vás opět vidím“ potřásá si s němi rukou.

„Omluvte mě, jdu navštívit toalety. Šar, počkej tu na mě. Budeme pak pokračovat“ mile se usměje a odchází.

„Co to s ní sakra je? Je na drogách či co?“ hned, jak zajde vyluftuji se.

„Šar, třeba to je opravdu pravda. Třeba se chce opravdu změnit.“

„Sakra Miško, vy jste, jak dvojčata. Přesně tohle mi říkala Radka. Je to herečka a zatraceně dobrá, nevěřte jí, vím o čem mluvím.“

„No tak Šar, nepřeháníš to trošku? Začínáš se chovat, jak psychopat“. Radka vstoupí do debaty.

„Tak a jsem zpět. Doufám, že jste mě moc dlouho nepomlouvali.“ „Kdyby si nám nechala dýl času, zdrbli bychom toho víc, takhle jsme skončili u ponožek“ pohotově odpovím.

„Vážně Šar? Klidně Vám čas dám.“

Sakra, ta je milá.

„Tino, to by si pro nás opravdu udělala? Opravdu?“ ironicky prohodím.

„No jistě, jsem tu nová, ještě nevím, jak to tu chodí a nechci si udělat hned nepřátelé.“

Pozdě!

„Tak já si půjdu ještě přepudrovat nos, ano? Kolik času potřebujete?“

Kolik času? To se vážně ptáš? Zkus to za rok, pak se uvidí!

Šarlot, Šarlot, jdeš na to úplně špatně, ty si na ní, jako pijavice a ona si hraje na tu hodnou, vnitřní já mě atakuje. Špatná strategie, špatná. Nakonec budeš za mrchu ty. Okey. Hra se mění, hráči zůstávají.

„Tino, dělala jsem si jen srandu. Vypadáš skvěle, nemusíš si nic pudrovat. Pojď doukážu ti to tu.“

Chytám jí za paži a skoro veselým krokem s ní odcupitám vedle do místnosti.

„Takže si zvolila novou taktiku?“ Tina se zastaví a chrstne po mě jed.

„O čem to mluvíš?“ hraji si na nechápavou.

„Šarlot!“ její milý tón je ta tam. „Alan je můj! Teď mi to sice nevyšlo, ale já se jen tak nevzdávám! Bude můj o to se postarám! Nějaká obyčejná cuchta mi nebude kazit plány, je ti to jasné?!“

„Tino? Já vážně netuším o čem mluvíš. Víš, oni chlapi mají rádi nesmělé a neznalé dívky. Občas mi některé věci nedocházejí a myslím, že tohle jedna z nich“ provokativně se na ní usměji.

„Šarlot, Šarlot, jsi hotová bojovnice, ale víš jaký je mezi námy rozdíl?“ stoupá si ke mně blíž. „Alanova rodina mě miluje. Jak si na tom s něma ty?“

Můj vnitřní úsměv se rozpouští, jak vosk v ohni.

2:1

„Za druhé. Když se vezmeme prospěje to všem i našim firmám. Copak se asi stane, když se vezmete vy? Nech mě přemýšlet. Otec ho vydědí a vám zůstane maringotka a pracák?“

3:1

„A mimo to, myslíš, že nemám své zbraně? Alana znám od dětství, přesně vím, co má rád, co ne, vím po čem touží, chce a potřebuje, stejně, jako vím, co nesnáší. Znám ho nejlíp na světě.“

4:1

„Opravdu chceš se mnou bojovat? Nechceš to radši vzdát?“ její úsměv je triumfální a mám takový pocit, že právem. Ale vzdát se? Promiň, tohle slovo nemám ve slovníku.

„Milá Tino. Můžeš mít zbraní kolik chceš, pořiď si klidně kopí, nebo Potterovu hůlku. Ale jednu věc nemáš a mezi námy děvčaty je dost důležitá. Alan miluje mě.“

Tina se napřímí a o krok ustoupí.

„To se ještě uvidí.“

To si piš, nádhero.

Zatraceně! Jsme snad na střední nebo základce? Kdo by řekl, že ve svým letech se budu prát o chlapa? Tohle není normální! Není. Chybí už jen zvuk gongu a roztleskávačky. Úplně to vidím.

Šarlot, do toho,

Tina není daleko!

Dej jí ránu, dej i dvě,

ať se z toho pos…

„Tak a naše prohlídka skončila. To je vše. Mám práci. Měj se hezky, Tino“ nenápadně se jí snažím vykopnout, ale nepodaří se.

„Děkuju, věřím, že my dvě jsme opravdu skončily, nicméně myslím, že si ještě dám kávu s Alanem.“

Troufá si holka, troufá. Mě nevykolejíš, tenhle vlak ví kam jede a pevně se drží kolejí.

„Jak chceš, Tino. Kuchyňka víš kde je. Je ti k dispozici.“

„Děkuji, Šarlot.“ odchází k Alanovi.

Nezdrží se u něj ani minutu a míří do kuchyňky a zapíná varnou konvici. No páni, ona ví, jak se zapíná konvice? Jaké překvapení.

„Šarlot? Můžeš sem na chvilku prosím?“ zavolá na mě.

Co po mě ta pipka chce?

„Samozřejmě, Tino.“

Vstávám ze židle a jdu za ní.

„Copak? A no jasně, promiň. Tahle tyčka s mističkou na konci, je lžička. Prsty používat nemusíš, mohla by si se opařit,“ zaculím se.

„Díky za radu. Udělala jsem to správně?“ ironicky se mě zeptá a ukáže na kávu.

„Výborně Tino, příště ti vezmu piškotek.“

Tina se na mě kysele podívá a zároveň nenápadně sleduje dveře. Proč?

„Aááá, Šarlot, proč to děláš? Já se ti omluvila.“

Tina si polije kanárka a ruce čerstvou kávou. Rychle mi podává hrnek a já ji jen šokovaně sleduju.

„Šarlot, co si to udělala?“ Kňučí, jak malá.

Alan vybíhá do kuchyňky, okamžitě bere ručník a Tině omývá ruce a kanárka.

Konečně se vzpamatovávám.

„Já? Já neudělala nic.“

„Šarlot, omluvila jsem se ti. Chápu, že to nejde jen tak odpustit, ale budeme kolegyně, dá se to řešit i nějak jinak. Nenapadej mě takhle prosím.“

„Co? Co to sakra meleš? Ani jsem se tě nedotkla!“ hlas mi graduje.

Stále mi nedochází o co se snaží.

„Šarlot!“ Alan se na mě vyčítavě podívá.

Jeho pohled mi vysvětlí vše.

Bum. Rána. Ležím na lopatkách. Ta mrcha proradná! Tak takovou hru hraje! Alan Tinu odvádí k sobě do kanceláře a mně věnuje jen krátký pohled.

Praštím s sebou do křesla. Tupě zírám před sebe a v hlavě mám vygumováno. Čekala jsem nějaké intriky, ale tohle a už dneska? Koukám, že se s tím moc nepáře. Nenápadně se nahnu a sleduji je v kanceláři. Alan otevírá lékárničku a opařenou ruku jí maže nějakým krémem.

Cccc, to je mi péče.

Vypadá to, že se skvěle baví. Oba se usmívají a živě debatují. Tipuji, že vytáhla téma z dětství. Měla bych si pořídit štěnici, nebo aspoň nějaký kelímek, který jsme používali, jako malí. Tina vstává a s úsměvem odchází. Naprosto mě ignoruje, nezavadí ani pohledem. Ne, že by mi to vadilo, ale… Sakra, co má za lubem?

Od: Alan Adalbert

Zpráva: Kancelář

Kancelář. Kancelář! Kancelář! Neumí napsat něco jiného?!

„Ano pane Adalberte?“ zavírám za sebou dveře a napruženě si k němu sedám.

„Mám hodně práce, nemohl by jsi mě neprávem seřvat hned ať to mám za sebou?“ otráveně prohodím.

„Seřvat? Proč bych tě měl seřvat, Šarlot?“

Vstává ze židle a zatahuje žaluzie.

„To to bude, tak hrozné, že nechceš svědky?“ divím se jeho reakci.

Alan se usměje a pomalu jde ke mně.

„Šar, ty žaluzie mám vytažené, převážně kvůli tobě. Rád se na tebe dívám, když pracuješ a vím, že ty zas ráda sleduješ, co se tu děje. Jako tajné očko, by ses neuživila. Nezlob se na mě, ale jsi nenápadná asi, jako bagr v koupelně… Nech to plavat. Co kdybychom si dneska udělali hezký den?“

„Co? Hezký den? Všema deseti jsem pro, ale ty na to nic neřekneš?“

„Na co, Šar?“

„Na co asi, na Tinu?“

To má sklerózu nebo co? Předtím po mě švihnul takový protivný pohled a teď je jak vyměněný? Co to má být?

Alan mě chytí za ruku a jemně jí políbí.

„Šar, Tina je už taková. Znám jí dlouho. Vím, čeho je schopna. A to, že to na sebe vylila je dost pravděpodobné“ políbí ji znovu.

„A co ten tvůj podrážděný pohled?“

„Pochopila jsi ho špatně, nebyl na tebe, ale na tu situaci celkově. Musíš ji dát čas. Teď to bude na nic. Chvíli bude bojovat, ale pak toho nechá. Nebude to jednoduché, ale jsem na tvé straně za každé situace a slibuji ti, že se budu snažit, aby to bylo rychle za námi, ano?“

Lehce mě zachytí a naznačí ať vstanu. Zadívá se mi do tváře a věnuje mi zasněný úsměv.

„Zapomeň na to, ano? Za půlhodiny tu končíš. Půjdeme se projít, co ty na to?“

„Hm.“ Zaculím se. „Dobře.“ Obejmu ho.

„Hele, švihadlo.“

Sedíme na lavičce u řeky a zaláskovaně sledujeme jeden druhého.

Po chvíli se zvedám a švihadlo beru ze země.

„Umíš to?“

Srovnám si rukojetě, provázek a začínám skákat. Jeden. Dva. Tři. Osm. Patnáct. Šestnáct a přešlap.

„Sakra“ zakleju, zkazila jsem to. „Zkus to taky.“

Jako malé dítě ho nutím do infantilních her.

„Šar, já to moc neumím,“ přiznává se a snad se i stydí?

„No tak. Je to jednoduché. Zkus to.“

Alan nedobrovolně vstává a švihadlo si bere do rukou.

„Dobře, dobře, schválně, jestli tě přeskáču. Měla si šestnáct, viď?“

„Jo jo“ nadšeně odkývám.

„Šar, slib mi, že se nebudeš smát,“ podezíravě se na mě podívá.

„Slibuji,“ úsměv mám od ucha k uchu a ne a ne se ho zbavit.

No, ne, pomyslné já věší prapory! Existuje věc, kterou Alan neumí. Díky, díky, díky. Je to člověk. Jsem na vrcholu blaha. Alan se pomalu připravuje a nevypadá nadšeně z jeho budoucího ponížení. Nahlas si oddechne a zoufale se na mě podívá.

„No tak, Alane. Šup. Počítám. Začni.“

„No jo, no jo“ podivně se usměje.

Začínám počítat.

Tak pane Adalberte, ukažte se. Úsměv se ani nesnažím zakrýt a zářím jasněji než měsíc v úplňku. Konečně jsem v něčem lepší. Jo!

„Jedna. Dva. Tři. Čtyři… Deset. Jedenáct… Šestnáct.“

Vítězoslavný výraz mi mizí.

„De-va-te-náct. Dva-cet…“ pokračuje stále dál.

Skáče po jedné noze, po druhé, běží na místě. Provokuje, jak jen může.

Poškrábu se na tváři a otrávený výraz věnuji pampelišce na zemi.

„Ha. Ha. Tak to bylo vtipné.“

Liška jedna podšitá, už mě zase dostal. Alan se rozesměje a s chloubou přestává.

„Copak, lásko? Hádám správně, že jsem vyhrál?“ rýpne si do mě.

„Ccc, takový podraz.“

Zahazuje švihadlo a sedá si ke mně.

„Myslím, že bychom se měli jet někam podívat.“

„Výlet? Pojedeme na výlet?“jako malá jásám. „Kam?“

Alan nahodí svůj promyšlený výraz a přimhouří oči.

„Uvidíš, pojď“ zvedá mě a já se nemůžu dočkat překvapení.

„Tělocvična?“

Šokovaně se zakuckám. Cože? To myslí vážně?

„Co tu chceš dělat? Cvičit na spartakiádu?“.

Alan se zatetelí a tahá mě za ruku.

„Uvidíš, trocha zdravého pohybu nám neuškodí.“

Si dělá srandu? Nemám ráda sport ani v televizi a teď ho mám osobně praktikovat?! No to bude pěkná ostuda.

Tělocvična je obrovská. Všude samé žíněnky, trampolíny, kladiny a další. Alan zahazuje sako a rozebíhá se k hrazdě, která je před námi. Během chvilky se odráží ze země a vysmíká se kotoulem nahoru.

Jsem paf. Sakra, to bylo dobrý.

„Hej, Alane, ty ses na nás šel taky podívat?“ Nějaký týpek za ním přibíhá a Alan saltem skočí na zem.

Oči mám vykulené a pomyslně slintám.

„Čau Viki. Chtěl jsem to tu Šarlot ukázat.“

Týpek se na mě podívá a rozzáří se mu oči.

Odkaď já ho znám? Je mi povědomí, ale nemůžu si vzpomenout.

„Ahoj, Šarlot. Já jsem Viktor. Rád tě zase vidím.“

Mile se na něj zaculím a hledám v šuplíkách přiřazení. Viktor ihned pochopí.

„Viděli jsme se v Saint Falco. Zrovna si neměla dobrý den. Byla jsi tam s nějakým egoistickým blbem, jestli si dobře vzpomínám.“

Žárovka se rozsvítí.

No jasně, byl tam s Alanem. Pomyslně mi tuhne výraz při vzpomínce na Roberta.

„No jistě, byl to hrozný den.“

„Ale dneska to je už lepší, že?“ mrkne na mě.

Alan je v tu ránu u nás a rukou mě obejme kolem pasu.

„To rozhodně“ usměji se na něj.

„No, nebudu rušit, jsem rád, že jsem tě viděl. Nezapomeňte zamknout,“ loučí se s námi.

„Jasně, Viki. Spolehni se.“ Alan mu zamává a pohled stočí na mě.

„Co je?“ zděsím se.

„Pojď“ bere mě za ruku a táhne do prostoru.

„Jé, počkej“ kousek dál zaregistruji kladinu a popoběhnu k ní.

Nonšalantně na ní vyskočím a opatrně se postavím.

„Jééé…Aaaa“ špatně držím balanc a kolébám se na ní, jak špatně naložená váha.

„Držím tě“ Alan mě bleskově zachytí za ruku.

Narovnávám se a balanc mi už není tak vzdálený.

„Davy tleskají. Davy šílí. Na řadu přichází světoznámá Šarlot Niklová. Jednička mezi všemi“ vznešeně vzpažím a udělám centimetrový krok dopředu. Ztrácím rovnováhu a znovu se zachytávám Alana. Ten se rozesměje a natáčí se ke mně. Chytám se ho za ramena a pomalu seskakuji.

„Davy tleskají, davy šílí. Na řadu přichází světoznámá Šarlot Niklová. Jelito mezi jelitama. Nemyslela jsi spíš tohle?“ zašeptá mi do ucha.

„Co?“ rozesměju se a hned mu věnuji jednu ránu.

„Ale i ty brute“ cvrkne mě do čela.

Zničehonic zvážní a rozhlíží se po místnosti.

„Jak si už poznala od Viktora, párkrát sem zajdu. Miluju to tu. Když mám nervy na pochodu, vždycky jdu sem a řádně to tu vypotím. Tahle místnost toho se mnou zažila strašně moc“ sedá si žíněnku, která tvoří jakýsi koberec po celé hale.

„Když mám vztek, ale hodně velký, strávím několik hodin u boxovacího pytle. Naposledy jsem tam byl, když jsem se dozvěděl o tvém otci a ty si odešla.“

Nevím, co říct. Nechci vykopávat válečnou sekeru. Tohle jsme už uzavřeli a nechci se k tomu vracet.

Když se na něj dívám, pozoruji výraz, který se rychle blíží k splínu. To ne!

„A dál? Co tu děláš dál?“

„Co tu dělám dál?“ vrací se do reality a jeho tvář začíná chytat zdravou barvu.

„Věnuji se Aikidu, dříve i Kendu, Kung fu, Taekwondu a freestyle bojakrobacii.“

„Vážně?“ No páni. „Pane Adalberte, v tom případě to vysvětluje mnohé. Proto jste tak sofistikovaný, soustředěný, klidný, vyrovnaný a k sežrání“ zamrkám na něj, jak panenka.

„Chtěla si říct, zkrátka dokonalý, že?“

„Pfff. To teda nechtěla! A hej, nejsi můj mluvčí“ Znovu ho mírně praštím a zaculím se, jak kotě.

„Ukážeš mi to?“

„Co by si chtěla vidět?“

„To je jedno. Cokoli.“

Alan čile vstane a postaví se kousek ode mě. Skousne si ret a znovu se rozhlédne po místnosti. Vypadá jistě i nejistě. Je nahý i oblečený. Je si jistý sebou, ale je nervózní ze mě. Těší mě to. Stoupá si čelem ke mně a během chvilky se odráží a jedním prudkým pohybem je ve vzduchu. Seznamuje mě se saltem vzad s kopem a dopadem na stejnou nohu, s jakýmsi trikem Tornádo, Aerial při kterém vypadá jako hvězda a visí hlavou dolů, ukazuje salta a další triky, která zná a já se nemůžu vynadívat. S otevřenou pusou zírám a nestačím na jeho pohyby. Jsou tak rychlé a promyšlené. Hrábnu si do vlasů a všechny mé úsudky o třicítkách mizí.

Je tohle vážně můj přítel? Je můj? Jenom můj? Tenhle pan Božský, patří ke mně? Vážně? Bože nemůžu tomu uvěřit. Děkuji ti za ten dar!

Dovařím kávu a jdu se posadit na gauč k Alanovi. Začínám ho víc poznávat a vidět i v jiných světlech. Jsem jak v pohádce, ať jsem kdekoli, stačí ho mít po boku a cítím se, jak Popelka. Něžně se k němu přitulím a on se hřejivě usměje. Usrkne si kávy a jeho pohled zvážní.

„Copak? Vím není cibetková, ale není zas tak špatná“ bráním svou kávu. Alan mě pohladí po vlasech a natočí se ke mně.

„Nejde o kávu, Šarlot. Musím ti něco říct. Něco, co se ti možná nebude líbit.“

Ajaj.

„Povídej“ mírně znervózním. Alan se nadechne a opět si lokne kávy.

Sbírá odvahu na věc zatím nevyřčenou.

„Víš, ještě jsem ti to neříkal, ale příští týden, pojedeme na pracovní cestu. Není to moc daleko a je to na dva dny.“

„Hotel? Jako Heaven“ skáču mu do řeči.

„Ano, jako Heaven. Je dost luxusní a bylo by fajn, kdyby se objevil i u nás. Znamená to tedy, že opět zjistíme jaké mají klienti možnosti, jaké je okolí, přístup do města a …“

„Jasně, jasně chápu. Co je tedy to, co se mi nebude líbit? Tohle totiž zní skvěle, nepřipadá mi to nelíbivě, pokud tedy na mě nepoužíváš obrácenou psychologii“ opět mu skáču do řeči.

Alan protočí oči.

„Šarlot, mohla by si mě alespoň jednou nechat domluvit?“

„Promiň“ nahodím štěněčí výraz.

„Jde o to… že Tina pojede s náma“ zavírá oči a čeká na příval vzteku.

Pche a tím mě chceš vykolejit? Hochu, hochu. Tebe znám už o něco víc, ale ty máš, co dělat. S Tinou to bude kdo z koho.

„…a aby media neměla podezření bude s tebou nebo se mnou v pokoji?“ naprosto suveréně se zeptám.

„Každý bude mít svůj pokoj, to bych neudělal ani jednomu z nás, Šarlot… Ale ty? Ty nejsi naštvaná?“ zaraženě na mě hledí a opatrně se zeptá.

„Ne, měla bych být?“ tázavě se na něj podívám.

„Alane,víš, co se říká. Přátelé měj blízko, nepřátelé ještě blíž.“

Nahlas si odkašle a nevěří.

„Šarlot Niklová jste neuvěřitelná. Opět jste mě překvapila a opět jste mi dokázala proč vás tak miluju.“

Přitáhne si mě k sobě a dychtivě políbí.

„Šar, jsi prostě úžasná“ polibky putují ke krku.

„Jsi dokonalá“ zasténá…

„Život není pohádka, ale může být.

Stát se může cokoli.“

14. kapitola

„Snídala jsi?“ Alan na mě volá z ložnice.

„Ne, nasnídám se v hotelu. Neboj se.“

„Ale určitě, Šarlot. Večer si taky nic nejedla“ rozkáže mi.

„No jo, no jo.“

„Hele, Šar…“ vykoukne ze dveří. „Jsi v pořádku? Nejsi nějak ve stresu nebo tak něco, že ne?“ starostlivě se na mě podívá.

„Co tě nemá, mě jen tak něco nerozhodí. Jsem v pohodě, neboj“ líbnu ho na rty a beru mu kufr z ruky.

„Alane, máš už hotovo? Nechceš s něčím pomoct?“ Volám na něj s chodby a čekám na poslední kufr.

„Ne, Šarlot, myslím, že jsi mi zabalila dokonale. Jenom?… Prosím tě?“ vyjde z pokoje a přistoupí ke mně. „Je opravdu nutné brát nafukovací lehátko a kačenku do vany?“ pobaveně se zeptá.

„Nikdy nevíš kdy se to může hodit“ s naprosto vážným hlasem odpovím.

Alan se hraně zamyslí.

„Dobře. Lehátko se s bujnou fantazií ještě dá pochopit, ale kačenka do vany?“

„Alane, když ona na mě tak smutně koukala, nemohla jsem odolat. Vážně to nešlo“ pověsím se mu za rameno a dětinsky začnu fňukat.

„Si hrozná, Šarlot. No dobře, vezmi si ji. Ale je to jenom kvůli tomu, že to chápu. Ty si nemohla odolat kačence, já zas nemůžu odolat tobě. Pěkně sis mě vycvičila“ zazubí se a já se triumfálně usměji.

„Myslím, že to je oboustranné, pane Adalberte.“

„Kdepak máš tu dračici? Neví, jak vypadá autobus, aby se sem dostala? Vysvětlil si jí doufám, že je to ta dlouhá žížala. Na děti to prý funguje.“

Stojíme před vchodem Alanového bytu a čekáme na Tinu, abychom mohli vyrazit do hotelu.

„Šar, za prvé. Není to moje dračice a za druhé, no ták, neurážej ji. Není hloupá.“

„Pf. Nemůžu za to, že je sice pěkná, ale praktická asi jako vidlička v polívce. Mimo to, já ji neurážím, já ji jen vtipně a systematicky ponižuju“ nafouknu se a otočím.

Cccc. Proč jí k sakru tak brání?!

„Šarlot, ty žárlíš?“ mírně do mě šťouchne.

„Ne. Měla bych?“ podezíravě se na něj podívám.

„Ty si blázínek. Jasně, že ne. Nevyměnil bych tě ani za velblouda“ koutek mu ucukne.

„Ty mě srovnáváš s velbloudem?“ Pche.

„Jsem tady.“

Tina na nás z dáli mává a mně padají ústa k zemi až se z toho zakuckám.

Vlasy má sčesané do drdolu a jemné pramínky jí padají do tváře. Na sobě má extra rozeplou bílou halenku, sáčko stejné barvy a extra krátkou krémovou minisukni. Její opálení tomu všemu dodává ten správný šmrnc a vypadá luxusněji než nejnovější typ lamborghini.

Nahlas si odkašlu a sjedu svůj dnešní outfit. Růžové šatičky s mašlí na zádech, bílé žabky a dva copánky.

No!… tak nic! Myslím, že se nemá cenu utěšovat oblíbenou větou, snaha se cení. Vedle ní, vypadám, jak stará-mladá, jako infantilní hovězí. Paráda!

„Dobré ráno“ věnuje nám zářivý úsměv a v ruce drží noblesní zlatavý kufr.

Další bod pro ní. Můj krásný nový kufr, černý s bílými puntíky proti jejímu vypadá, jako ze sekáče z minulého století. Sakra, a já z něj měla takovou radost.

„Dobré ráno, Tino“ oplatím ji přemilý úsměv.

„Dobré“ zapojí se i Alan a kufr jí dává do auta.

„Děkuji Alane, džentlmen, jako vždy. Šarlot? Doufám, že ti nebude vadit, když si sednu dopředu. Vzadu se mi dělá nevolno a nerada bych zdržovala cestu.“

V klidu, Šarlot. Zůstaň v klidu! Zůstaň v klidu! Vymaž z hlavy myšlenku na masakr motorovou pilou. Zapomeň na ní, zapomeň na to, jasné?! Pomyslné já mě kárá a já stěží poslechnu.

„Jistě, že mi to nevadí. Nerada bych viděla tvou snídani“ sladce se uculím a rázem, jak se otočím úsměv mizí. Mrcha jedna!

Nastupuji do auta a Alan jde za mnou. Pyšně se na mě usměje a je rád, že nejsou žádné scény. Zřejmě tuší, že tenhle výlet bude zkouška pro nás všechny. Zkouška a otevřený ring.

„Alane, pamatuješ, jak jsme chodili k řece chytat motýli?“

Tina září nad vzpomínkami.

„No jasně, ven jsme šli, jak ze škatulky a vraceli jsme se celí od bahna,“ naráz se rozesmějí a Tina ho jemně chytí za ruku, kterou má položenou na řadící páce.

Alan nenápadně cukne a podívá se na mě ve zpětném zrcátku.

Mám toho dost! Nakvašeně vyndavám sluchátka a pouštím si svůj playlist.

To je samé, pamatuješ na tohle to? Pamatuješ na tamhle to? Kdyby Tina nebyla mladší než on, začala by rozebírat i obsah jeho plenek.

Je mi z toho zle. Je mi z nich zle! Jedeme už přes hodinu a oni nedělají nic jiného než, že rozebírají své dětství.

Tohle bude zajímavý výlet!

Je to tu. Začínám se kroutit. Vydržím to, já to vydržím. Přestaň být, tak dětinská, Šarlot. I s malým dítětem to je jednodušší, jak s tebou!

Alan mě sleduje v zrcátku a musí se pousmát. Bez jakýchkoli slov, stáčí volant a zastavuje u silnice.

„Proč zastavuješ, Alane?“ Tina na něj překvapeně hledí.

Alan neodpovídá jen se na mě podívá. Rozpačitě se usměji a otevírám dveře.

„No to je nechutné, ty jdeš čůrat do lesa?“

„Ano Tino, jsem dítě divočiny. Vrrr,“ ironicky odpovím.

Jsem vyčůraná a je mi líp. Zhluboka se nadechnu a nechávám do plic nasát vůni lesa. Je tak osvěžující a svobodná. Nádhera.

„Tak dělej, Šarlot!“ Tina na mě nasupeně zaječí. „Nebudeme tu celý den!“

„Ano, madam, už jdu.“

„No konečně“ protivně se na mě podívá.

„Prosím tě, podržíš to?“ podávám jí kapesník.

Tina, byť nerada uposlechne a papírový kapesníček mi bere z rukou. „Jenom chvilku. Musím ho někam schovat. Nerada znečišťuji přírodu. Nemohla jsem ho tam jen tak zahodit.“

Tině se křivý obličej, tuhne úsměv a v očích se zračí znechucení.

„No fůj!“ kapesník pouští z ruky a já vybouchnu smíchy.

„To byl vtip, Tino. Chtěla jsem jen prolomit ledy, když jsme teď ty kolegyně“ uštěpačně si do ní rýpnu.

Úsměv mi nemizí ba naopak, nemůžu se ho zbavit a Alan je stejného názoru. Koutky mu cukají čím dál rychleji. Nakonec to nevydrží a nenápadně si zakrývá pusu rukou.

„Hotel Star Rose,“ Alan vystupuje z auta a otevírá mi dveře.

„Tak pojďte dámy, máme toho hodně, rychle si vybalte a jdeme hned do práce.“

Obsluha vyndavá kufry z auta a my vcházíme do vstupní haly. Hotel je moderní, možná až přemodernizovaný, nicméně zvláštním způsobem působí domácky a útulně. Všude jsou různé sochy, obrazy a nábytek vypadá, jako umělecké dílo.

„Tak, tady máte klíče. Obsluha vám už zavazadla odnesla. Takže za půl hodiny se uvidíme tady, ano?“

Co? To nebude ani oběd? Nebo svačina? Nic jsem si nezvala. Umírám hlady. Pomyslně fňukám.

Alan nám podává klíče a já v něm rozpoznávám starého Adalberta, který se pro podnikání narodil. Vypadá disciplinovaně, asertivně, dominantně a náročně.

Půlhodina odbyla a my se setkáváme u hlavní recepce.

„Takže dámy. Complex Star Rose má celkem 80 pokojů, z nichž 49 pokojů a apartmánů je s výhledem na jezero. V komplexu hotelu je obchodní centrum, 4 restaurace a bar. Vyhřívaný vnitřní i venkovní bazén a panoramatickou terasu. V další budově Star Rose najdete luxusní restaurace i neformální. La Table, elegantní restaurace. La Bibliothéque, tradiční kuchyně. Le Birdie, piano bar a The Pool, bazénový bar. Samozřejmě součástí hotelu jsou spa, tedy lázně, fitness, parní sauna, finská sauna, vířivka, knihovna, kasíno, dětské středisko, golf…“

Sakra, vážně mám hlad.

„… a další. Jelikož máme práce až nad hlavu, měli bychom začít hned. Bylo by dobré, kdybychom se tedy rozdělili a každý si vzal na starost určitou práci. Šarlot, ty máš na starost focení. Tino, ty si všímej klientů a sem tam se pozeptej, jak jsou spokojeni a co jim chybí. Já jdu za ředitelem a projdu si s ním budoucí smlouvu, ano?“

„Rozkaz šéfe“ zasalutuji.

„Jistě, Alane“ Tina, konzervativně odpoví.

„Výborně dámy, tak se mi to líbí.“

Otáčí se a odchází.

Takhle jeho nevšímavost mi rve žíly. To se na mě nemůže ani usmát? Nebo aspoň něco naznačit? Pche. Otáčím se a vrážím do Tiny.

„Tino, co tu stojíš? Šup do práce. Je toho hodně, teď to musíme prozkoumat, pak sepsat. Musíme zjistit, jak to tu chodí ve dne i v noci. Jestli si myslíš, že to za tebe někdo udělá jsi na omylu. Nerada bych tu na tebe narážela, když nemusím. Já jdu napravo, ty nalevo, ano?“

Tina se nasupí a odchází.

Nahlas si vzdychnu a prohrábnu si vlasy. Začíná se mi motat hlava. Sakra!

Zapínám foťák a začínám se vstupní halou a recepcí.

Recepce je tak obrovská, nejspíš tu strávím minimálně půlhodiny.

Musím se pochválit. Fotky jsou kouzelné.

Šest hodin pobíhám po hotelu a fotím, jak divá. Pokoje, bazény, lázně, zahradu, bary, herny, sauny, fitness, obsluhu, zaměstnance. Snažím se zaznamenat všechno a všechny. Daří se. Celý hotel působí umělecky a zřejmě to přenáší i na mě. Fotky jsou dokonalé, jak od profíka. Poslední místnost a s denními fotkami můžu skončit.

Jsem v hotelové knihovně, foťák mi cvaká o stošest a já se kochám tou krásou. Knihy jsou všude kolem mě a vzduchem se line stará papírovina. Foťák odkládám a zastavím se u knihy Emily Brontëové, Na větrné hůrce. Vytahuji jí z police a nalistuji své oblíbené citáty.

,,Stačí dobré srdce, a budeš krásný, kdybys měl tvář třeba jako uhel černou. Zlé srdce zohyzdí sebekrásnější obličej ještě víc, než kdyby byl od přírody nehezký.´´

,,Nemohu žít, odešel mi život! Nemohu žít, odešla mi duše!´´

„Tady vidíte rozdíl mezi jeho city a mými: Kdyby on byl na mém místě a já na jeho, ruku bych na něho nevztáhl-třebaže ho tak nenávidím, že mi život zhořkl jako žluč. Vy tomu nevěříte, co? Já bych jí nezbraňoval přátelit se s ním, dokud by o jeho přátelství stála. V tu chvíli, kdy by se ho nabažila vyrval bych mu srdce a z těla vysál krev! Ale do té chvíle - a jestli mi nevěříte, pak mě neznáte - do té chvíle bych radši umíral v ustavičných mukách, než abych mu zkřivil jediný vlas!“

Vždy když si čtu nějakou knihu jsem jak v jiném světě. Všechno se zastaví, jen má fantazie se roztáčí. Tiše se usměji a pátrám v paměti kolikrát jsem tyto citáty četla. Myslím, že bych se ani nedopočítala… Dveře se rozletí a uprostřed stojí Tina. Ani s sebou nehnu. Jen se na ní ledově podívám.

„Copak, copak Tino? Ty a knihovna? Venku prší?“

„Ha ha. Vtipné. Co tady děláš? Alan tě hledá už asi hodinu? Málem zavolal policii!“

„Tak proč mi nezavolal?“ nahmatávám kabelku a konečně mi to dojde.

„Ups“ roztomile se usměji a opatrně se kolem ní propletu.

„Šarlot? Kde jsi byla? Hledám tě tu, jak blázen!“

„Promiň, nechala jsem si kabelku v pokoji.“

„Příště používej hlavu než někam půjdeš! Dojdi si pro ní!“

Jeho tón je nabroušený a dost nepříjemný.

„To počká“ bez zájmu odpovím.

„Ne, Šarlot! Jdi si pro ní hned! Nesnáším, když nevím, kde jsi! Dělej!“

„A nechceš, abych ještě zaštěkala? No vážně? Proč se mnou, tak arogantně mluvíš?“ začínám být napružená.

Koukám, že se s podnikavým Adalbertem vrátil i ten protivný! Prudce se otočím a chci odejít.

Moje hlava si vše pobere po svém a prudkou otočku nehodlá jen tak nechat. Zamotá se a já mám na chvilku černo před očima. Jednou rukou se chytám za hlavu a druhou se zachytávám o stůl.

„Šarlot jsi v pořádku?“ Pohotově mě podpírá.

„Nech mě“ vytrhnu se mu.

„Tak co bude teď? Mám skvělé zprávy. Všem se tu moc líbí a vůbec nic jim nechybí. Mise splněna.“

Tina elegantním krokem přichází a já ji nevěnuji ani pohled. Zhluboka se nadýchnu a jdu k výtahu.

„Šarlot?!“

Rychle nastupuji a Alan už mě nestihne.

Rukou se opírám o stěnu a cítím, že to není dobré.

„Jste v pořádku slečno?“

Nějaký muž na mě promluví.

Jak tu je dlouho? Ani jsem si ho nevšimla. Lehce se usměji a kývnu k souhlasu.

„Vím, že mi do toho nic není, ale nevypadáte moc dobře.“

„To vám děkuju, a já strávila u zrcadla asi půl hodiny“ nakřáplým hlasem se pokusím o vtip a letmo se na něj podívám.

Může mu být tak 29, možná 30. Vypadá dobře. Fakt moc dobře. Na sobě má letní tílko a havajské tříčtvrťáky. Vlasy si přivlastňují havranově černou barvu s dávkou gelu. Oči jsou zelené s upřímným pohledem. Pěkný chlap. Opravdu! Pan neznámí se nejistě zasměje.

„Tak jsem to nemyslel, slečno.“

Snažím se o totéž, ale sebevětší akce, vyvolává protiakci. Černo před očima a vznáším se.

„Kde sakra je? Jela výtahem. Přeci vyzvednutí jedné kabelky, nezabere čtvrt hodiny?“ nervózně se poškrábe na hlavě.

„Alane, tak za náma přijde. Celou dobu říkáte, jak toho bude moc a nakonec tady čekáš a ona si vůbec nepřijde. Půjdeme spolu, ona nás dožene.“

Alan si sedá do křesla a klepe jednou nohou. Během chvilky zase vstává a přešlapuje. Sleduje výtah a schody. Výtah a schody. Nevydrží to.

„Tino, jdi do zahrady. Máme tam zamluvený stůl. Začni to sepisovat. Já se po ní jdu podívat.“

„Ale, Ala..?“ nestačí doříct větu a Alan rychlým krokem spěchá k výtahu.

„Něco se muselo stát!“

Nemá dobré tušení. Jeho obavy se každou vteřinou zvyšují a začíná pomyslně panikařit. Okamžitě vybíhá z výtahu a bere za kliku mých dveří. Nejde to. Jsou zavřené.

„Zatraceně Šarlot!“

Ťuká. Ne buší. Vzteklé buší do dveří.

Vedlejší dveře se otevřou.

Neznámý muž vykoukne a sleduje agresivního Alana.

„Zdravím, vy znáte slečnu z třicítkyosmičky?“ opatrně se zeptá.

„Ano, znám“ zareaguje a nejistě se na něj podívá.

„Slečna, je tu u mě“ tiší hlas.

„Co?“ vytřeští oči a neznámého odstrčí ze dveří.

Rozebíhá se po pokoji a rázně se zděšeně zarazí.

Ležím na posteli celá bílá a na čele mám mokrý hadr. Neznámý k Alanovi tiše přistoupí.

„Jel jsem s ní výtahem. Nevypadala dobře, toho jsem si všiml hned. Omdlela a u sebe měla jen klíč od pokoje a foťák. Odnesl bych jí tam, ale nechtěl jsem, aby byla sama. Jmenuji se Ivo Konečný. Jsem doktor. Není to nic vážného. Něco málo mi stačila říct. Musí si jenom odpočinout a najíst se. Poslední dobou musí být hodně ve stresu. Stres je jako sklenka, do které naléváte vodu. Pokud nepřestanete, jednou přeteče. U slečny zřejmě přetekla. Někdo vybouchne, vříská a je nepříčetný, někdo zkolabuje.“

Alan šokovaně stojí, a ani se na něj nepodívá. Pohled má upřený na mě. Ani nemrkne. Po pár vteřinách se konečně vzpamatovává. Naklání se ke mně a bere si mě do náruče.

„Jsem Vám vděčný, ani nevíte, jak moc. Určitě Vám to vynahradím. Děkuju.“ Alan se na neznámého upřímně podívá a nejradši by mu věnoval sošku za záchranu.

Pomalu mě pokládá na postel. Opatrně mě přikryje přikrývkou a otevírá terasu. Sedá si vedle mě a jemně mi omývá čelo, aby srazil mírnou teplotu.

Jeho pohled je zoufalý.

„Promiň mi to, Šar“ tiše zašeptá a pohladí mě po tváři. „Tohle jsem nechtěl.“ Promne si čelo a tiše vstává.

Odchází na balkon a vytáčí telefonní číslo.

„Prosil bych oběd do pokoje číslo třicetosm… Jo, bude toho víc.. Přivezte cokoli, hlavně ať tam je kuřecí, nějaký ten losos a hodně zeleniny. Je mi jedno kolik to bude stát. Jo a zelený čaj, hromadu zeleného čaje. Děkuji.“

„… Tino, to zvládneš, já teď nemůžu… Prostě nemůžu, jasné… Ne, Tino, nic se nestalo… Nech to být, uvidíme se večer.“

Ukončí další hovor a otočí se ke mně.

Opírá se o rám dveří a je úzkostlivý.

Pomalu se probouzím a nahmatávám něco měkkého pod sebou. Znovu všechno prohmatám a oči nechávám stále zavřené.

Jako bych byla na posteli. Jsem na posteli? Opatrně otevírám jedno oko a hned po něm třeštím druhé. Co tu dělám? Vždyť jsem byla v recepci a pak jsem jela výtahem a pak? Pak?

„Šarlot!“ Alan si ke mně hned sedá a já se snažím vstát.

„Pomalu, Šar!“

Šokovaně na něj hledím a nevím, která bije.

„Co se stalo?“

„Omdlela jsi.“

„Co?“ protočím oči. „Už zase!“

„Mrzí mě to Šar, kdybych nebyl takový pedant, nestalo by se to,“ sklíčeně promluví.

Tupě na něj zírám.

„Alane, vzpamatuj se!“ hned v jsem v ráži.

„ Tohle byla má blbost. Nemůžeš se mi omlouvat, za každou mojí pitomost. Nejsi můj rodič a já nejsem dítě.“

„Ty že nejsi dítě? To jako vážně? Nezlob se, ale máš všechny příznaky, Šar. Proč si sakra nic neřekla? Ráno jsi říkala, že se tu najíš, dobře víš, jak to máš a neudělala jsi to!? Ne. Všichni jsme byli na obědě, jenom ty jsi tady fotila bůhví co.“

Hraji si s prsty a nechci mu dát za pravdu. Ne a ne a ne!

Znovu si lehám a zavírám oči. Stále mi není dobře a taky chci, aby na mě přestal řvát.

Alan se ke mně nakloní a obejme. Zavírá oči a pevně mě drží.

„Zase si mě vyděsila,“ připouští.

Dveře se rozezní a slyšíme ťukání.

„Dále,“ nahlas odpovím.

„Dobrý den. Jak Vám je slečno? Jen jsem se chtěl ujistit, že jste v pořádku.“

Nejistě se podívám na Alana a ten mi hned odpoví na mé pomyslné otázky.

„To je Ivo Konečný. Omdlela jsi ve výtahu a on byl ten, který se o tebe postaral“ mírně povrchně odpoví.

V jeho tónu poznávám náznaky sžíravosti. Dráždí ho představa, že nestál po mém boku. Nebyl ten bohatýr.

Zamyšleně se na Iva podívám. Po chvíli se rozpamatovávám.

„No jistě. Říkal, jste, že nevypadám dobře“ jemně se pousměji.

„Přesně a vy jste to otočila proti mně.“

„Jako každá správná žena. Za všechno můžou muži!“ Alan se suše připojí do debaty a já do něj šťouchnu.

„Hej, to jsem neřekla“ konečně začínám mít správnou barvu.

Otáčím se zpět na Iva a děkovně kývnu.

„Děkuju Vám, Ivo. Máte to u mě.“

„Nic se neděje, slečno. Jsem rád, že jste v pořádku. Můžu?“ Podívá se na Alana a naznačí, že mi chce změřit teplotu.

Alan byť nerad ustoupí. Vstane z postele a drobnohledem zkoumá každý jeho pohyb.

„V pořádku, teplota je tak jak má být. Slečno…“

„Jsem Šarlot“ usměji se a podám mu ruku.

„Tak tedy Šarlot, měla byste ležet a odpočívat. Alespoň dneska. Jídlo a pití je samozřejmostí. Mám Vám něco objednat? Třeba…“

„Už jsem se o to postaral, děkujeme“ Alan ochranářsky zaútočí.

Ivo se usměje a chápe situaci.

„Kdyby jste něco potřebovala, nebo by se to nezlepšovalo, dejte mi vědět, ano? Jsem ve čtyřicítce.“

„Jste opravdu hodný, děkuju moc“ až se z té jeho ochoty málem začervenám.

„Jo až moc hodný!“ Alan kousavě prohodí.

Okamžitě ho spražím kantorským pohledem a on se nuceně zadívá jinam.

Takový pěkný chlap a ještě k tomu doktor. Připadám si jako chůva Fajn. Jsem s boháčem a ještě než mi dojde, že patříme k sobě, hledám pohledného doktora. Naštěstí mi nic docházet nemusí. Já to už vím. Miluju Alana a miluju jeho žárlivé pohledy.

Ivo se rozloučí a ve dveřích se vystřídá s obsluhou a jídelním stolkem.

Konečně ožívám úplně.

„Jídlo“ zatleskám radostí.

Alan si sedá do křesla, ruku si opře o bradu a jeho pohled je zamyšlený, nespouští mě z očí. Sleduje, jak se láduji všemi možnými lahůdkami a jak se u toho slastně usmívám. Ještě chvíli vyčkává, pomalu vstane a jde plouživými kroky ke mně. Oči má, jak lovec. Soustředěné, zaostřené, připravené na střelbu. Bagetku mi bere z rukou a pohledem mě hypnotizuje.

Těžkne mi dech až mě to děsí. Srdce se vyhýbá běžnému tlukotu a já čekám co nastane.

Jemně mě pohladí po tváři a vzápětí mi vezme oba copy a zatáhne. Syknu bolestí. Nepřestává si mě prohlížet. Je jak dravec a já ubohá myš.

Nic neříká, jen se na mě z patra dívá. Hlavu mám nakloněnou k němu a nemůžu se hnout.

„Lehni si.“

„Co? Alane já…“

„Lehni si“ nakáže.

Copy pouští a rychlým pohybem mi obě ruce zatlačí k posteli. Křečovitě drží mé ruce a svádí boj sám se sebou.

„Nehýbej se,“ zašeptá mi do vlasů.

Rukou mi sjíždí po stehnech a jemně mě pohladí po kalhotkách.

Na nic nečeká, jedním pohybem do mě prudce vnikne.

Prohnu se v zádech a skousnu ret.

„Nehýbej se!“ znovu nakáže.

Nelíbá mě, nehladí, jen se dívá, jak se svíjím.

Prsty samotného Cassanovi si se mnou pohrávají, jak hudebník s kytarou. Správné místo, správný čas.

Snažím se ho políbit, ale jeho sevření mi nedovolí se k němu přiblížit. Stále hraje svou píseň a já se mu nehty zarývám do rukou. Prsty si se mnou pohrává a já už tuším proč to dělá. Ješitnost chlapská. Chce si dokázat, že mě vlastní a má pravdu. Hlasitě zasténám a Alan zrychlí tempo. Oči zavírám a lapám po dechu. Tělo mi vypovídá službu a napětí ve mně vzrůstá. Zaplavuje mě, známý pocit. Každá buňka ve mně ví co příjde a nemůže se dočkat. Alan nepřestává a chytám do rukou křeče. Vše se ve mně vaří. Teplota stoupá a já mám pocit, že hořím. Už jenom chvilku. Malou chvilku a…

Přestal.

Pusu mám otevřenou a očima po něm střelím. Ty vole! Ty pako! Jak jsi mohl?! Už zase? Alan si na mě během vteřiny lehá a já dýchám, jak smyslů zbavená.

„Jsi moje, že ano?“ na tváři má naprosto vážný pohled.

Musím se uklidnit! Zavírám oči, aby neviděl výraz psychopata.

„Alane, jsem jenom tvoje a vždycky budu“ snažím se uklidnit chraplavý tón.

Aaah!

Prudce s sebou cuknu a Alan je bez varování ve mně. Žádné servítky, žádné něžnosti. Přiráží si mě víc a víc. A já jen třeštím oči. Jeho rty si konečně všimnou mých. Jsou horké až pálí. Líbá mě, jak divočák a já se snažím vyrovnat jeho tempu. Drápy mu zatínám do košile a mám pocit, že ho celá rozdrápám. Srdce mám až v krku a konečně přichází ten hřejivý pocit…

Letím si šťastná na obláčku, až se slastí oklepu.

Úsměv mi doprovází tvář a já jsem v nebi.

„Alane?“

Ležíme na posteli celí udýchaní. Otáčí ke mně hlavu a já v očích mám srdíčka protnuté šípem.

„Ano, Šarlot?“ uvelebí se těsně vedle mě.

„Nečum“ ihned na něj vyrukuji a vypláznu jazyk.

Alan na mě překvapeně zírá a já vybuchuji smíchy.

„Šarlot Niklová, že by se vám vracela síla?“

„Ne, jsem utahaná, jako kotě, a potom výkonu před chvílí jsem jak batole. Nicméně… Ivo by se mohl stavit častěji, nemyslíš? Docela sympaťák.“ Hodím po něm jedním obočím.

Alanovi tuhne výraz a já se toho nemůžu nabažit.

„Co? To nemyslíš vážně?“ hlas mu graduje a já se rozchechtám ještě víc.

„Dělám si srandu, blázínku. Jenom mi neunikl ten tvůj osvojovací rituál. Neříkej, že to, tak není? Musel sis dokázat, že si se mnou můžeš dělat, co chceš. Není to tak?“

Alan nic neříká, mlží a nechce se přiznat.

„Šar, to nebyl osvojovací rituál, jen jsem tě chtěl… Vypadala jsi tak šťastně, když si se pustila do toho jídla. Musel jsem tě mít.“

„Ach tak. Láska prochází žaludkem, že? Ivo s tím vlastně nemí vůbec nic společného“ uculím se a zvesela si rýpnu ještě jednou.

„Můžeme se o něm přestat bavit?“ podrážděně zareaguje.

„Vypadáš sladce, když žárlíš.“

„Ale já nežár…“

„Pššš“, nakloním se k němu a dychtivě ho políbím.

„Dobře, tak trošku“ zašeptá mezi polibky.

Vycházím ze sprchy a Alan si prohlíží fotky v mém foťáku.

„Vážně dobře fotíš.“

„Děkuji, co máme po zbytek dne v plánu?“ zajímám se o pracovní program.

„My? My nic. Tebe posadím do kuchyně, aby si to měla všechno při ruce a budeš odpočívat a dlabat.“

„No to nemyslíš vážně?“ zarazím se a načertím.

„Alane, jsme tu pracovně, žádná dovolená. Nebudu celý den trčet na pokoji, když je tady tolik práce.“

„Šarlot, o tom žádná, musíš se šetřit! Je toho poslední dobou na tebe moc! Buď na chvíli v klidu.“

Postavím se čelem k němu a ruce zkřížím.

„Za prvé, pane Adalberte, já dobře vím, kdy mám dost a kdy ne! Za dru…“

„Pche, jasně, že jo, a už jsi mi to taky několikrát dokázala, co?“ vysměje se mi do obličeje.

Ignoruji ho!

„Za druhé, seš si opravdu jistý, že budu víc v klidu, když tě nechám s Tinou samotnou?“ triumfálně se na něj usměji a našpulím rty.

Alan zhluboka vydechne.

„Šarlot, budeš tady jasný! A už o tom nechci slyšet ani slovo!“

„Jak chceš! Mluvit nemusíme!“

Rychle se obléknu a vycházím z pokoje.

„Šarlot! Zatraceně!“ zavolá za mnou a automaticky mi bere kabelku ze země.

„Vem si aspoň tohle“ vrazí mi ji do ruky.

Beze slov vcházím do výtahů.

„V těhle chvílích mě vážně štveš!“ ukončí téma.

„Pane Adalberte, pane Adalberte. Už máte datum svatby?“ „Alane, je pravda, že jste sem s Tinou přijeli doladit podrobnosti svatby?“ Je pravda, že slečna Niklová je Tinin svědek?“ „Kdy bude svatba?“ „Řekněte nám prosím podrobnosti.“

Jak vyjdeme z výtahu semknou nás novináři a jeden přes druhého chrlí jednu otázku přes druhou.

„Sakra, jak se o nás dozvěděli?“ Alan zuří.

„Omluvte mě“ bere mě za ruku a snaží se nás protlačit davem.

„Slečno Niklová, říkalo se, že jste jeho nastávající. Co je na tom pravdy?“ „Slečno Niklová byla to jen aférka, nebo to bylo domluvené?“

Co se to sakra děje? Alan urguje recepční ať zavolá ochranku. Ve vteřině jsou tam a media nutí k odchodu.

„Slečno Niklová, nejste tedy milenka pana Adalberta?“ „Dal Vám kopačky?“ „Měli jste mezi sebou románek?“ „Slečno Niklová odpovězte nám!“

Alan mě pouští a nepříčetným krokem míří přímo za Tinou, která sedí u baru.

„Tino! Jak…“

„Alane, já tě nechápu! Dohodli jsme se, že náš vztah budeme jen hrát a to jen na chvíli. Mluvili jsme o tom, že to necháme pomalu odeznít a váš vztah se bude tajit, proč si zavolal novináře a mluvil o svatbě?! Takhle se vody jen rozvířily!“ Zprudka na něho vyjede.

„Co? Ty si je nevolala?“ Alan se zarazí.

„A proč bych to dělala? Říkala jsem, že už nebudu dělat problémy!“

„Tak kdo to byl?“

„To nevím, Alane, ale já to vážně nebyla. Mimo to… když už jsme u toho. Jeden novinář se mnou mluvil. Myslela jsem, že to byl tvůj nápad na zviditelnění“ omluvně se usměje. „Domluvila jsem nám schůzku, měl by tu být každou chvilku a ještě něco… Pozvala jsem ho na večerní ples. Omlouvám se.“ Provinile se podívá na zem.

Tiše stojím a ani nemuknu.

Alan se na mě podívá a já cuknu pohledem. Prohrábne si vlasy a zavře oči.

„Dobrý den, Tino, Alane. Já jsem Erwin Kisch. Já vím, rodiče neměli moc fantazie, ale s tím už nic neudělám.“

Potřásává si s němi rukou.

No to je mi gentleman a já jsem vzduch nebo co?

„Bude to krátké. Potřebujeme jen pár fotek pro naše čtenáře a pár slov. Všichni Vám moc fandí a přejí Vám mnoho štěstí do budoucna.“

Kisch je v sedmém nebi. Jako jediný se dostal, tak blízko.

„Mohli byste se postavit prosím tamhle?“ ukazuje na uměleckou sochu ve tvaru srdce.

„Heleďte, nemyslím si, že je to dobrý nápad, víte…“

„Alane, jen pár fotek pro fanoušky.“

Tina obrátí a nabádá ho k focení.

Byť nerad, poslechne.

„Tak to bude skvělé. Mohli byste se obejmout?“

Alan výraz začíná být podrážděný. Vrhá na mě omluvné pohledy a já začínám být, jak sopka Etna před výbuchem.

„Výborně, opravdu se k sobě skvěle hodíte. A teď se polibte. Čtenáři milují romantiku.“

A dost! Otáčím se na podpatku a odcházím. Vím, že to dělá jen pro reklamu, ale čeho je moc, toho je moc.

Měla jsem ho poslechnout. Měla jsem zůstat v pokoji.

Alan se za mnou ohlédne a promne si čelo.

„No tak Alane, vždyť je to Vaše budoucí žena, nemusíte se stydět.“

Alan se zdvořile a s dávkou rozpaků usměje.

„Myslím, že by tohle mohlo stačit“ konstatuje a stále se za mnou ohlíží. „Dobře, Vy stydlíne. Nebudu Vás nutit. Tak a teď ještě pár slov.“

Odcházím do druhé budovy a u číšníka si objednávám dvojitého Ferneta. Zapaluji si cigaretu a snažím se uvolnit. Jsem napnutá, jak tětiva.

Tohle není možné, prostě není? Stejně to byla ta mrcha a on jí to zas naivně věří. V myšlenkách bloudím u novináře Kische.

Všichni Vám fandí. Přejí Vám spoustu štěstí do budoucna. Bla bla bla! Představuji si fotky v novinách. Titulky stylu Dokonalý pár a dokonalá svatba. Adalbert a jeho milovaná nastávající. Pár století! Alan a Tina Adalbertovi!! Budoucí Tina Adalbertová!!

ZATRACENĚ! Praštím hlavou o stůl a mám chuť si pořídit mizík paměti, jak měli v Men In Black.

„Jste v pořádku?“ Cuknu sebou a zvedám hlavu.

Ivo Konečný.

„A dobrý den. Můžu Vás na něco pozvat?“ hledám důvod na dalšího panáka.

„Jako doktor bych Vám to nedoporučoval, ale vypadá to, že máte těžký den. Takže pro jednou zavřu oči.“

„V tom případě zavřete obě.“

Nálada se mi zvedá a já aspoň na chvíli zapomínám na Alana. „A znáte tenhle?“ lusknu prsty.

„Víte, proč jsou ženy tak slabé v matematice? Protože jim muži neustále tvrdí, že tohle –- je dvacet centimetrů. A nebo tenhle…“ zářím a nevím jestli to je těmi panáky nebo přítomností Iva.

Je fajn si s někým popovídat jen tak. Ne, že bych s Alanem nemohla, ale teď je to klidnější.

„A co tenhle. Víte proč ženy během milostné předehry ani nemrknou? Protože to nestihnou.“

Rozesměji se na celý bar a nemůžu přestat. Cítím se skvěle a tak uvolněně. Je to úžasný pocit.

„Šarlot, co děláte dneska večer? Nešla byste se mnou na ples?“

„Na ples? Myslíte to maškarní?“ zapřemýšlím a v hlavě mi šrotuje.

To by se Alanovi nelíbilo.

Do tváře se mi vkrádá šibalský úsměv.

„Jistě, ráda.“

Jen si ochutnej vlastní medicínu.

Je půl deváté večer a Alan mi ťuká na dveře.

Neotevírám. Připravuji se na ples a nehodlám si kazit náladu.

„No tak, Šarlot. Otevři ty dveře.“

„Nemám čas!“ zavolám nahlas.

„Šarlot! Otevři je.“

Jsem hotová. Podívám se do zrcadla a musím si přiznat, vypadám úžasně. Naprosto dokonale.

Vlasy mám částečně vyčesané do falešného culíku. Pramínky jou natočené a budí dojem husté kštice. Ofina je pečlivě srovnaná na stranu a pár pramínků mi kopírují tvář. Make-up je decentní s mírnými třpytkami a oči zdobí dvě kila kvalitní řasenky. A šaty? Zlatá hotelová půjčovna. Opravdu mají skvělý vkus. Připadám si, jako Carrie Bradshaw v Sexu ve městě. Šaty jsou extravagantní a doslova nepřehlédnutelné. Luly Yang a její Butterfly. Vrchní díl lemovaný černými peříčky, vypasený pas a délka ke kolenům. Sukně poskládaná z několika velkých listů mající vzor křídel Babočky kopřivové. Pyšní se oranžovo-červenou barvu s černými skvrnami. Jsou úchvatné a já jsem připravená.

Otevírám dveře a Alan stojí, jak opařený.

„Copak? Zkvasil ti kefír?“ provokativně se usměji.

„C-co?“ zaraženě promluví.

„Ulítly ti včely i s úlem?“ zopakuji srozumitelněji.

Alan si mě prohlíží odshora dolů a ústa má mírně pootevřené.

Mise splněna! Pomyslně se pochválím.

„Promiň Alane, ale musím jít.“

„Kam jdeš?“ ihned se probere z koma a zareaguje.

„Teď? Na skleničku do baru a potom? Na maškarní s Ivem. Užij si večer.“

„Šarlot, děláš si srandu?“ chytí mě za zápěstí a zastaví. „To myslíš vážně?! Já myslel, že jdeme spolu. Nemůžeš jít s tím doktůrkem!“

„Proč bych nemohla?“ vytrhnu se mu. „A vůbec. Můžeme jít spolu?! Alane, pokud vím tak ty jdeš s Tinou. Není to tak? Nebudete se tam kvůli Kischovi cukrblikovat? Nebudete si hrát na cukřenku? Promiň, ale všeho moc škodí. A přemíra cukru způsobuje cukrovku a toho svědkem nechci být. Ahoj!“

Ukončuji debatu a odcházím k výtahu. Alan během chvilky stojí za mnou.

„Šarlot, víš, že to dělám jenom kvůli novinářům.“

Pomalu se na něj otočím a ve tváři mám nasupený výraz.

„Kvůli novinářům? Hm. Hezký. Jsem ráda, že jsi tak ohleduplný. Já to dělám kvůli sobě, Alane. Radši se budu rozptylovat Ivem, než abych se dívala na vás. Alane, uvědom si, že se snažím jen o menší zlo. Chápu, že se ti to nelíbí, ale mně taky ne. Já s váma nemůžu nic udělat a ty nemůžeš udělat nic s tímhle. Stačí, že budeme sedět u jednoho stolu!“

Dveře výtahu se otevírají a já nastupuji.

„Šarlot, neblázni“ naposledy zavolá.

Zatraceně, proč se tak chovám? Jsem jak zhrzená manželka, jak mrchy, které, tak nesnáším. Už se sama v sobě nevyznám. Jeden chlap a moje nálada se během vteřiny třikrát změní. Tuším, jak se cítí ženy v přechodu. Jenže? Když mám takové chvilky teď, jaké to bude pak? Pff.

„Tudy, prosím“ uvaděč nás gestem pobízí ke stolu.

„Šarlot vypadáš skvěle“ Tina nedobrovolně uzná a na tváři má nahořklý úsměv.

Já vím, ty Popelko! Co pak jiného by sis taky mohla vybrat. Škoda, že jen nezvolila první část pohádky: Tváře umouněné od popela…!

„Tino, pro tebe platí totéž. Nicméně, tobě sluší všechno a vždy“ sladce se usměji a lichotku jí rádoby oplatím.

„Šarlot, neber si to špatně, ale chci tě o něco požádat. Víš, ti novináři jsou pro nás důležití, chovej se prosím společensky a na úrovni, ano? Nechceme žádné fópá, chápeš?“

Alan se zarazí a vytřeští na ní oči.

Co tím k sakru myslí? Ta mrcha jedna pelešivá. Tím mi chce říct, že se neumím chovat či co? Copak jsem někde z vidlákova, z útrob světa? I kdybych byla, nemáš právo na mě takhle útočit.

Fajn! Nechceš, abych tě zostudila?! Dobrá. I když sebe stáhnu, ty půjdeš se mnou!

„Neboj Tino, budu se snažit, abych vás nijak neztrapnila.“

„Tino, vypadáte úchvatně. Myslím, že Váš kostým byla skvělá volba. Sedí Vám, jak ulitý.“

Kisch se k nám připojí a pěje jednu chválu za druhou.

„A Alane? Proč nejste za prince? Váš kostým je také skvělý. Jako Petr Pan jste tu jediný, ale proč zrovna on?“

Alan nerad ignoruje předešlou scénu a sofistikovaně se zatváří.

„Proč Petr Pan? To je na dlouhé povídání a upřímně se v těhle řekách nechci brodit.“

To by mě zajímalo proč? Ironicky mluvím sama pro sebe. Že by proto, že je to má oblíbená pohádka? Protože Pan je má oblíbená postava? Protože se mi chtěl připomenout?

„Nu, dobrá“ nejistě Kisch odpoví. „Samozřejmě Vás nebudu do ničeho nutit. A Vy jste?“ obrátí se na mě. „No jistě slečna Šarlot Niklová, že? Byla jste prý Alanovou milenkou, předpokládám, že to tak není, když sedíte u jednoho stolu, nemýlím se?“

Dusím se sama sebou.

„Jistě, že se nemýlíte. Nikdy jsem jeho milenkou nebyla a ani nebudu. To mi můžete věřit.“

„V tom případě, tady Váš doprovod je Váš přítel?“ pohled věnuje Ivovi.

„Ne, ne. Je pravda, že jsem skončila v jeho posteli, nicméně se neznáme ani čtyřiadvacet hodin“ sebevědomě odpovím.

Alan prudce vyprskne šampaňské, kterého si právě lokl.

„Ach… tak, takže…“

„No hurá, jídlo. Mám hlad, jak divočák. Tak to sem naraž, číšníku,“ zatleskám rukama a nadšeně civím na obsluhu, která přináší večeři.

Na nikoho nečekám. Kuřecí si okamžitě nabírám rukama a brambory následují. Chceš ostudu, máš ji mít. Plním si pusu až mi rázem vše vypadává.

„Hele Tino, chceš nabrat dlabenec?“ vyprsknu na ní a jídlo mi z pusy tryská všemi směry. Sakra, to bude ostuda. Kish mě pozoruje překvapeným pohledem. Stydím se i sama za sebe. Ale co? Když u mě tak neprávem osočila, dám jí aspoň důvod.

„Ne. Ne. Díky“ zaraženě odpoví.

„Neblbni“ nakloním se k ní a beru jí kabelku.

Rozhlédnu se po stole a narazím na ražničí. Paráda. To bude stačit. Rychle ho beru do ruky a nasoukám jí ho do kabelky.

„Chceš tam ještě něco? Že se ptám co? Vždycky si bereš i kousek chleba“ natáhnu se pro něj a šup s ním do tašky.

Alanovi cukají koutky a začíná chápat.

„Šarlot můžu s tebou mluvit?“ Tina nastolí milý úsměv a snaží se mě dostat od stolu.

„No jasně. Vydrž chvilku“ opět se natáhnu a do své kabelky nacpu kuřecí křidélko a ledový salát.

„Zelenina je prý zdravá. Ne, že mi to sníte“ podívám se na Kische a odcházím.

„Co to má být?!“, Tina na mě vyletí. Otevírám kabelku a jídlo vyhazuji do koše.

„Co myslíš? Říkala jsi ať se chovám slušně, doteď jsem si myslela, že to tak je, ale když jsi mě na to upozornila, pochopila jsem, že jsem na omylu. Zkusila jsem to tedy z jiné stránky. Zase špatně?“ Asertivně se na ní podívám.

„Šarlot. Víš, jak to bude vypadat v novinách? Roznesou nás na kopytech. U všech budeme ti, kteří sedí u stolu z nevychovancem, špínou, naprostým negramotou.“

No páni, je samá lichotka.

„Jo holka, to není můj problém“ otočím se na podpatku a odcházím.

„Šarl…“ Alan se pokusí na mě promluvit, ale Ivo je rychlejší.

„Nejdeš tancovat?“ usměje se na mě, a já mu úsměv oplatím.

„No, že váháš, kámo.“

Mrknu na Kische a zavěsím se na Iva.

„Tušil jsem to.“

„Tušil jsi co?“ svraštím obočí a čekám na odpověď.

„Je pravda, že nejsi Alanova milenka, ty jsi jeho přítelkyně, že?“

Soustředěně se mu zadívám do očí.

„Proč myslíš?“

„Sice tě znám jen chvíli, ale vím, že se takhle nechováš. Předpokládám, že to děláš na truc Tině, co? Hele, nezlob se na mě, ale Alan je průhledný, jak pravítko. Stačí ho pozorovat a jen slepý by si toho nevšiml. Sleduje každý tvůj pohyb, nádech, pohled. Teď by mě nejradši přivázal na mučidla.“

Prudce sebou trhnu a podívám se směrem k Alanovi. Dívá se na nás a v obličeji má napjatý výraz. Jemně se na Iva usměju a dám mu za pravdu.

„Co kdybychom ho trošku poškádlili“ mrkne na mě a zatočí se se mnou.

Místností zní nejznámější písnička z Pomády, You’re the one that I want a Ivo si jí vášnivě vychutnává. Úsměv má od ucha k uchu a jeho pohyby jsou dokonalé. Zná každý krok a mě dokonale vede. Tina sedí u stolu a je rudá až za ušima. Myslím, že každou chvilku vyletí, jak raketa.

S Ivem jsme jediný na parketu a rychlými pohyby napodobujeme slavnou dvojici Johna a Sandy. Davy lidí na nás zírají a neskrývají úsměv. Po chvíli se k nám přidává další pár a další a další. Parket je plný a všichni se snažíme o stejné kroky. Nedaří se, ale nálada je víc, jak dobrá.

Kisch žhaví foťák a zachytává momentky. Vypadá to, že mu nejsem proti srsti, ba naopak.

Poslední tón písničky a Ivo mě naklání. Blíží se ke mně a připravuje se k polibku.

„Šar, smím ti dát pusu?“ tiše mi pošeptá.

„Ivo, to není dobrý nápad. Ráda provokuji, ale ne tímhle způsobem,“ znejistím.

„To je v pořádku, jen mi dovol tě seznámit s jednou věcí, Šarlot. Jsem gay.“

Vykulím na něj oči a rázem mi všechno do sebe zapadá.

„Takže Saša není ta Saša, ale ten Saša?“

Kývne k souhlasu.

„Takže o něm si celou dobu mluvil?“

Opět kývne.

„Proč si mi to neřekl?“ divím se jeho přiznání.

„Šarlot, známe se chvíli. Myslím, že tyhle informace se neříkají na potkání. Ale promiň, bolí mě záda, když si tak zakloněná… Chceš ho tedy trošku trknout?“

Šibalsky se usměji a Ivo pochopí.

Ihned jsou jeho rty na mých a během chvíle jsou zase pryč. Laškovně se na sebe usmějeme a jdeme přímo k baru. Alana ignoruji.

„Viděl jsi ho?“ zvědavě atakuji Iva okamžitou otázkou.

„Viděl“ rozesměje se.

„Kisch na něj mluvil a on nás nespouštěl z očí. Jak jsem tě políbil, úsměv mu tuhl, jak beton na sluníčku. Myslím, že v očích se mu odrážela brokovnice“ směje se dál a já se přidávám.

„Šarlot jsi skvělá ženská a jsem moc rád, že jsem ti to řekl. Nerad chodím kolem horké kaše. A Sašu miluju. Nesnáším, když o něm mluvím, jako o neurčité osobě.“

„Ivo, také jsme moc ráda. Jsem ráda, že jsem se nezmýlila. Vždycky jsem říkala, že chlapy, kteří jsou dle mého gusta, musí mít už přítele nebo jsou platonické z filmů. Ty jsi ta první varianta.“

Ivo se pousměje a nahodí jedno obočí.

„Takže jsem tvůj typ, jo?“

Plácnu ho do ramene a připíjíme si panákem.

Asi hodinu a půl sedíme u baru a já mám plnou hlavu Saši. Fotky, oblíbené písničky, první rande, druhé rande, dokonce vím, že po ránu chodí, jako první na záchod. Zkrátka informace, které si dokáže užít jen zamilovaný protějšek.

„Promiň, to je on“ Ivo zvedá telefon a odchází do soukromí.

Je pryč už déle, jak půl hodiny a já znuděně sedím na židli.

„Máš křečové žíly?“ Alan stojí za mnou a nastavuje mi dlaň.

Snaží se ulehčit atmosféru, která je mezi námi hustější než měsíc staré mléko.

„Křečové žíly? Ne, jenom nemoc šílených krav a slintavku.“

„Nevadí. V tom případě s nohama nic nemáš… Pojď, jdeme tancovat.“

„Alane, co na to řeknou novináři? A Tina?“ ironicky a otráveně ho zastavím.

„Kašlu na to! Baby nebude sedět v koutě.“

Nenápadně se skrytě uchichtnu.

Alan pokládá ruku na má záda a jeho oči mě začínají propalovat.

„Vím o co ti jde,“ promyšleně se na mě podívá.

„O co, Alane?“ předstírám hloupou.

„Povedlo se. Vyvolala si ve mně psychopatické sklony a já mám chuť to doktůrský hovado hodit do drtičky. Šarlot, co po mě chceš? Mám tady všem oznámit, že jsem do tebe blázen, ale situace mi teď nedovoluje s tebou na veřejnosti být, kvůli tomu, že jsem se vsadil se svým otcem a někdo tu zavolal novináře? Mám všem říct, že…“

„Jo, všem řekni, že tvoje milovaná a tím myslím sebe, tady jak trubka musí sedět a poslouchat blafy o tom, že si bereš jinou, že jste skvělý pár, že vás fanoušci milují a přejí vám jen to nejlepší. Měl by sis to rychle v hlavě ujasnit. Ty i Tina, protože pokud to neukončíte a vaši příznivci přijdou na to, že to jen hrajete, tak byste o ně taky mohli přijít!“ vystartuji na něj. „Sakra, Alane. Podívej se na sebe, jak žárlíš pokud jde o Iva. Jak se mám cítit já?“

Pouštím ho a odcházím ke stolu.

„Copak? Jdeš nám zase udělat ostudu?“

Tina využije situace kdy si Kisch odskočil na toalety.

„Ostudu, ale co blázníš. Jestli chceš vidět opravdovou ostudu, tak ti ji můžu ukázat“ napruženě odpovím.

„Ani ne, Šarlot. Myslím, že tohle stačilo. Co kdybychom pro dnešek sjednaly mír. Co ty na to? Tvých fotek, jak ohryzáváš kosti má dost. Mohla by jsi mu teď ukázat svou milejší stránku. A třeba prohodit pár slov o tom, jak je Alan úžasný, moc by mu to pomohlo.“

„Milá Tino, to ti neslíbím. Záleží na tom, jakou budu mít náladu a jak moc mě naštveš“ mile se usměji.

„Tady Vás mám“ Kisch si k nám přisedá mírně společensky unavený.

„Koukám, že jste už skončil se svojí prací, že?“

Ke stolu se přidává i Alan a Ivo.

„Nejen, že jste překrásná Šarlot, ale jste i velice všímavá. Nechcete jít na vzduch?“

„Skvělý nápad, pane Kisch. Přesně na to jsem teď myslela.“

Vstáváme ze židle a Kischák mě bere za pas.

„Opatrně, opatrně“ upozorním ho a ruku mu vracím zpátky k jeho tělu.

„Ale Šarlot, nedělejte se.“

Stojíme na terase a Kischák se na mě začíná lepit.

„Tak Šarlot, jsme tu sami. Je teplá noc.“

„A co, pane Kisch?“

Otrapa jeden. Tuším, to co tuším? Že by další nadrženej blb? Vážně mě to ještě překvapuje?

„Mohli bychom toho využít?“ oplzle se mi podívá na rty.

„Máte něco konkrétního na mysli?“ snažím se o vřelý tón.

„No to víte. Já toho teď mám hodně na mysli. Třeba byste mi mohla ukázat, co jste dělala s Ivem, když jste byla v jeho posteli.“

Pff. Pousměji se a v hlavě se mi přetáčí mé omdlení. Hochu, to by si nechtěl vidět.

„Myslím, že by to nebylo na místě“ nakonec odpovím.

„Ale Šarlot,“ chytne mě za pas a přitiskne ke zdi.

„Puste mě, Kischi!“

„No tak. Nedělej se. Už u stolu jsi ukázala jaká si kurvička. Nestyděla ses za to a teď si hraješ na netykavku? Na to ti neskočím, holčičko.“

Snažím se ho odstrčit, ale pevně mi sevře ruce.

„Zatraceně, pusť mě!“

„Šarlot, Šarlot, čím víc se bráníš tím víc se mi to líbí.“

Na nic nečekám. Kolenem ho kopnu do slabin a dám do toho všechnu sílu. Kisch kousek odcouvá a drží si rozkrok.

„Ty čubko!“ napřahuje se a jeho ruka končí na mém obličeji.

Stojím, jak opařená a držím si tvář.

„Už si zmlkla, ty krávo? Tohle už nedělej!“

Znovu mě opře o zeď a já se automaticky bráním, jak můžu. Hlavu má zabořenou do mého krku a rukou mu vykasává sukni.

„Ne!“ zakřičím…

„Šarlot!“

Kisch leží na zemi a Alan si vybíjí vztek, který ho polil po celém těle. Nebere si servítky a mlátí do něj, jak do boxovacího pytle. Buší, tak dlouho dokaď na jeho kloubech nejde vidět Kischova krev. Alan vstává a rychle ke mně přibíhá.

„Šarlot, jsi v pořádku?“

Jeho výraz je zděšený a do žil se mu vrací vzteklá krev. Nic neříkám. Tupě zírám do země a celá se chvěji.

Co to bylo? To se opravdu stalo? Kisch mě chtěl znásilnit a Alan mu dal přes držku? Kisch mě chtěl znásilnit? Znásilnit?! Jsem v šoku.

„Šarlot?“ Alan si konečně všimne mého výrazu.

Do očí se mi derou slzy. Konečně mi to dochází. On mě chtěl znásilnit a já jsem se nedokázala ubránit! Kdyby Alan nepřišel… Kdyby nepřišel! Jedna slza se dostane ven a stéká mi po tváři. Alan jí lehce utře a zadívá se na můj natrhlý ret. Bolestně zavírá oči, má chuť znovu skočit na toho krypla. Neví, co má dělat. Chce mě obejmout, ale z mého výrazu netuší, jak bych zareagovala.

Chvěji se čím dál víc. Pohotově sundavá sako a dává ho přes mě.

„Šarlot, jsi v pořádku?“ opatrně se znovu zeptá.

Neodpovídám, sundavám sako a vracím mu ho. Beze slov a v šoku odcházím.

„Šarlot?“. Alan za mnou vybíhá, ale rázem se zastaví.

V hlavě mám prázdno, na nic nemyslím, jenom mi připadá, že jsem se na chvilku zbláznila. Opravdu se to stalo? Nastupuji do výtahu a jak tak stojím sama v prázdné kabince, neubráním se slzám. Teče jedna vedle druhé. Rychle je suším a snažím se uklidnit. Musím do pokoje. Musím se rychle dostat do pokoje a tam se vybrečet. Tady, ale ne. Vydrž to, Šarlot. Vydrž!

Dveře se otevírají a já se snažím nahmatat klíče. Čím blíž jsem k pokoji, tím víc se mi třesou ruce a slzám se chce ven. Klíče! Mám je! Snažím se je strčit klíč do dírky, ale nejde to. Začínám být hysterická. Ruce se klepou a klíče mi padají na zem. Konečná. Vodopád mi teče z očí a já můžu konkurovat příklepovce. Opřená o dveře sjíždím na zem a nepříčetně se rozbrečím.

Alan ke mně pomalu přistoupí a kleká si. Chvíli se jen dívá a ruce pevně drží v pěst. Má vztek, ale ten musí jít teď stranou. Lehce se ke mně nakloní a opatrně mně obejme.

Leknu se a trhnu sebou.

„To jsem já, Šarlot.“

Vyděšeným výrazem se na něj podívám a poté ho rychle obejmu. Alan si mě stáhne blíž a jeho sevření je silnější. Jednou rukou mě hladí po zádech a hlavu má zabořenou v mých vlasech. Já mezitím vzlykám čím dál víc. Po chvíli ze země zvedá klíč a otevírá dveře.

Zvedá se a mě přitom drží v náručí. Pomalu mě pokládá na postel a lehá si vedle mě. Nic neříká. Já nic neříkám. Jen brečím a Alan mě drží v náručí.

„Alane?“

Po hodině se probouzím. Alan mě stále pozoruje a hladí po vlasech.

„Ano, Šarlot?“

„Ty si tu ještě?“ tiše se přesvědčím a jsem ráda.

„Nechtěl jsem tě tu nechat samotnou.“

„Hm“ jemně se pousměji. „Děkuju“ vyloudím ze sebe sklesle.

„Za co?“ ztrápeně se na mě podívá.

„Za to… s Kischem. Došlo mi, že jsou opravdu některé věci, které sama nezvládnu. Kdyby… Kdyby jsi tam nepřišel, tak…“

„Šššš, ale já jsem přišel. Už na to nemysli, Šarlot. Zkus se ještě prospat.“

Snaží se mě zbavit nemilých myšlenek.

Jsem stále šokovaná a zmatená z toho všeho. Zavírám oči a během chvilky opět usínám.

„Ne. Ne. Nedělejte to. Ne, já nechci! Puste mě! Ne!“ Trhám sebou na každou stranu.

„Ne!“

„Šarlot“, Alan se mě snaží probudit.

„Ne! Puste mě! Alane, pomoc! Alane! Nechte mě!“

„Šarlot, jsem tu“ naléhá na mě. „Šarlot, probuď se.“

„Ne, já nechci!“ Začínám plakat ze spaní.

„NE!“ otevírám oči a jsem vyděšená.

Rychle se podívám kolem sebe a Alan vedle mě sedí a v očích mu plápolá vztek a obavy. Prudce na něj skočím a pevně ho sevřu.

„Šarlot, jsem tu. Jsem tu. Všechno je v pořádku“ konejší mě a já se ho držím, jako klíště.

„Ššš. Jsem tu s tebou.“ Políbí mě do vlasů.

„Ššš.“

„Ššš. Jsem tu. Všechno je v pořádku“

15. kapitola

„Kde je Šarlot? Neviděla jsi jí?“ Alane spěšně atakuje Tinu.

„Neviděla, asi někde bude fotit“ znuděně odpoví.

Alan se poplašně rozhlíží kolem sebe.

„Ivo! Ivo, počkej na mě“ rychle k němu přibíhá.

„Neviděl jsi Šarlot? Byl jsem celou noc s ní a jak jsem se ráno probudil byla pryč i s věcma. Neví…“

„Alane, vím. Ráno jsem jí potkal. Nevypadala dobře. Říkala, že chce být na chvíli sama a že ti mám předat tohle,“ vytahuje z kapsy obálku a Alan se na ní podívá pohledem, který značí předem prohraný boj.

„Díky, Ivo.“

Pomalu jí otevírá a vytahuje lístek na kterém je můj vzkaz.

Zhluboka se nadechne a začne číst.

Alane,

nezlob se, že jsem beze slov odešla. Děje se toho poslední dobou moc a já se potřebuji nadechnout…

Budu v pořádku, neboj se o mě.

Děkuji ti, že jsi byl celou noc se mnou a děkuji za to, že vůbec jsi.

Nikdy bych nečekala, že pro mě budeš znamenat tolik. Nikdy bych si na nás nevsadila ani pětník:o)

Jsme temperamentí, sví a dokonale nedokonalí.

Tenhle vztah je plný zkoušek a nástrah a já myslím, že právě díky tomu je to láska se vším všudy. Dosud jsme se s tím prali, tak jak se dalo a je na čase pokračovat, nevzdat to. Čeká nás spousta zkoušek, ale také chvíle plné štěstí a přítomnosti jeden druhého. Takové období miluji jen o trochu méně než tebe. Protože do tebe jsem beznadějný blázen, který má sice svojí hlavu a dělá si vše po svém, nicméně v srdci zůstává jedno jméno stejné a to jste Vy, šéfe. Ty Alane. Muž, který mě umí rozesmát stejně rychle, jako naštvat. Muž, který stojí na mé straně a naštěstí se jen z žertu obrátí. Muž, který mě obejme ve správnou chvíli a utře mé slzy. Muž, který chce, abych byla bezmezně šťastná. Muž, který mi dává pocit bezpečí, opory a lásky. Muž, který se postupně stává celým mým světem a já jsem za to vděčná. Muž, který se mnou překonává všechny mé strachy.

Muž, který mě budí z noční můry.

Miluju tě, Alane Adalberte,

Šarlot

PS 1: Na mém stole máš připravené podklady k hotelu a flashku s fotkami. Vše je hotové. Zbytek dne odpočívej. To je rozkaz:o)

PS 2: Já vím, jsem prostě skvělá:o)

Alan drží dopis a čte si ho znova a znova. Na tváři se mu tetelí jemný sentimentální úsměv. Dosedá na gaučík a nejradši by se za mnou rozeběhl.

„Tak co? Našel si ji?“ Tina přináší kávu a Alan jí přijímá.

„Odjela“ klidně odpoví.

„Co? Kam? Proč?“

„To je jedno, Tino. Sbal si věci, taky pojedem.“

„To nemůžeme, vždyť to není hotové.“

„Šarlot se o to postarala. Všechno je hotové.“

Alan se zvedá z gauče a odchází k výtahu.

Tina s otevřenou pusou sleduje jeho odchod a nevěří vlastním uším. „Alane?“ cupitá za ním.

„To myslíš vážně?“

„Ano, Tino. Myslím.“

„Teď, když odjela? Jsme tu jen my dva. Co kdybychom zašli do spa?“

Alan se na ní prudce otočí a zkrabatí čelo.

„Tino. Já myslel, že tyhle věci jsme si už vysvětlili!“

„To ano, Alane. Nemyslím to, tak jak si myslíš. Jen… jen jsem chtěla, abychom si to trochu užili. Život přeci není jen práce. Co takhle lázně, golf. Vždycky jsi to miloval.“

Tina se snaží o psí kukuč a Alan si vzpomene na mé PS: Zbytek dne odpočívej. To je rozkaz.

Promne si tvář, prohrábne vlasy a nakonec kývne.

Život je opravdu rozmanitý. Nikdy nevím, co mě potká. V jednu chvíli je vše v pořádku a v další se svět otáčí proti mně. Připadám si, jak na pouti: Mládeži, mládeži na Vás to záleží pojďte se pohoupat, pojďte se povozit. Kupujte žetonky, kupujte lístečky, extra prodloužená jízda jen a jen pro Vás. Pomyslně stojím u kolotoče štěstí a čekám, co na mě padne dnes. Štěstí. Trable. Smutek. Láska. Pláč. Smích. Radost. Štěstí. Trable. Smutek. Láska. Pláč. Smích. Radost. Štěstí. Trable. Smutek. Láska… Kéž by to byla láska a to štěstí.

Jsem naložená ve vaně a snažím se roztopit. Mé myšlenkové pochody jedou na plné obrátky a já je přestávám stíhat. Je jednoduché říci, že život je krátký a je jen jeden, ale když se Vám do cesty připlete osoba, která se v tichosti vkrade do Vašeho srdce, vše se začíná komplikovat. Už to není o Vás. Láska nás činí hloupějšími, víc než když jsme svobodní. A taky nám dovoluje si zdravě užít toho, co jsme neměli. Bez povšimnutí se potápíme hlouběji a hlouběji dokud není cesty zpět. Kdyby nebylo Alana, tenhle rok by byl chladnější a stál by za nic.

Opravdu je mimořádné potkat ty správné lidi. Je to tak výjimečné, až z toho zamilovaný ztrácí vlastnost sobectví. Opravdová vzácnost však je, se konečně zamilovat do správného člověka. Do toho jediného. Bohužel, nám to není zřejmě souzené.

Mé myšlenky jsou zoufalé. Naděje a obavy se drží za ruce, jak nerozluční přátelé. Mám doufat? Mám to skončit? Je to vůbec k něčemu dobré? Stojím na rozcestí a nevím, jakou cestou se dát. Kdyby tu byl Alan temné myšlenky vyhodím do koše. Stačí jeho pohled a já mám ve všem jasno. Jenže? On tu není. Není, protože jsem nechtěla, aby tu byl. Vidíš, Šarlot. Nejen svět ti všechno komplikuje. Ty si ho komplikuješ sama. Zatraceně. Vážně jsem ženská. Nevím, co vlastně chci a všeho se bojím. Jak řekl Mark Twain, nejvíce strachu si v životě prožijete kvůli věcem, které se nakonec nikdy nestali. A má pravdu. Největším nepřítelem člověka je vlastní strach a obavy.

Pondělí sváteční ráno je překrásné. Ptáci cvrlikají a slunce pálí už od chvíle, kdy jeho paprsky dopadly na zem. Protáhnu se v zádech a sleduji človíčky, kteří procházejí pod balkonem.

„Kam pak asi jde?“ Neznámí mladík v ruce drží puket růží a vypadá nejistě. Že by rande, nebo žehlička? Ráda přemýšlím nad osudy jiných. V mých představách se děje cokoli. Od všeho něco. Dodávám si tak naději, že v tom všem nejsem sama a prožívají to i ostatní. Protáhnu se ještě jednou a cigaretu típám do popelníku.

„Ano, princezno. Už jdeme.“

Při venčení nasávám letní vánek a cítím se skvěle. Nikam nepospíchám a tak se s Princeznou ploužím pomalým krokem.

„Jen se pořádně vyvenči, zlatíčko.“

Vybíháme schody a já se u dveří zarazím.

„Noviny? Kdo je sem dal?“

Rozhlédnu se po chodbě, ale nikde nikdo. Beru je ze země a dál už to neřeším, otevírám dveře a zahazuji je na stůl. Mým zlatíčkám připravím snídani a v obýváku při kafíčku zapínám televizi.

„Leží tam, jak vyvržený vorvaň…,“ hned na mě promluví Eva Holubová. Usměji se a nikam nepřepínám. Účastníci zájezdu jsou pro dnešek, jak dělaní. Pohodový film a pohodový den, to je přesně to co dnes potřebuji. Zrak se mi stočí na noviny, které jsou pohozené na stole a nedá mi to. Natahuji se pro ně a zjišťuji, že se nejedná jen o jedny. V balíčku jich je několik, ale jsou tam jen některé stránky. Úsměv mi mizí z tváře.

„ŽHAVÁ NOC S ADALBERTEM!“

„SEX PŘED SVATBOU? PROČ NE!“

„PŘEKRÁSNÝ PÁR JISKRU NEZTRÁCÍ A FIRMA SE ROZRŮSTÁ“

„TINA A ALAN PŘISTIŽENI PŘI RADOVÁNKÁCH“

„AL-TI JSOU STÁLE, JAKO HRDLIČKY. ŽHAVÉ FOTO ZDE!“

„SPOLEČNOSTI SI MNOU RUCE. DLOUHO OČEKÁVANÁ SVATBA JE ZA DVEŘMI. BRZY BUDOU FIRMY SJEDNOCENY“

„BLÍSKÁ SE NA LEPŠÍ ČASY. AL-TI SVATBA BUDE VÝNOSNÁ PRO VŠECHNY!“

„Co to sakra je?“

Zmateně listuji stránkami a celým mým tělem prochází zděšení. Ihned hledám fotky a můj výraz je nepopsatelný. Sedím a zírám, jak sova do tmy. V novinách jsou tři fotky u Alanového bytu, které zachycují Alana a Tinu. Tina ho objímá, líbá a je na něm zavěšená. Další fotky jsou z hotelu Star Rose. Hrají spolu golf, jsou ve vířivce a při skelničce se na sebe usmívají, jak paka.

Noviny smotávám do ruličky a okamžitě odcházím. Tohle není pravda. Musí mít pro to nějaké vysvětlení. Jestli mi na to řekne, že jsem mu nakázala, že si má odpočinout a on toho využil tímhle způsobem, omlátím mu je o hlavu. Takhle by to pochopil jen ubožák. Jenom typický egocentricý chlap, který by se dal srovnat s hovadem, které Vám přistane na ruce a vy ho majznete čímkoli, co je po ruce. Ale takový on přeci není! Nemůžu tomu uvěřit. Ale co ty fotky? Kde je vzali? A proč ho líbala? Nechápu to a začíná se mi vařit krev. Je mi špatně a nejradši bych kolemjdoucí seznámila s obsahem mé snídaně.

Ťukám na dveře, ale nic. Nikdo neotevírá. Kašlu na to. Mám přeci klíč! „Alane?“ volám na něj, ale žádná odezva se nedostává.

Procházím jeho bytem, ale nikde ne a ne ho najít.

Jdu do ložnice a… Sochař by ze měl radost. Myslím, že tak nehybný model by ho určitě učaroval.

Tina leží v jeho posteli, jak dlouhá, tak široká a na sobě má jeho tílko.

Svět se zastavil. Všechno se zastavilo a já si připadám, jak ve filmu a někdo zmáčknul pauzu. Ztrácím balanc a rukou se opřu o komodu. Chytám se tak nešikovně, že během chvilky padá na zem naše společná fotka ve skleněném rámečku. Zmateně se na ní zadívám a vzpomínám na to, jak jsme ji kupovali. Byla to první naše společná věc, kterou jsme zkrášlili už tak dokonalý byt.

Tina se probouzí. Nervozně se na mě dívá a já nevím, co říct.

„Šarlot. Co tu děláš?“ rychle vylézá z postele a sčesává si vlasy.

„Na to bych se měla zeptat spíš já, nemyslíš?“ snažím se o vyrovnaný hlas.

„Šarlot, nezlob se. Trochu jsme pili. Slovo dalo slovo a pochop, nic to neznamená, jen jsme trošku ulítli.“

Mám chuť skočit na postel, čapnout polštář a zadusit jí.

V jejích očích se odráží medaile, trofej, kalich vítězství. Na tohle nemám! Noviny pouštím na zem a klíče pokládám na komodu. Zhluboka se nadechnu a sbírám sílu k odchodu.

„Tino, zřejmě si dosáhla svého. Nemusíš se přetvařovat. Obě víme o co se celou dobu snažíš“ zhnuseně se na ní podívám a otáčím se. Dveře zavírám takovou silou až knihy z polic odpadnou.

„Co to bylo?“ Alan vychází ze sprchy a rozčíleně se na Tinu podívá.

„Říkal jsem ti ať se oblíkneš a odejdeš. Tu včerejší scénu si dělej u někoho jiného. A varuji tě, Tino. Tohle bylo naposledy. Kdybys nebyla, tak opilá a neznali bychom se, tak dlouho nechám tě na chodbě. A upozorňuji tě, příště to tak udělám. Na gauči kvůli tobě spát nebudu.“

Tina uraženě zvedá nos, ale po chvíli si to rozmyslí.

„Alane, vždyť nám to spolu, tak sluší. Proč to zbytečně komplikuješ? My prostě máme být spolu. Cesty se nám kříží a ať chceme nebo ne, vždy na sebe narazíme!“

Jde k němu a rukama ho obejme.

Ruce jí okamžitě strhává.

„Nech toho Tino a jdi!“ naštvaně jí odsekne. „Co dělá ten rámeček na zemi?!“ všimne si střepů, které se válí pod jeho nohama. Shýbá se k němu a zarazí se u fotky, která se na něj dívá z pohozených novin. Rychle je bere do rukou a poplašně si je prohlíží.

„Co to do hajzlu je?!“

„Co myslíš, Alane?“ jemným přihlouplým hlásek projeví zájem.

„Tohle!“ mrskne s nimi na postel.

Zhrozí se nad myšlenkou, která se mu vloudila do hlavy.

„Tino! Co to bylo za ránu?!“

„Za ránu? Jakou myslíš?“ hraje blbou a lehá si zpátky na postel.

Alan se vyděšeně rozhlédne po místnosti a jeho hrůzná myšlenka se naplní.

Klíče. Klíče, které mi věnoval se vrátili k původnímu majiteli.

„Do hajzlu. Byla tu Šarlot?!“ nepříčetně se na Tinu podívá.

„No vidíš, jsem já to popleta, zapomněla jsem ti to říct“ s andělským úsměvem se na něj usměje.

Alan jí pomyslně utahuje smyčku kolem krku a bleskově se obléká.

„Co si jí řekla?!“ agresivně vyštěkne.

Tina ignoruje jeho otázku a vyhýbá se jeho pohledu.

Pochopí. Vybíhá z bytu a nasedá do auta.

Bloudím městem a snažím se dýchat. Nepláču a ani se mi nechce. Jsem zlomená a nemám ani na nic sílu. Přemítám si v hlavě noční můru, která si před chvílí pohrála s mým srdcem. Je to vůbec pravda? Opravdu se to stalo? Chce se mi smát. Tohle nemá konce. Vždy když si myslím, že se nic horšího nemůže stát, život se usměje a řádně mi ukáže, jak se věci mají. Zatraceně! Milý živote, když se tě zeptám může být v životě ještě hůř? Je to jen řečnická otázka a ne výzva!

Jdu stále dál a nevím kam. Sem tam zatočím, jdu rovně, odbočím dál, zase zatočím, jdu rovně, stále dokola a dokola. Je už tma a já konečně zvedám pohled z chodníku. Kde to vůbec jsem? Rozhlížím se kolem sebe a nakonec místo poznávám…

„Radko, prosím tě. Není u tebe Šarlot?“ Alan ji zalarmuje po telefonu.

Celý den čeká před mým vchodem, ale mé osoby se nedočká.

Je nervozní a jeho mysl provází ty nejhrůznější myšlenky.

„Nevím, Alane. Děje se něco?“, Radka slyší Alanům hlas a začíná mít obavy.

„Stalo, Radu. Stalo! Tina za mnou večer přišla úplně opilá, lepila se na mě, jak vosa na med a já jí v tom stavu nemohl nechat jít domů. Přespala u mě, ale já jsem celou dobu spal na gauči. Nic se nestalo. Přísahám. Vůbec nic. Jenže nějakej idiot nás vyfotil a jsou toho plné noviny.“ Promne si čelo a bolestně zavře oči.

„Šarlot za mnou přišla, abych jí to nejspíš vysvětlil, ale byl jsem ve sprše. Místo toho našla Tinu v mý posteli. Vyložila si to špatně! A typuji, že Tina k tomu žádným slovem nepřispěla. Nechala mi tam klíče a noviny. Radu, nevím, co mám dělat. Telefon má vyplý a já nemám tušení kde je. Musím ji to vysvětlit. Musím ji najít!“ Alanův hlas přeskakuje a zoufalství z něho srší.

Radka je zticha a zřejmě se vyrovnává s informacemi, které získala.

„Radu, netušíš kde by mohla být?“

Vkládá do ní naděje. Nahlas vzdychne.

„Promiň, ale netuším. Většinu času bývala doma, až teď když je s tebou, tak objevila svět. Zkus se podívat na místa, kam jste chodili. Třeba tam bude. Každopádně já se jí budu snažit dovolat a kdyby něco dám ti vědět, ano?“

„Díky, Radu“ ukončuje hovor a nasedá do auta. Nervózně prsty poklepává na volantu a ještě nervózněji se cítí. Stále se mi snaží dovolat, ale nic se nemění. „Dovolali jste se do hlasové schránky“ zní při každém pokusu. Alan zastaví u haly a rychle jí celou proběhne.

Nic.

„Není tu“ beznadějně usoudí.

Pokračuje dál.

Projde všechny místa na kterých spočinula aspoň jednou má stopa. Rakso, New Experience, Saint Falco a další.

Sklíčeně se opře o auto a snaží se rozumně myslet. Zhluboka se nadýchne a napadá ho poslední možnost. Rychle nasedá do auta a zařadí nejvyšší rychlost.

Sedím na lavičce a dívám se na řeku. Rozhlížím se kolem sebe a narazím na to, co jsem hledala. Švihadlo.

„Stále je tu“ zlehka se usměji a jemně ho pohladím.

Probouzí se ve mně zima a zděsím se pohledu na hodinky. Půl jedné ráno! To je už tolik! Na chvíli se ještě opřu a myšlenky nechávám splynout s hučící řekou. V tichosti sedím jen já a sem tam nějaká ta rybka, která vyskočí.

„Tak jo, Šarlot. Je čas.“

Pomalu vstávám a odcházím vstříc svému domovu a naštěstí i zítřejšímu, tedy dnešnímu volnu.

Brzdy zahvízdají a Alan vyskakuje z auta. Rychle vybíhá s domněnkou, že se nespletl. Utíká tak rychle, jak může. Konečně je před naší lavičkou, ale… já nikde.

Vztekle do ní praští a pak si ještě kopne. Zdrceně si sedá a obličej schovává pod rukama.

Naděje je to poslední, co člověk ztrácí, ale když Vám život hází samé klacky pod nohy stále dokola začínají se vynořovat pochyby. Lidé potřebují důkaz, znamení, alespoň malé. Potřebují mít pocit, že se nemají přestat prát. Že to co dělají a o co se pokouší je správné.

Bez něj každý přestává doufat a naděje pohasíná, jak plamínek sirky.

„Věř mi.“

16. kapitola

Je půl jedenácté a já vstávám z postele. Kdyby mě Princezna netahala ven, zřejmě bych se v ní batolila do večera, vlastně do té doby než by mi nezazvonil budík do práce. Sedím v obýváku přes sebe mám deku a připadám si jak Bridget Jonesová. Ušmudlaná, neučesaná v roztrhaných teplákách. Chybí mi už jen zmrzlina a song od Celine Dion, All By Myself. Tupě zírám na televizi a přepínám programy bez toho, abych je vnímala. Ulice, Jak dostat tatínka do polepšovny, Šílená jízda, Victorious, Farmář hledá ženu, Zprávy… Přepínám stále dokola.

„Jak se daří farmářům samotným? A našli si pro sebe tu pravou ženu?…“

Laďka Něrgešová začíná svou uvítací řeč pořadu Farmář hledá ženu a já nečekaně přepínám dál. Normálně by jsem u toho to pořadu zůstala, ale dneska? Chci si přepínat a přepínat.

„Charles Adalbert na tiskové konferenci ozná…“

Přepínám dál.

Zarazím se.

Vracím kanál zpět.

„…. datum svatby svého syna Alana Adalberta se slečnou Tinou Beli. Ten to svazek otevírá dveře movitým a ve světe výrazným firmám, které se ihned po prohlášení připojují ke společnosti Adalbert. Ten to firemní svazek zaručuje….“

Vypínám televizi.

Vstávám z gauče a rezignuji. Hlavu pokládám do umyvadla a pouštím studenou, ledovou sprchu.

Dívám se na sebe do zrcadla a z mého výrazu vyprchává život.

„Šarlot, vzpamatuj se. Tohle tě nepoloží. A proč by nemohlo?“ rozporuplně na sebe řvu. „Proč nemůžu být na chvilku v háji. V totálních výkalech. Nemusím být furt ta silná holka, která se ze všeho rychle vzpamatuje. Nemusím. Jsem doma. Proč si na to, sakra, hraju i tady?“

Začínám být naštvaná sama na sebe. Zapadám zpátky na gauč a v ruce držím mobil.

„Tak Šarlot, napočítám do tří a ty ho zapneš. Jeden, dva, tři.“

Zapínám mobil a během chvilka, pípá jedna zpráva za druhou. 42 zmeškaných hovorů. 33 Alík a 9 Radka. 12 zpráv. 10 Alík a 2 Radka. Zapnutím telefonu se okamžitě rozeslala automatická zpráva o přijetí a Alan mi vzápětí ihned volá.

Nezvedám. Hovor mu odmítám.

Zkouší to dál a i po třetím odmítnutí to nevzdává. Šesté volání je konečné.

Bů. Sms.

Od: Alík

Zpráva: Zvedni to prosím. Nech mě to vysvětlit.

Ve chvíli, kdy mi od něj dorazí zpráva, otevírají se i ostatní. Je to jedno a to samé. „Miluju tě… Nic jsem s ní neměl. Musím ti to vysvětlit… Dej mi aspoň vědět, že jsi v pořádku… Musím s tebou mluvit… Šarlot! atd.

Telefon mi zvoní znovu. Tina!

„Co ta čůza po mě chce?!“

Mačkám zelené tlačítko. Jestli si myslíš, že se kvůli tobě, ty nádhero složím, tak jsi na omylu, pomyslně se vybavuji želvím krunýřem.

„Ano, Tino?“ sebevědomím hlasem spustím.

Kašlu na pozdrav.

„Chtěla bych s tebou mluvit. Jde o Alana a je to důležité. Můžu tě pozvat na oběd?“

Chvíli nic neříkám a pevně si skousnu ret.

„Jistě, ale pozvu se sama. Kdy a kde?“ nezaujatě odpovím.

„Ve dvě, v Netram?“

„Budu tam“ pokládám mobil a zadívám se na hodinky.

„Půl jedné, měla bych se sebou něco udělat.“

„Co Vám mohu nabídnout k pití?“ číšník nás osloví.

„Malou desítku, díky“ otráveně odpovím a Tina se na mě povrchně podívá.

„Ty vážně nevíš, jak se chovat ve společnosti. A já myslela, že jsi to ve Star Rose jenom hrála.“

„Tino, co chceš? Nechceš si tady hrát na kamarádky, že ne?“ spražím jí svou přímočarostí.

„Dobře,“ Tina se na židli narovná a podává mi pár papírů.

„Co to je?“ aniž bych se na ně podívala věnuji jí otázku na kterou mě odpověď ani nezajímá.

„Přečti si to.“

Nuceně se nakloním a papíry beru do ruky. Dohoda o rozvázání pracovního poměru.

Svraštím obočí a tázavě se na ní podívám.

„Než na mě vylétneš, poslechni si mě“ Tina nečeká na mou reakci a hned spustí svůj zřejmě nacvičený proslov.

„Šarlot, určitě ti neunikla tiskovka, kterou Charles svolal. Datum svatby je naplánovaný na prvního. Chci tě požádat, abys odešla z firmy. Všem to pomůže. Nebudu ti lhát. Alan o tiskovce nic nevěděl, a až se to k němu dostane, pokud se to už nedostalo, bude to chtít utnout. Je do tebe blázen, přiznávám. A taky přiznávám, že se ten večer nic nestalo. Byla jsem jen opilá a on mi pomohl. Celou noc spal na gauči.“

Udiveně na ní zírám a hledám důvod její upřímnosti. Něco za tím je, ale co?

„Šarlot, když zůstaneš po jeho boku, všechno se jen zhorší. Nikdy nepřistoupí na svatbu. Jenže media, které nás tak sledovala a udělala fotky, napsala články, rozproudily vody. Tohle není už jen o nás. Nejde o žádnou hru. Vím, že to teď hraje na mou stranu, ale Šarlot, on si mě musí vzít.“

Zhluboka se nadechnu.

„Tiskovka probudila všechny důležité firmy, už teď s nima máme podepsané smlouvy a za všechno mohla naše svatba, spojení našich jmen a firem. Ve světě tak budeme patřit mezi špičky. Víš co to znamená? Kdybychom se nevzali dali by od nás ruce pryč. Jména Adalbert a Beli by se objevily na černé listině. A nešlo by jen o mě a Alana. Šlo by o celé naše rodiny, zaměstnance. Šlo by o všechny. Nikdo by s námi nechtěl mít nic společného, protože by v nás ztratili důvěru a media by to rozmázla nehorázným způsobem. Šarlot, nemluvím teď za sebe, mluvím za ostatní a jediná možnost, jak se toho všeho vyvarovat je, že s Alanem ukončíš veškeré kontakty. Naše firmy jsou ve tvých rukách. Snažila jsem se Charlesovi tiskovku vymluvit, ale nedal si říct, neví o vašem vztahu nic. Neví, jaké city k sobě chováte, nedal se zadržet. Proto jsem ti zavolala, je to na tobě. Buď budeš pokračovat s Alanem a tím zničíš jeho, mě, firmy, jeho rodinu, mou rodinu, zaměstnance, nebo to skončíš a chvíli si pobrečíš. Je to na tobě,“ ukončí proslov, zvedá se a odchází.

„Číšníku, dvojitého citruse.“

Sedím na židli a všechno se mi v hlavě promítá. Tina měla, tak dokonalý proslov, že v mám hlavě kupodivu jasno. Vím, co bych měla udělat, ale také vím, co udělám!

„Ahojda, kočko.“

Radka stojí za mnou u ukusuje čokoládovou tyčinku.

„Ahoj mamino“ líbnu jí na tvář a neskrývám radost, že ji vidím.

„Tak jak si užila prodloužený víkend?“ zajímám se.

Chci slyšet něco pozitivního. Za každou cenu se budu snažit vyhnout debatě o Alanovi. Už takhle jsem od nervózní, jak zareaguje až mě tu uvidí.

„Skvěle, Šarlot. Ale spíš povídej ty? Co se stalo? Četla jsem noviny. Jak jsi na tom?“ starostlivě se na mě zadívá a já se pousměji.

„Radu, nic se neděje, všechno je v pořádku. Nelam si s tím hlavu. Byli jste někde? Udělali jste si hezký víkend?“

„Udělali, byli jsme na Petříně, dali jsme si zmrzlinu a kochali se krásou. Toť ve zkratce. Šarlot, nesnaž se to zakecat. Co se stalo?“

„Sakra, Radu. Chci na to aspoň na chvíli nemyslet, nebombarduj mě.“

„Šarlot, nejlepší je se z toho všeho vykecat. Takže pojď. Udělám ti kafčo a dáš si venku cigáro, ano?“

Nečeká na mou odpověď. Odchází do kuchyňky a za malou chvíli je zase zpět i s kávou.

„… no a Tina odešla.“

Radka na mě nevěřícně civí.

„Co budeš dělat?“ Ironicky se usměji. „Nevím, ještě si to musím promyslet“ zamyšleně se podívám do dáli a upiji si kávy.

Radu, vím, co udělám, jenže nejsem schopna o tom mluvit nahlas. Brzy dostaneš odpověď na svou otázku.

„Dobře, děkuji“ zavěšuji telefon a odškrtnu si další věc, kterou jsem dneska měla v pořadí.

Alan vchází do kanceláře a je celý nesvůj.

„Šarlot, můžeš?“ opatrně se mě zeptá a čeká nemilou reakci.

„Jistě“ věnuji mu úsměv.

Zavírá za mnou dveře od kanceláře a nejistě se na mě podívá. Jsme zticha, nikdo nic neříká, jen se nespouštíme z očí.

Znovu se usměji a podívám se vedle sebe. Žaluzie jsou stažené. To je dobře, usoudím.

Alan stojí, jak opařený a neví, jak začít. Sbírá odvahu k prvnímu slovu, ale já jsem rychlejší.

„Alane, nedělej si starosti. Vím, jak to bylo a upřímně se k tomu nechci vracet. Co kdybychom si udělali hezký víkend. Jenom mi dva?“

Svraští obočí a je překvapený mým nápadem a celkovou mou reakcí.

Čekal výčitky, hysterii, nadávky, zlost. Ale tohle? Tohle ho nenapadlo, nepoznává mě.

Pomalu se ke mně přiblíží a položí mi ruku na čelo.

„Šarlot jsi v pořádku? Nemáš teplotu?“ Mírně pobaveným hlasem se mě zeptá a já vyprsknu smíchy.

„Jsem naprosto v pořádku, Alane. Co říkáš na ten společný víkend?“ políbím ho a rukama se na něj pověsím.

„Říkám, že je to skvělý nápad. Ale Šarlot…“

Ukazováček mu okamžitě pokládám na rty.

„Šššš. Vážně o tom nechci mluvit. Jestli mi budeš chtít něco říct, tak až po víkendu, ano? Chci si tě pořádně užít a nechci si to nijak kazit. Aspoň pro jednou nenecháme nic, aby nám vlezlo do cesty, co ty na to? Zavřeme se v bublině a budeme tam jenom ty a já. Jenom ty a já.“

Znovu ho políbím a rychle obejmu. Alan mě pevně sevře a já zavírám oči. Snažím si zapamatovat každý jeho dotek.

„Takže? Co by chtěla dělat má paní dnes?“

Stojíme na chodbě Alanového bytu a já zahazuji tašku na zem. Alan mě chytí za ruku a následně ji políbí. Úsměv má od ucha k uchu a já se ho nemůžu nabažit.

„Chci jít na rande“ ihned mě napadne a rozzářím se, jako sluníčko.

„Na rande?“ podiví se.

„Hm. Víš, že jsme spolu nikdy na oficiálním rande nebyli? Chci jít na dokonalé rande, které se děje jenom ve filmech. Znáš to pouť, plyšáci, kytičky, horská dráha, cukrová vata, zmrzlina, klišé fotky, letní kino, popcorn a tak.“

Alan se usměje a začíná si pohrávat s myšlenkou medového rande.

„V tom případě, milá Šarlot, jsme začali úplně špatně.“

Na tváři se mu tetelí šibalský výraz.

„Udělej si pohodlí. Za chvilku jsem zpátky“ asertivně mi nařídí. Zavírá za sebou dveře a já sebou praštím na gauč.

Kam šel? Řeknu mu o rande a on odejde? Že by nějaké solo rande, typu vystačíš si sám? Pomyslně si ho přeměřuji a jsem nedočkavá. S čím asi přijde?

Uběhlo pět minut a Alan nikde. Desátá minuta mě minula a blížím se k půl hodině.

Zvonek.

Zvonek? Pomalu vstanu a nejistým krokem jdu ke dveřím. Kdybych nebyla oholená stojí mi chlupy snad všude. Myšlenka, že je za dveřmi Tina nebo jeho otec mi nahání hrůzu. Opatrně odsunuji kukátko a nahlas si oddechnu. Alan! Ale proč zvoní?

Otevírám dveře a on tam stojí v celé své kráse. Na sobě má tmavé džíny a vykasanou bílou košili. V ruce drží pugét růží a na tváři ten nejsvůdnější úsměv se slavnými dolíčky. Nemůžu se ubránit připitomělému úsměvu, který se mi snaží natrhnout koutky.

Bože, jak já ho miluji.

„Slečno Šarlot Niklová smím Vás pozvat na rande?“ podává mi růže a čeká na odpověď.

„Ne!“ prudce odvětím a zabouchnu dveře.

Alan stojí, jak opařený a nechápe.

Dveře znovu otevírám a skáču mu do náruče.

„Ty si blázínek“ okamžitě ho políbím a růže mu beru z rukou.

Alan rozmrkává situaci, která ho šokovala a stále je trochu mimo.

„Já se z tebe vážně jednou zbláznim“ konečně se dostává k sobě.

„Jedna krásná květina, pro ještě krásnější slečnu“ starší dědoušek mi podává růži, kterou mi Alan vystřelil.

„A co tak ještě plyšáka pro svou vyvolenou, pane?“

Alan se na mě podívá a následně dědouškovi přikývne.

Jedna rána mimo. Druhá, pátá také.

„Alane, nebude lepší si toho plyšáka koupit? Už teď si ho přeplatil,“ škodolibě si ho dobírám.

„Ha, ha, Šarlot.“

„Dejte mi 10 broků“ natočím se k dědouškovi a beru si vzduchovku. „Šarlot, neblbni nevím, kde tady mají špitál.“

„Prosím tě, čeho se bojíš? Vždyť to nemůže být, tak těžké. Neboj se, nebudu mířit na tebe.“

„Nebojím se o sebe, Šar. S tvým štěstím si vystřelíš jedno z tvých krásných očí a to bych byl fakt nerad, i když piráty mám rád.“

„Ccc“ zasyčím a uraženě si prohlížím vzduchovku.

Tak co já s tebou holka udělám. Vypadám, jak jelito. Nevím, jak ji mám chytit a k tomu ještě mířit. Kašlu na to. Vzduchovku opírám o stůl a stoupám si za ní. Jak pometlo prstem zachytím kohoutek a konec vzduchovky o sebe opírám. Alan se mi tlemí na všechny strany. Vytahuje foťák a hraje si na dokonalé paparazi.

„Ccc“ zasyčím znovu a soustředím se na růži přede mnou.

Mačkám spoušť. Slyším hvizd a ránu, která skončila na… úplně jiném místě než jsem mířila.

Nahlas si nezúčastněně odkašlu. Tak ještě jednou, Šar.

„Nechceš pomoct?“ Alan se snaží o vážný výraz, ale koutky mu ucukávají.

„Ne, děkuji“ znovu se nemotorně šteluji k bambitce a střílím. Škrtla. Paráda. Tleská rukama, jak malá a mám z toho radost.

„Jak málo stačí k dětské radosti, že?“ Alan mezi zuby prohodí a já ho spražím pohledem.

Dědoušek se nade mnou slituje a růži mi podává.

„Na poprvé dobré, slečno“ snaží se mě pochválit.

Alan mě chytí za pas a dá mi pusu na čelo.

„Ukážu ti, jak se to dělá.“

Bere si vzduchovku a na pět ran trefí pět růží. Další patnáct trefených ran věnuje méďovy, který je skoro velký, jak já.

„Ty jeden! Ty si mě zase převezl! Styďte se Alane Adalberte!“ nasupím se a prstem na něj dělám ty ty ty.

„Alíka mi dej.“ Beru mu z ruky plyšáka a uraženě odcházím.

Alan za mnou dobíhá a nemůže se přestat smát.

„Alíka? To už jsi ho stačila pojmenovat?“

Baví se na účet mého nového kamaráda.

„No jasně, ty nevidíš tu podobu?“ vypláznu na něj jazyk.

Pouť je naprosto dokonalá. Opravdu medová plná jednoho klišé za druhým. Horská dráha, patlání zmrzliny všude po obličeji, hrátky v kašně, vtipná fota z domu hrůzy, fota s mickey ouškama. Balonky, klobásy, kolotoč, houpačky, labutě. Vše podle scénáře romantického filmu.

„Není ti zima?“ mírně se oklepu a Alan pohotově zareaguje.

„Ne, ne, není,“ usměji se na něj a zavěsím se mu za ruku.

„Co vůbec dneska dávají v letňáku?“ zvědavě se optám.

„Tuším, že Na vlásku.“

„Fákt? Tu pohádku mám ráda. Locika s pánvičkou v ruce nemá chybu.“ „No jasně. Že mě to nepřekvapuje. Ty se v ní vidíš, že?“

Zazubím se.

Vcházíme do parčíku a Alan se zastaví.

„Copak?“ udiveně se na něj podívám.

„Zavři oči.“

„Co?“

„Zavři je.“

Udělám, co říká a on si pro jistotu stoupá za mě a rukama se ujišťuje, zda jsou opravdu zavřené.

„Pevně se mě drž.“

„Rozkaz, šéfe.“

Musím se usmát. Nesnáším překvapení, ale pokud jsou od něj, vím, že se nemusím bát ničeho špatného.

Alan mě pomalu kamsi vede a já mám stále ten přihlouplý úsměv.

Konečně zastaví.

„Připravená?“

Kývnu.

Postaví přede mně a já otevírám oči. Jemně mě políbí a ustoupí stranou. Rukou si zachytím pusu. Bože to je nádhera!

Přede mnou se rozprostírá deka, všude kolem ní svíčky, piknikový koš, šampaňské a poházené okvětní lístky růží. Můj úsměv už není přihlouplý, připadám si jak ten padouch z Batmana, který měl úsměv od ucha k uchu. Nemůžu tomu uvěřit. Taková romantika. Hvězdy nad námi, film před námi, piknik pod námi a po mém boku Alan. Opět mu skáču do náruče a neubráním se slzám. Připadám si, jak v pohádce a Alan je můj vysněný princ, který se stal realitou. Jsem šťastná. Tak moc šťastná.

„Líbí?“ Alan mi rukou utírá slzy štěstí.

Jenom kývnu, na nic víc se nezmůžu. Jsem dojatá.

Bere mě za obě ruce a dává si je ke svému obličeji.

„Miluju tě, Šarlot Niklová a půjdu za tebou třeba i nakonec světa.“

Znovu mi ukápnou slzy radosti.

„Alane Adalberte. Tohle je naprosto pohádkové rande. A já ti za něj děkuju. Jsi úžasný. Tak moc, že se bojím, že se z toho snu probudím“ zasněně se na něj dívám.

„Slíbíš mi něco?“

„Cokoli“ jemně zašeptá.

„Ať se bude dít cokoli, slib mi, že na tohle nikdy nezapomeneš.“

Alan se zamračí a něco mu nesedí.

„Slibuji“ podezíravě si mě přeměří.

„Výborně“ změním tón a už zase zářím, jak sáňky v létě.

„Už to začíná. Smím prosit o šampaňské?“

„Samozřejmě, slečno.“

„… když mě necháš ho zachránit odejdu s tebou.“

„Ne, Lociko!“

„Nikdy ti neuteču, zůstanu navždy s tebou. Nech mě ho uzdravit a budeme navždycky spolu. Navždycky, tak jak si chtěla. Všechno bude, tak jako dřív. Slibuji, udělám co chceš. Jen mě ho nech uzdravit.“

„Ne, já ti to nedovolím. Já ti nedovolím umřít.

„Ale když to uděláš umřeš.“

„Ne, všechno bude dobrý.“

„Lociko, počkej.“

Tulím se k Alanovi a pevně se ho držím. Jak příhodné.

Locika, chce položit svůj život za Evžena a on chce udělat to samé. Pravá láska nezná hranice a je schopna všeho. Snese sebe větší bolest, jenom proto, aby tomu druhému nebylo ublíženo. Něco mi to připomíná. Jenže v mém příběhu budu Locika, které se to povede.

Políbím ho na rameno a zadívám se na něj. Alan se ke mně natočí a snaží se mi číst v očích.

„Nad čím přemýšlíš?“ se zájmem se zeptá.

„Nad tebou a taky nad tím, jaký jsem do tebe blázen.“

Alan mě pohladí po tváři.

„A to ani netušíš, jak jsem na tom já“ zazubí se a políbí mě, jak letní deštík.

„Tak slečno Šarlot, náš večer ještě nekončí.“.

„Máš pro mě další překvapení?“ udiveně reaguji a nevím, čím by mě mohl ještě překvapit.

„No jistě. Chtěla si přeci rande, jako z filmu, ne?“ opět se na jeho tváři zračí šibalský úsměv.

Stoupá si ke mně a lehce mě natáčí. Jak se tak otáčím vzduchem se rozezní hudba a já stojím zas, jak v delíriu.

Přede mnou se rozsvítí růžemi ozdobený altán a za ním stojí týpci v kvádrech s hudebními nástroji.

Živý orchestr? To jako vážně? Kdyby mě Alan nedržel asi sebou praštím.

„Smím prosit o tanec?“

Ukloní se a podává mi ruku.

Mlčky souhlasím. Doprovází mě k altánku a jemně si mě k sobě přitiskne.

„Jak? Jak jsi to všechno udělal?“

„Šarlot, myslíš, že jsem půlhodiny sháněl pugét růží?“ pohladí mě po tváři. „Kdyby to šlo nehnul bych se od tebe ani na minutu, půlhodina byla obět za tohle všechno. Doufám, že jsem splnil tvé rande snů.“

„Alane, tohle všechno předčilo všechny mé očekávání. Upřímně jsem si myslela, že to skončí u párku v rohlíku a kolotoči, ale tohle? Tohle?! Jestli je to sen, už se nikdy nechci probudit a vím, že se opakuji.“

V tichosti ležíme v posteli a já mu hladím hruď. Kolečka mu kreslím kolem bradavek a výraz mám nepřítomný. Vychutnávám si jeho vůni a poslouchám tlukot jeho srdce, které bije jenom pro mě. Mám chuť k němu připojit EKG a ten rytmus si nastavit, jako zvonění. Chci ho poslouchat do konce života. Tlukot i jeho pravidelný dech. Chci cítit jeho doteky, které mě laskají a tak hřejí. Chci slyšet jeho hlas, který mě vždy sametově pohladí. Chci se ho chytit a už nepustit a taky chci… aby to nikdy neskončilo.

Opatrně se k němu otáčím.

Oči má zavřené. Spí. Jeho výraz je tak klidný a vyrovnaný. Na tváři má jemný úsměv a já se neubráním doteku. Prstem ho pohladím po rtech. Jemně sebou trhne a následně se uvelebí. Usměji se u lehce mu fouknu do tváře. Ospale otevře oči a přitáhne si mě k sobě blíž, políbí mě do vlasů a spí dál.

Ruku mu dávám pryč a vstávám z postele. Potichu z tašky štrachám foťák a několikrát ho vyfotím. Vypadá, tak sladce, když spí. Nemůžu odolat. Nejraději bych ho fotila furt, každý jeho pohyb i nepohyb.

Zhluboka se nadechnu a mám chuť brečet. Všechny fotky posílám na svůj email a z foťáku je mažu. Opatrně otevírám šuplík a vytahuji další společné fotky, které má schované. Prohlížím si jednu za druhou a sentimentálnímu úsměvu se nevyhnu. Hotel Heaven a lázně bez papoucha. Golf. Golf? On už mě fotil na golfu? Jeee a tady je Řec…

Alan se pohne a já rychle fotky strkám do své tašky.

„Co tam děláš?“ rozespale promluví.

„Měla jsem žízeň“ pohotově odpovím a jdu za ním.

Uvelebím se v jeho náruči a ještě chvíli pozoruji pana Božského.

Mého božského Alana Adalberta.

„Dobré ráno, Růženko“ na tváři cítím sametové rty.

„Dobré ráno“ usměji se a mžourám očima.

Během chvilky jsou malé škvírky pryč a nahrazují je vytřeštěná kukadla. Přede mnou je stoleček s lívanci, čerstvým voňavým ovocem, čokoládovým sirupem a džusem.

„Jak se vyspinkala má paní?“

Miluju, když to říká. Podává mi růži a já jsem opět v sedmém nebi.

„Do růžova, ale zřejmě ještě spím. To je halucinace, sen? Nebo tahle voňavá krása je opravdu přede mnou?“

„Jsem rád, že sis všimla. Zrovna jsem vylezl ze sprchy a ten sprcháč je fakt dobrý.“

Vyprsknu smíchy a rukou do něj šťouchnu. Přivoním si k rudé růži a znovu se zadívám na tu krásu.

„Dáte si se mnou, sličný princi?“

„Tak co budeme dělat dnes? Co by sis přála?“

Zamyslím se a opírám se o jeho rameno.

„Je krásně, co kdybychom šli ven?“

„Ven? Může být. Nějaký složitější úkol pro mě nemáš? Včera rande snů a dneska jen procházka?“ podiví se.

„Hm. Můžeme třeba na kolo, co ty na to?“

„To nezní špatně“ usměje se.

„Nebo víš, co? Včerejšek byl podle mě, tak dneska to máš ve své režii ty. Co by jsi rád dělal?“ ovinu se kolem něj a nadšeně vyčkávám na odpověď.

Alan nepřemýšlí dlouho. Vlastně nepřemýšlí vůbec.

„Tak jo. Když to mám ve své režii, tak půjdeme ven, dneska je totiž krásně. A půjdeme na kolo, co ty na to? Jsem to, ale vymyslel, co?“

„Hej, Alane, to ne. Chci, abychom dělali něco, co chceš ty, ne já“ štípnu ho na paži.

„Ale já chci na kolo, Šarlot“ zakňourá.

„Ne, to jsem chtěla já. No tak, Alane.“

Alan se nakloní a políbí mě na ústa.

„Šarlot, jediné, co chci je, abych byl s tebou. To mi stačí. Mimo to, kolo je vážně skvělý nápad“ políbí mě znovu, ale teď už dychtivěji.

„Ale to ještě chvilku počká.“

Prsty mi zaryje do vlasů a já se mu odevzdávám.

„Hej, počkej na mě. Já myslela, že to bude projížďka. Ne Tour de France!“

Alan mě předjíždí a já ho během chvilky sotva vidím.

Ccc, syčák jeden. Teď tady bude machrovat. To mi bylo řečí. Chce být se mnou a když dostane příležitost, tak mi frnkne ani nemrknu. Ccc! Zastavuji a kolo opírám o zábradlí. Kochám se tím nádherným výhledem na řeku pod námi.

Jsem na starém mostě a byť pode mnou všechno vrže, atmosféra je víc, jak okouzlující. Je to nádhera.

Alan parkuje za mnou a kolo opírá vedle mého.

„Krása, co?“

„Hm. Jako od Lady, nádhera.“

Ze zadu mě obejme a políbí na tvář.

„Než jsem tě poznal, nikde jsem tohle všechno nevnímal. Nikdy jsem se nezastavil, abych jen tak stál a sledoval, co se kolem mě děje. Nikdy jsem se o to nezajímal, ani mě to nenapadlo. Víš kolik mi toho uteklo?“

Otáčím se k němu a rukama ho obejmu.

„Tak odteď měj oči otevřené a pamatuj si každou chvíli. Nikdy nevíš, kdy to může být naposledy“ posmutněle mu odpovím a následně se jemně usměji.

„Naposledy? Co tím myslíš?“ mírně se zarazí.

Zhluboka si oddechnu.

„Třeba to tu smete velká voda, a tenhle rozvrzaný most, ty překrásné stromy, tenhle výhled. Nic z toho, co je tu teď je už nikdy nebude. Měl by ses naučit vnímat věci, které jsou teď. Zapomenout na minulost, budoucnost. Žít přítomností a vychutnat si z ní každou příjemnou chvilku, která nastane.“

Alan se rozhlédne kolem sebe a snaží se dát na mou radu.

Alane. Alane. Prstem mu obličej natočím na sebe.

„Miluju tě.“

Oblohu zakrývají mraky a spouští se prudký déšť. Sleduji kapky odrážející se na vodní hladině a cítím, jak mi stéká řasenka. Alan si mě bere pod svá křídla a rázem mě předkloní.

„Smím prosit o tanec mezi kapkami deště?“ úsměv má od ucha k uchu a já se k němu přidávám.

„Samozřejmě“ překvapeně odpovím.

Připadám si, jak náctiletá. Jsem šťastná a se svým panem Dokonalým právě tancuji uprostřed bouřky, která každou chvilku jeví svou sílu.

Dešťové kapky nám udávají rytmus a my se spolu točíme a točíme. Protáčíme, otáčíme a zaláskovaně na sebe hledíme. Jsme zmáčení, jak kvokající kamarádky. Nasáklí, jak utěrka po hromadě nádobí a přitom jsme nejšťastnější na světe.

„Ještě něco na památku.“

Alan mě pouští a z brašny na kole vytáhne foťák.

„Ne, Alane. Jsem rozmazaná“ snažím se mu foťák vytrhnout z ruky, ale nedá se. Přitáhne si mě a foťák nastavuje proti nám.

Cvak.

„Měli bychom jít, Šar.“

Změřím si nás oba odshora dolů a musím konstatovat, že má pravdu.

„Dobrý nápad, ale jednu věc vám pane Adalberte musím přiznat, když jste takhle promáčený vypadáte neuvěřitelně sexy.“

Divoce ho políbím a rychle utíkám pro kolo.

„Ty mrško, to je všechno?“ slyším za sebou Alanův hlas, ale nezastavuji se, ba naopak, šlápnu do pedálu a snažím se ujet, co nejdál. Nechci, aby viděl krokodýli slzy s kterými se peru, jako o život.

Alan mě během chvilky dojíždí.

„Ty jsi najednou rychlá“ usmívá a já zastavuji.

Zahazuji kolo na zem. Musím to rozdýchat.

„Děje se něco, Šarlot?“

Alan se vyděsí a kolo okamžitě zahazuje také.

„Ne, ne, nic se neděje“ poplašně odpovídám.

Přispěchá ke mně.

„Šarlot, poslední dobou nejsi ve své kůži. Vím, že jsi říkala, že se o tom s tebou můžu bavit až po tomhle víkendu, ale Šarlot…“

„Ne! Dodrž to prosím“ vyštěknu a ustoupím kousek dál.

„Šarlot, co se děje? Vážně si v pořá…“

Nenechám ho domluvit, skočím na něj a políbím ho, jako by to mělo být naposledy. A ono vlastně je. Líbám ho zoufale a tak chtivě, že sama sebe nepoznávám. Slzy mi tečou po tváři a tu jejich slanost cítím i v ústech.

Alan tuší, že se něco děje. Tuší, že jediné, čím by mi teď mohl pomoci, je cítit jeho oporu.

Opírá mě o strom a jeho polibky mi drtí tvář. Drží mě pevně, tak pevně… chce mi dokázat, že tu je jen a jen pro mě. S ničím se nemazlí, jako vždy. Okamžitě si mě na sebe vysadí a zároveň hned narazí. Čím víc doráží, čím víc líbá, tím víc se bráním slzám.

Dešt dopadá na naše těla a Alan dostává vztek. Proč slzy? Proboha proč? Proč mi to nechce říct? Otázky se mu mihotají v hlavě a odpovědi nezná. Prudce naráží a vztek si na mě vylévá. Je mi to jedno, jediné, co chci je on.

Jsme zadýchaní a opření jeden o druhého. Alan sbírá odvahu k první větě a já vím, jak bude znít.

„Šarlot, co se děje? Tohle nejsi ty, myslíš, že to nevidím?“ podívá se mi do očí a já pohledem ucuknu.

„Řekni mi to! Sakra, Šarlot! Tahle bezmoc mě ničí.“

Je to tu. Nadešla ta chvíle, které jsem se bála nejvíce. Má noční můra už není jen v mé mysli. Musím to ukončit. Je konec. Konec mé pohádky. Zvonec zazvonil a happy end se uskuteční u jiné.

„Šarlot!“ naléhá na mě.

Je čas. Tak už to řekni. Kašli na své srdce. Kašli na to, že si zažiješ ty nejkrutější chvíle. Kašli na všechno, hlavně ať se k němu to peklo nepřiblíží.

Všichni by ho proklínali. Všichni! Všechno by dopadlo, tak jak říkala Tina. Všechno by se rozpadlo a on by nakonec nenáviděl mě, že jsem to dopustila. Teď jsem já Locika, která se obětuje. Radši ať mě pukne srdce než jemu. Radši ať mě proklíná neprávem, než aby měl opravdový důvod.

„Sakra, Šarlot!“ jeho hlas graduje a v očích má napětí.

Konec mé pohádky! Je konec!

Zhluboka se nadechnu a nastolím přidrzlý výraz.

„Alane? Chceš to vědět. Vážně?!“

„Ano, Šarlot, to chci!“

Postavím se před něj a zadívám se mu do očí.

Do tváře se mi vkrade letmý ironický úsměv a jsem připravená.

„Alane. Alane. Je konec.“

Svraští obočí a neví, co si o tom má myslet.

„Konec? Jak to myslíš? Co to do tebe vjelo? Erupce na slunci? To ta bouřka? Jestli si myslíš, že to je vtipné, tak to rozhodně není, Šarlot! Co to s tebou je?!“

„Alane, Alane. Vůbec nic se mnou není“ klidně odpovím. „Myslíš, že jsem s tebou jenom tak? Myslíš, že by ženská, jako já byla s boháčem, jako ty jenom tak? Promiň, ale čeho je moc, toho je příliš. Tahle hra skončila. Už mě nebaví. Nebaví mě si hrát na zamilovaný pár. Stejně, jako mě nebaví s tebou řešit každou chvilku nějaké problémy. Promiň, ale jsi nudný, jako tvé oblečení. Vážně? Je to furt dokola. Hádka. Usmíření. Hádka. Usmíření. Takový stereotyp nemají ani moje rybičky. Je to nuda. A mimo to, dostala jsem skvělou nabídku, když odejdu z firmy. A víš, co? Přijala jsem jí. Tahle nabídka nešla odmítnout. Vážně. Tenhle měsíc v New Experience končím. Máš volnou cestu. A prosím tě, nevyšiluj. Kdyby to bylo naopak uděláš to samé“ sarkasticky se usměji a pokračuji dál. „Alane, Alane“ prstem mu přejedu po rtech. „V posteli jsi úžasný, to se musí nechat, ale s Tinou ti to půjde taky, jsem si jistá. Game over. Budeš se ženit a já ti v tom nehodlám bránit. Sory. Vlastně by jsi mi měl být vděčný“ zamyšleně ukončím svůj proslov.

„Vypadni!“ chladně odpoví, ani se na mě nepodívá.

„Vypadni!“ zvýší hlas a já sebou cuknu leknutím.

„Vypadni!“ zakřičí.

Co jsem vlastně čekala? Myslela jsi, že tě bude přemlouvat? Skočí ti do náruče? Můžu být ráda, že mi nenafackoval! Proklínám se! Proklínám, že jsem mu tak ublížila. Rychle běžím ke kolu a šlápnu do pedálů.

Déšť mi kříží cestu a přes slzy nevidím. Ruce mi kmitají, jak stěrače a já se je snažím utřít. Ani se nenadám a déšť a slzy nejsou jediný můj problém, větev se k nim přidává a já letím přes kolo.

„Do hajzlu!“

Zůstávám sedět na zemi a hroutím se jak domeček z karet. Nemůžu zastavit ten vodopád. Vzlykavě sedím a rezignuji.

Po hodině jsem zmrzlá a konečně schopna něčeho smysluplnějšího než sedět na studené a mokré zemi. Vstávám a zvedám kolo ze země, nasedám a mířím přímo za Radkou. Je jediná, kterou teď chci vidět.

Zvoním u jejích dveří a zjišťuji, že jsem jí zařídila malé trauma. Radka má co dělat, aby mě nepřetáhla smetákem.

„Šarlot, co se stalo?“ třeští na mě oči.

Jsem špinavá, celá od bahna, rozmazaná, napuchlá a totálně zřízená.

„Pojď dovnitř“ zatáhne mě za rukáv a já mlčky poslechnu.

„Než začneš, udělám ti čaj, dej si sprchu, ano? Přinesu ti čisté oblečení.“

Zhrouceně kývnu a Radka kolem mě začne poletovat.

„To jsi vážně udělala?“ Radka nepředstírá zděšení. „Šarlot, ty ho vážně miluješ, co?“

Zoufale kývnu k souhlasu.

„Radu, nic jiného mi nezbývalo. Zničila bych mu celý život. S tou nabídkou, penězi jsem si to vymyslela, je lepší věřit, že jsem ho vyměnila za peníze. A myslím, že tomu i uvěřil“ promnu si čelo a obličej. „Nenáviděl by mě, je lepší, že mě bude nenávidět už teď. Nikdy by mi neodpustil, že jsem o tom věděla a nic jsem proto neudělala. Umíš si ho představit na pracáku? Taková osoba, jako on, by byl všem jen pro smích“ nahlas si vzdychnu a pokračuji dál. „Zprvu by hrál, že mu to nevadí, ale dřív nebo později by mu to došlo, co jsem způsobila a o co všechno kvůli mně přišel. Veškerý styl jeho života plný konfortu by byl ta tam. Nic jiného mi nezbývalo.“

Radka mě obejme a hladí po zádech.

„Šarlot, kdyby to bylo opačně. Vzdala by ses kvůli němu všeho, co máš?“

„Jasně, že jo. Jenže, co já mám? Nic. S ním se nemůžu srovnávat.“

„A kdyby to bylo obráceně a ty by jsi byla ta bohatá?“

Zadívám se do prázdna a jemně se usměji.

„Šla bych za ním. Ani na sekundu bych neváhala.“

„To je ono, Šarlot. On to má taky tak.“

Ironicky se krátce usměji.

„Jenže já radši uvidím trpět sebe než jeho.“

Ráno se probouzím a všechno mě bolí. Jsem zlámaná a psychicky na dně. Rozhlédnu se kolem sebe a něco mi nesedí. Nejsem ve své posteli.

Bolestně zavírám oči a hlavu praštím zpátky do polštáře. Nebyl to sen. Vážně se to stalo. V hlavě se mi rozezní Alanovo, Vypadni. Vypadni! Vypadni!

Pomalu vstanu a slabá, jak moucha, jdu za Radkou.

„Děkuju, že jsi mě tu nechala“ tichým hláskem na ní promluvím.

„To je v pohodě. Jak ti je? Tady máš kafe.“

„Ani se neptej a děkuju.“

„Šarlot, vypadáš hrozně. Mám tě v práci omluvit?“

„Ne“ ihned ze sebe vyloudím.

„Musím tam jít. Musím mu ukázat, že jsem v pohodě.“

„Šarlot, ale ty nevypadáš v pohodě ani vzdáleně. Viděla ses v zrcadle?“

Otráveně mávnu rukou. „Nic, co by nespravil make-up a další pitomosti. To bude dobrý.“

Šnečím krokem se otáčím a mířím přímo do koupelny. No holka, jestli z tady toho ksichtu něco uděláš, tak se před tebou bude klanit i David Copperfield. Nezáživně na sebe čumím do zrcadla.

„Tak jo, žádný smutek. Hlavu vzhůru, prsa vypnout a šup do práce,“ snažím se motivovat a na tváři se snažím o něco, jako úsměv.

„Zvládneš to?“

S Radkou stojíme před budovou firmy a já se odhodlávám ke kroku dopředu.

„Budu muset.“

Zhluboka se nadýchnu a vstupuji do dveří. Rychle zasedám za svůj stůl a nenápadně se podívám k Alanové kanceláři. Uf. Není tam. Kámen mi spadne ze srdce a já jsem ráda za ten dar. Bojím se ho vidět, bojím se že se sesypu a Alan toho bude svědkem.

„Kancelář!“

Trhnu sebou a jsem, jak v tranzu.

„C-co?“ zakoktám.

„Kancelář!“

Jeho hlas mi projede celým tělem, je agresivní, nepříjemný, vzteklý.

Pomalu vstávám a strach graduje. Bojím se jeho slov.

Zavírám za sebou dveře a čekám, co přijde.

Alan na stůl pohodí papíry a jeho pohled o mě ani nezavadí.

„Podepiš to!“

Stojím, jak přikovaná a ne a ne se pohnout.

„Dělej!“ cuknu sebou a nejistě k němu docupitám.

Zvedám papíry ze stolu a po přečtení se na Alana zadívám.

A máš to holka. Tohle si přeci chtěla. Přerušit kontakty. Skončit tu. Udělat jeho život lehčím.

Beru propisku do ruky a podepisuji Dohodu o ukončení pracovního poměru.

„Je to všechno, pane Adalberte?“ sebevědomě se zeptám a propisku odkládám. Nic neodpovídá. Beru to, jako souhlas.

Otáčím se a mířím ke dveřím.

„Ty jsi to věděla dopředu, že jo?!“ nasupeně na mě vyjede.

„Proto si chtěla ten víkend! Proto si to všechno nechávala až po něm! A ty fotky si vzala také, že jo!“

Tentokrát nic neříkám já. Alan zlostně vstane a rychlým krokem jde ke mně. Zažínám couvat až skončím u zdi.

„Tak řekni! Je to pravda!“

Je těsně přede mnou a jednu ruku má opřenou za mnou.

„Je to pravda!“ zakřičí.

Cítím, jak se začínám třást. To zvládneš, Šarlot. Jenom ho o tom musíš přesvědčit.

Odstrčím ho a stoupám si od něj dál.

„Jasně, že to je pravda! Co jsi čekal? Potom, co jsi mi řekl, že se chceš postavit na svoje nohy a postavit svému otci jsem jsi řekla, že to nemá cenu! Budeš bez peněz, nebudeš mít nic! Copak si myslíš, že bych o někoho takového měla zájem?“

V očích se mi odráží nepříčetnost a zhnusení. Zhnusení se zebe samotné.

„Takže jsi to vážně hrála?! Paráda Šarlot. Opravdu ses měla dát na dráhu herečky. Dostala by jsi Oskara, gratuluju. Vypadni! A pro svoje vlastní dobro mi nelez na oči, jasný!“

Okamžitě se odebírám k odchodu, praštím za sebou dveřmi a následně se o ně opírám.

Hlavu schovávám do dlaní a snažím se dýchat.

„Do hajzlu“ za dveřmi slyším Alana a jeho slovník, který doprovází jedna rána za druhou. Podrážděně všechno shazuje na zem a vybíjí si vztek.

Nemůžu to slyšet odbíhám od dveří a mířím přímo na toalety.

Studená voda. Potřebuju studenou vodu jinak tady sebou praštím. Rychle se ošplíchnu a soustředím se na svůj odraz v zrcadle. Počítám do tří, ne do deseti… snažím se uklidnit.

Sedám si zpátky za stůl a nemůžu se zbavit třesoucích se rukou.

Alan prochází kolem mě a já dělám, že si ho nevšímám.

„Alane, v deset máš schůzku“. Tina na něj milým hlasem promluví.

„Zruš jí!“ odsekne a odchází z budovy.

Tina se na něj překvapivě podívá, ale nakonec jí všechno hbitě dojde.

Pohled stočí ke mně a jemně se usměje.

„Tuším, že ses rozhodla. Je to tak?“

„Dej mi pokoj, Tino.“

„Dobře si se rozhodla. S Alanem si nedělej starosti, ono ho to přejde. Já mu s tím pomůžu“ vítězoslavně se na mě usměje.

„To mi je jasné, Tino. Jsi ochota sama, chápu to. Je mi jasné, že tvůj první lék, bude probíhat v posteli, že?“ hořce se na ní usměji.

„Já radši sprchu, Šarlot.“

Nejradši bych jí vzala za ten její ohon a omlátila jí hlavu o stůl, hned potom co bych si důkladně pohrála s jejím tělem a skratovačkou. Všechno ve mně vře a já chci domů. Mám chuť zavolat do blázince ať mi přivezou kazajku. Mám chuť zavřít se do cely a už nikdy nevyjít.

Týden se táhl, jako žvýkačka a já v nepřítomnosti Alana byla, jako zombie, jen ty ruce jsem měla podél těla. Radka se mi všelijakými způsoby snažila pomáhat, ale marně. Žádná pomoc, žádná rada, nic co by mi vrátilo alespoň kousek chuti do života.

Nový týden začal a já jsem stále jako tělo bez duše.

„Dobré ráno všem.“ Tina září, jak to sluníčko.

„Dovolte mi, abych Vám oznámila a zároveň Vás pozvala na svatbu, která se koná příští týden. A pro vtipálky, samozřejmě jde o mě a Alana Adalberta. Všichni jste zvaní, doufám, že v plném počtu dorazíte.“

Neskrývá zájem o mou osobu a nespouští mě z očí. Nechce přijít o žádnou mou šokovanou grimasu, ale já ji to nedovolím. Sebevědomě se usmívám a rozjedu plnohodnotný potlesk.

Alan vchází do kanceláře a z každé strany se ozývají gratulace a přání všeho dobrého. Všichni vstávají a sbíhají se u nich.

„No gratuluji, já věděla, že to tak dopadne. Jste stvoření pro sebe.“ „Gratuluji, gratuluji.“ „No šéfe, lepší kočku jste si nemohl vybrat.“ „A co děti, plánujete?“

Otevřete mi okno, už se rozebíhám, pomysleně vyskakuji z okna.

Řada je na mě.

Tina se na mě s Alanem otáčí a já zatínám zuby. Nakonec polevím a na tváři se mi objeví, cosi jako úsměv.

„Hodně štěstí“ Tinu líbnu na tvář a u Alana se zarazím.

Zpanikařím a rychle mu podávám ruku.

„Hodně štěstí“ zatřesu si s ním rukou a pouštím ho. Jenže… drží mě dál!

„Vážně Šarlot?!Vážně?! Myslíte to upřímně?!“ Alan po mě vztekle vyjede.

Znejistím a rozpačitě se rozhlížím po kanceláři.

„Samozřejmě, Alane“ snažím se o milý tón.

„Vážně?! Nějak jsem se ve vaší upřímnosti ztratil. Mám vám připravit sošku Oskara nebo vám mám věřit?“

„Dělejte jak uznáte za vhodné, pane Adalberte“ vyškubnu se mu a sedám si zpátky do židle.

Všichni se na mě dívají a já se sunu skoro pod stůl.

Jak Alan s Tinou odejdou, beru si věci ze stolu a odcházím.

„Po zbytek dne si beru volno“ nahlas rozhlásím a mizím pryč.

Radka vybouchne. Už se na to nemůže dívat. Vtrhne Alanovi do kanceláře a je vzteky bez sebe.

„Jak můžeš, Alane?“ ihned na něj spustí. „Jak jí to můžeš dělat? Jsi úplně tupej?“

„Radu vím, že si v jiném stavu, a hormony pracují, ale tady do toho se nepleť. A co ty vůbec víš? Co jsem jí udělal? Spíš, co ona udělala mě, ne? Přestaň jí bránit!“

„Jsi blbej nebo co? Ty to nechápeš? Upřímně jsem si myslela, že ti to dojde, jenže jsem se asi spletla. Alane Adalberte si stejně tupej, jako polovina chlapů. Přemýšlej trochu!“ kašle na servítky.

„Radko, o čem to, zatraceně mluvíš?! Co mi mělo dojít?! No jasně! Myslíš to že je na prachy? To že mě vodila jenom za nos. Jo to máš pravdu, mělo mi to dojít, bohužel se tak nestalo“ praští do stolu.

Radka se nadýchne a přistoupí k jeho stolu.

„Alane, jsi vůl. Prober se, sakra. Ty jsi fakt nic nepochopil?!“

„Co jsem měl pochopit?“ otráveně se na ní podívá.

Nechce se dohadovat s těhotnou a tak klidní hlas.

„Ty tatare! Vždyť to udělala kvůli tobě! Vzala si do hlavy, že bez ní ti bude líp. A tak si vymyslela, co si vymyslela. Tina jí nabídla výpověď. Žádný peníze si nevzala. Udělala to kvůli tobě, tvé rodině, kvůli zaměstnancům, kvůli vašim stupidním firmám, které by se dostali do míst, kde slunce nesvítí. Nechtěla, abys sis kvůli ní zničil život a nakonec jí proklínal, že to nechala dojít tak daleko. Nechtěla, aby ses kvůli ní trápil, nechtěla aby jsi kvůli ní o všechno přišel. Ty i ostatní! To sis vážně myslel, že je taková? Zrovna ona?! Najdu ti hromadu ženských, co by byly svině, ale ona? Copak jí neznáš, sakra? Vždyť by kvůli tobě skočila i pod rozjetý auto. A jestli mi ještě jednou řekneš, že mi do toho nic není, přetáhnu tě něčím fakt těžkým. Víš jak mi bylo, když ten večer co to s tebou skončila přijela? Byla zoufalá, nedokázala přestat brečet. A víš jak je na tom teď? Úplně stejně! Prober se zatraceně!“ končí svůj proslov a třískne za sebou dveřmi.

Alan nehybně sedí a jeho pohled neopouští místo, kde Radka stála. Je v šoku a v hlavě má chaos. Nepřítomně si bere sako a odchází z kanceláře. Musí na vzduch.

Další den v práci a já se Alanovi naštěstí stranit nemusím. Není tu. Stejně, jako další den a další. Není tu vlastně celý týden. Jsem ráda. Je pátek a v pondělí se žení. Mrazí mě z té představy, ale už se s ní začínám ztotožňovat. Několikrát jsem si představila všechny možné varianty, jak jí překazit, ale nakonec jsem skončila vždy u jednoho: Tina, ano beru. Alan, ano beru.

Hlavou praštím o stůl a Radka se ke mně pomalu blíží.

„Šar“ nejistě na mě promluví. Zvedám hlavu

„Hm“ jednoduše odpovím.

„Musím ti něco říct.“

Narovnám se a čekám, co z ní vyleze.

„Povídej.“

„Alan se ti neozval?“

„Ne, měl by snad?“ podezřele se na ní podívám.

„Slib, že nebudeš vyšilovat“ mé podezření začíná gradovat.

„Slibuji, co jsi udělala?“

Radka se zadívá do země a přitom si hraje s prsty. Vypadá, jako dítko, která rozbilo drahou věc.

„No víš, já jsem to Alanovi řekla.“

„Co? Co jsi mu řekla?“ snažím se o klidný tón, ale uvnitř panikařím.

„Všechno.“ Skousne si ret.

„Všechno?“ zakřičím a upoutám pozornost kolegů.

„Úplně všechno? Proč?“ hlas zas tiším.

„To ty hormony. Občas nevím co dělám. Prostě mě to naštvalo, že se k tobě chová, tak jak se chová. Přitom ty jsi nic špatného neudělala.“

„Radko, Radko“ hlavou praštím zase na stůl.

„To, ale znamená, že to ví a i přesto se mi neozval“ zvedám hlavu a v očích mám zděšený výraz.

„Takže to skončil úplně“ zhrozeně se na ní podívám.

„Šarlot, myslela jsem, že to dáte zase dohromady. Nenapadlo mě, že se zachová, tak jak se zachoval. Že se od tebe distancuje úplně. Promiň mi to.“

Telefon.

Nepřítomně po něm šmátnu.

„Šarlot Niklová. Cestovní kancelář New Experience, prosím.“

„Šarlot, tady Tina, jsme na zkoušce šatů. Zapomněla jsem si náhrdelník v šuplíku. Mohla by jsi mi ho přinést? Adresu ti pošlu smskou, ano?“

„Samozřejmě“ mezi zuby odpovím a zavěšuji.

„Kdo to byl? Nevypadala si nadšeně.“

„Pokud vím, tak tak nevypadám už nějakou dobu“ protivně jí odseknu. „Promiň, vím, že si mi chtěla jen pomoct. Byla to Tina. Je na zkoušce svatebních šatů a zapomněla si tu náhrdelník. Mohla by jsi mě tam prosím hodit?“

„No jasně, jen si vezmu klíče, počkej tu.“

„Díky.“

„Neplacená zóna. Zaparkuj tady, ten kousek už doběhnu.“

Vycházím z auta a prohlížím si její náhrdelník. Je pěkný, ale můj vkus to není. Je zlatý a já jsem na stříbro, je až moc přeplácaný a já radši jednoduchost. Vstupuji do luxusní prodejny a kývnutím pozdravím pokladní.

„Mohla byste to dát prosím slečně Beli?“

Nechci jí vidět a pokud to půjde tímhle způsobem budu jenom ráda. „Samozřejmě“ přemile odpoví a já se usměji.

Bů. Telefon mi zazvoní a já sihned čtu zprávu.

Od: Radka

Zpráva: Drž se! Fighting!

„Děkuji, jste hodná“ otáčím se a nad smskou se mírně pousměji.

Úsměv mi mizí a já se rázem zastavím. Přede mnou stojí Alan a má stejně překvapený výraz, jako já. Nejistě kývnu k pozdravu, ale on nehne ani brvou. Naše pohledy jsou jako v tunelu a nevidíme nic jiného než jeden druhého.

„Šarlot, už jsi tu?“ trhnu sebou.

Tina má na sobě překrásné vypasené bílé šaty bez ramínek, které doplňují decentní volánky a jemné všité květy. Jsou opravdu krásné a musím přiznat, že jí to sluší.

Alan zavírá oči a na jeho tváři jde poznat, že situace, která nastala mu není nikterak příjemná.

„Šarlot, připni mi ho, prosím.“

Co? Proč já?

„Tinko, já to udělám.“ Charles Adalbert stojí ve dveřích a já ztuhnu ještě víc. Jeho otec? Co tu dělá?

„Charlí, to je v pořádku. Podle tradice, by měla náhrdelník připínat žena. Pak to připomíná štěstí“ usměje se na něj.

Charlí? A jaká tradice? Co to mele? Štěstí? To si vážně myslí, že zrovna já jí přinesu štěstí? Ale co to kecám, vždyť jsem jí zrovna jedno poslala přímo do náruče.

Nejistě se na ní podívám a ještě nejistěji se usměji. Mobil odkládám na stůl.

Náhrdelník beru do ruky a Tina si nadzvedává vlasy.

„Já to udělám.“Alan mi ho prudce vytrhne z ruky a okamžitě ho Tině připíná.

„Dobře. Tak. Tak já půjdu“ překvapeně zakoktám.

„A Tino? Vypadáš opravdu pohádkově. Gratuluju ještě jednou,“ rozpačitě se usměji.

Zrychluji krok a pomalu utíkám z místa, které mi způsobí pár bezesných nocí. Vybíhám ven a opírám se o sloup, který zdobí náměstíčko. Nevydržím to. Nedá se to vydržet. Zavírám oči a slzy jsou venku.

Alan stojí za mnou. Tiše mě pozoruje a u srdce ho bolí. Mobil mi podává k tváři a já si rychle utírám zbytek slz. Pohled mám upřemný k zemi a vyhýbám se jakémukoli kontaktu.

Pomalu se k němu otáčím.

„Mobil. Zapomněla sis tam mobil“ nejistě promluví.

Zkoumavě si mě prohlíží a v jeho výrazu se zračí napětí, zoufalství, beznaděj. Podává mi ho a já jenom kývnu. Naše ruce se na chvíli potkají a já rychle cuknu. Popotáhnu a lehce se usměji.

„Promiň, tohle je naposledy, co mě takhle vidíš“ ironicky se usměji.

Pohled mám stále upřený na zem.

Nechci. Nechci vidět tu tvář, kterou miluju. Nechci vidět tu tvář, která si bere jinou. Všechno se ve mně svírá a já si připadám, jak na mučidlech.

„Omlouvám se, Šarlot. Promiň, že se kvůli mně tak trápíš.“

Prolomí ticho a já zakroutím hlavou.

„Není to tvoje vina. Alane, měl by ses vrátit. Tvá budoucnost je tam.“ Bolestně přivře oči a dlaň sevře v pěst.

„Čeká na tebe, tvá budoucí žena“ snažím se o klidný hlas a úsměv.

„A co ty, Šarlot?“

„Já? Já? Jenom vím, že bych tady neměla být dlouho.“

Konečně se na něj podívám.

Jeho výraz je víc, jak zoufalý. Zdvihá ruku k mému obličeji a má potřebu se mě dotknout.

„Ne“ zastavím ho.

„Nedělej to. Všechno se jenom zhorší“ tichým hlasem dopovím. Naposledy se na něj podívám a rychlým krokem, skoro během, odcházím pryč.

Alan stojí s rukama v kapsách a nespouští mě z dohledu. V očích se mu zrcadlí.

Celý víkend jsem, jak na trní. Nevím co čekám. Možná zázrak? O dnešku ani nemluvím je neděle večer a já jsem jeden velký uzlíček nervů. Chvíli neposedím, stále musím něco dělat. To co jsem udělala za tenhle víkend, neudělám ani za rok. Jsem nervózní, zítra se žení. Zítra půjde uličkou a řekne své ano, té dračici. Řekne ano Tině.

Hodím s sebou na gauč.

O co se to snažím? Uklízím už uklizené a stejně ho nemůžu dostat z hlavy. Asi se zblázním!

Bů. Bů Srdce se mi zastaví.

Od: Alík

Zpráva: Pojď prosím ven. Potřebuju ti něco říct.

Ztěžka dýchám, srdce mi buší, jak o závod a i tak krátkou zprávu si několikrát přečtu za sebou.

Jak se vzpamatuji, okamžitě beru mikinu a vycházím ven.

Alan sedí na lavičce před mým bytem a já si k němu pomalu sedám. Chvíli jen tak sedíme a pozorujeme život kolem nás.

Je ticho, nikde nikdo. Jenom pár mravenců si odnáší večeři.

„Chtěl jsi mi něco říct?“ rozpačitě promluvím.

Alan znejistí.

„Vypadá to… že ti už teď nemám co říct. Zapomněl jsem to“ ironicky se usměje.

„Ach tak. V tom případě…bych měla jít asi domů.“

Zklamaně odpovím a vstávám z lavičky.

Co si čekala, Šarlot, že ti vyzná lásku? Nebuď, naivka.

Alan mě chytí za ruku.

„Počkej.“

Podívám se na něj a překvapeně si opět sedám. Můj pohled visí na jeho ruce, která mě drží. Bože kéž by mě nikdy nepustil.

Alan zachytí můj pohled a cítím, že se vkradl do mých myšlenek. Neochotní jí pouští. Dívá se mi do očí, ale během chvilky znervózní.

„Vlastně nevím, co říct“ přiznává. „Jen jsem se jel projet. Ale jezdil jsem tak dlouho, až jsem skončil před tvým bytem“ dívá se do dáli a vypadá nesvůj.

„Alane?“ zaseknu se nad vyslovením jeho jména „To je naposledy, co ti tak říkám, že? Už se neuvidíme, viď?“ uvědomím si v okamžiku.

V hlavě se mi roztáčí kolotoč našeho seznámení.

„Oba jsem se rozhodli o naší budoucnosti, ať je to špatně nebo dobře, musíme se s tím smířit, že ano?“ kolotoč se zastavuje nad nedávnou situací.

Já jsem se pro jeho dobro rozhodla nechat ho jít. On se rozhodl stejně vůči mně. Konečně mi to dochází. Když se o tom dozvěděl a nedal o sobě vědět nebyl to podraz. Jen udělal to co já. Nechce, abych se trápila. Nechce, abych byla nešťastná. Usměji nad tím vším. Jsme si tak podobní. Jestli tohle není láska, tak co?

„Víš, Šarlot, možná…“

„Ať už bychom spolu byli nebo ne Alane, ty jsi pro mě člověk, na kterém mi bezmezně záleží. Chci aby si to věděl. Takže, věř mi, že jediné moje přání je, aby si byl šťastný. Víš, i když nám to nevyšlo, jsem šťastná. Dal si mi toho tolik“ hlas mi selhává a já cítím nával slz. „Jenže to, co ti můžu dát já by ti v budoucnu ani trochu nepomohlo.“

Alan se zhluboka nadechne a nesouhlasně si promne tvář.

„Byla bych pro tebe jenom přítěž. Nedávej si to v žádném případě za vinu, ano?“

Nenápadně se ode mě otočí a utírá si zbloudilou slzu.

Pomalu vstávám a držím se co můžu. Kousnu se do rtu a otočím se k němu zpátky čelem. Hrdě se postavím.

„Alane Adalberte“ vyloudím ten nejupřímnější úsměv. „Buďte šťastný“ sebevědomě promluvím.

Alan se mi zadívá do očí a vstává. Chvíli se jen tak dívá a nakonec se mu na tváři objeví, ten úsměv, který tak miluji. Dolíčky zdobí jeho tvář a mě nutí k ještě upřímnějšímu úsměvu.

„Buď šťastná, Šarlot. Musíš být šťastnější víc než já, ano?“

Slza se mi kutálí po tváři a se stálým úsměvem na tváři přikývnu.

Naše oči jsou opět v tunelu a nic kolem nás není a neexistuje. V tuhle chvíli jsme tu jen mi dva. Popotáhnu a naposledy se usměji. Nadechnu se a otáčím.

Zavírám oči a udělám pár nejistých kroků dopředu.

Já nemůžu! Takhle ne!

Rozebíhám se k němu.

Skáču přímo do jeho náruče a držím se, jak klíště. Pevně mě svírá a zavírá oči. Drží mě pevněji a pevněji. Hlavu si pokládá do mých vlasů a nasává vůni mě celé.

Pouštím se ho a jemně ho odstrčím, naše ruce se naposledy dotýkají…

17. kapitola

„Tino, to nemyslíš vážně? Jak jsi mohla?“

„A co jsem měla dělat?! Nic jiného mi nezbývalo. Měl jsi oči jen pro Šarlot a já… já…“ zradí jí hlas.

„Já se do tebe opravdu zamilovala.. Jsem do tebe blázen a peníze s tím nemají nic společného. Musela jsem něco udělat, musela jsem zasáhnout, musela jsem…“

„Takže jsi do Star Rose zavolala media! Takže jsi záměrně hrála opilou a domluvila jsi fotografy! Takže jsi…“

„Alane, omlouvám se, dej nám šanci. Za chvíli si máme říct své ano, zkus to se mnou, prosím“ naléhá a svatební šaty kropí slzami, které nedokáže ovládat.

Alan stojí a nic neříká. V hlavě má zmatek a překvapení. Myšlenka, která se mu vkradla do hlavy je neuvěřitelná. Že by ho vážně milovala? Tina? Ta Tina, kterou zná od dětství? Ta snobka, která by se pro peníze i rozkrájela? Tina Beli? Opravdu se změnila?

Lehce jí od sebe odstrčí a soustředěně se jí zadívá do očí. Další překvapení na sebe nedá dlouho čektat. Nevidí nic jiného než upřímnost.

„Tino. Nechápu, co se teď děje, ale věřím ti. Věřím tomu, že to, co ke mně cítíš má větší hloubku než peníze, ale… miluju Šarlot. Miluju jí, tak moc, že radši ztratím všechno než, abych ztratil jí. Tahle svatba byla chyba. Nechal jsem to zajít moc daleko a nakonec jsem ublížil nejen Šarlot, sobě, ale teď vidím, že i tobě. Odpusť mi to, myslel jsem to dobře, ale spletl jsem se. Bude lepší, když to ukončíme. Bude lepší, když si navzájem přestaneme ubližovat a budeme k sobě upřímní. Vím, že někde uvnitř nejsi tak zlá, jak se tváříš a vím, že i když to teď pro tebe bude nepříjemné, zvládneš to. Jen mě nech jít. Prosím, Tino.“

Alanův hlas je více, jak srdcebolný, celou svou osobou žádá o svobodu.

Tina si utírá slzy a jen kývá. Beze slov kývá a souhlasí.

„Tino? Vážně?“ Alan nevěří vlastním očím.

„Vážně. Jdi než si to rozmyslím.“

„Děkuju, děkuju, děkuju, Tino.“

Do jeho tváře se opět vrací úsměv. Po dlouhé době se cítí zase šťastný. Okamžitě vybíhá z místnosti a míjí hosty, kteří slavnostně čekají na spojení dvou lidí.

„Hej, Alane? Kam běžíš?“ slyší za sebou hlas svého otce. Nevnímá. Ignoruje ho a běží vstříc svému osudu. Běží za mnou.

„Šar, to bude dobrý, čím víc na to budeš myslet, tím víc ti to bude ubližovat. Nechceš se projít, nebo si můžeme dát panáka? Co ty na to? Nemůžeš tu jen sedět, jak mumie. Nedá se na tebe dívat!“ Tony sedí vedle mě a začínám jí iritovat.

Nevšímám si jí, v ruce držím kapesník a drtím ho. Můj pohled je tupější, jak roky starý nožík. Zírám do blba a jako blázen se houpu sem a tam.

„Sakra, Šarlot. To nejsi ty! Vzpamatuj se!“

„Zatraceně, Tony! Přestaň do mě hučet. Nech mě být. Nech mě se chvíli utápět v depce. Mám na to právo!“ Vybouchnu.

Nemám náladu. Nemám náladu na nic a na nikoho. Mám chuť brečet a dlouho nepřestat.

Alan startuje své eLko a v kapse hledá mobil. Jediné, co teď chce slyšet je můj hlas a hned, jak to bude možné, cítit mé objetí. Hledá kde může, ale ne a ne ho najít.

„Nevadí.“

Řadí nejvyšší rychlost a jeho tvář celá září. Vyráží do ulic a sviští neuvěřitelnou rychlostí.

„Šar, ještě chvilku a budu u tebe. Už nikdy tě nepustím, to slibuji.“

Usmívá se nad tou představou.

Stáčí volant. Zkratka je jasná volba.

Smyk… Strom…

Ticho…

„A dost, Šarlot! Vstaň, jdeme ven!“

„Ne, Tony, já nechci!“

„Na co si hraješ? Na slaměnou vdovu?! Takhle to nejde!“ Bere mě za ruku a strká do mě, jak může.

„Jdeme!“ nakáže.

„Tony, já vážně nikam nechci!“ zoufale se na ní podívám.

Zhluboka se nadechne a rezignuje. Zapadá za mnou do křesla a ruce překříží.

Bů. Bů.

Od: Radka

Zpráva: Zapni si zprávy.

Nepřítomně zapínám televizi a přepínám mezi programy.

„…tak dlouho očekávaná. Tina Beli oznámila zrušení svatby, která se dnes měla konat. Alan Adalbert se tiskovky již nezúčastnil. Dle Charlese Adalberta je však tento stav přechodný a nic se nemění. Proč se svatba zrušila a kde se nyní nachází Alan Adalbert dále nechtěl komentovat.“

„Cože? Oni se nevzali?“

Brada mi padá na zem a okamžitě sahám po mobilu. Vytáčím Radčino číslo.

„Co se stalo?“

„Já nevím, Šarlot.“

„Vy jste tam nebyli?“

„Ne, nebyli. Omluvili jsme se, ale řekli jsme, že by to nebylo vhodné. Alan souhlasil, nechtěl, abychom byli ve středu té frašky.“

„A kde je teď?“

„Nevím, Šar. Michal taky neví. Nikomu nic nedal vědět. Ale podle mého je na cestě za tebou.“

„Myslíš? Mám mu zavolat?“

„No ani neváhej. Hned mu zavolej. A pak chci všechno vědět, jasný?“

„Jasný a díky.“

Pokládám telefon a spěšně volám Alanovi.

Nezvedá.

Volám znovu.

Nic.

Ještě to zkouším, ale žádná změna.

„Sakra!“ zahodím telefon.

„Šar, klid. Jede za tebou a chce tě překvapit. Co by jiného teď dělal.“

Rozzářím se jako sto wattová žárovka.

„Hele, tak já jdu, musím stejně pro Nikču a mimo to, nechci vás rušit přitom láskyplném vítání. Dej tomu krasavci pusu i za mě,“ mrkne na mě a s úsměvem odchází.

Sedím, jak trní. Každou chvilku kontroluji hodiny a v hlavě se mi míhají myšlenky všeho druhu: Alan, jeho polibky, doteky. Jeho první slova, které mi věnuje. Jeho pohled. Zkrátka všechno.

Hodina pryč a Alan nikde. Kávu, kterou mám pro něj připravenou se stejně připravenou uvítací větou „Vítej doma“ vylévám do dřezu.

Jsem nervóznější a nervóznější. Klepu nohou rychlostí nakoplého hopíka a nemůžu ji zastavit.

Třetí hodina pryč. Pátá večerní odbyla.

Mé myšlenky začínají být skeptické. Co když za mnou nejel? Co když jel a něco se stalo? Co když?

Mobil beru znovu do ruky a volím opětovné volání.

„Hovor byl přerušen,“ hlásí se mi z druhé strany.

„Co?“ zkamením.

On mi to zavěsil? Svraštím obočí a nevím, která bije.

„Třeba už je tu?“ napadne mě a vybíhám na balkón. Rozhlížím se kde můžu, ale po eLku ani prach.

Sedm hodin večer a Alan nikde a nemůžu si pomoct, ale začínám mít vážné obavy.

„Co se sakra děje?“

„Šar, zkus na to na chvíli nemyslet. Zkus vypnout, ono se to poddá a odpovědi najdeš později. Nech tomu volný průběh,“ snažím se uklidnit a zapínám počítač.

Najíždím na Facebook a ihned ho vypínám. Celý Face plný svatby, která se neuskutečnila.

„To ne, tohle teď nepotřebuji.“

Najíždím na emeil a srdce se mi rozbuší. 18:30 Alan Adalbert.

Email: Adam Adalbert

Zpráva: Šarlot,

jistě jsi už zjistila, jak se věci mají.

S Tinou jsme se dohodli, že svatbu zrušíme a nebudeme hrát žádné podlé hry.

Dlouho jsem nad tím vším přemýšlel a snažil jsem se přijít na to, jak se zachovat dál. A nakonec jsem došel k závěru, který tě zřejmě překvapí.

Chci začít znovu. Znovu od začátku a sám.

Stalo se toho tolik, že nemám sílu na nic a na nikoho. Včetně tebe.

Chci začít nový život.

Srdce se už nebuší, vůbec ho necítím, vystřelilo přímo z hrudi a je mimo můj dosah.

Šarlot, vím, že jsi teď zmatená a máš na to plné právo, ale bude to to nejlepší pro nás oba. Zažili jsme toho spolu hodně a hodně věcí jsme ustáli, ale je na čase na to zapomenout a jít dál.

Odpusť a zapomeň na mě, já udělám to samé.

Alan

Kolem hlavy mi poletují ptáčci a všude se mihotají hvězdičky. Cítím, jak mě někdo pomyslně přetáhl palicí. Cítím kudlu v srdci, cítím, jak s ní někdo otáčí a ta bolest je silnější a silnější.

Zavírám počítač a mám chuť řvát. Ne brečet, ne vzlykat. Mám chuť vybít si zlost.

Tohle nemyslí vážně? Co… Co se to stalo? Jestli je tohle nějaký vtip, tak se nepovedl! Sakra, on se mnou končí? Chce mě vymazat ze života? Po tom všem?

Vztek se mi rozlévá po celém těle a chce ven.

Ruce se mi klepou, jak rosol a já agresivně otevírám flašku Ferneta. Potřebuju panáka. Švihnu sebou na gauč a kašlu na skleničku. Pořádně si loknu rovnou z lahve.

„Radko, potřebuji se opít a to pořádně!“ nečekám na pozdrav, rovnou jí v telefonu atakuji.

„Stalo se něco?“ vyděšeně zareaguje.

„Stalo, potřebuju pít. Potřebuju zapomenout na toho krypla Adalbertovýho!“ hysterie v mém hlase nejde přehlédnout.

„Šar, co se děje?“

„Přijď do Raksa a co nejdřív, za půl hodiny budu už pod stolem!“

Zahazuji telefon a kašlu na to, jak vypadám. Okamžitě vyrážím do klubu.

„Tak co se stalo?“ Radka přichází deset minut po mně.

„Ten krypl! Ten idiot! Ten kretén! Ten…“

„Jo jasně, pochopila jsem. Co udělal?“

„Co udělal? Spíš, co neudělal! Ten debil! Ten zas…“

„Šarlot! Co se stalo?“

„Skončil to!“

„Co?“ nechápavě se na mě podívá.

„Skončil to! Zrušil svatbu a chce začít nový život! Beze mě! Prý toho všeho má dost a nemá sílu na nic, na nikoho, ani na mě! Mám na něj zapomenout a on zapomene na mě!… Prostě to skončil.“

Při poslední větě se mi zlomí hlas.

„To… to nemyslíš vážně?“

„Přijde ti to vtipné? Vypadá to, že si dělám srandu? Můžu tě ujistit, že jsem doma hledala skryté kamery i v květináči. Nikde nebyly.“

Ironicky se usměji a je mi do pláče. „Prostě to skončil. Po tom všem to skončil. Chápeš to? Jestli jo, tak mi to prosím vysvětli, protože já jsem zřejmě úplně zabedněná.“

„Šar, já… já nevím, co říct.“ Zmateně se na mě dívá a ještě zmateněji hledá odpovědi.

Zhluboka se nadechnu a vztek se ve mně stupňuje.

„Za to já vím! Je to hajzl! Zrádce! Nejvypatlanější vypatlanec ze všech vypatlanců z celý země vypatlanců, kde jsou všichni vypatlanci proti němu úplní batolata a on je jejich vypatlanej král! Vypatlanec jeden ubohej, zatraceně!“ praštím do stolu. „Ještě jednou Fernet, prosím! Ne, dejte mi dvojitého!“ Ihned okřiknu obsluhu.

Radka se na mě dívá a netuší, jak mi pomoct. Cítí můj vztek a chápe proč se tak citím, ale neví, co s tím. Nezbývá jí nic jiného, než se smířit se skutečností, že celý večer, tedy dokud nepadnu, bude poslouchat jednu nadávku za druhou věnovanou Alanu Adalbertovi.

„Já vás holky miluju“ opilecké žvatlání mi dělá dobře.

Po hodině a půl sotva stojím a snažím se přivítat Tony, která mě přišla povzbudit. „Obě dvě vás tááááák miluju. Vy jste ty nejlepší a víte proč?“ Škyt. „Protože jste ženský.“ Škyt. „A víte proč ještě? Protože nevlastníte jméno toho ubožáka. Alana Adalberta. Toho idiota!“ zařvu na celé Rakso.

„Šššš, Šarlot, jsi moc hlučná?“ Tony mě jemně okřikne.

„Hlučná? Já? Tony už nikdy nepoužívej,“ škyt. „Slova, co ze sebe vyplivnul ten kretén. A víš, co nepoužívej ani žádný písmenka, co vyvrátil!“ dělám na ní ty ty ty.

„Jo, holka to bude, ale problém. Myslím, že vyčerpal celou abecedu. Zřejmě si moc nepopovídáme.“ Snaží se zavtipkovat.

„Ha ha“ dál nekomentuji.

„Hele, Šar teď vážně,“ podívá se mi do očí a snaží se najít alespoň kousek střízlivého já. „Co budeš dělat? Jsi bez práce.“

„No ještě tohle mi připomínej“ odseknu jí.

„Mám pro tebe návrh.“

Otráveně se na ní podívám.

„Poslouchám… Ještě jednoho panáka, prosím.“ Škyt.

„Víš, jak Tea rozjíždí tu školku, co kdyby jsi tam vypomáhala. Je tam práce, jak na kostele a chce to mít, co nejdříve hotové. Dobře platí a jako šéfová taky není k zahození, co ty na to?“

„Já a do školky?“ Vytřeštím na ní oči.

„Hele, lepší něco než nic. Mimo to s dětmi umíš, můžeš tam pak i zůstat napořád. Žádný pracák, žádné pohovory. No?“

Při představě pohovorů se ošiji.

Do teď si pamatuji to ponížení při každém pohovoru. Můj první pohovor, byl opravdu výborný: „Takže vy jste štír? O tom to znamení jsem toho četl opravdu hodně. Patříte mezi ty nejlepší. Za měsíc jedeme na stmelovací na chatu. Nezapomeňte si vzít plavky.“ „Aha, děkuji, na shledanou.“ Vždy jsem si připadala, jak opice ve vitríně a po otázce: „Proč chcete pracovat zrovna u nás“, jsem měla chuť vytáhnout brokovnici. No proč asi? Protože potřebuju peníze, krabe! Slyším své myšlenky z těch dob. Nejradši by zaměstnali nějakou 18ti letou modelku s 20ti letou praxí. Děs, běs velebnosti.

„Beru, beru, beru,“ okamžitě odpovím.

„No paráda. Tenhle týden ještě odpočívej a v pondělí v plné polní, jasné?“ nadšeně se na mě usmívá a já se snažím o to samé.

„No, ne, koho to tu máme?“ Dan se k nám plíží a ústa má od ucha k uchu.

Vyráz mi tuhne a začíná se prát s vlastním já.

„Tak co holky? Jak se máte? Nebyl tady s váma posledně Adalbert s Beli? Co se stalo, že to zrušili?“

„Ne, ne, pššš“ Radka se ho snaží zastavit.

„Dane,“ podívám se na něj od shora dolů. „Jsi chlap? Jestli se nemýlím, tak jsi. Vypadni!“

„Co to do tebe vjelo, Šar?“

„Dane, říkám ti to po dobrém. Jestli okamžitě nevypadneš, zahraju si na Bonda, vysypu tu svojí tašku, se všema blbinama a věř, že z toho poskládám střelnou zbraň!“

„Co to s ní je?“ Nechápavě se podívá na holky.

„Ale nic, radši jdi. Tady to je nebezpečné. Šup jdi,“ nenápadně ho odstrkávají, aby se dostal do bezpečné zóny.

„Tak to holky rozjedem“ úsměv se mi vrací při dalším panáku.

Šest ráno a já nevím, jak jsem se dostala do postele, jediné co vím přesně je, že Alan Adalbert je kretén.

O půl roku později.

Zatraceně, děláme se s tím šest měsíců a jedna větší povodeň a je po všem.

Tea má ztrápený výraz a já jí v tom nejsem pozadu. Veškerá práce přišla vniveč. Naše úsilí spláchla voda a my můžeme začít od začátku.

Koštětem vymetáme vodu a snažíme se už týden odklidit tu neplechu, který tu živel zanechal.

Nahlas si vzdechnu.

„S tím už nic neuděláme. Fighting! Znovu to tu postavíme na nohy, uvidíš.“ Usměji se na ní tím nejzářivějším úsměvem a pouštím se dál do úklidu.

„Já vím, ale já na to byla, tak hrdá“ zoufale se na mě podívá.

„Já taky Teo, ale teď už víme, co a jak. Kolem školky postavíme hráz a tohle se už nebude opakovat“ zavtipkuji.

„To není blbý nápad“ jemně se usměje. „Sakra, musím říct Milanovi ať vezme vrtačku, tohle jen tak neuděláme,“ kroutí hlavou nad zaseknutou komodou.

„Jak vám to vůbec klape?“

„Skvěle, přímo ukázkově. Za tři měsíce se chceme brát…“

„Vážně? No to je paráda“ nadšeně jí obejmu.

„Že jo.“ Hopsá se mnou radostí. „Moc o tom nemluvím, nechci to zakřiknout, ale už teď vybírám svatební šaty, jsem trhlá, co?“

„Vůbec. Vůbec nejsi trhlá, co tě nemá? Je to skvělé a já doufám, že vám to výjde, mimo to, já bych plašila už půl roku dopředu,“ ještě jednou jí obejmu.

„A co ty, Šarlot? Kdy do toho praštíš? Žádný amant v dohledu?“

„Ani náhodou, o chlapech nechci slyšet ani slovo. Kašlu na ně,“ má tvář mění výraz. Už není, tak veselá.

„Ty si někoho milovala a on tě zklamal, viď?“

„Měli bychom se vrátit do práce“ snažím se ukončit téma. Tohle téma je pro mě ještě dost čerstvé.

„No tak, Šar. Vždycky, když načnu téma tvá minulost a chlap, tak uhýbáš. To to bylo, tak zlé?“

„Ne, nebylo. Jen jsem někomu nalítla. To je všechno. Stydím se sama za sebe. I ve svém věku jsem sežrala všechno, co mi bylo naservírováno.“ Ztěžka dýchám. Nechci se o něm bavit. Nechci ho nikdy vidět. Nechci o něm nic vědět.

„Promiň, že jsem ti to připomněla,“ omluvně se na mě podívá.

Můj výraz nejde přehlédnout. Každou chvilku se mění. Jednou je sklíčený, podruhé vzteky rudý, potřetí uslzený a později nepříčetný.

Alan Adalbert. Alan Adalbert! Není den, co bych si na to vylízaný pako nevzpomněla. Nic se nezměnilo. Přemýšlím nad ním každý den, jen s tím rozdílem, že už nebrečím. Kašlu na tu pijavici. Kašlu na něj!

„… Alane Adalberte, za Vaše nedbalé chování a opilství, jste odsouzen k 200 dnům obecně prospěšných prací. Tyto obecně prospěšné práce jste povinen vykonat osobně ve svém volném čase bez možnosti odvolání. Podmínky výkonu prací a den nástupu výkonu stanoví probační úředník v součinnosti s institucí, u niž budou práce vykonávány.“

„To snad není možné. No tak jsem se opil a co jako?“ Alan je vzteky rudý.

„Nemáš chlastat, od té doby, co tě pustili z nemocnice, to jde s tebou od devíti k pěti. Chápu, že máš nervy z toho, že si nic nepamatuješ, ale snažíme se ti pomo…“

„Pomoct, já vím, já vím. Je to furt dokola. Hele tati, jsem rád, že mi pomáháte, ale já si vážně nic nepamatuju. Snažím se, ale nic. Kdyby jsi mi neukázal rodný list, mojí občanku, fotky z dětství a tak, tak ani nevím, že jsem tvůj syn. Prostě si vůbec nic nepamatuji!“

„Dobře, dobře synku. Děkuji Bohu, že jsi to přežil. Teď jdi domů, odpočiň si a my ti na chvíli dáme klid. Já i Tina. Relaxuj a nic nedělej. Brzo budeš mít ty prospěšky, tak ať si fit a máš to brzo za sebou, ano?“

„Díky, tati,“ poškrábe se na jizvě, která mu zdobí čelo.

Alan má hlavu, jak pátrací balon. V hlavě má černou díru a nemůže si na nic a na nikoho vzpomenout. Snaží se seč může, ale prázdno v hlavě mu neplní ani jedna vzpomínka.

„Alane, chceš s něčím pomoct?“ Tina za ním starostlivě přispěchá.

„Ne, ne. Děkuju, Tino, ale vlastně… chtěl bych se podívat k sobě do bytu, třeba si na něco vzpomenu.“

Tina zpanikaří.

„Alane, teď ještě odpočívej, je to na tebe nápor. Jdi na to zlehka a pomalu. Když tak se podívej na fotky, které jsem ti přinesla. Jsme tam spolu už od mala a dokonce tam je i naše svatba.“ Jemně ho pohladí po tváři a pevně se mu podívá do očí.

„Alane, nezapomeň, že se to nesmí dostat k novinářům. Nedali by ti pokoj a hromada lidí by si začala vymýšlet, že tě zná. Mimo to společnosti by začaly pochybovat.“

„Já vím, Tino.“ Nahlas si vzdychne.

„Jo a Alane, nezapomněl si, že dneska mám tu premiéru, že ne?“

„Nezapomněl, neboj. Určitě tam přijdu, tvůj herecký talent si nenechám ujít, ani kdyby padaly meteority. Vím, že to je pro tebe důležité a taky vím, že je to premiéra. Určitě tam budu a s Lukym ti přineseme ten nejkrásnější pugét na světě,“ líbne jí na tvář a upřímně se usměje.

„Šarlot, dneska na to už dlabem. Musíš se připravit. Podívej na sebe, máš na hlavě vrabčí hnízdo,“ Tea mě poškádlí a vytáhne mi malou větvičku, která se zabydlela v mém ohonu.

„To máš pravdu, málem jsem na to zapomněla. Tony mě zabije, jestli přijdu pozdě.“

„To teda. Volňásci jsou stejně nejlepší,“ zazubí se.

„Máš recht, holka. Kdyby toho týpka nesbalila, tak dneska večer zůstaneme na ocet. Na co to vůbec s Radu jdeme, nevíš?“

Tea se rozesměje, jak malá.

„Já nevím, ale je to zadarmo. A to my Češi rádi. Jen tak mezi námi, Šarlot, neměla by jsi to vědět ty, na co jdeš? Pokud vím, tak já zůstávám doma a lístků jsem se ani nedotkla“ směje se ještě víc a já se k ní přidávám.

„Stihli jsme to“ Alan rozdýchává maraton a spokojeně se na Lukáše podívá.

„No, bylo to o fous. Takhle jsem už dlouho neběžel a věř, kámo, nebýt tebe, tak se na to vyfláknu. Kdybych před pár měsíci věděl, že tě potkám, že si tak sednem a já pak budu muset absolvovat takový běh, tak bych tě radši obloukem obejdu.“

„Hej, co pak můžu za to, že jsi nenatankoval?“

„No ještě to házej na mě“

„A na koho? To je jako kdybys neměl náhradní pneu, takovou blbost může udělat jen negramot,“ Alan si ho dobírá a skvěle se u toho baví. „Víš, co? Radši nemel a vytáhni lístky, jinak přijdeme, jako poslední.“

„Vtipné, Alane.“

„Co je na tom vtipného?“

„No tak. Nedělej se.“

Alan na něj civí a nechápe ho.

„No tak Alane, ty lístky? Vytáhni je.“

„Já je nemám,“ zhrozeně se na něj podívá.

„Jak že je nemáš? Já také ne.“

„Hele Luky, nedělej si srandu. Říkal jsem ti, že jsou na stole, ať je vezmeš!“

„To jsi mi neříkal.“

„Říkal!“

„No to je teda bezva“ protočí oči. „Jdu nějaké sehnat, třeba je někdo bude chtít prodat,“ naštvaně se rozhlídne kolem sebe.

Sakra, kde je? Telefon držím u ucha a Tony nezvedá.

„Šar…“

„No konečně. Kde jsi? Za 10 minut to začíná.“

„Šar, promiň, já nemůžu. Malá má teploty a ten Michal šel do hospody zapíjet něčí narozeniny. Musím být u ní. Zvládneš to sama?“

„Sama? Mám jít do divadla sama? Co tam budu dělat?“

„Já nevím, vždyť víš, jak jsem se těšila. Taky mě to štve. Hele promiň, malá pláče, musím za ní. Buď tam jdi nebo je prodej, určitě se tam někdo najde. Nezlob se. Ahoj.“

No super, co mám teď dělat.

„Slečno?“

Vylekaně sebou trhnu.

„Omlouvám se, ale zaslechl jsem Váš hovor. Já bych si je vzal.“

„Koho?“

„Ty lístky. Odkoupím je. Kolik za ně chcete?“

Zmateně na něj zírám a dávám si věci dohromady.

„Kolik za ně chci?“

Chci tam jít, nebo je prodám? V hlavě se mi točí myšlenky.

„Tak kolik za ně chcete?“ usměje se na mě a z jeho výrazu srší spěch.

„No původní cena jednoho je 700,-, takže…“

„Tak 800,- za jeden?“

„Ne, ne, prodám Vám ho za původní cenu. Stejně jsem ho měla zadarmo.“

„To je od Vás milé, takže 1400,-.“ Z kapsy tahá peněženku a podává mi peníze 1.400,-.

„Promiňte, ale prodám Vám jenom jeden.“

„Proč?“ znejistí.

„Že by proto, že to chci taky vidět?“ ironicky povytáhnu obočí.

„Dobře a co takhle. Dám vám 2000,-,“ snaží se smlouvat.

„Ne, za chvíli to začíná a ke kase bych to už nestihla, stejně je vyprodáno. Kromě toho jste sám, na co potřebujete dva?“

„Ten druhý je pro známého. Víte my se tam musíme dostat. Slíbili jsme to jedné herečce, která tam vystupuje. Je to její premiéra. Jistě jí znáte, je známá, jako můj kamarád. Určitě jste o nich četla v novinách. Tina Beli a Alan Adalbert. Pochopte, že se tam musíme dostat.“

Stojím, jak opařená. Propadám se černou dírou a kolem mě nic není, jen boxovací pytel tvaru Adalberta.

„Slečno? Posloucháte mě?“ mává mi rukou před obličejem.

„Alan Adalbert?“ tiše promluvím.

„Ano, Alan Adalbert. Tamhle stojí,“ ukáže na něj prstem a já se celá rozklepu. Ten prevít, který mi vrazil nůž do srdce, rozšlapal ho a zadupal do země stojí pár metrů ode mě?!

„Alan Adalbert!“ znovu nepřítomně zopakuji jeho jméno.

Alan nás sleduje a ve tváři se mu nezrcadlí žádné překvapení.

Ten ubožák.

Okamžitě jdu k němu.

„Dobrý den, jsem Alan Adalbert. Doufám, že s těmi lístky nebude žádný problém.“

Co? To… To… To si ze mě dělá srandu? On mě vážně vyškrtl ze svého života? Vážně si hraje na to, že mě nezná?

Tupě mu zírám do očí a nevidím v nich nic. Žádná reakce. Prostě nic.

Co to s ním je? Přeci to všechno nemůže jen tak zahodit? Přeci nemůže jen tak zapomenout? Nebo ano?

Jsem blbá. Jsem hovězí. Já se tady kvůli němu můžu zbláznit a on si žije po svém! Zahodil minulost a já v ní furt žiji. Jsem tele. Nechala jsem se oblbnout zbohatlíkem. Další hra, další fraška a já mu na to skočila. To teda ne, chlapečku. Jestli si myslíš, že si tady z tebe kecnu na zadek, tak jsi na omylu. Na tuhle hru musí být dva. A když jí chceš hrát takhle, tak jdu do toho.

„Takže pro něj potřebujete ten druhý lístek,“ otočím se na týpka, který se za mnou ihned vydal.

„Správně. Takže jeden lístek jste říkala za 700,-, takže dva lístky za 1.400,- v pořádku?“

Alana nespouštím z očí. V mém výrazu je opovržení a jistá podrážděnost.

„10.000,-“ bez hnutí odpovím.

„10.000,-? Nedělejte si srandu. Říkala jste, že jeden…“

Alan se zhluboka nadechne. Arogantně ke mně krokem přistoupí a změří si mě pohledem.

„Slečno, jsem sice bohatý, ale to neznamená, že jsem idiot. 10.000,- za dva lístky je docela dost.“

„Kdo říkal, že je za dva? 10.000,- za jeden.“ Asertivně ho opravím. „No, když nechcete, nechte to být.“ Otáčím se a odcházím.

„Počkejte“ nakvašeným hlasem na mě zavolá.

„Luky, dej jí ty peníze“ snobsky nakáže.

„Zbláznil ses Alane? To tý vyčůraný ženský chceš dát tolik peněz?“

„Musím! Tina by mi to neodpustila,“ nedobrovolně přizná.

Při vyslovení jejího jména z jeho úst a v takové kombinaci se mi dělá nevolno. Mám chuť mu narvat lístky do krku.

Luky mi nedobrovolně podává 20.000,- a já svůj asertivní výraz neměním.

„Chcete si je přepočítat?“ uraženě promluví.

„Ne, děkuji.“

Ani se nenadám a Alan mi je vytrhává z rukou.

Co to sakra dělá?

„Pěkně z ruky do ruky. Dejte mi lístky, já Vám dám peníze.“

„Ccc“ syknu a zabíjím ho pohledem.

„Okey,“ podávám mu lístky.

Ihned si je bere a mé peníze hází do vzduchu.

„Sorry, já nechtěl“ ironicky se usměje.

Co?

Sehnu se a sbírám 20.000,- po tisícovkách.

Sakra, to nemá úctu k penězům. Co se to s ním stalo? Vztekle se za ním ohlédnu.

Odchází a dveře divadla se zavírají.

Sunu se na zem. Dřepím a nemůžu uvěřit tomu, co se stalo. Tomu, co udělal. Tomu, jak se zachoval.

Nemůžu uvěřit tomu, jak moc jsem se v něm spletla.

Telefon

„Za necelých pět minut to začíná, jak ses rozhodla?“ Tony provinilým hlasem vyzvídá.

„Šar, slyšíš mě?“

„Několikrát jsem si představovala, jak se zachovám, jak se zachová on, až se potkáme, ale tohle… tohle jsem nečekala“ nepřítomně odpovím.

„Děláš si srandu?“ je v šoku.

„Myslela jsem, že se pohledy zastaví a chvíli na sebe budeme zírat a pak jeden z nás nesměle promluví…“

„Co se stalo?“

Jsem ticho. Nemůžu se přes to přenést.

„Šar, povídej!“

„Dělal, že mě nezná. Dokonce se mi představil…“

„Děláš si srandu?“

„Ne“ pomalu a zaraženě odpovídám. „Jeho kamarád za mnou přišel, jestli si může ode mě koupit lístky a pak ukázal na Alana. Jenom tam stál a… a… nic. Když jsem za ním přišla, choval se, jako by se nikdy nic nestalo. Byl arogantní a dokonce zahodil peníze za lístky na zem, než, aby mi je dal do ruky.“

„To nemyslíš vážně!“

„Tony, jdu domů.“

„Mám přijet?“

„Ne, buď u malé. Já jsem v pohodě. To jen ta moje naivita. Budu v pohodě, neboj.“

„Přijdeš zítra do práce?“ opatrně se zeptá.

„Je to práce, jasně že přijdu. Taková maličkost, jako Alan Adalbert mě rozhodí jenom na chvíli. Neboj zítra ze mě bude zase sluníčko.“

„Dobře, kdyby něco dej mi vědět, ano?“

„Jasně, dej za mě malý pusu. Ahoj.“

Přijde mi to, jako věčnost a já stále sedím na zemi a čučím do blba. Nechápu to. A chci to vůbec chápat?

„Život má někdy zvrácený smysl pro humor.

Nikdy nevíte, co se stane a koho potkáte.“

18. kapitola

„Šar, tohle je hotové, vrhnem se na šatnu, ano?“

„Jo jasně. Už by to tam mohlo být suché. Páni to bych nevěřila, co to všechno obnáší. Všechno vyndat, uklidit, vysušit, vymalovat, vyhodit, opravit, nastěhovat. Doděláme to někdy?“

„V klidu Šar, dneska má přijít výpomoc, zapomněla jsi?“

„No vidíš, zapomněla, kdo to bude, už víme?“

„Víme, jen,že jsem se k tomu ještě nedostala. Spis mám na stole, jenže tady je tolik přednější práce, že jsem to ještě neotevřela.“

„Jo jo, v pohodě. Jenom doufám, že to není nějaký pedofil, ten by se do školky moc nehodil“ trapně zavtipkuji.

„To ne, no“ usměje se. „Co jsem tak slyšela, tak to je nějaký chlap, který se párkrát opil a u soudu jim došla trpělivost. Opil se a udělal nějakou škodu. Víc nevím.“

„Hm, to není špatné, aspoň si mám s kým cvaknout“ zazubím se a vypláznu na ní jazyk.

„Niklová, tohle nebylo vtipné“ hraje si na pohoršenou.

„Ale bylo, Teo“ popíchnu jí.

„Haló, je tu někdo?“

„Hele to bude asi on.“ Tea vyběhne a po cestě si utírá do kalhot ruce.

„Dobrý den, já jsem Tea Pálová“ vřele se usměje na muže, který stojí před ní.

„Dobrý den, Alan Adalbert. Jsem tu na ty obecně prospěšné práce. Už jsem to tu trošku zkoukl a bude tu hodně práce, to se musí nechat. Víte, mohli bychom si někam sednout? Měli bychom to probrat.“

„Proč tak formálně Alane?“ úsměv má od ucha k uchu.

„Taky pravda, budeme tu teď spolu trávit hodně času. Takže… ehm… Teo. Můžeme?“

„Jistě.“

Tea Alana vede do kanceláře a je celá nesvá. Do hlavy se jí vkradl skvělý plán. Plán se skrytým názvem: ŠNZ – Šarlotina nová známost.

Jak mě tady mohla nechat? Klidně si s ním odejde a ani mě neseznámí? Ccc. No nic, když nejde Mohamed k hoře, musí hora k Mohamedovi. Alespoň rovnou udělám kávu.

Neťukám rovnou si razím cestu do kanceláře.

„Dobrý den, já jsem Ša…“

Zvláštní, mám halucinace? Nebo jsem se v šatně praštila do hlavy? Že by ta cigareta byla i s příměsí přírody?

Proč přede mnou sedí Alan?!

Stojím a celého si ho prohlížím. Nevypadá, jako duch, ale možná, když do něj šťouchnu rozplyne se, jak pára pod hrncem. Možná…

„Šarlot? To je Alan Adalbert, naše nová výpomoc.“

Jsem duchem nepřítomna a snažím se probrat z té můry. Nedaří se.

Alan se konečně ke mně natočí a obočí mu ihned vystřelí.

„No to snad ne,“ unikne mu z úst. „Měli jsme už tu čest, pokud se nemýlím“ zašklebí se.

„Jo, to teda měli“ procedím mezi zuby.

Že by jsi už konečně dohrál tu svou hru? Pán se uráčil přiznat, že se známe?

„Vážně? Odkaď se znáte? Šarlot ani si mi neřekla, že znáš takového fešáka“.

„Teo!“ okřiknu jí.

„Se slečnou… Šarlota?…“

No to si ze mě dělá srandu?!

„…Jsme se potkali před divadlem, že ano?!“ Probodává mě pohledem.

Takže ty jsi ještě pitomečku neskončil! Fajn! Jak chceš!

„Ano, pan Adalbert chtěl jít do divadla na tu premiéru, jak jsme se o tom bavili. Nicméně, zřejmě předpokládal, že jeho sláva zmůže všechno a chtěl se tam dostat bez lístků. Nu, člověk míní, život mění, že ano?!“ Kysele se na něj podívám. „Zkrátka si ode mě koupil lístky.“

„A to za nemalou částku. Má sláva sice nezapůsobila na zaměstnance divadla, nicméně u Vás jsem obstál na jedničku, peněženka byla hned o něco lehčí. V případě, že budu potřebovat pomoct, nebojte obejdu Vás dlouhým krokem, Šarlot.“

Bože. Trhá mi to srdce, když slyším, jak vyslovuje mé jméno.

„To jsi mi ani neříkala. Příště se pochlub, tyhle věci mě zajímají.“

„Milá Teo, to jsi jediná. Na tomhle nebylo absolutně nic zajímavého, snad jenom to, že tenhle člověk, co sedí před tebou je nevychovaný, ubohý, arogantní, snobský podrazák, který neví, co chce a je mu jedno, co to udělá s ostatními.“

„No tak, Šar!“ napomene mě. „Budu dělat, že jsem to neslyšela. A ty Alane udělej to samé. Šarlot, asi chápu správně, že jste si nepadli do oka, ale to neznamená, že se budeš chovat, jak nána.“

Co nána? Ona mi řekla nána? Nána?

Nána… další slovo, které jsem už někde slyšela. Bolestně zavírám oči a během chvilky zase otevírám. Alan si mě měří pohledem a zvláštně se dívá. Tenhle pohled neznám.

„No ať je to mezi vámi jakkoli, budete spolu muset vycházet. Práce čeká, tak šup,“ luskne prsty a naznačí alou.

Tohle není spravedlivé.

Proč živote? Proč si mi ho zase přivedl do života? Proč jsi nám zase zkřížil cestu? Tohle není fér! NENÍ!

Alane se nedobrovolně zvedá a otráveně se na mě podívá.

„Takže. Šarlot, ty mu ukaž kde co je a co je zapotřebí udělat. Jak to doděláš, tak se do toho hned pusťte. A já, když už tu mám pomoc, tak se vrhnu do těch papírů ať to tu nevypadá, jako ve sběru. Šup, šup, šup, nekoukejte na mě takhle.“

Jestli Alanův pohled byl otrávený, tak naproti mému byl šťastný, jak blecha. Kdybychom nebyli v přízemí proskočím oknem, jenom, abych s tím tupounem nemusela sdílet jednu místnost.

Alane Adalberte, to, co si mi udělal ti nikdy neodpustím, i kdyby si škemral na kolenou s novináři pod bradou. Nikdy! Nikdy ti to neodpustím!

„Takže tady je Večerníček. Klubíčko. Špagetka, Nemo a tady malý Bob a Bobek.“

Alan na mě nechápavě zírá.

„Takže znovu. Místnost, kde děti spí. Večerníček. Logické, ne? Místnost, kde si děti hrají. Klubíčko. Opět logické, že? Nemo, koupelna, Špage…!“

„Špagetka bude jídelna, logické, že?“ dobere si mě.

„Správně, učíte se rychle“ ironicky se na něj usměji.

„Mám dobrého učitele,“ snaží se být milý.

U srdce mi píchne. Ten hotel… Ten hotel… Zhluboka se nadechnu.

„A poslední Bob a Bobek, to je malá tělocvična, comprende?“

Alan se zarazí. Comprende?

„Všechny místnosti jsou odvodněné. Teď se musíme zbavit všech věcí, které se tu zasekly a nejdou ven. Což je například tahle skříň. Okna jsou zničená, potřebujeme je vyměnit a vylámat zbytky, které tam zůstaly. O to se postarám já. VY Alane se postarejte o ty skříně, těžké věci, hřebíky na zdech a tak, co půjde vyneste ven. Až to dokončíte, budeme malovat. Chce to nějakou základovku a pak barvičky na kresby. Ale na to je ještě čas.“

„Jo jasně, chápu. Zkrátka hromada, práce.“

„Přesně tak. Tak se do toho dejte, ať je to za náma.“

„Šarlot?“

Zas ta bolest.

„Hm,“ stroze odpovím.

„Co kdybychom začli od začátku? Já jsem Alan.“ Snaží se o milý úsměv, ale nemůže se zbavit pocitu nejistoty v mé přítomnosti.

„Na to už je pozdě!“

Otáčím se a odcházím do Večerníčku.

Alane ty idiote! V ruce držím kámen a mířím přímo na okno přede mnou. Prudce se napřáhnu a ještě prudšeji hodím. Rána a sklo se sype na zem.

Alan sebou trhne, bezmyšlenkovitě ,okamžitě vybíhá za mnou.

„Stalo se něco?“ vyděšeně ze sebe vychrlí.

„Starám se o okna, vy se starejte o své, Alane!“ okamžitě na něj vystartuji. Beru další kámen a věnuji se své terapii.

Alan se nasupeně otáčí a je pryč.

„Abys ses nezbláznila, náno!“ procedí mezi zuby a já ještě větší silou zahazuji další.

A to je za to Řecko. Napřahuji se a házím. Tohle? Tohle je za tu potupu. Tenhle je za tu zákeřnost a podlost. Za zlomené srdce. Za to, jak jsem ti na všechno skočila. Tenhle je za ty dny, které jsem probrečela. A tenhle? Tenhle za to, že jsem tě milovala, ty vypatlanče! Napřahuji se a dávám do toho všechno. Sklo se rozlétne na všechny strany a …

„Zatraceně! Au!“

Jsem lízlá snad každým střepem. Z paže, z ramen, z tváře, z nohou mi teče krev a sem tam trčí nějaký ten kousek. Sedám si okamžitě na zem.

Alan opět přilétne, ale tentokrát opatrně nakoukne, aby si byl jistý, že se nejedná o planý poplach.

V jeho očích panuje zděšení, vidí mě na zemi a vidí krev. Přibíhá za mnou a skluzem si ke mně sedá.

„Jsi v pořádku?“ bere mě za paži.

Bože, on se mě dotknul.

Prohlíží si mou ruku a čelo má svraštěné.

„Bolí to?“ šeptem se zeptá.

„Ne! Bolí mě něco jiného!“ odseknu a odstrčím ho. Odcházím z místnosti.

„Šarlot!“ vytřeští oči a vybíhá za mnou.

Musím párkrát zamrkat. Co to se mnou je? Proč se to … tak všechno točí a… proč… Alan mě jen tak tak zachytí do náruče. Okamžitě mě odnáší do auta a startuje.

„Doktora, prosím Vás doktora! Má pořezané žíly na levé ruce!“

„Sál. Připravte sál!“ Doktor přibíhá a s Alanového náručí mě na nosítkách odváží pryč.

„Bude v pořádku?“ Alan naléhá na odpověď.

„Jak je to dlouho?“

„Pár minut, asi tak pět.“

„Sebevražda?“

„Ne, ne, nehoda, opravujeme školku, která byla zaplavená. Okna byly rozbité a ona…“

„Chápu, ztratila hodně krve! Jakou má krev?“

„To nevím.“

„Sestro má tu kartu?“

„Jak se slečna jmenuje?“

„Šarlot. Šarlot…“

„A dál? Vy jí neznáte?“

„Znám, vlastně neznám…“ začíná panikařit.

„Tak jak se jmenuje?“

Alan cítí bolest v hlavě, všichni datli se proti němu spikli a tlučou naráz.

„Šarlot…“

„To už jste nám řekl. A dál? Jste ve stresu chápu, ale když budeme vědět její jméno, bude to lehčí.“

„Já vím, já vím.“

„Tak jak se jmenuje? Víte to?“

„Já já…“

„Na to nemáme čas!“

„Niklová!“ stojí, jak opařený.

„No konečně, díky. Sestro, kartu.“

Alan se ani nepohne. Stojí, jak mramorová deska. Nechápe, kde se to v něm vzalo. Jak ví její jméno? Kde k němu přišel?

„Slečna tu je jediná, má A plus.“

„Jakou máte krev?“

„A plus,“ stále zaražený odpoví.

„Byl byste ochotný, věno…“

„Ano, byl,“ okamžitě odpoví.

Opět vyleká sám sebe. Proč tak vehementně odpověděl?

„Pojďte se mnou.“

Otevírám jedno oko a následuje druhé. Kde to jsem? Zmateně se rozhlížím kolem sebe. Ležím na lůžku v nemocnici a Alan sedí na židli hlavou opřenou o mou postel. Spí.

Co? Co? Co se sakra stalo? Snažím se pohnout, ale… drží mě. Jeho prsty jsou propletené kolem mých.

Nemůžu si pomoct. Opatrně se otáčím k němu a sleduji tu jeho božskou tvář. Myslela jsem, že jsem z toho trochu venku, ale byla jsem sakra vedle. Stačí chvilka s ním a mně to všechno přijde, jako včera.

Dívám se na jeho tvář a vybavuji si dolíčky, které se mu vždy objeví, když se upřímně usměje. Dívám se na jeho rty a nedokážu se zbavit pocitu, jak mě líbají, jak mi šeptají do ucha ty nesladší slova.

Nedokážu se od něj odtrhnout. Chci se ho dotknout.

„Dobré ráno, slečno. No vy jste nám dala, takové pozdvižení tu dlouho nebylo. Přijela jste sem v tu nejnevhodnější dobu a nebýt tady Vašeho přítele, prince na bílým koni, zřejmě bychom všichni měli veliký problém.“

Zírám na ní s pusou otevřenou.

„Co se stalo?“

„Podřezala jste si žíly, tedy Vy ne, ale vaše umíněnost, jak nám prozradil Váš přítel. Odnesl Vás sem v náručí a můžu říct, že to vypadalo opravdu romanticky, tedy až na tu krev. Nebýt jeho a jeho krve, zřejmě byste vykrvácela… Jen tak mezi námi, kde jste na něj přišla? Takový kousky se těžko hledají… No nic, ještě si odpočiňte a pak alou domů.“

Co to bylo? Nevěřícně sleduji, jak odchází a přemýšlím, jestli to nepřehnali s morfiem.

„No kde ty sestry berou? Trocha skromnosti, respektu či slušnosti by neuškodila,“ procedím mezi zuby.

„To říká, ta pravá.“

Trhnu sebou a málem vypustím duši.

Alan se protáhne, ale náhle se zarazí. Stále mě drží za ruku. Nejistě se na něj podívám a čekám co bude. Kousnu se do rtu a začínám být nervózní.

„Promiň“ vyškubne se. „Síla zvyku. Asi jsem ve spánku myslel, že jsi Tina. Moje snoubenka.“

„A dost!“

Já s ním končím. Tohle mi dělá naschvál.

Zahazuji deku a vstávám z postele.

„Počkej Šarlot, máš odpočívat.“

Hlava se mi zamotá, ale chytám se stěny.

„Šarlot“ poplašně vstane a snaží se mě podepřít.

„Nech mě!“ prudce ho odstrčím a zacházím do koupelny. Rychle se převlékám a ledovkou se ošplouchnu.

Během minuty jsem venku. Alan stojí za dveřmi a stojí v jeho obvyklém postoji. Nohy křížem a ruce v kapsách.

„Šarlot…“

„Nemluv na mě!“ vyštěknu a urychleně odcházím.

Alan vzteky praští do stěny a nic nechápe.

Je vzteklý na mě i na sebe. Na mě za mou umíněnost a neposlušnost. Na sebe, protože má spousty otázek, na které si nedokáže odpovědět. Jedna z nich je: Kdo je Šarlot Niklová?… A proč mě, tak dráždí?

Vracím se zpět do práce a jsem jak dělo.

„Šarlot, kde jsi byla? A kde je Alan?“ Tea se na mě vyděšeně podívá.

„To je jedno, už jsem zpátky. Neřeš to!“ odbydu jí a vracím se do Večerníčka. Všechno sklo pryč.

„Výborně.“ Potřebuji další. Potřebuji ze sebe dostat ten vztek.

„Špagetka! Ta bude výborná. Okna jsou velké a místnost také. Tam se můžu vyburcovat!“

„Šar, jsi v pořádku?“ Tea se na mě podezřele podívá.

„Jasně, že jsem. Jen to tu chci mít hotové. Tahle hromádka neštěstí mě už nebaví. Zítra chci začít malovat a klidně tu budu do rána!“

„Nemáš dobrou náladu, viď?“ opatrně se zeptá.

„Trefa“ ihned odpovím.

„Oká, v tom případě mizím. Jdu s kocourem na veterinu, nevím, jestli ještě dorazím. Každopádně zvládneš to tu?“

„Teo, jsem tu snad po prvé? Jasně, že to zvládnu, neboj se. Jenom předem říkám, zamykat nebudu, nejsou tu dveře.“

„Ty jsi tele,“ rozesměje se. „Tak já du, zatím.“

Tak Alane Adalberte. Spletl sis mě s Tinou, jo! V ruce držím kámen, odstupuji dál od oken a jsem připravená.

Rána! Sklo se řítí na zem a ze mě ani malý kousek vzteku neodchází, ba naopak. Zvedám další kámen a slzy se mi derou do očí. Okamžitě ho házím. Sbírám další a rovnou si jich pár do ruky připravím. Házím je, jak smyslů zbavená a přes slzy nevidím.

„Šarlot!“ Alan vbíhá do místnosti a okamžitě mi je bere. „Co to děláš?!“

„Nech mě,“ odstrčím ho a ze země beru další.

Házím.

Rána.

Další okno vyřazené. Jsem, jak šílená. Všechna má zlost se probudila ze spánku a chce ven.

„Šarlot!“ Alan je jedním tahem shodí na zem a ruce mi spoutá svými. „Šarlot! Vzpamatuj se!“

„Sakra, pusť mě.“

„Ne, Šarlot, uklidni se!“

„Alane,“ slzy nedokážu ovládat.

Alan mě pouští a já do něho začínám pěstí bušit.

„Alane, sakra!“

Pevně mě obejme.

„Ššš, ššš,“ snaží se mě uklidnit a hladí mě po vlasech. „Ššš, ššš.“

Ruce kolem něj omotávám a hlavu zabořím ke krku. Brečím, jak plná konev a nejde to zastavit. Alane, co se stalo? Jsem zoufalá, jsem troska, jsem úplně na dně.

„Ššš, ššš,“ nepřestává a ani se mě nesnaží pustit.

Zavírá oči a o smysly mu zavadí vůně mých vlasů. Je mu povědomá. Celé objetí mu je příjemné a tak známé. Drží mě pevně, jako by mě nechtěl nikdy pustit a já v něm na chvíli vidím, cítím toho Alana, kterého dobře znám.

Pouští mě a rukávem mi utírá slzy.

„V pořádku?“

„Hm“ kývnu a popotáhnu

„Šarlot…“ soustředěně se na mě podívá.

„Ne, nic neříkej. Já… já musím jít. Za tohle promiň. Nevím, co to do mělo vjelo. Nechci ti kazit hru.“ Spěšně, zhrouceně odcházím.

„Já to nechápu, Luky. Když jsem jí viděl poprvé, měl jsem na ní vztek. Měl jsem na ní vztek i když jsem jí viděl podruhé. Ale… jak tam seděla na zemi a byla od krve. Nevím, co se stalo. Jako by mi to chtělo urvat srdce, všechno se ve mně svíralo. Jediné, co jsem měl v hlavě bylo: Jen ona ne. Nechápu to. A to jsem ještě nemluvil o nemocnici. Celou dobu jsem jí držel za ruku. Celou dobu! A víš, jak nesnáším doteky. Vymluvil jsem se na Tinu, ale dobře víš, že od té nehody nesnesu ani její dotek. Ale Šarlot? Šarlot v klidu držím. Chápeš to?… Když jsem se o ní zmínil, myslím tím o Tině, Šarlot se naštvala. Doslova utekla z nemocnice a já ji našel zase s těmi kameny, jak se filtruje. Byla hysterická. Objal jsem jí. Nevím, proč. Prostě jsem se tomu nedokázal ubránit.“ prohrábne si vlasy. „Jak jsem jí objímal, připadalo mi, že jsem tam kde mám být. Luky, já to vůbec nechápu.“

„Alane a zajímal ses o ní?“

„Ne. Když jsem jí viděl poprvé měl jsem chuť jí roztrhat, jako hada, na nějaké zajímání jsem neměl ani myšlenku.“

„A nepamatuješ si jí, třeba z nějakých fotek? Neukazovala ti něco Tina nebo otec?“

„Ne, na žádný fotce nebyla,“ nahlas vzdychne. „Je možné, že se mi to v té hlavě úplně pomotalo?“ snaží se o úsměv.

„Je to možné, ale nemyslím si, že by to byl ten případ. Nech to být. Nijak to nehroť. Jestli to je něco, co si máš pamatovat, tak si na to vzpomeneš. Třeba to byla tvoje milenka“ posměšně se na něj zazubí.

„Ha ha… Tahle holka, nevypadá na to, že by byla něčí milenka.“

„Tak už na to nemysli. Necítím ruce, dneska jsme si dost mákli. Jdeme.“ Luky se ztěžka zvedá a je zralý do postele a ještě předtím do vany.

„Jasně. Hele Luky, díky za pomoc.“

„V pohodě, kámo.“

Další ráno jsem fit, jak rybička. Alan Adalbert mě nedostane. To už jsem jednou slíbila.

Mám skvělou náladu a jsem připravená na všechno i na ten jeho vypatlaný ksicht, který se schovává zatím vším.

„Dobré ráno, Teo, prosím tady máš snídani,“ mile jí překvapím.

„A já nedostanu nic?“ ze dveří se ozve Alan.

„Samozřejmě. Pro Vás mám také dobrůtku. Prosím tady máte šátečky,“ úsměv mám od ucha k uchu.

„Šátečky? Ale ty já nes…“

„Nesnášíte? Jeee to mě mrzí. No nic, nevadí, vezmu si je já.“ Balíček si beru zpátky a sama pro sebe se triumfálně usměji.

„To od Vás nebylo hezké. Víte o tom, že jsem vám včera zachránil život?“ vyčítavě se na mě podívá.

„Vím, Alane. Dobře to vím, plně si to uvědomuji, stejně jako fakt, že mi to ještě několikrát připomenete. Proto jsem vám koupila tohle.“

Vrazím mu do ruky jiný sáček a na jeho tváři se objeví úsměv.

„Pletýnky. Ty já miluju.“

„Hm. To je mi novinka,“ odseknu. Na ten jeho zářivý ksicht se nemůžu dívat.

Jak to věděla?

„Jde se na to. První Večerníček.“ Musím uklidit ten bordel, který jsem tu včera zanechala.

Beru kbelík do ruky a připadám si, jak v Honzíkově vidění?!

Místnost je perfektně uklizená, zasklená a připravená na malbu. Nejistě kráčím do Špagetky. Oči mám vykulené, jak Tydýt z reklamy. Opět to samé. Dokonale uklizené a připravené. Kbelík pouštím na zem a probíhám ostatní místnosti, všude je to stejné. Sakra, kdy to udělala?

„Teo?“ rychlým krokem spěchám k ní.

Alan mě těsně před dveřmi zastaví.

„Pššš. Řekl jsem jí, že jsme na tom pracovali společně,“ šibalsky se usměje a mrkne na mě.

„Co? Proč?“

Výraz se mu ostře změní. No jo vlastně, proč?

Odstoupí nejistě a prohrábne si vlasy. Pokrčí rameny.

Svraštím obočí a v jeho reakcích se nevyznám.

„No to je jedno. Děkuju, ale žádnou ochranku nepotřebuji, comprende?“

Ochranku? A zase comprende. Další slovo, které mu v hlavě utkvělo a neví, co s ním.

„Teo, vážně musím jet já? Nemůžeš jet ty? Je to tvoje školka, ty si máš vybírat barvy, ty si máš vybírat nábytek, ne já.“

„Šar, než sesm přišla všechno bylo nevkusné, hnusné a ošklivé. Ty jsi do téhle školky přinesla barvy i život. Ty jsi tu vytvořila tu kouzelnou atmosféru, ty…“

„Jestli mě necháš jet s ním, tak se dočkáš tak akorát černý s cákancema červený,“ mezi zuby prohodím, tak aby to Alan neslyšel.

„Šarlot, já z toho taky nejsem nadšený, ale Tea zřejmě neustoupí. Když pojedem hnedka budeme to mít aspoň za sebou. Co ty na to?“

Nahlas vzdychnu. Trhnu sebou a napruženě si beru kabelku.

„Okey!“

„Tak kam chceš, jako první?“ otráveně se zeptá. „Do barev, nebo do nábytku?“

„Alane, nedělej se. Vím, že si nakupování užíváš. Tyhle otrávené scénáře si nech pro někoho jiného.“

Znuděně se otáčím a odcházím do prvního nábytku.

Jak to ví?

„Docela fajn gauč. Ten by se hodil do ředitelny,“ mluvím si sama pro sebe a sedám si na něj. Alan se ke mně připojí a dosedá vedle mě. Okamžitě vstávám.

„Jeee, tamhle ten taky nevypadá špatně,“ přispěchám k němu a opět ho vyzkouším. Alan mi je v patách. Hned, jak si sedá, vstávám. Ono mu to snad nedojde. Další gauč v dohledu a opět k němu plachtím.

„Paráda, ten se mi líbí. To je on.“

Nic nenamítá a dokonce se ani nesedá.

Hodný kluk, hodný.

„Fajn, gauč máme. Líbí se ti?“ ironicky se na něj podívám.

„Nedělej si násilí. Pochopil jsem, že tu momentálně jsem, jako nosič a šofér.“

„Paráda, v případě, že se to bude opakovat vezmu ti nějaký pamlsek, ano, chlupáčku?“ štípnu ho do tváří a poplácám po hlavě.

Alan mi bleskově chytí ruku, kterou jsem ho poplácala a prudce mě opře o zeď.

„Au.“

Hotel, sevřené zápěstí, modřina, polibky, chtíč, láska, sex…

Promne si oči. Záblesk!

Vyděšeně na něj zírám. Nevím, jestli se mám bránit nebo ne. Nevím, co mám čekat.

Alan se zlostně postaví přímo ke mně. Oči má v mé rovině a jsme na centimetr daleko.

Už to zase cítím. Ti motýli nevymřeli. Hledali svého páníčka a mně se teď snaží zničit.

Očima kmitám kde můžu. Nahoru, dolu, do prava, do leva. Hlavně se mu nedívej na rty. Hlavně se mu nedívej na rty!

„Podívej se na mě,“ přikáže mi. „Podívej se!“ hlas mu graduje.

Poslechnu.

„Šarlot, přestaň mě štvát. Tyhle tvé věčné útoky už mě vážně začínají štvát. Neručím za to, co udělám!“

Kdo to je? Tím mi vyhrožuje? Kde je Alan? Chce se mi brečet. Radši ať mě nenávidí, ale ať se nemění. Tohle jeho nové já se mi vůbec nelíbí. To nemůže být on. Něco se muselo stát, zatraceně!

„Rozumíš?!“ jeho oči jsou napjaté.

Budí se ve mně vztek. Budí se ve mně to samé, co se vždycky budí, když vidím otce a on mě vybízí k boji.

Pevně svírám pěst.

„Co chceš udělat? Co uděláš, když nepřestanu? Chceš mě zbít?! Chceš mi jednu vrazit?!“

Alan se zarazí.

Má reakce ho překvapila. V mých očích vidí odhodlání, boj, strach a obavy. Vidí, to, co už několikrát viděl ve svých snech. Vidí, to, co ve svých snech brání.

Dívka, které nevidí do tváře stoupá do schodů a odchází. Láskyplně mu mává, je šťastná a on je šťastný s ní. Nemůže se nabažit pohledu na ní a pocitu, který mu její přítomnost dává. Dívka zajde, přistoupí k ní nějaký muž a začne ji bít. Vidí to a musí zasáhnout. V jejích očích se odráží odhodlání, boj, strach a obavy. Nevzdává to a bojuje s ním. On přibíhá a cizí muž zmizí. Je tam jen on a ona. Ona pláče. Bere jí do náručí. „Kdokoli jiný jen ty ne,“ zní jeho slova, kterými ji konejší.

Stojí, jak kůl v plotě a nespouští mě z očí.

„Ne, to bych nikdy neudělal“ zaraženě, tiše odpoví.

Nepřítomně mě pouští.

„Promiň, Šarlot. Nejsem ve své kůži.“ A ani netušíš, kolik je v tom pravdy.

Odlepuji se od zdi a snažím se dýchat. Alan se ani nahlédne a míří do prodejny s barvami.

Co se to teď stalo? Co to do něj vjelo? Co? Co?…

Rezignuji. Já se asi zblázním.

Alana si zbytek dne nevšímám. Mé myšlenky bloudí v něm samotném a já se stále nemůžu vzpamatovat.

„Dej mi to, já to udělám.“

„Ne,“ vyškubnu mu žlutou barvu z rukou, kterou mi vzal.

„Stejně nemám, co dělat a pokud vím, tak jsem tu na práci a ne na koukání, takže mi to dej.“

„Ne, Alane.“

Peru se s ním, jak malá. Prudce zatáhnu a barva padá na zem.

Hrníček, střepy, prst, fén, hotel, Tina a ještě někdo… ještě někdo?

„Co to sakra děláš? Teď je ta barva všude? Musíš mi furt oponovat? Máš mě sakra poslouchat!“ nepříčetně na něj vyštěknu.

„Sorry, já to uklidím.“

„To bych ti radila!“

„Co se stalo?“ Tea za námi přibíhá.

„Tohle nemehlo vylilo barvu. Jdu do sprchy!“

„Jaký nemehlo, kdybys mi tu barvu dala, tohle by se nestalo!“

„No jasně. Cizí chyby máme na očích, svoje za zády. Kdybys ses staral o sebe vůbec by se to nestalo! Zatraceně! Už mi dej pokoj!“ svérázným krokem odcházím.

„Koukám, že školka má na vás vliv, chováte se hůř, jak děti! Už se uklidněte oba dva. Nevím, co se mezi vámi stalo a nezajímá mě to, každopádně se vzpamatujte oba dva!“

„Ccc,“ zasyčím a na Alana hodím vražedný pohled.

„Ukliď to a dělej!“

„Víš, s kým sakra mluvíš?!“ Alan vybouchne.

„Bohužel vím a moc dobře!“ odcházím a lituji, že nemám po ruce dveře, praštila bych s nimi, takovou silou, že by se budova otřásla v základech.

„Co je?!“ Vycházím z koupelny a Alan na mě civí, jak na zjevení.

„Nic. Nic. S tou barvou jsi vypadala líp“ provokativně mě popíchne.

„Aspoň něco mi sluší, viděl ses někdy v zrcadle? Ne? Dobře si udělal! Milý Alane, jestli dovolíš, tak bych věděla, co by tvé osobě opravdu moc slušelo. A musím přiznat, že bych ani já neodolala. Chceš to vědět?“

Podezíravě se na mě podívá..

„Hm.“

Pomalu se k němu přiblížím a na rtech mám přesladký úsměv.

„Víš Alane, my ženský jsme na cetky. A já vím o jedné, která by ti slušela. Znáš Arabelin prsten? Stačí si něco přát a ono se to stane. Víš, kdybys ho měl na prstě a já bych si to mohla přát za tebe, víš co by to bylo?

„Co?“ hořce odpoví.

„Aby jsi ZMIZEL!“ Vyštěknu a odcházím.

Alan supí.

„Posaďte se, Alane. Tak jak postupujete. Vzpomínáte si na něco?“

„Pane doktore, je nevím. Je možné, že se mi vybavují vzpomínky jen na jednu osobu?“

„Na jednu osobu? Obvykle se vzpomínky vrací pozvolna a na všechny. V případě, že se odvíjí kolem jedné osoby, je to rarita, ale jistě že je to možné.“

„Víte, poznal jsem jednu ženu. Nikdy jsem o ní neslyšel ani jsem jí neviděl. Nikdo mi o ní nic neříkal. Jenže, když jsem v její přítomnosti, mám jaké si záblesky. Něco udělá, něco řekne a mně se před očima mihne něco, jako vzpomínka. A ty sny… Od té doby se mi zdají sny, které si neumím vysvětlit.“

„Povídejte dál.“

„Víte, nedávno se jí stala nehoda a pořezala si žíly o sklo.“

Alan se dívá do země a jeho výraz je zamračený. „Když jsem jí viděl, myslel jsem, že… byl jsem vyděšený, jako nikdy. Okamžitě jsem jí vzal do nemocnice a tam se stalo něco zvláštního. Panikařil jsem. Byl jsem úplně mimo a doktor se mě furt ptal na její příjmení. Hlava mě začala bolet, jako střep a já odpověděl. Odpověděl jsem Šarlot Niklová.“

Doktor se zarazí.

„Šarlot Niklová?“

„Ano. Nikdy jsem její příjmení neslyšel, ale věděl jsem to. Jak to?“

Podívá se na doktora a hledá odpovědi.

Doktor si nahlas nejistě odkašle. Ví o koho jde, ale slíbil, že nic neřekne. „Takže Vaše cesty se zase protly“ pomyslně se usměje.

„To jste na dobré cestě, Alane. Vzpomínky se Vám vrací. Možná, že Vám ta žena někoho nebo něco připomíná. Možná, jste k někomu v minulosti choval hluboké city a tělo na ně reaguje.“

„Myslíte?“

„Samozřejmě. Vaše rodina neví o všem, co jste dělal. Třeba ta, žena byla pro Vás důležitá. Třeba Vás zná. Zeptal jste se jí na to?“

„Ne, ne. Nechci to filtrovat, aby toho nikdo nezneužil.“

„Jistě, to chápu. Každopádně ty záblesky, jsou dobré znamení, jste na nejlepší cestě, jak si vzpomenout. Váš mozek nebyl, tak poškozený, takže by se to všechno mělo dát do pořádku.“

„To jsem rád.“

„Alane, nikam nepospíchejte, už tohle je pokrok. Jděte na to pomalu a nikam se nenuťte. Odstartoval jste svou minulost, teď už to bude jen a jen lepší.“

„Děkuji, doktore. Takže příští týden?“

„Budu se těšit, na shledanou.“

Alan odchází z kanceláře a je nesvůj. „Možná, jste k někomu v minulosti choval hluboké city a tělo na ně reaguje. Třeba pro Vás byla ta žena důležitá. Zeptal jste se, jestli Vás zná?“ Alanovi se proplétají myšlenky a čím víc si je opakuje, tím víc ho zajímají odpovědi. Šarlot Niklová, známe se?

Soustředím se na zeď a všude kreslím mořské potvůrky. Pro tyhle kresby bude Nemo dokonalá místnost.

Alan stojí ve dveřích a tiše mě sleduje. Přemýšlí nad vším, co mu říkal doktor a snaží si dát jedna a jedna.

„Šarlot?“

Trhnu sebou a na zdi se objeví čára, která tam rozhodně nemá být.

„Zatraceně, Alane. Kravský zvonec!“ vyrukuji na něj.

Kravský zvonec?

„Podívej, co děláš? Teď to budu muset předělat! Vem si svým pár švestek a jdi domů. Tam budeš víc nápomocný než tady.“

Alan si odkašle a suveréně se na mě podívá.

„Mám soudně nařízené, že tu mám být, takže je mi líto Šarlot. Odsaď mě může vyhodit Tea. Je mi jasné, že kdyby to bylo na tobě, zabuduješ tu kvůli mně speciální alarm a před školkou zavedeš minové pole, které by reagovala jen na mou osobu.“

Kysele se na něj podívám.

„Alane,“ ihned vstanu.

„Tohle je štětec, tady je barva a tamhle je Špagetka. Doufám, že ti nemusím vysvětlovat, jak to všechno funguje!“ nakvašeným krokem mířím přímo k němu a věci mu vrazím do ruky.

„Sakra, co pro ti mě furt máš?!“ už to nevydrží.

„Co pro ti tobě mám? Děláš si srandu?“ pomyslně svírám bejzbolovou pálku a napřahuji se.

„Srandu? Co jsem ti sakra udělal?!“

„To nemyslíš vážně?! Praštil ses do hlavy nebo co?! Ztratil si paměť?! Sakra, kde se v tobě tahle drzost bere?!“ máchnu rukama a odcházím.

„No počkej!“ otáčí se a jedním pohybem stojím opět opřená o zeď.

„Co tím myslíš? Jsem stejný, jako vždycky!“

„Stejný jako vždycky? No jo vlastně já zapomněla. Jsi ubožák a vždycky jsi byl. Jenom já blbka, jsem ti na to skočila. Jestli si myslíš, že si mě nějak udobříš, tak jsi na omylu. Alane Adalberte, tobě já nikdy neodpustím. Nikdy! Z celého srdce tě nenávidím, je ti to jasné!“ hystericky na něj zařvu.

Alan stojí a oči má vytřeštěné. Takže mě zná. Co jsem jí proboha udělal?

„Už nikdy na mě nesahej!“ zklidním hlas a odcházím.

Alan nespouští z očí místo, kde jsem stála. Tupě zírá dál. Takže ví kdo jsem.

„Ahoj, miláčku.“

Alan sebou cukne. Tina.

„Přišla jsem se na tebe podívat. Až to tu bude hotové, tak to bu …“

„Jo a Alane, ještě jedna věc!“ vrátím se a můj pohled se srazí s Tininým.

Stojíme, jak opařené a nevěřícně na sebe zíráme.

Alan sleduje naše reakce a nechápe.

Nahlas si odkašlu a snažím se najít rovnováhu sama v sobě.

„Tino.“

„Šarlot.“

„Co tu děláš?“ propíchnu jí očima.

Tina se asertivně usměje a bere Alana za rameno.

„Přišla jsem za svým snoubencem.“

„Návštěvy nejsou povolené. Jestli si potřebujete něco říct, jděte ven. Před plot. Tady nemáš co dělat.“

„Ale Šar, nebuď taková. Vidíme se po takové době a ty mě ani nepřivítáš?“ snaží se ke mně přiblížit a obejmout. Ustoupím o krok zpátky.

„Řekla jsem, že návštěvy nejsou povolené. Chceš to dát písemně? Čemu jsi na tom nerozuměla?“ ignoruji její pokus.

Alane nechápe, co se mezi námi odehrává. Tiše sleduje a ani necekne.

„Do pěti minut, ať jsi pryč!“ Odcházím.

Tina se na Alane nejistě podívá.

„Netušila jsem, že tu pracuje.“

„Ty ji znáš?“

„No… jo.“

„A já ji znám také?“ rozpačitě se zeptá.

„Ano, znáš. Byla to tvoje asistentka. Pamatuješ, jak jsme se bavili o New Experience?“

Alan kývne.

„Pracovala tam s tebou. Byla do tebe blázen a dělala nám naschvály. Snažila se nás rozdělit. Stále mě z něčeho obviňovala, a ta svatba… se nakonec neuskutečnila kvůli ní,“ nahodí nešťastný výraz.

Alan se zamračí. Tak takhle to bylo? Proto mě nenávidí?Protože mě milovala? Snaží se jí uvěřit, ale něco mu nesedí.

„Proč jsi mi to nikdy neřekla?“

„Nezlob se, miláčku. Nechtěla jsem ti připomínat to zlé. Mimo to, netušila jsem, že se potkáte.“ Sladce se usměje.

„Hm“ zamyšleně odpoví.

„To, že jsi byla moje asistentka, neznamená, že se ke mně budeš chovat takhle!“

Hned, jak Tina odejde Alan za mnou přispěchá a zaútočí.

„Co?“ rozčíleně se na něj podívám.

„Alane, Tina sem vkročila naposledy, na to tě předem upozorňuji!“

„Mohla by jsi jí dát pokoj?!“

„Já ji? Co to, sakra meleš?“

„Nech Tinu na pokoji a ke mně se přestaň chovat, jako ke kusu hadru. Chápu, že jsi mě zřejmě měla ráda, ale pochop, že to bylo jednostranné. Celý život jsem s Tinou a…“

Nečekám, až domluví. Okamžitě vstávám a jednu mu ubalím.

„Vypadni odsaď!“

„Co se to tu zase děje?“ Tea je v ráži. „Hele, vy dva mě už nebavíte. Lepší hlídat družinu než vás. Alane vymaluj místnosti a ty Šarlot dokresli kresby. Nechci vás vidět pohromadě ani v jedné místnosti. To je rozkaz!“ pevným hlasem nám nakáže.

Nic neříkám a urychleně odcházím. Musím na vzduch. Zapaluji si cigaretu a sunu se podél zdi na zem. Chápu, že jsi mě měla ráda, ale pochop, že to bylo jednostranné. Jednostranné. Jednostranné.

Ruce se mi klepou, jak pudink a srdeční tep se připravuje na infarkt.

Půl jedenáctá večerní a já jsem stála ve školce. Nema mám hotového. Špagetku také a na řadě je Večerníček.

„Co tu ještě děláš?“ Alan se postaví mezi dveře a tiše promluví.

„Vypadá to, že hraju volejbal? Co myslíš, že tu dělám!“

Nechci ho vidět, nechci ho slyšet. Nechci nic!

„Měla by si jít, už je dost hodin.“

„Mám svojí mámu, nepotřebuju náhradníka!“

„Šarlot,“ zhluboka se nadechne. „Omlouvám, bylo to ode mě neohleduplné, řekl jsem to hrozným způsobem. Ale…“

„Dej mi pokoj, Alane! Kdyby to šlo, vyškrtnu tě ze života, jako ty mě, jsem holt kráva neponaučitelná! Ale to nic, já se z toho dostanu. Každopádně nečekej, že se k tobě budu chovat, jako ke starému známému. To, co si udělal ti možná jednou odpustím, ale nikdy na to nezapomenu! Teď tě nenávidím, tak se s tím smiř, protože tohle bude ještě dlouho trvat!“

Zvedám se obcházím ho.

„Šarlot!“ zastaví mě.

„Něčemu si nerozuměl?! Chceš to zopakovat? Jestli ano, klidně ti to nahraju na…“

Strhává mě k sobě a jeho rty se dotýkají mých. Oči mám vykulenější, jak lemur. Mám pocit, že se mi každou chvíli podlomí nohy.

Cítím, tak známé sametové polštářky na mých rtech. Jeho jazyk se tlačí do mých úst a já se snažím bránit. Nejde to. Vpouštím ho a pomyslně mám vyvěšené uvítací plakáty s balonky.

Alan drží mou tvář a čelo bolestně svírá. Líbá mě, jako o život a já ho dokonale doprovázím.

Pouští mě a je celý zadýchaný. Vypadá, že polibku věnoval celý půlrok, který se mnou nebyl.

Nejistě na něj zírám a on je ještě zmatenější.

„Promiň,“ procedí mezi zuby.

Alan je v šoku a já také.

V hlavě se mu blýskají další vzpomínky, ale tentokrát jsou barvitější. Dveře, hotel, moře, pláž, nějaký bar, polibky, spousta polibků, odhozená košile, bušení srdce, vášeň, nebe…

„Alane?“

Plesk.

„Tohle už nikdy nedělej!“ odstrčím ho.

„Šarlot už jen pár dní a budu vdaná paní.“ Tea září, jak sluníčko.

Dneska na Alana nechci ani pomyslet, mám ho dost a té jeho jednostranné lásky také… Co to melu, nemůžu ho dostat z hlavy. Na nic se nemůžu soustředit. A ten polibek? Ten polibek? Ještě teď ho cítím. Ještě teď cítím tu žízeň.

„Doufám, že jsem na nic nezapomněla. Květiny, místnost jsou objednané. Šaty mám připravené. Jídlo domluvené a pozvánky poslané. Sakra, no vidíš to. Na,“ podává mi pozvánku a já se usměji.

Docela jí závidím. Vlastně nejen docela. Závidím jí celým svým tělem i duší. Štěstí z ní sálá a já se nemůžu ubránit pocitu, že chci to samé.

„Alane, pro tebe mám taky jednu.“ Usměje se i na něj a rychle přihopsá.

„Samozřejmě vemte si s sebou doprovod, s ním se počítá.“

S Alanem se na sebe podívám a nahlas zasyčíme.

Otáčíme se k sobě zády a odcházíme opačným směrem.

Venku leje, jak z konve a podzim si vybírá svou daň. Je hnusně a na náladě se počasí podepisuje.

„Paráda, to jsem celá já. Zase jsem si zapomněla deštník.“

Vybíhám do ulic, ale cestu mi zatarasí stříbrné SUV.

„Nasedni,“ okénko se sune dolů a já opatrně nakouknu. Alan.

Kde má své eLko? No jasně, vymazal mě ze života a s tím i všechno, co se mnou souviselo. Paráda.

„Ne, díky.“

„Přestaň si hrát na uraženou a nasedni! Budeš nemocná.“

„Starej se o sebe. Nikdo se tě neprosil!“

„Zatraceně, Šarlot. Musíš být tak tvrdohlavá?!“

„Musím!“ odseknu a zatáčím do uličky, kam auta nesmí.

„Zatraceně!“ Praští do volantu.

„Dlouho ses mi neozvala, jak se máš?“ Radka mi volá celá natěšená.

„Jak se mám? Pche. Holka, jsem na horské dráze a nevím, kde mám nohy a ruce. Jsem chvíli nahoře a pak dole.“

„Šarlot Niklová s tebou se člověk nenudí. Co se stalo?“

„Tak se posaď. Protože mám pro tebe novinky. Ještě, že jste z té dovolené už dorazili. Mimochodem, jak jste se měli?“

„Skvěle, ale to je vedlejší. Sedím, nenapínej mě.“

„Máme v práci novou posilu,“ začnu zlehka.

„Je pěkný?“

„Ne! Je to král všech vypatlanců, idiot všech idiotů a můj osobní kazisvět!“

„Děláš si srandu?“ znejistí a začíná tušit.

„Nedělám. Alan Adalbert v celé své kráse.“

„Ty krabe. To, jako fakt?“

„Jo. Je to fakt. Dokonce u nás byla Tina. Jeho snoubenka! Jeho snoubenka! Chápeš to? Tulila se k němu, jak klíště. A víš, co mi ten debil, řekl?“

„Bojím se zeptat.“

„Že chápe, že jsem ho měla ráda, ale že mám pochopit, že to bylo jednostranné a mám Tinu přestat napadat.“

„To nemyslí vážně?“

„Myslí.“

„Co jsi mu na to řekla?“

„Nic, jednu jsem mu vrazila.“

Radka se uchichtne.

„A víš, co ten kretén udělal dneska? Políbil mě!“

Radka si nahlas odkašle.

„To, jako vážně?“

„Jo. Co jsi udělala?“

„Vrazila jsem mu další.“

Radka se chytí za hlavu a neskrývá úsměv.

„To jsi celá ty. Hele Šar, teď vážně…Cítila jsi něco?“

Ironicky se usměji.

„Jestli jsem něco cítila? Celá zem se pode mnou propadla a já letěla volným pádem. Kdybych měla po ruce beton, tak nás zabetonuji a už nikdy se od něho neodlepím.“ Kroutím hlavou sama nad sebou. „Jenže je to kreatura, která neví, co chce. Víš, co mi potom řekl? Promiň a odešel.“ Hepčí.

„Je to idiot. Šar nevím, co říct. Každopádně si s tebou život hezky pohrává.“

„Taky mi to, tak připadá.“ Hepčí.

„Jsi nastydlá? Kde jsi?“

„Venku v budce, zrovna jdu z práce a prší.“

„Aha, tak to nebudu zdržovat, upaluj domů ať nenastydneš. Ještě si zavoláme, ano?“

„Jo jo, měj se hezky a pozdravuj Mišku.“

„Jasný budu, pa.“

Asi bych měla domů utíkat, ale ten déšť je tak příjemný. A v téhle chvíli, tak potřebný. Potřebuji to všechno ze sebe smýt. Ten vztek, tu pachutit, ty motýli, jeho polibky, doteky…

Plesknu se po tváři. Nech toho!

Doma zalézám do postele s věrným kamarádem kapesníkem.

„Sakra, mně je blbě,“ hepčí. Hepčí.

Píp, píp. Vytahuji teploměr a nezáživně se podívám na hodnotu 39C.

„Paráda.“

Pokládám ho vedle sebe a usrknu si čaje.

„Dobré ráno, Šar,“ Tea na mě mává.

„Dobré,“ hepčí.

„Co je?“ změří si mě pohledem.

„Ale nic,“ hepčí. Lehám si na gauč ředitelny.

„Ona totiž tady frajerka nedala na mé rady a nechtěla v tom dešti svést domů.“

Alan se, jako obvykle, objeví ve dveřích a šklebí se na mě provokativním úsměvem. Nakrčím nos a kysele se zaksichtím.

„Tak prosím. Tady jedna káva pro paní ředitelku,“ podává jí Tee.

„No ne, díky Alane,“ neskrývá překvapení.

„A tady pro tebe jasmínový čajík.“ Usměje se a podá mi ho.

„No ne, ty jsi nezapomněl? Jak jsi to věděl?“ ironicky vystřelím obočí.

„Nezapomněl jsem na co a jak jsem věděl, co?“ zarazí se.

Podívám se na něj, jak na pako.

„Nezapomněl jsi, že jasmínový je můj oblíbený a jak si věděl, že jsem nastydlá?“

„Vždycky jsi byla náchylná na…“ automaticky odpoví až zděsí se sám sebe. „…Na déšť.“ A tohle jsem vzal zase kde?

„To, že jsem vždycky párkrát kýchla neznamená, že jsem na něj náchylná,“ podrážděně odpovím.

Nic nenamítá, takže je to pravda. Sakra! No tak, už jsi vzpomeň!

V hlavě má opět chaos, ale snaží se seč může.

Hepčí.

Alan ke mně přistoupí a shrne mi ofinku. Vykasává si rukáv a ruku pokládá na mé čelo.

„Máš teplotu. Měla by jsi jít domů“ nezáživně usoudí.

„Ne, děkuji pane doktore.“ Hepčí. „Vaše péče mi je opravdu ukradená. Každopádně jestli chcete, můžete jít domů za mě,“ zazubím se a nakrčím nos.

Alan protočí očí a ruku dá pryč.

Hepčí.

„Šar, vážně nechceš jít domů? Víš, že by se nemoci měly vyležet. Zahráváš si,“ Radka se na mě starostlivě podívá.

„Jsem v pohodě.“ Usměji se na ní, jak nejlépe dokáži.

„Dobrá, ale kdyby něco, tak klidně jdi, ano?“

„Rozkaz, ředitelko.“

Polámaně vstávám a odcházím do Večerníčka.

Půl hodiny se snažím o medvídka, ale nejde to. Hepčí. Přes skleněné oči skoro nic nevidím a díky kýchání a smrkání nestíhám rovné čáry.

„Na.“

Alan po mně hodí balíček s čím si.

„Co to je?“

„Podívej se.“ Suše odpoví o odchází.

Tiše zasyčím a otáčím se pro balíček. Okamžitě ho otevírám a kousnu se do rtu.

Papírové kapesníky, kapky do nosu a čaje proti nachlazení a chřipce.

Nevěřím vlastním očím. Vlastně věřím, ale… ale… Proč se tak chová? Dělá, že mě nezná, přitom se o mě stará stejně, jako předtím! Nerozumím tomu. Nechápu to. Nevím, co si mám myslet! Já z toho idiota zešílím! Hepčí.

Slévám si čaj a vracím se zpátky do Večerníčka. Rychle si loknu a během chvilky cítím nával pocení. Začíná zabírat. Skvělé.

Netrvá to ani půl hodiny a já jsem splavená a jde na mě spaní.

„Jenom chvilku,“ oči se mi klíží a já se opírám o roh místnosti. Během chvilky jsem tuhá a spokojeně spím.

Alan prochází kolem místnosti. Nenápadně nakoukne a lehce se usměje. Potichoučku ke mně přistoupí a chvíli se jen tak dívá. Pomalu si ke mně kleká a jemně srovná neposedné pramínky mých vlasů. Palcem pohladí mou tvář a následně i rty. V hlavě se mu míhají myšlenky a on si připadá, jak na rozcestí. Neví, jakou cestou se dát. Cítí, že se mnou má něco společného a je to hlubší než se zdá, na druhou stranu Tina ho varovala a tu zná přeci déle.

Jenže proč se v mé přítomnosti cítí, tak uceleně? Proč by mu Tina lhala?

Lehce pootočím hlavou a Alanovu tvář ozdobí úsměv vlastnící jemné dolíčky. Něžně mě bere do náruče a odchází do ředitelny.

Opatrně mě pokládá na gauč a přikrývá dekou, kterou vozí v autě. Proč? Sám neví.

Cítím vůni jasmínového čaje. Otevírám oči a Alan stojí nade mnou.

„Jak ses vyspala Růženko?“ něžně promluví.

Jsem rozlámaná. Pomalu se rozhlédnu a vidím Teinu ředitelnu.

„Já jsem usnula?“ podivím se.

„Spala jsi, jako dřevo. Přenesl jsem tě sem. Na, tady máš čaj, vypij ho teplý.“

Pomalu se zvedám a zahřívám si čajem ruce.

„Už ti je…“

„Alane, proč to děláš? Proč to všechno zhoršuješ?“ zoufale se na něj podívám.

„Nevím. Já… Já nevím. Nedělám to naschvál, ale nemůžu si pomoct.“

Upřímně mi odpoví.

Zhluboka se nadechnu a chci znát odpovědi. Už to dál nevydržím. Potřebuji odpovědi na své otázky.

„Alane, co se stalo? Proč si ode mě dal ruce pryč?“

Překvapeně se na mě zadívá. Všechno se v něm pere. Má jí to říct?

„Šarlot, je něco, co nevíš… Opravdu se něco stalo, ale to ti teď nemůžu říct.“

„Proč?“ vyštěknu ze sebe.

„Protože nemůžu, pochop to.“

„Já to mám chápat? Jak to mám chápat, když ničemu nerozumím! Zatraceně, Alane! Je to přes půl roku…“ zlomí se mi hlas. „Řekni mi aspoň, jestli…“

„Šarlot, co se stalo?“ Tea přilétne a vidí mě na gauči.

„Nic, jenom jsem usnula,“ pohotově odpovím.

„Víš, co? Vstávej, odvezu tě domů.“

„Teo, to je vážně dobrý.“

„Žádné odmlouvání, jdeme. Tady nám budeš stejně na nic. Ležet můžeš i doma.“

„Já ji odvezu,“ nabídne se Alan.

„No to víš. Vy byste se pozabíjeli a Šarlot by měla teplotu, tak vysokou, že by na to nestačil ani teploměr do hrnce.“

Jemně se usměji a dám jí za pravdu. Tohle nemá cenu. Pomalu vstávám a Alan se mi snaží pomoct.

„To je dobrý.“ Obcházím ho a na chvíli se na něj zadívám.

„Nechápu tě, Alane. Vůbec tě nepoznávám,“ zlomeně promluvím a jdu za Teou.

Alan sebou praští na gauč. Mne si čelo a bolestně zavírá oči.

„Šar, jak se cítíš? Tony mi říkala, že jsi nemocná.“

„Jsem v pohodě, jsem jsem trochu nastydla z toho deště.“

„ses zase brouzdala, co? Kolikrát ti mám říkat, že …“

„Já vím, já vím. Hele, je dobře, že voláš. Tea se bude vdávat, nechceš jít na tu svatbu se mnou? Je v sobotu.“

„No jasně, příští rok máme to samé v plánu s Michalem, tak to můžu skousnout.“

„Přesně to mě taky napadlo. Takže můžu s tebou počítat?“

„Javor, holka,“ slyším, jak se culí přes telefon.

„Holka, ty už na ty pohádky nezírej.“

„Já musím, trénuji. Za chvilku se to narodí, tak ať jsem ready.“

„Ještě furt nechcete znát pohlaví?“

„No o tom mi ani nemluv. Není den, co bychom o tom s Michalem nemluvili. Furt mě přemlouvá ať řeknu doktorovi, ale já nechci. Ať to bude cokoli, těším se. Chci se nechat překvapit.“

„Je mi to jasné. Takže v sobotu?“

„Takže v sobotu,“ potvrdí a zavěšuje.

Jsem ráda, že jsem doma. Poslední dobou toho je na mě zase nějak moc. Nechápu ho! Chvíli je takový a pak zas makový, kdo se v tom má vyznat? Ani sám Kolombo by žádné odpovědi nenašel. Je nečitelný, jak hrad v Karpatech a nemůže mi nic říct. Sakra, proč? A co se stalo?

Princezna si ke mně lehá a já si jí k sobě přitulím.

„Ach jo. Tobě se chce ven, že ano?“ lízne mě po tváři.

„Tak jo, jdeme.“

Alan sedí v autě před panelovým domem, který mu je povědomí. Neví, proč tam je, neví proč tam jel. Prostě ho tam něco táhlo.

Rozhlíží se, ale nic nepoznává.

„Princezno, čekej!“ Tahá mě, jak urvaná ze řetězu.

Alan zbystří.

Sleduje místo, odkaď slyšel hlas a rázem se zarazí.

To jsou ty schody z mého snu. Poznává je.

„No tak, princezno! Ne tam nejdem!“

Mihnu se před ním a Alan je v ještě větším šoku. Prohrábne si vlasy a poplašně startuje auto.

„Příroda dala člověku rozum, aby se bránil lásce,

a srdce,

aby se jí neubránil.“

19. kapitola

„Ano, beru.“… „Ano, beru.“

„Vidíš ty srdíčka kolem nich. Já jim, tak závidím,“ nakláním se k Radce a tiše šeptám, abych nerušila obřad.

„Nechci tě provokovat, ale já mám to samé s Miškou. Už se nemůžu dočkat, až si své ano řekneme taky.“

„Radu, mám tě ráda, ale věř, že teď tě mám chuť zabít,“ ušklíbnu se a

Radka vybouchne smíchy.

„Taky se dočkáš, neboj,“ mrkne na mě a já jí ani písmenko nevěřím.

„Prohlašuji Vás za muže a ženu. Můžete políbit nevěstu.“

Všichni tleskáme, jak nejvíc to jde.

„Teo, jsem šťastná za tebe. Milane, buď na ní hodnej, a jestli jí jednou rozbrečíš, tak ti naplácám, jasný?“ snažím se o vážný výraz, ale nejde to, oba je naráz obejmu a mám na krajíčku.

„Jdeme na panáka? Teda já na džus,“ Radka poupraví svá slova a otáčí se na mě.

„No jasně.“

Obřad skončil a skvěle se bavíme. Dnešní podzimní den, je parádní. Počasí jim opravdu přálo. Je teplo a příjemně. Listy stromů jsou popadané a vytváří krásně barevnou kulisu, která do všeho krásně zapadá.

„Ale, ale, koho to tu máme?“ Radka se zarazí a sleduje ducha, kterého naposledy viděla, před několika měsíci.

Vím, na koho naráží, ani se neotáčím.

„Mluvila jsi s ním?“

„Snažila jsem se. Říkal, že mi nemůže říct důvod, proč se chová, tak jak se chová.“

„To je idiot.“

„Jo, jo, jeho přezdívka se po těch měsících moc nezměnila.“

„Mám si s ním promluvit?“

„Ne, ne. Nech to být,“ snažím se jí zastavit

„Dobře, ale věř, že bych z něho dostala všechno. Tyhle těhotenské hormony mají i své výhody.“

Nahlas se rozesměji.

Zábava je v plném proudu a já jsem už cvaklá.

Radka se baví se svou spolužačkou, kterou náhle potkala a úsměv má od ucha k uchu.

„Radu, já půjdu, jsem utahaná.“

„Jeee, už? Nebude ti vadit, když tu ještě zůstanu?“

„To víš, že ne. Jen užívej, dokaď to jde. To mrně tě pak zabaví na hodně dlouho.“ Uculím se na ní a obejmu.

„Opatrně, jasné?“

„Jasně, ahoj.“

„Hej Šarlot? Ty už jdeš?“ Alan si mě za celý den poprvé všimne.

„Jako vždy, vám nic neunikne, pane Adalberte!“

Alana střelí tupá bolest do hlavy.

„Vám nic neunikne, pane Adalberte! Vám nic neunikne, pane Adalberte!“ Drží se za hlavu a má napjatý výraz.

„Děje se něco, Alane?“ pohotově reaguji.

„Ne, ne,“ zaraženě odpoví.

„Okey. Tak já jdu… Hezký večer,“ nejistě odpovím a skousnu si ret.

„Ale? Koho to tu máme?“ Radka se zaměří na Alana, který stojí u baru.

Alan stojí a nepoznává. Zdvořile se na ní usměje a dál si ji nevšímá.

„To je, jako všechno? Ani mě nepozdravíš? Jak dlouho jsme se neviděli? Pár měsíců? To se ani nezeptáš na Michala? Nebo na miminko?“ Radka spouští vlnu otázek.

Alan jen zírá a neví, jak se zachovat.

„Sakra Alane! nestačí, že děláš, že neznáš Šarlot, ty v tý tvý pitomý hře chceš pokračovat i u mě? Děláš si srandu?“ Radka začíná být v ráži.

„Promiňte, jak že se jmenujete?“ opatrně se zeptá.

„Děláš si srandu, že jo? Hele, já nejsem Šarlot, kdyby ses ke mně zachoval stejně, jako ses zachoval k ní, tak bych ti utrhla hlavu, Alane. Jak si to představuješ? Popletl si jí hlavu a pak jí uděláš tohle? Co si sakra o sobě myslíš?“

„Já jí nepopletl hlavu,“ začíná se bránit ani neví proč.

„Ne? Takže ty kecy, který jsi měl v Řecku, v Raksu, v New Experience byly jenom lži?“

Alan nechápe.

„No páni! Ty se mi snad jenom zdáš. Už chápu proč z tebe Šarlot, tak šílí! Ty jsi fakt prvotřídní kretén!“

„Hele, dávejte si pozor na pusu, slečno.“

„Cože? Jaká slečna? Alane, jsi to vůbec ty? Nemáš nějaké dvojče? Sakra, jak jsi jí po tom všem mohl napsat stupidní email, že končíš?! Zažili jste toho tolik, ty pak odejdeš z vlastní svatby s Tinou a nakonec pošleš takový email?! Jsi normální?!“

Takže ona zná Tinu?… Končím. Potřebuji znát pravdu!

„Zřejmě se známe. Dobře, chceš znát pravdu?! “

„No jasně, Alane. Co se děje?“

„Radka, že ano?“ tázavě se jí podívá do očí.

„Vždyť víš, že jo… sakra…“

„Nech mě mluvit… Měl jsem nehodu.“

Radka se zamračí a nedůvěřivě se na něj zadívá.

„Nic si nepamatuji. Ztratil jsem paměť. Žádná místa, žádné lidi, nikoho nepoznávám. Všechno, co vím je jen to, co mi řekl otec, Tina a dalších pár lidí.“

Radka ani nedýchá.

„Kdy, kdy jsi měl tu nehodu?“

„Potom, co jsem odešel ze svatby.“

„Tak proto.“ Radce začíná všechno docházet.

„A řekli ti něco o Šarlot?“

Kroutí hlavou.

„Že mě to ani nepřekvapuje. Dáš mi svůj email? Pošlu ti pár fotek, co mám doma,“ pohotově zareaguje.

„Jistě.“

„Takže si na nic nepamatuješ? Vůbec na nic? Ani si na nic nevzpomínáš?“

„Na nic, jenom…“

„Jenom?“

„Občas mám záblesky.“

„Záblesky?“

„Ano, jako by mi hlavou probleskly vzpomínky, ale nic mi neříkají.“

„To je dobré znamení, máš je často?“

„To je právě ono. Ty záblesky mám, jenom když jsem se Šarlot.“

Radka se pousměje.

„Vy dva jste byli dokonalý pár,“ sentimentálně se usměje. „Chceš si o vás něco poslechnout?“

„Hm.“

Alan se soustředí na každé slovo, které Radka říká. Sem tam se usměje a sem tam zamračí.

Na nic si nevzpomíná.

„… No a pak přišel ten email, že chceš začít znovu a bez ní.“

„Takže proto na mě má takovou pifku, to ledaco vysvětluje. Já… Já jsem jí zlomil srdce,“ potichu promluví. „Jenže kdo by ten email posílal, když jsem ležel na JIPce?“ zarazí se.

„Tina, nebo tvůj otec, ale typla bych to na Tinu, kdo jiný? Vždycky se vás snažila rozeštvat a tvůj otec stál za ní. Šarlot nesnáší oba dva, nemá původ, peníze a přesto má svůj názor. Tahle kombinace se jim nikdy nelíbila,“ hořce odpoví.

Alan šokovaně vstává, tohle je moc. Během chvíle se dozvěděl o svém životě spoustu věcí, o kterých neměl ani tušení. Během chvíle zjistil, že ti, co se kolem něj točí jsou falešní, jak kočičí zlato a využívají situaci.

V hlavě má zmatek.

Alan stojí před svým starým bytem a napadá ho spousta otázek.

„Je čas najít odpovědi.“

„Ano, Radu?“ v polospánku zvedám telefon.

„Musím ti něco říct!…“

Alan odhodlaně vstoupí do bytu.

Rozhlíží se kolem sebe, ale nic nepoznává.

„No tak, vzpomeň si!“

Prochází pokoj po pokoji. Nic.

„Alane, vzpomeň si!“ zastaví se v ložnici.

Pečlivě se soustředí na detaily. Polštáře, skříň, sklenka, váza, prázdný rámeček. Prázdný rámeček? Bere ho do rukou, stále nic. Rozhlíží se dál. Jeho pohled se zastaví u barevných zámeckých klíčů.

„Chci, aby jsi ke mně domů chodila, jako k sobě a cítila se v bezpečí. Chci, aby jsi věděla, že jsem tu pro tebe a jenom pro tebe.“ Hlavou mu probleskne další vzpomínka.

Pokračuj, Alane. Pokračuj.

Vrací se zpátky do obývacího pokoje. Sedá si do křesla a rozhlíží se. Knihovna, televize, stěna, obrazy, květiny, stolek… stále nic. Vstává. Promne si čelo a míří do kuchyně, otevírá ledničku, šuplíky, poličky… stále nic. Zhluboka se nadýchne a přesouvá se do koupelny. Sprchový kout, vana, ručníky, umyvadlo, zrcadlo… opět žádná změna, nic.

Opře se o umyvadlo a zadívá do zrcadla. Dívá se na svůj odraz a snaží se myslet.

„No tak, Alane. Vzpomeň si! Vzpomeň!“

V hlavě si přehrává všechno, co mu Radka řekla, ale na nic si ne a ne vzpomenout. Propláchne si obličej a znovu se na sebe zadívá…

Okamžitě vbíhá do své pracovny.

Vrhá se na svůj pracovní stůl a prohrabává šuplíky. Agresivně všechny vyndavá a zároveň je vysypává. Hledá všude, neví co, ale ví, že to tam je a je to důležité.

Zastaví se. Jeho pohled spočine na fotce, která je pečlivě schovaná v knize. Pomalu jí bere do rukou a srdce mu začíná bušit. Na fotce je on a Šarlot. Jsou na mostě a prší.

„Tak odteď měj oči otevřené a pamatuj si každou chvíli. Nikdy nevíš, kdy to může být naposledy.“… „Vypadni!“

Kolotoč se roztáčí. Chytá se za hlavu a zavírá oči.

„Šarlot, co po mě chceš? Mám tady všem oznámit, že jsem do tebe blázen, ale situace mi teď nedovoluje s tebou na veřejnosti být, kvůli tomu, že jsem se vsadil se svým otcem a někdo tu zavolal novináře?“… „Já prostě nesnesu, aby ti někdo ubližoval. Nedokážu to překousnout. Šílím z toho!“… „Sakra Alane. Proč myslíš? To že se teď dokázala moje nevina, to že se Tina zničehonic rozhodla nás nechat být, neznamená nic! Když v tom budeme pokračovat naskytne se zase něco jiného, co by nám podkoplo nohy. Něco, co by nám stálo v cestě a tobě by zabránilo dosáhnout svého…“…

V hlavě se mu zobrazují živé obrazy, živé vzpomínky.

„Do hajzlu, Alane, uvědomuješ si, co je pro tebe důležité?! Je to jen sekretářka!.“…„Tino! Co to sakra děláš?“„Alane, právě mě urazila! Chci aby okamžitě vypadla s firmy.“… „Máš několik úsměvů. Víš to? Jeden je ironický, to když mě provokuješ, druhý je nervózní a přitom si koušeš ret, jako třeba v letadle, nebo po volejbalu… Myslím, že bych jich našel ještě hromadu. Ale víš, jaký mám nejradši? Tenhle šťastný.“… „Šar, zajímá mě všechno, co se tě týká“… „Ty jsi mi koupil stan?“… „Nevaž se, odvaž se, Šar.“

Ostrá bolest prochází jeho hlavou a Alan se sune k zemi. Bolestivě jí drží, snaží se dýchat.

Paměť se vrátila.

„Miluju tě, Šarlot, víc, jak cokoli na světě.“

„Alane?“ vbíhám do bytu.

Křečovitě se drží a já jsem vyděšená.

„Jsi v pořádku?“ rychle se k němu nakláním a pomáhám mu vstát.

„Šarlot!“ naléhavě mě sevře v obětí.

Slza mi teče po tváři. Nemůžu tomu uvěřit, že jsem nebyla s ním. Nemůžu uvěřit tomu, že mi nikdo nic neřekl… že na to byl sám, že jsem to nepoznala. Žal mi zatemnil hlavu a já se zžírala v koutě.

Mám vztek a zároveň cítím štěstí. Jsem šťastná, že jsem se mýlila. Jsem šťastná, že to není, tak jak jsem si myslela.

Pevně se ho držím a hladím ho po vlasech.

„Šarlot, promiň, že jsem zapomněl“ v jeho očích plápolá zmatek.

„Ššš, ššš,“ snažím se ho uklidnit.

„Promiň mi to. Promiň mi, že jsem se k tobě choval, jako idiot, ale vážně jsem…“

Nejistě se na něj podívám.

„Alane? Už si na mě vzpomínáš?“ bojím se odpovědi.

Alan mě prudce políbí a ještě víc k sobě přivine.

„Miluju tě, Šarlot Niklová. Ty jsi byla můj spínač, který mi pomohl k tomu, abych si na všechno vzpomněl. Od první chvíle, co jsem tě viděl, jsem začal být zvláštně rozpačitý, začaly se mi zdát sny, jenže jsem nevěděl o kom jsou. Začal jsem mít záblesky v tvé přítomnosti, jenže jsem jim nerozuměl. Teď to vím, Šarlot. Ty jsi v každé buňce mého těla. Jsi mojí součástí a i když si hlava nic nepamatovala, zbytek mě, mě za tebou táhl, jako magnet.“

Slzy mi tečou proudem a nedokážu je zastavit.

„Šarlot. Našel jsem tuhle fotku.“ Naklání se a podává mi ji.

Jemně se zamračím.

„Já vím, nebyl to zrovna šťastný den, tedy zprvu byl, ale pak… No to je jedno. Tahle fotka, mě přivedla zpátky.“

Znovu mě pevně obejme a já už brečím, jak želva.

„Miluju tě, Šarlot Niklová a nikdy tě nechci ztratit. Nikdy!“

Rozesměji se, jak blázen a stírám si slzy. Nemůžu tomu uvěřit.

Bože děkuju, je zpátky.

V tichosti sedíme na gauči a Alan mě nespouští s objetí. Každou chvíli mě políbí do vlasů a já jsem k němu připnutá, jak špendlík.

„Miluju tě, Šarlot a s něma si to vyřídím.“

„Alane?“ rozpačitě se na něj podívám. „Co chceš dělat?“

„To nech na mě, Šar,“ políbí mě na čelo a já slastně zavrním. „..ještě nevím,“ potichu přizná.

Ráno se probouzím a po dlouhé době se nemůžu zbavit přiblblého úsměvu. Cítím ho. Cítím ho vedle sebe a cítím, jak se dívá.

„Dobré ráno, má paní.“

Štěstím vyjíknu a rukou si schovávám tvář i ten úsměv. Kopu kolem sebe, jako batole a jsem šťastná. Není to sen. Nic se mi nezdálo. Je to pravda! Hned se k němu otáčím a pevně ho obejmu. Jsem, jako malé dítko, které otevřelo narozeninový dárek a našlo to, po čem vždy toužilo.

„Alane Adalberte, že se mi nezdáš? Že ne?“

Alan se šibalsky usměje a šťouchne mě do pasu.

„Myslíš, že kdybych se ti zdál cítila by jsi tohle?“ lehce mě polechtá po břiše. „A co tohle?“ začne mě lechtat výš. „A třeba tohle?“ lechtá mě po celém těle a já se svíjím.

„Alane, přestaň“ směji se na celé kolo a je mu se to líbí.

Otáčí mě pod sebe a vážně se na mě podívá.

„Kdybych se ti zdál, myslíš, že by jsi cítila tohle?“ jemně mě políbí na čelo. „Nebo tohle?“ políbí mě na tvář. „Tohle?“ lehce mě políbí na jedné straně krku a pak na druhé. „Nebo tohle?“ políbí na rty.

„A co bych ještě cítila, kdyby ses mi nezdál?“ kousnu se do rtu.

„Vážně to chceš vědět?“ překvapeně se usměje.

Kývnu k souhlasu.

„Opravdu?“

„Opravdu,“ ujistím ho a nemůžu se přestat smát.

Alan svou rukou jemně zakrouží kolem mých prsou a prstem sjíždí níž. Stehna mi rozevírá a lehce pohladí poklad, který tak rád dobývá. Dvěma prsty do něj vnikne a já se sebou trhnu. Nespouštím ho z očí, stejně, jako to dělá on.

Něžně se usměje.

„Miluju tě, Šarlot,“ tiše promluví.

Jeho oči mě nenechávají klidnou. Soustředěně se do nich zadívám a stále v nich vidím od všeho něco. Štěstí, radost a úlevu. Neklid, nepokoj, zmatek a obavy. Nechci, aby si dělal starosti. Nechci, aby nám cokoli kazilo štěstí.

Pohotově se k němu přitisknu a žíznivě ho políbím.

Celé dva týdny jsme, jak hrdličky, vše poctivě skrýváme a čekáme na tu pravou chvíly, kdy oznámit světu: JSME SPOLU!

Ve školce jsme před Teou nenápadní, ani Sharlock by nás neodhalil. Naschvál se hašteříme a jen, co Tea zajde, hrdličkujeme se, jako bychom se týdny neviděli. Srdíčka kolem nás plápolají a my se jeden druhého nemůžeme nabažit.

„Alane, vážně u toho musím být?“ nervózně podupávám nohou.

„Neboj, Šar. Bude to jenom chvilka“.

Alan se navléká sako a vypadá úžasně. Zadívám se do zrcadla a připadám si, jak šmudla. Zhluboka se nádechnu a snažím se uklidnit.

„Co chceš dělat, Alane?“

„Uvidíš,“ odhodlaně se usměje a políbí mě na čelo. „Miluju tě.“

„Já tebe, ale stejně chci slyšet odpověď. Bude tam Tina, tvůj otec, novináři, kamery, proč tam mám být i já?“ kousnu se do rtu a nervozita neopadá.

Alan neodpovídá. Zezadu si ke mně postaví a zadívá se na nás do zrcadla.

„Věř mi.“

„Alan Adalbert se po dlouhé době rozhodl pro tiskovou konferenci. O čem bude se za chvíli dozvíme.“

Novináři se překřikují a nedočkavě přešlapují v místnosti.

„Šar, počkej tady, ano?“

„Neboj, ani se nehnu. Nerada bych se střetla s tou dračicí, stejně, jako s tvým otcem.“

Alan se omluvně uculí a odchází.

„Alane, co to má být?“ Charles ho ihned atakuje. „Proč ta tiskovka?“

„Tati, některé věci by měli jít na povrch a já jsem se rozhodl, že dneska je na to den, jako dělaný.“

„O čem to mluvíš?“ vyděsí se.

„Bude to, tak lepší. Nechci si s někým zahrávat, bude lepší, když se všichni dozví pravdu.“

„Alane?“ Tina vykulí oči a přidává se k nim.

„Nebojte. Jo a mimo to, mám pro Vás překvapení.“ Podívá se na Tinu a přemile se usměje.

„Překvapení? Jaké?“

„Tino, jsme spolu dost dlouho, myslím, že by se všichni měli dozvědět, jak se věci mají. A my bychom se měli rozhoupat k jistým věcem. Teď mě omluvte, čekají na mě.“

Tina se rozzáří a v hlavě se jí rozezní svatební zvony.

„Přeji všem dobrý den,“ do ruky bere mikrofon a postaví se na pódium.

„Jistě se všichni divíte, proč jsem tak náhle svolal tiskovou konferenci. Na tuto otázku Vám velice rád odpovím.“

Rozhlédne se po místnosti a sofistikovaně se na všechny podívá.

„Za poslední půlrok se mnohé změnilo. Jistě všichni víte všechno o mé svatbě s Tinou Beli…Jedna z věcí, kterou, ale nevíte je má nehoda, která se udála, když jsem z ní odešel.“

Místností se rozléhá udivený šok.

„Jaká nehoda Alane?“ „Jak se to stalo?“ Novináři se chopí své šance.

„Nechte mě domluvit. Všechno Vám vysvětlím.“ Spokojeně se usměje.

„Měl jsem autonehodu, která způsobila ztrátu mé paměti. Dva měsíce jsem ležel v nemocnici a poté, co jsem se probudil jsem si na nikoho nevzpomínal. Charles, tedy můj otec a Tina byli ti, kteří se snažili krůček za krůčkem mi paměť vrátit. Nepodařilo se,“ pečlivě se na všechny podívá.

„Takže proto jste začal pít, Alane?“ jeden z novinářů se postaví.

„Ano. Byl na mě kladen velký nátlak a bylo toho na mě moc. Pití bylo jedno z řešení, jak tomu utéct,“ sentimentálně se usměje a zavzpomíná nad jeho opileckými scénami. „Nicméně. Díky Charlesovi a Tině jsem se toho hodně naučil. Zjistil jsem kdo při mně stojí a kdo ne. Na koho se můžu obrátit.“

Charles s Tinou se na sebe hrdě podívají.

„Tuhle konferenci jsem svolal kvůli dvěma důležitým věcem. Za prvé, aby jste se dozvěděli pravdu a za druhé, chci jisté osobě položit jednu důležitou otázku.“

Dav se ztiší.

Alan se podívá na Tinu a asertivně se usměje.

„Přátelé, prosím Vás teď o naprostý klid. Je to pro mě důležité, děkuji.“

Srdce mi buší na poplach. Co chce dělat? Na co se jí chce zeptat?

„Tahle osoba, mě zná líp než kdokoli jiný. Miluje mě z celého srdce a já ji miluji ještě víc. Tahle osoba je ten nejtvrdohlavější člověk na světě a vždycky mě dokáže naštvat do nepříčetnosti. Je to člověk, který ve mně probudil city o kterých jsem nikdy neměl ani tušení. City, které mě učarovaly a já jsem zatraceně rád, že je vlastním. Je to žena, která je odvážná, chytrá, krásná, vtipná, cílevědomá a vím, že vždy bude stát na mé straně. Je to žena, bez které si neumím představit ani jeden den, natož život. Je to žena, která je pro mě tou nejdůležitější osobou na světě… Žena pro kterou bych zemřel. Žena, kterou bezmezně miluji.“

Na tvářích novinářů se zračí úsměv a dojetí.

O kom to sakra mluví? Co to má znamenat? Tina?

„Takže je na čase, udělat další krok. Má otázka tedy zní…“

Zhluboka se nadechne a na tváři se mu odráží mírná rozpačitost.

„Vezmeš si mě?“

Oči vytřeštím a výraz mi tuhne.

Tina si otírá slzu štěstí a Charles jí objímá.

„Vezmeš si mě, Šarlot Niklová?“

Místností se rozezní šok. Nikdo nevěří svým uším a já také ne. Fotoaparáty jedou na plné obrátky a kamery jsou mířeny na Alana a Tinu. Tina kroutí hlavou a má vyděšený výraz. Charles je na tom podobně.

Alan mě soustředěně sleduje a pomalu ke mně přichází. Mikrofon odkládá a zvedá mou ruku. Kleká si na jedno koleno a pevně se mi zadívá do očí.

Fotografové fotí na plné obrátky.

„Šarlot Niklová, člověk žije jenom jednou, ale já díky tobě dvakrát . Dvakrát si mi zachránila život…Poprvé, když jsem tě poznal. Ani jsem netušil o co všechno přicházím. Nebyla to lehká cesta, ale kdyby to znamenalo, že nebýt jí, tak o tebe přijdu, projdu jí klidně několikrát… A podruhé, když jsem měl nehodu. Díky tobě jsem se vrátil… Díky tobě jsem naučil žít. Každý kousek mého těla je spjatý s tvým a vím, že bez tebe bych nebyl tím, kdo jsem. Bez tebe bych život promarnil a celý život by mi něco chybělo. Chyběla by jsi mi ty. Šarlot Niklová jsi celý můj život. Miluju tě, tak moc, že ani slova na to nestačí. Ty a já jsme my. Jsme dokonalá Cassiopeia,“ neubrání se úsměvu a já také ne.

Zhluboka se nadechne a mou tvář provází krokodýlí slza.

„Šarlot Niklová, vezmeš si mě?“

Na nic nečekám, vehementně kývám a skáču mu do náruče.

„Ano. Ano. Ano.“

Místností se rozezní šum a cvakání foťáků. Novináři jsou překvapení.

„Alane a co Tina?“ „Alane, Šarlot byla považována za Vaší milenku, co se stalo?“ „Alane, co se stane s firmami, které se s Vámi spojily díky sňatku s Tinou?“

Z každé strany se linou otázky.

Jsme uzavřeni ve svém vlastním světě. Díváme se jeden druhému do očí a na tváři máme poťouchlý úsměv. Vnímáme jen sami sebe. Pro novináře, Charlese, Tinu není místo.

„Miluju tě, Alane,“ šťastně se na něj podívám, jako když

jsem poprvé ochutnala čokoládu.

„Miluju tě, Šarlot.“

„Alane, odpovězte nám.“ Novináři neléhají.

Alan mě políbí na čelo a otáčí se k novinářům.

Do ruky si opět bere mikrofon a vrací se na pódium.

„Zřejmě jsem Vás teď překvapil. Ale jak jsem řekl, konferenci jsem svolal kvůli tomu, abych Vám řekl pravdu. Jeden z Vás se mě zeptal, zda byla slečna Šarlot Niklová, má milenka. Odpověď zní NE. Nikdy jí nebyla a nikdy ani nemohla. S Tinou jsme již několik let pouze přátelé a tuhle hru jsme hráli jen kvůli Vám a kvůli smlouvám. Společnostem se omlouvám. Nebudu chodit kolem horké kaše, ale pokud jde o podnikání začíná hra o přežití. A s čitým srdcem můžu říct, že i bez téhle strategie je New Experience výnosná a spolehlivá firma. Pokud jde o Tinu a náš vztah…“ podívá se na ní a zhluboka se nadýchne. „Po nějaké době se v Tině prohloubily city k mé osobě, ale bylo pozdě. Objevila se Šarlot a já byl v její moci. Nicméně karty byly rozdány a mně nic jiného nezbývalo. Ze svatby jsem odešel z důvodu, že jsem toho měl dost. Jak jsem již řekl, bez Šarlot si nedokážu život představit. Jel jsem tedy za ní a…“ na chvíli se odmlčí.

„A co bylo pak, Alane?“

„Pak jsem se probudil v nemocnici s amnézií. Tina a můj otec se postarali o to, aby mě Šarlot nesnášela a mě o ní nic neřekli. Celý půl rok jsem tápal a ve vzpomínkách jsem neudělal ani krůček. Zkrátka prázdno, žádné zlepšení. A pak jsem zase potkal Šarlot. Opět. Během pár dní, se mi paměť začala vracet… dokaď se úplně nevrátila.“

Hořce se podívá na Tinu a Charlese.

Oba jsou zděšení a nejistě se na něj dívají.

„Celý půl rok mi lhali a říkali mi jen to, co se jim hodilo! Celý rok si se mnou jenom hráli! Má rodina, má rádoby snoubenka mi do zad vráželi nůž den za dnem!“

Tina a Charles neví, co dělat. Panikaří.

Novináři je zaměřují a kroutí hlavou.

„Alane, my to udělali pro tebe,“ Tina se začíná hájit.

„Pro mě? Co z toho bylo pro mě? Ty? Smlouvy? Netočil se můj život předtím kolem Šarlot? Netočil se kolem New Experience? Snažili jste se mi to vzít. Vzít všechno, co jsem miloval! Tino ty jsi mě zklamala nejvíc. Otče od tebe jsem to čekal, i když jsme jedna krev. Ale ty, potom tvém výkonu na svatbě jsem ti věřil. Zklamala jsi mě,“ naprosto upřímně přiznává.

„Omlouvám se, Alane. Nechtěla jsem tě ztratit,“ pohled upírá k zemi.

„A co sis myslela, že bude až si vzpomenu? Modlila ses, aby se mi paměť nevrátila?“

„Ne, to ne. Myslela jsem, že se zamiluješ do mě a na ní…“

„Zapomenu? Tino, když máš někoho tak hluboko v srdci, jako mám já Šarlot, tak nikdo a nic to nezmění.“

„Jenže takhle hluboko tě mám v srdci i já, Alane,“ utře si slzy.

Alan se zhluboka nadechne. Začíná mu být Tiny líto. Chápe jí. Chápe její pocity, ale to co udělala jí nezapomene.

„Tino. Vím, jak se cítíš, ale na tebe čeká někdo jiný.“

„Alane a co budete dělat teď?“ Jeden z novinářů se probírá z šoku a neubrání se další otázce.

„Teď? Nemůžu se dočkat až políbím svou snoubenku. Hned jak to udělám, políbím jí znovu. Pak až to několikrát zopakuji, tak zřejmě pujdem do školky a doděláme práci, která tam na nás čeká. Tedy, musím se opravit, dodělám práci, která nás tam čekám, protože má paní bude zřejmě sjíždět webové stránky se svatební tématikou a s paní ředitelkou, nemýlím li se?“ zaculí se na mě a já na něj vypláznu jazyk.

Bože, já jsem tak šťastná!

„No kde jste? Máte zpoždění! Nemůžete aspoň zavolat?“ Tina se na nás rozčíleně podívá. „Máte štěstí, že to tu je skoro hotové. No tak, kde jste byli?“ rozhořčeně bere do ruky kávu a upije si.

„Máme pro tebe novinku?“ zářím, jak sluníčko a nemůžu se dočkat její reakce.

„Jakou?“ upije si znovu.

„Budeme se brát.“

Tea vyprskne veškerý obsah před sebe.

„Cože?“

„Slyšíš dobře,“ Alan pokračuje za mě. „Budeme se brát.“

Tea si odkašle a všimne si našich propletených prstů.

„Vy dva? Ještě včera byste na sebe nešáhli ani metrovou větví a teď se chcete brát? Co to je za blbé vtipy?“

„Teo,“ přistoupím k ní. „To není vtip. S Alanem se nějakou dobu už známe. Jenže pak se něco stalo, a …“

„Teď se to konečně vyřešilo,“ opět mě Alan doplní.

„Co se stalo?“ Tea na nás třeští oči a nemůže uvěřit tomu obratu.

Je to půl hodiny, co Tee vysvětlujeme, co se událo. Stále kroutí hlavou a nemůže tomu uvěřit.

„To není možné, ještě nedávno byste se povraždili a teď taková změna. Šar, takže on je ten, který ti, tak znechutil chlapy?“

Usměji se na ní a podívám se na Alana.

„Chlapy jsem nesnášela ještě před ním. Dejme tomu, že on mě donutil věřit na výjimky.“ Poletují kolem mě srdíčka. „A ano, je to on, co mi rozsápal srdce na kousky a zahodil do drtičky odpadu,“ nakrčím na něj nos.

Políbí na čelo.

„A taky jsem ten, kdo to napravil a hlavně ten, kdo za to nemohl,“ věnuje mi jedno nadzvedlé obočí.

„Kdybys jel opatrně, nic takového by se nestalo,“ ošiju se.

„No tak promiň, že jsem tě chtěl vidět!“

„Já tě taky chtěla vidět, ale nemáš jezdit, jako blázen. Co kdybys někoho srazil? Co by jsi pak dělal? Hned, jak by ses probral, šel by si do lochu. Co bych pak dělala?! No?! A vůbec, co kdyby jsi umřel?!“

„Nic. Našla by sis jiného chlapa, kterého by jsi nesnášela!“

„Alane Adalberte, dovol mi tě seznámit s jedním faktem. Nikdy bych nikoho nesnášela, tak moc, jako tebe!“

Tea se pohodlně posadí do křesla a pomyslně kolem sebe hledá popkorn. Usmívá se a je ráda, že jsme stále stejní. To naše hašteření, by jí chybělo.

„To máš jediné štěstí, protože jednoho krásného dne bych si na tebe vzpomněl a šel bych si pro tebe! A pokud bych to nepřežil, chodil bych tě strašit, nebo bych se převtělil do pouličního psa a ty by sis mě vzala. Hlídal bych tě zuby nehty… Pojď sem.“

Přitiskne si mě k sobě a jemně políbí.

„Hele hrdličky, alou do práce. Není toho moc. Tak až to doděláte, jděte vrkat někam jinam, ano?“ pobaveně na nás mrkne.

„Rozkaz šéfová,“ rozpačitě se uculím.

„Podrž to, Alane.“

„Držím.“

„Držíš pořádně?“

„Držím.“

„Určitě?“

„Určitě!“

„sis jistý?“

„Šarlot!“

Neváhám ani chvíli a ihned ho nahodím zbylou barvou. Jsem, jak malé dítě a chci si hrát.

„Šarlot!“

Vybíhám z místnosti a utíkám pryč.

„Šarlot,“ na tvářích má dolíčky a utíká za mnou.

„A mám tě,“ netrvá to dlouho a je u mě.

„Jak to vždycky děláš, že mě tak rychle chytíš?“ nafouknu se, jak bublina.

„Jak to dělám? Nijak, Šarlot. Já to nedělám, to děláš ty… Zkrátka tě nenechám utéct…Ta představa mě děsí.“

Opře si své čelo o mé a lehce mě políbí.

„Šarlot?“

„Hm.“ Otočím se na něj.

„Tahle místnost je hotová?“

„Hm,“ kývnu a udiveně odpovím. „Proč? Nelíbí?“

„Líbí, jenom my tu něco chybí.“

„Chybí?“ Rozhlédnu se po místnosti, ale nic mě nenapadá.

„Dej mi ruku.“

„Proč?“

„Už zase. Už zase, mi na otázku odpovídáš otázkou?“ protočí oči a bere mou ruku.

„Jakou barvu?“

„Co?“

„Modrá, zelená, žlutá, červená…“

„Červená,“ odpovím na nevím co.

Alan mou dlaň namočí do barvy a přitiskne jí na zeď.

„Paráda, teď tu druhou,“ usměje se na mě a já mu úsměv oplatím.

„A teď ty Alane.“

Stojíme před zdí a přihlouple se usmíváme. Jsme hrdí na svou práci. Naše barevné otisky dlaní zdobí zeď a naše láska je zvěčněná.

„Líbí?“ Alan se ke mně natočí.

„Je to perfektní. Plácnem si?“

Nastavuji barevnou dlaň a Alan se usměje.

„Jako malá, ale moje,“ přitaká a po plácnutí si mě k sobě přitáhne a políbí do vlasů.

„Šarlot? V téhle školce jsem dostal novou šanci.“

Pouští mě a pomalu si kleká.

„Vím, že na tiskovce, to nebylo zrovna romantické. Nech mě to napravit.“

S kapsy vytahuje krabičku a pomalu jí otevírá.

„Šarlot Niklová. Miluju tě víc, jak svůj život. Vezmeš si mě?“

Úsměv se mi snaží roztrhnout tvář.

„Alane Adalberte. Jsi laskavý, obětavý, sladký, vtipný, rozumný, starostlivý a tak dále. Ale umíš být i umíněný, tvrdohlavý, svérázný, protivný, neodbytný, arogantní, pyšný a….“

Alan protočí oči.

„Jednoduché ano by stačilo.“

„Ať se na místě propadnu, jestli toužím po něčem jiném. Ano, vezmu si tě a třeba hned.“

Padám k němu na kolena a pevně ho obejmu.

Alan opět ironicky protočí oči a sám pro sebe se usměje.

„Já se z tebe zblázním, Šarlot,“ pevně mě sevře a zavírá oči.

Tina stojí u okna a popíjí své oblíbené víno.

„Šarlot Niklová, jestli si myslíš, že se Alana jen tak vzdám, jsi na omylu. Doteď jsem to neudělala a nehodlám s tím začít!“

„Oči, které plakaly, vidí lépe.“

20. kapitola

„Alane, co chceš dělat? Půjdeš za otcem? Měli byste si promluvit.“

Cítím napjatou atmosféru. Takhle to nejde! Musí to vyřešit.

„Šarlot, nejspíš jsem mu pokazil kšefty, teď mě bude nenávidět.“

„Nemělo by to být naopak?“

Alan se ironicky usměje.

„Mělo. Jenže jemu víc záleží na smlouvách než na mě. Už jsem si na to zvykl.“

„Alane, takže s tím nic neuděláš?“

„Nespěchej. Nespěchej. Víš, co se říká, kdo spěchá, pije čaj vidličkou. Teď není vhodná doba spěchat, ještě není správný čas. Musí si to nechat všechno projít hlavou a snad se umoudří.“

„Alane. Nemyslíš, že právě teď je ten nejlepší čas? Všechno je to živé, událo se to před chvílí. Teď byste si měli promluvit. Vždyť díky té nehodě o tebe mohl přijít. Třeba… Třeba to byl impulz na to, aby se změnil. Možná, že si upravil své priority, jenom neví, jak ti to dát najevo…Hele, Alane,“ nakláním se pro konvici s čajem. „ Čím dřív to spolu vyřešíte tím lepší to bude pro vás oba i pro firmy. Společnosti se nakonec umoudří, když uvidí že jste to dali dohromady, že se snažíte. Je to, jako návrat ztraceného syna… otce, no jak chceš. Zase se k vám vrátí, ale co je nejdůležitější, třeba si budete blíž. Co ty na to?“ nejistě se na něj podívám a dolévám čaj.

„Půjdeš se mnou?“

„Co?“ vyděšeně sebou trhnu a čaj na sebe převrhnu. „Sakra, au.“

Alan pohotově vstává.

„Ukaž mi to,“ bere mou ruku a svraští obočí. „Šarlot, ty jsi vážně pometlo,“ lehce se usměje a jemně mi na ruku fouká.

„Bolí to?“ opatrně se zeptá.

„Ne, nebolí. Alane, ty vážně chceš, abych šla s tebou?“

„Jistě, že chci. Jsi má budoucí žena. Chci, aby si byla u všeho. I když přiznávám tohle nepatří mezi medové dýchánky.“

Nejistě se na něj uculím.

„Alane, půjdu s tebou kamkoli budeš chtít, ale nemyslíš, že to pak bude jenom horší?“

„Upřímně?“

„Hm.“

„Bude, ale když už do toho půjdeme, tak se vším všady a společně.“

Líbne do vlasů a přivine k sobě.

„Počkej, Alíku, musím to utřít než to bude na zemi.“

„Alíku? Nejmenoval se tak ten plyšák, kterého jsem ti vyhrál na pouti? Máš ho ještě?“ zvědavě se na mě podívá.

A sakra!

„Měla bych to utřít.“ Rychle vstávám a snažím se vyhnout tématu.

„Šarlot?“ podezřele se na mě podívá.

„Kde je ten hadr?“

„Na stole přímo před tebou. Co jsi udělala s tím plyšákem?“

„No páni, to by člověk nevěřil kolik se toho vejde do jedné konvice, viď?“

„No to jo. To je výzva pro vědce. Šarlot, co jsi udělala s tím plyšákem?“

Nahlas si odkašlu a snažím se vyhnout jeho pohledu.

„Šarlot,“ začíná se mými reakcemi bavit.

Do háje. Musím se nějak vymluvit. Nemůžu mu říct, že jsem celého Alíka polepila jeho fotkami a ty následně prošpekovala šipkami. Chudák Alík byl celý protrhaný a já mu pak z deprese všechno zašívala. Tedy s šitím to nemělo nic společného spíše s drátováním.

Taktika, taktika! Jsi ženská Šarlot, na něco přijdeš.

„Alane? Kdy tam chceš jít? Myslím k vám.“

No nevím, jestli tohle byl dobrý tah. Doufám, že řekne příští rok.

„Sama jsi říkala, že by bylo nejlepší, co nejdřív. Co takhle zítra?“

To jsem plácla zase hovadinu.

„Alane, nemusíš mě ve všem poslouchat. Vím, že to zní neuvěřitelně, ale i já se někdy pletu, víš? Takže v případě, že jsi jiného názoru a chceš tam jít někdy jindy…“

„Za prvé Šarlot, vážně mě udivuje, že jsi řekla, že se taky někdy pleteš. Myslím, že bych spíš čekal, že na mě spadne klavír a vyleze z něj méďa Pů než, že přiznáš něco takového a upřímně, mrzí mě, že jsem neměl zaplý diktafon. A za druhé. Musím tě vyvést z omylu. Máš pravdu, v tomhle případě bude lepší, když to vyřešíme hned.“

Protočím oči.

„Alane…“

„Šar, vím, že by jsi radši vlezla do terárka s tarantulí, ale aspoň to bude mít za sebou, hm?“

Hraně zafňukám. To je paradox. Zprvu ho přemlouvám, aby to dořešil hned a za minutu ho přemlouvám k opaku.

„Jdu do sprchy,“ rezignuji a se štěněčím výrazem odcházím.

„A co ten Alík?“

Ups.

„Co? Neslyším tě,“ přidám do kroku.

„Co chceš dělat, Tino?“

Charles sedí v koženém křesle a v ruce drží doutník. Kouř se nad ním vznáší a vytváří kolečka, která se posléze rozplývají.

„Ještě nevím, ale té proradné holce to je tak nevyjde,“ oči má přimhouřené a vehementně přemýšlí.

„Tino, vypadá to, že jí vážně má rád, ne…“

„To mě nezajímá. Já ho miluju. Sám říkal, když máš někoho v srdci, tak tam zůstane. Já ho tam mám a nehodlám to tak nechat být. Pomstím se jí a klidně půjdu přes mrtvoly. Jsem Tina Beli a jen tak se nevzdám. To my Beli nemáme ve slovníku.“

„Tino. Nemyslíš, že už to trochu přeháníš?“

„Přeháním? Já? Vždyť mi zničila život. Vzala mi muže, kterého miluju a s ním mi vzala i pověst a peníze.“

Charles zapřemýšlí. Představa Šarloty jako Alanové ženy ho děsí. Představa chudé holky nesoucí jméno Adalbert je do nebe volající. Nemůže to dopustit.

„Dobře. Tak co uděláme?“

„Ještě nevím, ale něco vymyslím.“

Charles vstane a doutník odkládá.

„Tino. Vždy jsem tě bral, jako svou dceru. Vždy jsem si tě představoval po Alaninovém boku. A jinak to vidět nechci. Jsem na tvé straně.“

„Vážím si toho Charlesi. Než něco vymyslím, nedávej jí nic zadarmo. Má toho už dost!“

„Na to se spolehni,“ povzbudivě jí poklepe na rameno. „Zítra má Alan přijít. Přijď také, třeba něco vymyslíme,“ sofistikovaně se na ní usměje.

„Skvělý nápad, Charlí,“ upije si vína a zadívá do dálky. „Šarlot Niklová udělám cokoli!“

„Je připravená, má paní?“

„Na tohle nebudu nikdy,“ procedím mezi zuby. „Alane, vážně si myslíš, že je to dobrý nápad? Už takhle ze mě mají kopřivku. Vážně chceš, abych šla bez ohlášení s tebou a z kopřivky se stala Borelioza? Alane, to není sranda, nesměj se. Víš, co všechno taková Borelioza může spáchat? Může zanechat doživotní následky a dokonce na to lidi i umírají. Vážně je chceš vystavit takovému riziku?“

„Šarlot. Opravdu chceš sama sebe přirovnávat k Borelioze? Není to trochu přemrštěné?“ vrhne na mě jedno obočí.

„Možná,“ sklopím oči.

„Neměj strach. Budu tam s tebou a když to bude hodně špatné, prostě odejdeme, ano?“

Na tváři mám nervózní výraz. Mé pocity nejsou dobré, vůbec nejsou dobré… Myslím, že budu zvracet.

Alan se postaví těsně přede mě.

„Šarlot Niklová. Ty jsi pro mě ta nejdůležitější osoba v životě. Miluju tě a nikdo a nic mě neodradí od toho, abych si tě vzal,“ pohladí mě po spodním rtu a následně ho políbí.

„Já vím. Ale bude to nepříjemné.“

„To bude, ale společně zvládneme všechno,“ pevně odpoví. „Věř mi.“

Usměji se na něj a nejistě se podívám do zrcadla.

„Můžu jít v tomhle?“

Z každé strany si sama sebe prohlížím. Myslím, že mi to sluší, ale bude to stačit jim? Žádná Coco, Prada ani Louie Vuitton, normální obchod, normální oblečení. Obyčejné bílé šaty s černými puntíky a s černým páskem. Obyčejné boty na podpatku. Obyčejná černá čelenka. Obyčejně sepnuté vlasy do drdolu. Obyčejné nalíčení. Obyčejná Šarlot.

Nahlas vzdychnu.

„Šarlot, i kdyby sis vzala pytel od vysavače, vždycky budeš vypadat nádherně.“

„To říkáš jenom proto, že jsi mě viděl po ránu,“ snažím se zavtipkovat, ale nikdo se nesměje.

V autě je ticho, ani jeden z nás nemluví. Nervozní je snad i řadící páka. V hlavě se mi rozbíhá kolotoč všemožných scénářů mé brzké budoucnosti. Jaderný výbuch z jejich strany, elegantní skok z okna z mé strany, vypuštění psi, kuchyňský nůž i minové pole. Představuji si vše kromě otevřené náruče.

„Jsi v pořádku?“ Alan vycítí mé rozrušení.

„No jasně, že jsem. Psychicky se připravuji na životní zážitek, na který se budu dívat z první řady. Už teď se té show nemůžu dočkat. Alane? Nemůžeme to otočit?“

Alan stáčí volant a staví u krajnice. Ruku dá přes mé opěradlo a zadívá se mi do očí.

„Šarlot, co to s tebou je?“

„Jak to myslíš?“ udiveně se na něj zadívám.

„Vždycky jsi byla bojovnice a teď se tlačíš v koutě. To z toho máš vážně takový strach?“

„Nemám strach, jenom bych se bez toho obešla.“

Ccc, jak může říct, že mám z něčeho strach?

„Šar, máš za sebou tolik věcí. To tě můj otec, tak děsí?“

„Ne. Neděsí. Jen… já nevím, jsem poslední dobou nějaká přecitlivělá.“

Alan se opře o svou sedačku a nahlas vzdychne.

„Mám to otočit?“

„Ne,“ tiše odpovím a kroutím hlavou.

„Určitě? Šar, jestli ti to je vážně, tak nepříjemné, tak tam půjdu později sám. Co ty na to?“

„Ne, ne. V dobrém i zlém, neříká se to tak?“ Zhluboka se nadechnu a odhodlaně se usměji.

„Urč…“

„Už jeď,“ šťouchnu do něj a vypláznu jazyk.

Dveře se otevírají a já jsem ráda, že žádné psi nemají. Služebná se na nás zdvořile usmívá a vede nás k Charlesovi.

„Alane? Už se někdy stalo, že se tu někdo ztratil?“

Jsem celá paf. Vila je obrovská. Mohla by konkurovat Buckinghamskému paláci, Geissenovské vile i velikosti mé otevřené pusy taky.

„Šar, sice vypadáš roztomile, ale zavřu tu pusu Kelišová,“ popíchne mě a vezme mě kolem pasu.

„No konečně Ala… Co tu dělá ona?!“ zarazí se Charles.

A je to tu. Okna jsou otevřené. První dobré znamení.

Jemně se na Charlese usměji a čekám, co přijde.

„Otče. Dovol, abych tě oficiálně seznámil se svojí snoubenkou,“ pevně mi sevře ruku.

Charles po mě hodí pohrdavý pohled a arogantním krokem se ke mně blíží. Charlesi, Charlesi, také z toho nejsem odvařená.

„Otče!“

„Šarlot Niklová, dobrý den.“

„Alane, co tu dělá? Neříkal jsi, že přijde i ona.“

„Otče, ta ONA má jméno a to jméno je Šarlot, používej ho, ano?“

„Ala…“ .

„Ale, ale koho tu máme? Ahoj Alane.“

Tina se v zákulisí divadelního představení stačila připravit na novinky dnešního programu. Vstupuje na scénu nové hry s názvem Jak se zbavit Šarlot aneb Žraloci útočí.

„Tino?!“ Alan se otráveně podívá na otce.

Tomu říkám šťastné shledání, už chybí jenom piknikový koš.

„Co tu ONA dělá?“

Otec a syn se opravdu nezapřou. Každý si přivede babu a nikdo nikomu nic neřekne. Nenápadně zakrývám úsměv. Zdá se mi, že mi z toho řádně hrabe. Situace začíná být napjatá a mně se chce smát. Zřejmě jsem ve škole chyběla na hodině společenského chování.

„Je tady něco vtipného, Šarlot?“ Tina po mně střelí pohledem.

„Ne, Tino. Všechno v pořádku,“ cukají mi koutky. Sakra, moje nálady se mění, jak předpověď počasí. Co to se mnou je?

„No tak se posaďte,“ Charles podrážděně zareaguje.

Alan mi nabízí místo, co nejdál od Charlese a já z celého upřímného srdce poděkuji.

„Proč jsi přišel Alane?“

Alan protočí oči.

„PŘIŠLI JSME, protože jsme si chtěli o všem promluvit.“

„O všem? A před ní? Nestačí, že takhle toho o tobě ví až moc, ty jí toho chceš říct víc?“

„Otče, Šarlot ví všechno a je to má budoucí žena. Mohl by ses k ní chovat s respektem?!“ začíná být podrážděný.

„Alane, to je v pořádku, nech to být. Hlavně si promluvte. Když tak počkám venku,“ snažím se ho uklidnit.

Charles na mě hází výraz příbuzný sopce, vůbec se mi nelíbí. Špatný pohyb a dojde k výbuchu.

„Zůstaň tu, Šar. Všechno, co mě týká, se týká také tebe.“

„Alane jsi směšný! Jak můžu mít k takové nule respekt!“ Charles ihned reaguje na Alanová slova.

No páni, snobáci nemají zřejmě velkou slovní zásobu, to už je po druhé, co jsem nula. Skvělé!

„Otče!“

„Co? Není to pravda, podívej se na ní? Vždyť nic nemá. Blbý pronájem. Zoologickou zahradu a pracuje ve školce jenom kvůli tomu, že si neudržela práci.“

Jak to ví?

„Tu práci si neudržela, kvůli klackům, které jste jí házely pod nohy! A přestaň tady mluvit takovým tónem a už vůbec jí neříkej nula! Šar…“

„Šarlot sem, Šarlot tam. Umíš také něco jiného?“

No paráda o mně beze mě.

„Od té doby, co jsi jí poznal jsi úplně k ničemu!“

„To si vážně myslíš? New Experience patří mezi špičky a jestli teď odpadne tak to bude jenom kvůli tobě a tvé snobské povaze. Od té doby, co jsem se Šarlot, jsem konečně začal žít, tak promiň otče, že tě to netěší!“ proklíná ho pohledem .

„Začal žít? Tím, že se flákáš na pouti nebo jezdíš na kole? Co? Tomu říkáš žití?“

A jak ví zase tohle? Mám na sobě štěnici nebo co?

„Tahle ubožačka tě zničila, kamaráde! Jde jenom po penězích a ty jsi slepý.“

Tak a dost!

„Promiň te, že vás ruším při vašem hovězím monologu, ale jak víte, že jsme byli na pouti, na kole a tak dále?“

„Co prosím?! Hovězím?!“

„Ano. Rozuměl jste správně. To jste nás sledoval?“ usmívám se, jako rosnička.

„Myslíš, že bych tě s ním nechal samotného? Myslíš, že bych si tě neprověřil?“

„Vidíš, Alane. Přeci jenom mu na tobě záleží,“ ironicky se na něj zazubím. „Charlesi, víte, že bych Vás mohla osočit ze stalkerství? Stalker jak je známo je člověk patologicky posedlý zájmem o jinou osobu. Příjde mi to stejné, nemýlím se? Pochopte, mohla bych i z Vás vytřískat nějaký prachy. Kolik by to asi bylo?“ nehnu pohledem a sleduji jeho reakce.

„Ne jen, že jste nula, póvl společnosti, jste i drzá prachsprostá dcerka uboh…“

Alan praští sklenkou do stolu.

„To stačí! Otče, Šarlot toho v životě dosáhla víc, jak ty a ty nemáš žádné právo na to, abys jí urážel. A pokud jde o jejího otce…“

„Alane! Vždyť si s tebou jenom hraje,“ do diskuze zvané Šarlot je lůzr se konečně připojí i Tina.

„A ty si dělala co? No? Nelhala jsi mi celou dobu, co jsem si na nic nepamatoval? Kdo si tady s kým hrál?!“ Alan vybouchl.

„Alane, šlo jen o firmy a o to, abys na ní zapomněl. Můžu ti toho nabídnout víc, než ona. Mám peníze. Mám moc a miluju tě.“

„Alane, prober se! Zahoď jí, jak tenisky. Tina je jiná třída. Vy k sobě patříte.“

Tak a to stačí! Doprohlížím si nehty, kterými jsem se nezáživně zabývala celou dobu a opět vstupuji do diskuze.

„Dobře, dobře, myslím, že jste Alanovi řekli dost argumentů proč mě má nechat. Teď mi dovolte, abych taky řekla něco já. Já Alana miluju, takový jaký je, žádnou představu z něj nedělám. Jestli si myslíte, že ho předěláte ku obrazu svému, tak jste na omylu. Ono by stejně nebylo o co stát. Víte, když se stádo otočí, chromý beran se ocitá v čele a Vy jste toho důkazem. Peníze Vám sice zaručí moc a výhody, ale neznamená to všechno. Podívejte se na sebe. Jste směšný. Vy i Tina. Snažíte si všechny koupit za peníze, ale dřív či později, zjistíte, že jste sami. Život srovnáváte penězi a na ostatní věci zapomínáte. Jste vážně hloupí. Ty nejúžasnější věci, jako je láska, přátelství, smích a tak dále si za peníze nekoupíte. Víte co? Chvíli jsem Vám záviděla. Máte krásný dům, úžasnou zahradu s bazénem, služebnictvo. Hromadu peněz a žádné starosti. Ale? K čemu Vám to je a bude? Jednoho dne to tu bude prázdné. Jestli v tom budete pokračovat, nebudou Vám tu běhat vnoučata, nebudou Vám říkat dědo, nebudou si s Vámi hrát. Budete tu sám! A pokud jde o Vaše urážky měla bych cítit zlost, pohoršení, ale světe div se NE. Necítím k Vám nic špatného. Cítím lítost. Ptáte se proč? Protože boží mlýny melou a pokud se sebou nic neuděláte, dopadnete na dno. Já Vám přeji pevné nervy, ať se z tady té bohatýrské mánie dostanete a tobě přeji to samé Tino. Jsi ještě mladá, máš toho hodně před sebou… Díky Vám jsem si uvědomila pár věci a za to Vám děkuji. Můžu mít 1kk, můžu chodit v otrhaném oblečení, můžu mít IQ igelitového sáčku, ale vždycky budu lepší člověk než vy a víte proč? Protože mám srdce na pravém místě… Čekám v autě.“

Pohotově si beru kabelku a odcházím. Zavírám za sebou dveře a ihned se o ně opírám. Sotva dýchám. Nemůžu to mu uvěřit. Co to do mě vjelo?

V místnosti je ticho, špendlík by vyvolal bouřlivý hluk.

„Tak to je asi všechno.“ Alan se zvedá a je mírně otřesený.

„Počkej,“ Charles ho nečekaně zastaví. „Posaď se na chvíli“ klidným hlasem promluví.

„Musím za ní,“ odsekne.

„Nech jí osamotě, potřebuje vychladnou, po takovém výkonu má na to právo.“

Alan se na něj podezřele podívá.

„Sedni si, Alane“ konečně se na něj podívá a upřímně ho požádá.

„Když mluvila o dětech… ona je…“

„Alane?!“ Tina se zhrozí. „To chceš ještě platit výživné?“

„Tino!“ oba jí naráz okřiknou.

„Ne, není těhotná. Ale jednou bude a otče, měla pravdu! Jestli o to všechno chceš přijít, tak v tom dál pokračuj.“ Poslední větu hořce procedí mezi zuby.

Charles sedí a nespouští ho z očí. Přemýšlí a Tina ho nenápadně pobízí.

„Alane. Jestli chcete… příští týden pořádáme večírek. Jste zvaní… Oba.“

Alan přimhouří oči, něco mu nesedí. Že by ho Šarlotina řeč tak zasáhla?

„sis jistý?“ nedůvěřivě se zeptá.

Charles se odmlčí a podívá se na Tinu.

„Jsem,“ nerozhodně odpoví.

„Dobře, budeme tu, ale jestli jí ještě jednou pokusíš urazit, nebo urazíš, už mě tady nikdy neuvidíš.“ Pomalu vstane a jde ke dveřím.

„Otče, miluju jí. Nikdy jsme se k sobě nechovali jako otec a syn. Byl bych rád, kdyby se to změnilo.“ Zavírá za sebou a odchází.

„Výborně Charlesi. Dostali jsme tam, kde jsme chtěli. Teď ještě, aby ten večírek vyšel podle plánu.“

Charles je jako zaražený. Nespouští z očí dveře, kterými Alan odešel.

„Charlesi. Všechno jde podle plánu. Nemáš radost? Po večírku tahle fraška skončí a Šarlot nám zmizí z očí.“

Nevnímá jí.

„ Charlesi? Co je s tebou? Nemáš radost.“

Charles spouští restart a pomalu se vrací do reality. Vnoučata mi nebudou říkat dědo?Nebudou běhat po zahradě? Vnoučata?

„Charlesi?“ Tina mu před obličejem zamává rukou.

„Jo… jo… mám radost.“

Vnoučata?

Sedím v autě a všechno na mě doléhá. Nervy se ozvaly a je mi zle. Zhluboka dýchám a stále si opakuji, co jsem řekla Charlesovi. Přehnala jsem to. Přehnala. Namáčím si kapesník a dávám si ho na čelo, zavírám oči a snažím se uklidnit. Ještě, že tu vodu stále beru s sebou, chválím se za své nesmyslné zvyky.

„Šar, to bylo úžasné.“

Alan nastupuje do auta a celý září.

„Připadalo mi, že se vrátila ta Šarlot, kterou znám. Ne, že bych si teď stěžoval, ale…“

Podívá se na mě a zaregistruje bílý růž na mé tváři.

„Šarlot. Jsi v pořádku?“ vyděsí se.

„Ne.“

Rychle otevírám dveře a stejně rychle vybíhám. Pozdní oběd odkládám za keříkem.

„Šarlot!“ poplašně vystupuje.

„To nic. To nic.“ Konečně se zmůžu na slova a mávám na něj, ať jde dál.

“To ty nervy.“

„Omlouvám se Šarlot. Netušil jsme, že to pro tebe bude až takové.“

Přistoupí ke mně a já si klekám na zem. Z rukou mi bere kapesník a znovu ho namáčí.

„Je to lepší?“

Kývnu k souhlasu a pomalu se zvedám.

„Jo, jasně. Je to už dobrý,“ lehce se usměji a loudavým krokem se vracím k autu.

Alan stojí a bolestně zavírá oči. Uvědomuje si, že mě dostal do situace, která mě nutí být silnou. Promne si čelo a úzkostlivě se rozhlédne kolem sebe. Tohle jsem nechtěl.

Alan startuje auto a já se dívám před sebe. Přemýšlím.

„Alane…“

„Šar, promiň mi to. Nechtěl jsem, aby…“

„To nic. Nic se neděje,“ upřímně se na něj usměji. „Alane. Nevadilo by ti, kdybych dneska zůstala u sebe?“

Vylekaně se na mě podívá.

„Proč?“

„Potřebuju si na chvilku odpočinout. Být v klidu a sama,“ opatrně odpovím.

„Odpočinout ode mě?“

„Ne. Od všeho. Dnešek by náročný a…“

„Nic mi nevysvětluj, chápu to. Jistě, že mi to nebude vadit,“ posmutněle se usměje.

Dnes je 30tého. To jsou dva dny…

Alan parkuje před mým domem a já nepřítomně civím před sebe.

„Děje se něco?“

Počítám.

„Šar, děje se něco? Nad čím přemýšlíš? Vnímáš mě?“

Trhnu sebou.

„Jo jo. Já jen… Nepřehnala jsem to dneska?“

Šikovná Šarlot, šikovná.

„Co myslíš? To s mým otcem?“

„Hm.“

„Šarlot vůbec. Byla jsi úžasná. Přímo skvělá,“ rozzáří se a líbne mě na ruku. „Všechno, co jsi řekla byla pravda. Ani nevím, kde se to v tobě vzalo. Když jsi odešla Charles jen seděl s otevřenou pusou. Dokonce řekl něco v tom stylu, že jsi podala dobrý výkon a nemyslel to ironicky.“

„Vážně?“

„Jo, vážně. A taky…“ soustředěně se mi podívá do očí.

„Taky co?“

„Taky nás oba, pozval na večírek. Šarlot předem říkám, že tam nemusíme jít.“

„Kdy?“

„V sobotu,“ zaraženě odpoví.

„Dobře. Půjdeme tam,“ pevně odpovím.

„sis jistá?“ přimhouří oči a snaží se mi dostat do hlavy.

„Jsem.“

„Šar, před chvíli ti nebylo dobře z půl hodiny u nás doma a teď chceš jít na večírek?“

„A proč ne? Vždycky jsem chtěla vidět, jak probíhají snobský večírky. Bude tam pití zadarmo?“

Co to plácám?

„Jasně, že jo,“ přimhouří oči.

„Dobře, tak já půjdu. Uvidíme se zítra ve školce, ano?“

„Jistě. Už teď mi chybíš.“

„Miluju tě, Alane. Pa.“

Vystupuji z auta a přivírám dveře.

„Šar?“

„Ano?“ natočím se k němu.

„Vážně mi nechceš říct, co se děje?“

„To nic,“ usměji se a odcházím.

Alan mě z auta sleduje a nejistě si kouše ret. Ví, že se něco děje. Zná mě. Jenže co?

Pomalu vycházím schody a doufám.

Doufám? Doufám v co? Dva dny zpoždění. Co vlastně chci?

V hlavě mám chaos. Náladovost, podrážděnost. Chvíli mám chuť se nesmyslně smát, vzápětí mám chuť zvracet. Dva dny zpoždění.

Jsou to nervy nebo…?

Padám do postele.

Jsem snad… těhotná? Šarlot! Nedělej unáhlené závěry, jsou to jen nervy. To je všechno. Zkrátka se ti dneska připomněly jisté věci a ty jsi to nezvládla to je všechno. A to že máš zpoždění nic neznamená. Není to po prvé. Není to ani po druhé. Nic se neděje, tak se hlavně uklidni, plašanko! Snažím se uklidnit a dokonce tomu i začínám věřit. Opravdu se nic neděje. Nic se neděje.

Ale chci, aby se nic nedělo?

Ráno jsem, jak sluníčko. TU věc jsem spláchla do toalety a dál se tím nebudu zabývat.

„Dobré ráno, Tony. Co tu děláš?“ usmívám se, jak trdlo.

„Dobré, Šar. Šla jsem nakoupit, tak jsem si řekla, že se zastavím.“

„Výborný nápad,“ usoudím.

„Jaké bylo včerejší setkání?“ ihned se zvědavě zeptá.

„Ale nic překvapivého, tedy až na to, že na mě nevypustili psi. Řekli mi svý a já jsem udělala to samé. Nakonec jsem odešla a oni nás pozvali na večírek,“ zašklebím se.

Tony si mě podivně prohlíží.

„Tak na večírek, jo? To jenom tak?“

„Jo, asi jsem měla plodný projev a něco si z něj vzaly,“ zazubím se.

„Šarlot?“ Tony kolem mě krouží, jak sup.

„Co je? Hele ty rogalo, co to děláš?“ nechápavě krčím obočí.

„No to snad ne“ vykulí na mě oči a rozzáří se.

„Co?“

„Když jsme u plodného projevu… Kdy jsi mi to chtěla říct?“

„Co jsem ti měla říct?“

„Nedělej se mamino,“ usmívá se, jak psychopat.

„Jaká mamino? Co to meleš?“

„Holka, to já poznám. Podívej se na sebe. Vždyť ty jsi v tom.“

„Co? Zbláznila ses? O tom bych snad něco věděla, ne?“ propíchnu jí pohledem.

„Kdy jsi měla periodu?“ nadzvedne jedno obočí.

„Tony. Mám dva dny zpoždění. Pochybuju, že by se za dva dny něco projevilo,“ otráveně se na ní podívám.

„sis jistá, že to jsou jen dva dny?“

„Jsem snad blondýna nebo co?“

„Nějakou dobu si byla. Možná, že ti ten peroxid v té tvé hlavince ještě zůstal,“ baví se na můj účet.

„Ha ha.“

„No vážně, Šar. Nespletla ses? Protože bych typla, že měsíc máš za sebou anebo k němu nejsi blízko. Holka, já mám Nikču a na tohle mám vážně čuch. Nebývá ti špatně? Nemáš prudké změny nálad? Nemotá se ti hlava? Nebolí tě prsa?“

„Ne, nic z toho nemám,“ ihned odseknu.

„Holka já ti závidím, takové těhotenství jsem neměla.“

„Já nejsem v tom a vůbec to slovo na T přede mnou neříkej!“

„Šar. Jsi v tom. A skoro měsíc. Udělej si testy, nebo se podívej pořádně do kalendáře. Musím jít, ale určitě to udělej. A pak mi řekni jaké jste vybrali jména. Pozdravuj taťku,“ vyplázne na mě jazyk.

Vraždím jí pohledem.

Dělá si ze mě srandu?!… A co je zas tohle?

Žaludek se mi přetáčí a já rychle běžím na záchod.

Jsem opřená o záchodovou mísu a snažím si srovnat myšlenky.

„To přeci není možné? Nemůže si jen tak říct, že jsem v tom a mé tělo na to hned, tak zareaguje. Nějaké odůvodnění to musí mít. No jasně, je mi blbě z té představy. To je to odůvodnění!“ Snažím se samu sebe přesvědčit, ale… ale… Co jsem dělala, když jsem měla posledně periodu? Co to bylo za dny? Poslední periodu jsem měla… měla, když mě Alan poprvé políbil, když tady byla Tina. Vždy když obchoduji mám větší chutě než normálně. Ten den, jsem měla obrovskou chuť, to si pamatuji dost živě. A to bylo před dvěma týdny? Dumám v paměti… Oči mi vystřelí. To nebyli dva týdny!… To jsem spolu ještě nebyli! Dohromady jsme se dali až na svatbě a to bylo chvilku poté. Šokovaně si sedám na zem. Já jsem jednu periodu vynechala? Jak to, že jsem si toho nevšimla?

„Dobré ráno. Je tu někdo?“ Tea přichází a já rychle vstávám.

Nemůžu to mu uvěřit. Já jsem těhotná? Těhotná? Zadívám se do zrcadla a nemůžu se spustit z očí. Těhotná? Co na to řekne Alan? Nikdy jsme se o tom nebavili. Nikdy jsem nad tím ani nepřemýšlela. Kdy mu to mám říct?

„Tady jsi. Všude tě hledám a ty jsi tu zavřená,“ Tea vběhne do Nema a rozbaluje čokoládovou tyčinku. „Tak povídej, jaký byl Charles?“

Nahlas si odkašlu a snažím se udržet žaludek na místě. Nemůžu si pomoct, ale ta tyčinka mě přitahuje, jako moucha žábu.

Přestaň, Šar. Napomenu se. Musím přiznat, tělo mi dává dost dobře najevo, co se děje. Jen, jak se to dozvědělo nenechává na sebe dlouho čekat a příznaky se dostávají.

„Teo, můžu si vzít tu tyčinku, ještě jsem nesnídala,“ nenápadně zaškemrám.

„No jasně, ber a povídej.“

Ta tyčinka je tak dobrá, ale proč je ksakru tak malá? Člověk platí víc za vzduch v obalu. Je to stejné, jako s brambůrky!

„Halo, Šarlot? Jsi na příjmu?“

„No jasně. Všechno ti povyprávím neboj. Jenom si ještě zavolám, ano?“

„Okey, hlavně mě dlouho nenapínej.“

„Neboj, za chvilku jsem u tebe.“

Tea odchází a poplašně vytáčím Tonynino číslo.

„Tony, Tony, Tony!“

„Tak co, už sis dala jedna a jedna dohromady? Měla jsem pravdu?“ slyším, jak se směje.

„Co mám dělat? Mám mu to říct? Kdy mu to mám říct? Jsem na to připravená? Chci to? Je na to ta správná doba? Tony, co mám dělat?“

„Šar, za prvé, gratuluji. Za druhé, je mi líto, ale na to odpovědi nemám, musíte si sednout a promluvit si.“

„Ale kdy? Dneska, zítra, před večírkem. Po večírku? Kdy?“

„To je na tobě. Co nejdřív, ale hlavně v klidu, až na to budeš připravená.“

„V klidu. Tobě se to řekne, ale u mě je to prvně. Nikdy jsem nad tím nepřemýšlela.“

„Vím, vím.“

„Víš co? Řeknu mu to po večírku. Po tom posledním představení bude nervózní a takhle by byl ještě víc. Zřejmě by mě tam ani nepustil.“

„To asi jo. Ale pak mu to určitě řekni, ano?“

„Jo, jo. Do té doby se s tím snad nějak srovnám já.“

„Holka, ty budeš mamina. Mamina! Jak mu budeš říkat?“ telefon se rozzáří i s ní.

Já budu mamina. Nevěřím tomu.

„Jediné co mě napadlo je Šlojma. Asi bych na tu Chůvu už neměla koukat. Sakra Tony, ještě mi to nedochází. Já budu máma!“

„No neboj, ono to brzy přijde. A všimneš si toho u záchodové mísy,“ šklebí se na mě přes sluchátko.

„Myslím, že už to přišlo.“

„Dobré ráno, Šarlot. Tea mi řekla, že jsi tu.“ Alan ke mně přistoupí a políbí mě do vlasů.

„Tony, musím jít. Zavolám ti později, ano?“

„Jasný, hodně štěstí a dávej na sebe pozor.“

„Mám tě ráda, pa.“

„Já tebe.“

„Už ti je líp?“ Alan zareaguje hned, jak ukončím hovor.

„Je mi fajn. Jak ses vyspal?“

„Nic moc, už jsem si zvykl, že mě ze spaní mlátíš,“ zazubí se a obejme.

„Zůstaneš dnes už u mě, že ano?“ drží mě pevně a cloumá sem a tam.

Nemačkej mě, nemačkej. Držím ruku v pěst a snažím se udržet čokoládovou tyčinku na místě kde jsem jí zanechala.

„Tak co? Budeš?“

Sakryš! Co mám říct? Myslím, že by mi na záchodové románky přišel. Jak z toho ven? Co by mi řekla Tony? Tony! No jasně! Tony.

„Alane, nebude ti vadit, když po zbytek týdne budu u sebe? Tony mi právě volala, že mají nějaké problémy, potřebuje někde být a já jí nechci nechat samotnou,“ ze zpod řas na něj zamrkám.

„Do konce týdne?“

„Promiň, ale budeme mít na sebe celý život. Jeden týden je naproti tomu nic.“ Políbím ho.

„Ach jo,“ vzdychne.

Nevypadá nadšeně a já se cítím provinile. Nerada mu lžu, ale tohle je z bezpečnostních důvodů. Nedá se nic dělat.

„Musí to být? Může jít k nám a byli byste tam obě,“ zkouší protestovat.

„Alane, je to moje nejlepší kamarádka. Hodně krát mi pomohla a teď je řada na mě. Potřebuje klid a rameno.“

„Já vím,“ obejme mě ještě pevněji.

Můj obličej mění všechny výrazy a barvy. Jsem ráda, že mě nevidí, nevím, jak bych tuhle duhu vysvětlila.

„Budeš mi chybět. Vážně jsem si na tebe zvykl. Bez tebe je v tom velkém bytě ticho a prázdno.“

Triumfálně se usměji.

„Na dobré věci se zvyká rychle, že?“ pokrčím nos.

„Na věci ne. Na tebe se dobře zvyká“ prstem mě šťouchne do nosu.

„Tak pojď dáme se do práce.“

Kývnu a v břiše mi zakručí. Alan se zarazí a změří si mě pohledem.

„Jedla jsi něco?“

„Ne, ale co kdybychom si někam zašli?“

„Šarlot Niklová, budoucí Adalbertová, výborný nápad.“

Rozzářím se, jako sluníčko.

„Pane Adalberte, vy někdy pochybujete o mých nápadech?“

„Nikdy.“ Prudce mě políbí a já se cítím, jak v nebi.

„Teo jdeme na snídani, do půl hodiny jsme zpátky.“

Nečekáme na odpověď a ihned vyrážíme.

„Jo jasně. Dobrou chuť“ Tea je zabořená ve spisech a sotva vnímá. Během chvilky se zarazí a zadívá se na dveře, které jsou prázdné.

„Právě jsem zapomněla kdo je tu šéf. Ccc, takového šéfa, jako jsem já bych chtěla taky,“ usměje se sama pro sebe a pokračuje v práci.

„Tak co si dáte?“ Číšnice se nás ihned ujme a podává nám ranní menu.

„Mě jen kávu, děkuji“

„Dobře, jednu kávičku a pro slečnu?“

Kousnu se do rtu a hladově vybírám.

„Prosím jedny lívance s čokoládovou polevou, dvojitou porci toustů a dva chlebíčky, děkuji.“ Usmívám se jako by nic. Stále mi to nedochází. Číšnice se na mě překvapeně dívá a Alan taky. Do háje!

„To byl vtip. Chtěla jsem vidět jeho výraz. Jen ty lívance, díky.“ Číšnice se nejistě usměje a jde pro naší objednávku.

„Měl ses vidět. Vypadal jsi docela šokovaně“ snažím se napravit to, co jsem zpackala.

„Vypadal? Já jsem byl, Šar.“ Třeští na mě oči a já se rozpačitě rozhlížím po místnosti.

„Je to tu hezké. Víš, že tu jsem poprvé?“

Alan si mě měří pohledem.

„Děje se něco, co by jsi mi chtěla říct?“

Nechci ti nic říct. Tedy aspoň ne teď. Chci ty tousty a chlebíčky. Tedy my chceme. Já i Šlojma. Pomyslně brečíme a vztekáme se.

„Ne, ne. Nic se neděje. Tedy nic, co by ještě chvilku nepočkalo.“

„Nic co by chvilku nepočkalo? Takže se něco děje?“

Ty huso pitomá!

„No. Děje, ale týká se to Tony. Řekla mi, že o tom ještě nemám mluvit, takže promiň mám pusu na zámek.“

Dobrý, Šar. To jsi uhrála dobře a dokonce jsi ani moc nelhala. Pochválím se.

„Tady to máte, dobrou chuť.“

Na nic nečekám, ihned se pouštím do lívanců. Bože ta čokoláda. Snědla bych i slona, kdyby měl na sobě tuhle polevu. Alan neskrývá pobavení.

„Šarlot, ty máš dneska apetit. Máš asi velký hlad, viď?“ Culí se na mě a upíjí svou kávy.

„Hm,“ s plnou pusou se na nic jiného nezmůžu.

Během dvou minut do sebe naláduji pět lívanců a připadá mi, jako bych snědla malilinkatý bonbon. Sakra, tohle bude ještě náročnější než jsem doufala.

„Tak co? Chceš ještě něco? Nebo půjdeme?“

Chci toho slona a ty tousty!

„Ne, ne. Mám dost,“ vynakládám veškeré úsilí na ten nejupřímnější úsměv.

„Tenhle ještě neznám. Ten patří k čemu?“ zamyšleně se na mě podívá.

„Co?“

„Tenhle úsměv? Neznám ho.“

Usměji se znovu, ale tentokrát vděčně. Miluju ho. Miluju ten pocit, že mě tak dobře zná.

Celý týden hraji dokonalou hru. Jsem jedno velké sluníčko a když jsem sama měním se na zvracející, kvílející zvíře, kterému se nálada mění častěji než cestující v autobuse. Je to hrozné. Jak si tohle někdo může užívat? Šlojmo, Šlojmo, ty budeš po tátovi. Také to s ním není jednoduché. Už se nemůžu dočkat, až mu to řekneme. Třeba se umoudříš. Každopádně vtipné dítko budeš po mně. Zřejmě máš rádo Murpyho zákony. Tenhle zákon by jsem pojmenovala Když nemůžeš letí to ven, když můžeš dělej, jak chceš, ničeho se nedočkáš.

21. kapitola

Je půl jedné a do Alanového příjezdu chybí hodina.

Jsem nervózní a to nepřidává mému stavu. Zvracím ještě víc a nevím, jestli za to může Šlojma nebo já. Zřejmě na tom máme podíl oba.

„Hlavně to tam nepodělej, Šarlot. Všechno mu řekneš až zítra. Všechno mu řekneme až zítra, ano Šlojmo? Ještě dneska buď hodné dítko. Zítra budeš mít už volný průchod a já budu mít volnou cestu k záchodu. Jenom vydrž.“ Povzbuzuji sebe i malé a zřejmě, to zabírá.

Alan je na minutu přesný. Stojí před svým autem a otevírá mi dveře.

„Vypadáš krásně.“ Políbí mě.

„Děkuji, ty taky nevypadáš k zahození.“ Uculím se.

„Jak ti je?“ jeho výraz zvážní.

„Skvěle, jak jsi na to ty?“ snažím se o zářivý úsměv a herecký výkon Grammy.

„Šar, kvůli mně se nepřetvařuj“ nadzvedne obočí.

„Vážně to chceš vědět?“

„Jistě.“

„Rozpačitě. Co ty?“

„Myslím, že stejně. Šar, to zvládneme. Kdykoli můžeme odejít, jasné? Nechci tě do ničeho nutit“ pevným pohledem se na mě podívá a sevře mou ruku.

Parkujeme na místě, kde předtím a celá vila září. Je jak nablýskaná. Venkovní stan a posezení je přenádherné. Vše je sladěno do bílé a zlaté barvy a všude jsou stoly plné jídla. Je to opravdu luxusní.

„No páni,“ nadšeně se rozhlížím.

Většina dam mají velké klobouky a oblečení, jak ze žurnálu. Vypadají úchvatně. Pánské osazenstvo je oblečeno do sak všech druhů barev a střihů. Ale nejlépe vypadá stejně Alan.

Sladce se na něj podívám a vcházíme do davu.

„Líbí?“ Lehce se nakloní.

„Moc,“ jsem, jak Alenka v říši divů.

„No ne, dobrý den, Alane, nečekal jsem Vás.“

„Dobrý den. Jak se máte? Dovolte, abych Vás seznámil se svou snoubenkou Šarlot Niklová.“

„Dobrý den,“ zdvořile pozdravím.

„Dobrý den, jste ještě krásnější než v televizi.“

„Děkuji, kamery prý přidávají,“ zavtipkuji.

Další dvě hodiny se věnujeme obchodním ředitelům, společníkům, právníkům a další smetánce.

Alan mě vždy představí, jako jeho snoubenku a já se nemůžu dočkat až mě bude představovat, jako svou ženu.

Cítím se šťastná, když jsem po jeho boku.

„Alane? Za chvíli přijdu, jenom si odskočím.“

„Jistě, chceš vzít něco k pití?“

„Jen vodu, prosím,“ rozpačitě odpovím.

„Jen vodu?“

„Promiň, včera jsme to s Tony trochu přehnali, dneska si dám pauzu,“ omluvně se usměji a odcházím.

„No, tak jenom vodu,“ překvapeně poslechne

„Alane? Můžu s tebou mluvit?“

„Tino, my si nemáme, co říct!“

„Alane prosím,“ naléhá na něj.

„Tak dělej, povídej,“ otráveně ustoupí.

„Tady ne. Já… já… nemůžeme někam do soukromí? Jestli ti tohle nepovím, nikdy si to neopustím. Neboj, nebudu tě přemlouvat, abys ses ke mně vrátil ani ti nechci nijak útočit na Šarlot. Potřebuju se ti řádně omluvit, abych mohla jít dál a ukončit to.“

Alan se na ní podrážděně podívá.

„Tak jsi představ, že jsi to udělala. Jdi si kam chceš, Tino.“

„Alane, prosím. Můžeme do tvého starého pokoje?“

Nahlas vzdychne.

„Fajn. Máš pět minut. Pak se vracím.“ Protočí oči a nedobrovolně odchází.

„Děkuju, Alane. Vážně to pro mě hodně znamená.“

Tina zavírá dveře od pokoje a nahlas vzdychne.

„Alane… Promiň, celý den jsem to trénovala, ale teď nevím, kde začít.“ Lehce se usměje a pomalu jde za ním. „Chtěla jsem ti říct, že mě to všechno mrzí. Je mi líto, co jsem ti provedla. Tobě i Šarlot, ale pochop, že to bylo jenom z lásky. Miluju tě, ale vím, že ty patříš jiné…“

Vycházím z toalet a Alan nikde. Zřejmě se zasekl u nějaký investorů, říkám si. Rozhlížím se dál a registruji Charlese. Teď nebo nikdy, Šar. Zhluboka se nadechnu a jdu za ním.

„Je to krásný večírek. Děkuji za pozvání.“ Mile se na něj usměji.

„Díky,“ suše odpoví.

„Nevíte kde je Alan?“

„Šel si pro něco do svého pokoje.“

„Myslíte, že by vadilo, kdybych tam za ním šla?“

„Po schodech nahoru, třetí dveře zleva.“

Co to má být za odpovědi? To tady podávají jenom citron s citronem a kostkami citronového ledu? Kyselejší obličej jsem už dlouho neviděla.

„Heleďte Charlesi. Vím, že jsem to posledně přehnala a omlouvám se za to, ale myslela jsem to vážně. Za žádné peníze si nekoupíte pravé city, dětský smích a ten pocit z něj. S Alanem jste nikdy neměli vztah, tak jak má být. I přesto, ale nevěřím tomu, že jste zlý člověk. Myslím, že ten Váš výraz naškrobeného snoba jenom hrajete. Proč? Nemám tušení. Zřejmě jste to neměl jednoduché, ale jste na to zvyklý. Jenže, i když jste na něco zvyklý neznamená to, že je to správné…“

„Co tím chcete říct, Šarlot?“

„Chci tím říct, že až jednou budou vnoučata, tak je za Vámi vezmeme tak i tak, a myslím, že Vám otevřou srdce a Vy budete ten nejúžasnější děda na světě.“

Charles se na mě udiveně dívá. Neví, co říct. Vzala jsem mu veškerá písmenka, která měl na mě přichystaná.

„Jen jsem chtěla, aby jste to věděl. Teď mě omluvte. Jdu za Alanem.“

Charles stojí, jak kotva v moři. Zabořený, zaražený, bez pohnutí. „Až jednou budou vnoučata, tak je za Vámi vezmeme a myslím, že Vám otevřou srdce a Vy budete ten nejúžasnější děda na světě.“… Děda… Děda!!

Pomalu stoupám po schodech a potichu počítám dveře.

„Tady. Třetí zleva.“ Beru za kliku…

„Ne, Šarlot. Nechoď tam!“ Charles vybíhá schody a snaží se mě varovat.

Tina registruje stín ze zpod dveří a ihned zahájí svůj plán.

„Alane? Nějak se mi motá hlava. Já myslím, že omdlí…“

Alan jí zachytává. Tina ho za košili strhává s sebou na postel. Dopadá přímo na ní. Bleskově k němu přisaje své rty a nohy omotá kolem jeho těla.

Co se to sakra děje? Otevírám dveře…

„…Alane, konečně ti to došlo. Taky tě chci a moc.“

„Alane…“ stojím, jak opařená. Opařená a spálená.

Všechno ve mně se pálí na uhel a zbylý prach létá kolem mě.

„Šar!“

Okamžitě Tinu odhodí.

„Věř mi, není to tak!“ přispěchá ke mně.

Zhluboka dýchám a snažím si uklidnit žaludek. Motá se mi hlava až se rukou musím opřít o zeď.

„A jak to bylo, Alane?“ Zadýchaně promluvím. „Omdlela a takhle jste skončili?!“

„Vím, že to zní šíleně, ale ano, Šarlot. Přesně takhle,“ naléhavě mě bere za ruku a já hned ucuknu.

„Sakra Alane, tuhle o Červené karkulce znám také, nemůžeš si vymyslet aspoň něco jiného?!“ Zoufalost a vztek ve mně graduje.

„Já si nic nevymýšlím. Vážně to tak bylo. Šar, prosím tě. Věř mi.“

Alan panikaří, neví co má dělat. Neví, jak mi to vysvětlit. V očích mu plápolá zmatek a zděšení. Prohrabává si vlasy a snaží se uklidnit.

„Šarlot, prosím tě!“

Srdce mi tluče na poplach.

Charles stojí vedle mě a konečně chápe Tinin plán. Mlčí. Přemýšlí nad sebou samým… Něco se v něm změnilo. Chce, aby to tak skončilo?

„Charlesi omluvte mě, ale pro mě tenhle večírek skončil. Ještě jednou děkuji, za pozvání. Bylo to od Vás milé.“ Otáčím se k němu zády a mířím ke schodům.

„Šarlot?“ Alan na mě zdrceně zavolá.

Lehce se natočím, ale do očí se mu nepodívám.

„ Co se týče Vás Alane, nejsem typ, který ztropí scénu, nemusíte se bát poprasku. Jediné o co Vás žádám je…“

„Šarlot, prosím!“ Přistoupí ke mně.

„Nechte mě být.“ Zlomeným hlasem dokončím svou větu a ignoruji jeho prosbu.

„Šarlot!“

Rychlým krokem odcházím. Musím pryč. Musím na vzduch. Musím pryč od Alana Adalberta! Přes slzy nevidím. Rychle vytáčím číslo na taxi a urgentně prosím o superrychlý batmobil.

Alan za mnou vybíhá, ale Charles ho zastaví.

„Alane, nech ji. Nech jí teď osamotě. Potřebuje klid. Teď byste stejně nic nevyřešili“ upřímně promluví.

Alan pěstí praští do zdi. Zachází do pokoje a praští znovu, ale teď už větší silou.

„Vypadni!“ Ani se na Tinu neohlédne.

„Alane…“

„Vypadni Tino, jinak za sebe neručím!“

Pěstí praští znovu až obrazy popadají na zem.

„Alane, uklidni se.“ Tina vstává z postele a jde za ním.

„Otče odveď jí pryč, nebo…“

„Tino, jdi.“ Charles pochopí.

Alan začíná zuřit. Vybuchla v něm bomba a ničí všechno kolem sebe.

Je nepříčetný. Komody a skříně vzteky shazuje na zem a kope do nich vší silou. Věci ze stolu jedním prudkým tahem končí všude poházené. Zbylé obrazy agresivně sundavá ze stěny a nabodává na židli.

„Alane, uklidni se.“

„Nech mě, tati!“

Charles se zarazí. To je poprvé, co mu tak řekl.

„Alane. Vyřešíme to. Hlavně se uklidni.“

„Nic se nevyřeší! Už toho mám dost!“

„Alane!“

„Sakra, já jsem takový idiot! Proč jsem sem vůbec lezl?!“

„Alane, prosím tě, uklidni se. Tímhle si nepomůžeš!“

Alan se na chvilku zastaví. Snaží se uklidnit, aspoň trošku. Je opřený o stůl a zhluboka dýchá. Lehce se natočí a sleduje zoufalou trosku, která se rozpadl život, jeho odraz v zrcadle. Vztek v něm opět vítězí. Bere židli a prudce jí hodí přímo na něj. Zrcadlo se tříští na milion střepů.

„Alane!“

„Nenávidí mě! Tati, ona mě nenávidí! Ale já za to vážně nemůžu! Už nikdy mi nebude věřit!“

Alan propadá panice a po jeho tváři stékají slzy.

Znovu bere do ruky židli a vztekle jí zahodí, co nejdál. Charles k němu pohotově přibíhá a snaží se ho zastavit. Rukama ho ze zadu obejme, tak aby se nemohl hýbat.

„Alane, klid!“

Snaží se mu vytrhnout, ale nejde to. Charlesové sevření je pevnější a pevnější.

Po chvíli klesá k zemi, a Charles také.

Tiše sedí na zemi a Alanovi stéká jedna slza za druhou.

„Klid, chlapečku. Všechno bude dobré,“ konejší ho.

„Nebude. Tati, já bez ní nemůžu být.“

„Já vím, já vím. Věřím ti.“

„Tony, potřebuju tě!“

„Co se stalo?“

„Mohla by jsi prosím přijet?“

„Zníš hrozně. Vydrž do deseti minut jsem tam.“

„Díky.“ Zavěšuji telefon a sleduji, jak se celá klepu.

„Co se stalo?“ Nečeká než otevřu, rovnou vtrhne do bytu, jak vichřice. „Šar?“ sedím na zemi a jsem na dně.

Pomalu si ke mně dosedá a já jí skočím do nárůče. Držím se jí, jak žvýkačka ve vlasech, nechci se pustit.

„Ššš, jen se vyplakej.“

Noc byla dlouhá a proplakaná. Od Alana mi nepřišla žádná zpráva. Nic. Nechápu to. Proč? Proč to udělal?

Ležím v obýváku a jsem přitulená k Tony. Chudák holka, ležíme na malém gauči, až se skoro přidržuje země.

Pomalu vstávám a jdu pro deku, opatrně jí přes ní přehodím a já se klubíčkuji na křesle.

Jenom tak ležím a zírám do tmy. Objímám polštář a v mé hlavě se zobrazují obrázky Alana a Tiny. Její rty na jeho. Nohy omotané. „Taky tě chci“. Slzy mi opět tečou proudem a já nechápu proč se to stalo. Proč mi to udělal? A proč teď? Teď jsme se měli spolu těšit na Šlojmu! Měli jsme usínat jeden druhému v náručí. Měl mi dávat obklady a dělat proti zvracející čaje.

Takhle to nemělo dopadnout! Nemělo! Díky živote! Zase jsi mě profackoval! Kolik ran tam pro mě ještě máš?!

„Teo, je tu Šarlot? Od sedmi rána jsem čekal před jejím bytem, zvonil jsem, ale není tam. Je tu?“

„Jo je, co se stalo?“

„Kde je?“

„Ve Večerníčku. Poklízí tam věci do skř….“

Alan ihned vybíhá.

„Šar,“ tiše promluví a zastaví se u dveří.

Ani se neohlédnu. Dvě hodiny jsem se snažila na sebe napatlat snad tunu make-upu, aby nic nešlo poznat, bojím se, že by to přišlo vniveč. Sakra! Co to si to namlouvám. Nechci ho vidět, jestli se na něj byť jen na chvilku podívám celá se sesypu.

Alan ke mně opatrně přistoupí.

„Šar, promluvme si. Prosím.“

Neodpovídám. Ignoruji ho. Věnuji se povlečení, skříni a brambůrkám.

„Šar, je to nedorozumění. Prosím, mluv se mnou.“

Promne si zoufalý obličej, který je strhanější než kalendář v prosinci.

„Šar, miluju tě. Prosí…“

Zavírám skříňku a odcházím.

„Šar.“

Vezme mě za paži a já se k němu otáčím.

Stále nic neříkám. Pohled směruji k zemi.

„Prosím, mluv se mnou. Řvi na mě, buď naštvaná, vraž mi jednu, to je jedno. Hlavně se mnou prosím mluv. Tina to udělala naschvál. Je to psychopat, udělá cokoli, aby mě dostala zpátky. Věř mi. Nic jsem s ní neměl a ani nikdy mít nebudu. Šar, já…“

Tohle nezvládnu! Tohle nezvládnu! Bolí to.

Vytrhávám se mu ze sevření a mířím přímo za Teou.

Z kapsy vytahuji papír a dávám jí ho na stůl.

Alan jde hned za mnou.

„Omlouvám se Teo, později ti řeknu víc.“

Odcházím.

Tea se naklání k papíru a šokovaně ho bere do rukou.

Teo,

nachytala jsem Alana s Tinou v posteli a aby toho nebylo málo jsem těhotná. Neví o tom, tak mu nic neříkej prosím… Potřebuju klid a popřemýšlet, co dál.

Omlouvám se, ale dočasně končím.

Nezlob se,

Šarlot.

Tea je v šoku. Těhotná. Šarlot je těhotná?Alan a Tina?

„Co tam je?“ Alan ihned reaguje na Teinin překvapený výraz.

„Alane Adalberte! Dejte to okamžitě dohromady!“

„Teo, bylo to nedorozumění. Já s Tinou opravdu nic neměl. Řekla mi, že se jí motá hlava, a pak dělala, že omdlela, spadla a stáhla mě sebou. Vážně to není, tak jak to vypadá,“ Alan už neví, jak se má hájit.

„Alane Adalberte! Okamžitě se o to postarej, než Šarlot udělá nějakou hloupost.“

„Jakou hloupost? O čem to mluvíš?“ zděsí se.

Tea vstává a bere do rukou telefon. Ihned vytáčí mé číslo, ale marně. Telefon mám vyplý. Posílá zprávu.

„Teo? O čem to mluvíš? Jakou hloupost?“

„Alane! Sakra!“ Máchne rukama.

Nic nesmí říct. Do téhle patálie se nesmí míchat.

„Teo, co se děje?“

Z Teiné reakce je čím dál víc nesvůj.

„Alane! Děje se něco! Ale do toho já zasahovat nemůžu. Musíš to s ní vyřešit a rychle!“

„Co? Co s ní mám řešit? Co se sakra děje? Teo, řekni to!“

„Nemůžu. Jdi za ní! Hned!“

Alan na nic nečeká, vybíhá ze mnou.

Nevidí mě, utíká cestou, kterou chodím domů a rozhlíží se, kde může.

Nikde nic. Je zoufalý.

„Takže jedno jablíčko a čokoládová zmrzlina. Je to všechno?“

„Ano, děkuji.“

Nechce se mi domů. Tuším, že tam bude. Sedám si na lavičku a vytáčím Radčino číslo.

„Šarlot, no konečně. Co se do pekla děje? Tea mi volala, celá vyděšená. Je to pravda? Jsi těhotná? Alan tě podvedl?“

Slzy na sebe nenechají dlouho čekat. Jedna se kutálí a druhá doprovází.

„Je. Je to pravda.“

„Co chceš dělat?“

„Já nevím,“ utírám si tvář od slz.

„Necháš si to?“

Na chvíli se odmlčím.

„Šar, neuvažuješ o potratu, že ne?“

Bolestně zavírám oči.

„Já nevím. Vlastně… nevím, jestli jsem připravená na to být svobodná matka. Nejsem ani připravená žít život bez Alana. Děje se toho moc. Je to všechno rychlé. Během chvilky jsem šťastná, jak blecha a vteřinu poté se sbírám ze země. Já…“

„Šar, my ti se vším pomůžeme, hlavně neudělej hloupost,“ pohotově mi skočí do řeči.

„Hloupost? Co je hloupost? Přivést dítě na svět do neúplné rodiny, aby pak strádalo? Žít od výplaty k výplatě? Přežívat?“

„Šar. Je mi to líto, že to tak dopadlo,“ zlomí se jí hlas.„Jak se to vůbec stalo? Myslím Alana a Tinu.“

„Vešla jsem do jeho pokoje a na něm se válela Tina. Toť vše.“

„A jak ti to vysvětlil?“

„Že to celý nahrála. Řekla mu, že se jí motá hlava. Omdlela, on jí chytil a …“

„A o zbytek se postarala ona.“ Doplní mě.

„Přesně.“

„Šar. Vím, že jsi teď přecitlivělá, naštvaná, zoufalá a nevíš kudy kam. Ale! Ruku na srdce. Zkus uvažovat normálně. Vážně si myslíš, že by tě opravdu podvedl? Celou dobu o tebe bojuje, v televizi všem oznámil, že si tě chce vzít, paměť se mu vrátila díky tobě. Vždycky stál na tvé straně ať se dělo, co se dělo. Vzdal by se kvůli tobě všeho, položil by život. Opravdu si myslíš, že ti lže?“

Zhluboka se nadechnu.

„Já nevím, jsem zmatená. Jsem v háji.“ upřímně odpovím.

„Šarlot, nelže. Znáš Tinu. Opravdu je všeho schopná. Vždyť si kvůli ní skončila i na polici, vyštípala tě z práce, Alanovi lhala během jeho ztráty paměti. Tohle je už jen třešnička na dortě. Hlavně se uklidni a popřemýšlej o tom. Nedělej blbosti.“

„Ještě mám čas. Potřebuju být na chvilku v klidu a nechat si to projít hlavou.“

„Jasně, odpočiň si a pak mi dej vědět, ať se rozhodneš jakkoli, ano?“

„Jo, jo.“

„V pátek mám tu oslavu narozenin. Dorazíš?“

„Jasně, že jo. Nenechám si ujít tvou dvojitou občanku, neboj se,“ posmutněle se usměji.

„To jsem ráda, třeba ti to pomůže.“

„Uvidíme. Budu končit, Radu.“

„Dobře. Drž se, Šar. Mám tě ráda.“

„Já tebe, pa.“

Slunce na mě pálí a kolem mě poletují všelijaké myšlenky a otázky.

Mám mu věřit? Lhal mi? Mluvil pravdu? A co Šlojma?

Všechno se ve mně pere. Srdce mi říká, že by mě nepodvedl. Může za to to hovězí, nahrála to. Ale rozum je na pochybách. Je to chlap. Nebylo by to poprvé, co by mě někdo podvedl i přesto, že jsem si myslela, že je všechno v pořádku. Jenže tohle je Alan. Alan Adalbert, můj vysněný muž. Ale je opravdu takový nebo ho tak vidím jenom já? Jsem jenom oblouzněná, nebo to tak je?

Bolestně zavírám oči.

Sakra, blbá láska.

„Tady jsi. Hledal jsem tě všude.“

Alan stojí přede mnou a je celý zadýchaný.

„Šarlot,“ kleká si ke mně a dívá se mi do očí.

Jeho pohled je bezradný, smutný, žalostný, strhaný, beznadějný.

„Nic neříkej, Alane. Dej mi čas. Musím si to všechno srovnat v hlavě. Musím se uklidnit, ale ještě na to nemám.“

Pomalu vstávám a odcházím.

Alan zavírá oči. Sedá si na mé místo na lavičce a rukama si zakrývá obličej.

Ploužím se, jak slimák. Nikam nepospíchám.

Sakra, Šarlot, prober se! Tohle nejsi ty. Se vším se umíš poprat. Uvažuj. Uvažuj! Vážně by to udělal? Po tom všem?

Telefon se rozezní. So what if it hurts me? So what if i break down?

Neznámé číslo, kdo to k čertu je?

„Šarlot Niklová, prosím?“

Nikdo se neozývá.

„Halo?“

Osoba na druhé si nahlas odkašle.

„Dobrý den, Šarlot. Tady… tady… Charles.“

Oči mi vystřelí.

Charles Adalbert?!

„… Dobrý den. Charlesi. Potřebujete něco?“ rozpačitě reaguji.

„Šarlot. Jsem teď na služební cestě, ale kdyby to šlo jinak, sešel bych se s Vámi. Já…“

Proč mi volá? Chce mi oznámit Tinin návrat? Chce se mi vysmát?

„Jde o Tinu.“

A je to tu.

„Charlesi, Tina mě nezajímá. Jestli mi chcete připomenout…“

„Šarlot, vyslechněte mě prosím.“

Odmlčím se a on také.

„Víte… nerad to říkám. Ale opravdu to bylo nahrané. Na tu oslavu jsem Vás oba pozval jenom kvůli Tině. Měla něco v plánu už od začátku a já na to přistoupil. Pochopte, už od mala těch dvou byla moje vidina taková, že spolu zůstanou… I když vím, že Tina není zrovna ta pravá. Jenže, když jste mluvila o tom, že bych byl děda, ta Vaše řeč o smíchu a vůbec o tom, že si hraju na snoba. Něco se změnilo. Šarlot, omlouvám se. Nesnášel jsem Vás, ale díky Vám jsem se změnil. Nechápal jsem, jak jste to udělala u Alana, ale teď už to chápu… Máte srdce na pravém místě a s nikým to jen tak nevzdáte, jako jste to udělala se mnou. Představte si, že mi Alan řekl tati. Tohle slovo léta nepoužil.“

„Charlesi, co tím chcete říct?“

„Šarlot, věřte mu. Bez Vás je na dně. Miluje Vás celý svým srdcem i duší. A pokud jde o mě, máte mou plnou podporu a ještě jednou se omlouvám za to všechno. S Tinou jsem ukončil veškeré vztahy, jak pracovní, tak soukromé. Ta ženská se nezmění a až teď to všechno vidím. Děkuju, že jste mi otevřela oči.“

Máme jeho plnou oporu?

„Charlesi, děkuji, že jste mi zavolal. Opravdu si toho vážím… Jenže všechno kolem Vaší rodiny je moc složité, komplikované. Je toho na mě moc, kord, teď když jsem…“

Sakra. Pohotově si odkašlu.

„Potřebuji čas. Potřebuji se vzpamatovat. Tina, Vy, ztráta paměti, všechny ty lži a podrazy…

„Chápu to. Máte času kolem chcete. Jen… dejte naší rodině ještě jednu šanci. Jako to udělal Alan se mnou. Už nic nebude, jako předtím, to Vám můžu slíbit. Má největší priorita je, aby byl Alan šťastný, a vím, že bude, jenom když bude s Vámi, Šarlot.“

„Musím si promysle, Chalersi, děkuji, že jste zavolal.“

Zavěšuji telefon a nevím, jestli se mám smát nebo brečet. Nevím co mám dělat. Už zase!

Šarlot, co by jsi normálně teď udělala? Jak by jsi to řešila? Představ si, že se nic neděje. Máš chladnou hlavu Co by jsi dělala?

Šla bych se opít! Šla bych se opít a šla bych pod stůl. Paráda, tohle mi asi neklapne. Teď si můžu, tak akorát na malinovku nebo džus. Opravdu povzbuzující představa. Takže plán B. A plán B zní? … Jdu spát! Tohle nemá cenu.

Konečně jsem u svého vchodu. Vybírám poštu a vybíhám schody. Tyhle změny nálad jsou neuvěřitelné. Nemůžu si pomoct, ale musím se usmívat. Byla to lež. Všechno to byla lež. Zvrácená, nechutná, neodpustitelná, ale hlavně lež.

„Postýlko, postýlko, já tě miluju.“ Padám do ní a zapínám televizi. Přisunu si k sobě poštu a nezáživně odděluji blbosti od přínosných věcí.

„Leták“ odhazuji na pravo. „Další leták,“ na pravo. „Složenka, blbost,“ na levo. „Leták,“ na pravo. „Dopis. Dopis?“ zaseknu se nad ním. Žádná adresa, žádný odesílatel, pouze Šarlot. Šarlot psané Alanovým písmem.

I hned ho otevírám.

Za prvé, jsi jako splněný sen,

za druhé, chci být s tebou jen.

Za třetí, zlato je jasně vidět, že jsi pro mě jediná a

za čtvrté, zopakuji kroky jedna až tři.

Za páté, dokážu, aby ses do mě zamilovala a

až budu budu hotov, začnu zase od začátku.

Proč vypadáš tak smutně?

V tvých očích jsou slzy, pojď, přijď ke mně.

Nestyď se plakat, nech mě nahlédnout do tvého nitra.

Protože, já jsem viděl i tu temnou stránku.

Když na tebe padne noc a nebudeš vědět, co dál,

nic k čemu se přiznáš mě neodradí od mé lásky k tobě

Budu stát při tobě.

Stojím při tobě.

Nedovolím nikomu, aby ti ublížil.

Stojím při tobě.

Tak, když jsi naštvaná, rozčil se, nedrž to všechno v sobě.

Pojď a mluv se mnou.

Hej, skrýváš něco?

Taky se rozčílím, jsme si hodně podobní.

Když stojíš na křižovatce a nevíš kterou cestou se dát

nech mě tě vést, protože ikdyž jsi na tom špatně

Stojím při tobě.

Stojím při tobě.

Nedovolím nikomu, aby ti ublížil.

Stojím při tobě.

Vezmi mě do tvé nejtemnější hodiny a já tě nikdy neopustím.

Stojím při tobě.

A když na tebe padá noc lásko, a ty se cítíš úplně sama.

Nebudeš úplně sama, stojím při tobě.

Prasknul kohoutek a já vytápím sousedy. Jedna slza za druhou se mi valí po tváři a nedokážu je zastavit. Poznávám je. Obě dvě je poznávám. Přepsal úryvky mých oblíbených písní. První úryvek je z písně, kterou mi zpíval, tehdá u něj doma a ta druhá? Druhá patří k mým oblíbeným I´ll stand by you.

Jak to že si ji pamatuje? Zoufale se usmívám a jsem celá rozmáčená.

Co mám dělat? Zabořím hlavu do polštáře.

Týden uběhl podle postelového scénáře, jen ne z té zvrhlé, příjemnější stránky. Tedy pokud se nepočítají zmrzlinové dýchánky. Jsem přesvědčená o tom, že to byla lež, jsem přesvědčená, že se to všechno Tině vrátí. A jsem přesvědčená, že se Alanovi budu muset omluvit. Jenže… představa Tininých rtů přisátých na Alanovi mi přivádí neštovice. Vždycky se ošiji a všechno mě svědí. Mám chuť na sebe vylít desinfekci, i když jsem s ní nic neměla.

Jenže jak to napravit? Jak se k němu mám teď chovat? Nevěřila jsem mu a to mu určitě taky ublížilo. Jednala jsem přehnaně, ale… ale co jsem měla dělat, když jsem je spolu načapala v posteli? Zavyji, jak pes na měsíc a promnu si čelo.

„Ach jo.“

Něco vymyslím! Musím!

Oslava narozenin jede v plném proudu. Je úžasná. Všude samé balonky, plakáty a já si připadám, jak na šílených amerických párty pro děti. Jen ten klaun tu chybí.

„Tak co líbí?“

Radka za mnou přiběhne a její nálada je odzbrojující. Svým úsměvem by oslnila i lampičku v temné místnosti.

„Líbí? Je to skvělý, přesně tvůj styl,“ zazubím se.

„Tím si chtěla říct co?“ hodí po mně obočím.

„Nic, jen že ti chybí ještě tohle?“ usměji se a podávám jí své dárky.

Radka se rozzáří ještě víc. Miluje dárečky. Ihned mi je bere z rukou.

„Šar, můžu je otevřít?“

„Proč se mě ptáš, když už to děláš“ hraně se na ní zamračím. „Jsou tvoje, jen otevírej.“

Trhá obal prvního dárku, toho menšího. A úsměv má od ucha k uchu. V balíčku je princeznovská stříbrná korunka a šerpa s nápisem „Je čas žít:o)!“

„Šar to je úžasný.“

Během chvilky si všechno nasadí a pouští se do druhého dárku. Je trošku větší než první.

Pomalu jí otevírá a zvědavě se na mě podívá. Obal je pryč.

Radka stojí, jak omráčená. Slza dojetí se jí kutálí po tváři a jednou rukou si zakrývá pusu.

„Šar. To je.. to je..“

Otevírá album a prohlíží si jednu fotku za druhou. Fotky provází naše setkání i setkání s Michalem. Naše trampoty, oblíbené hlášky, texty písní, neuvěřitelné i uvěřitelné momentky, o kterých ani neví a prázdné listy na doplnění. Dalo mi to práci všechno sehnat, ale snaha se vyplatila. Za ten její výraz to stojí.

„Děkuju, Šarlot. Tohle je ten nejúžasnější dárek, který jsem kdy dostala,“ skočí mi do náruče.

„Nemáš za co“ dojatě se na ní podívám.

„Michale, pojď sem“ hned na něj zavolá a chce se pochlubit. Michal přibíhá a šťastně se na mě usmívá.

„Ahoj, Šarlot. Jsem rád, že jsi dorazila. Jak ti je?“

Radka se zhrozí.

„Sakra, Šar, promiň, ani jsem se nezeptala.“

„To je dobrý, Radu, dneska to je tvůj den“ chápavě se na ní usměji. „Mám se dobře a dál to nechci rozebírat, ano?“

Oba se na sebe podívají pohledem, který mluví za sebe. Tahle odpověď se jim vůbec nelíbí.

„No tak,…“

„Ne, ani slovo.“ Odseknu.

„Dobře.“ Radka nedobrovolně procedí mezi zuby. „Miško, podívej…“

Oslava je opravdu luxusní a dokonce přišel i ten klaun.

Dobrá nálada se šíří všemi směry a na mě dokonale působí. Všichni pobíhají, smějí se, popíjí a baví se. Tuhle atmosféru miluji, žádné problémy, žádné hledaní řešení, zkrátka relax. Jen to počasí by se mohlo zlepšit. Vypadá to, že se každou chvíli rozprší a celou tuhle zábavu pokazí. A pokud jde o Šlojmu. Také se mu moc nezamlouvá. Je mu z něj trochu blivno, takže to nejspíš odskáču já.

„Šarlot?“

Ztuhnu.

„Jak se máš?“ pomalu ke mně přistoupí a já jsem celá zkoprnělá.

„Pro tebe“ podává mi skleničku se šampaňským a já z té vůně zezelenám.

„Promiň.“ Skleničku odkládám a rychlým krokem odcházím na toaletu.

„Šar, já už nevím, co mám dělat.“ Alan bolestně sykne a pěstí jemně praští do stolu.

„Tak jo, Šar. Uklidni se. Musíš si s ním promluvit a musíš se vyhnout šampáňu.“ Mluvím sama na sebe do zrcadla a zhluboka dýchám. Lehce si prsty pročešu vlasy a nadechnu se ještě jednou.

„Fighting!“

Vycházím ven, ale Alana nevidím. Rozhlížím se, ale nikde není. Za to si všimnu nově naservírovaného stolu s krevetami. Mořské plody miluji, ale krevety? Krevety!

Jak takové škvrně může být silnější, jak já? Nemůžu odolat. Mířím přímo k nim a začínám se ládovat.

„Od kdy jíš krevety?“ Michal se na mě pobaveně podívá.

„To já ne.“

„Šar, je tu Alan, nechtěla bys sis s ním promluvit?“

„Chtěla… musím. Ale při první příležitosti jsem si musela odskočit,“ trapně se zazubím.

„Je mi to jasné. Ještě, že tohle období máme s Radkou za sebou. Šar, nezlob se na mě, ale teď by měl po tvém boku a pomáhat ti. Když jsem viděl Radku, jak z toho byla strhaná, trhalo mi to srdce. Když si představím, že jsi na to sama a prožíváš, co prožíváš…“

„Miško, v klidu. Všechno zvládám v pohodě. Vážně nepotřebuji něčí pomoct, a…“

„Stará Šarlot se vrátila. Alan si na to párkrát stěžoval, stále říka…“

„Vždyť on je to samé. Také si věci dělá po svém,“ ihned na něj vystartuji.

„Jste oba stejní. Stěžujete si na stejné věci a přitom ani jeden z vás s nimi nepřestane.“

Zavrčím.

„Nevíš, kde je?“

„Nevím. Někde tu bude. Možná, že šel za Radkou, ta tu taky někde pobíhá.“

„Hm. Jen co tady s tím skončím, půjdu za ním.“

„Dobře a klidně se láduj, máme toho ještě dost, a kdyby ti snad něco chybělo tamhle je rybník, určitě si nějakou rybku ulovíš. Vypadáš, jak medvěd, který týdny nejedl,“ pobaveně mě popíchne.

„Ha ha.“ Hraně se načertím.

Dívám se všude. Sjela jsem i prostor pod ubrusem, ale nikde není.

Ach jo, zrovna, když mám odvahu, tak si tady někde poletuje, jak včelka na louce. To je jako naschvál!

Jak já to jenom dělám, hledám hledám a vždycky skončím u nějakého stolu s jídlem. Ty stoly na mě působí, jako magnet. Mé kroky míří k barbecue. Uždíbnu si kousek masa a namáčím do výborné omáčky. Celá se olizuji. Jak by řekl Barney z Jak jsem poznal vaší matku, je to legendární.

„Hledala jsi mě?“

Trhnu sebou a otáčím se.

„Co?“ vyplašeně reaguji.

„Michal říkal, že jsi mě hledala.“

„Ne, nehledala jen… jen jsme se o tobě bavili… Nic víc.“

„Takže nehledala,“ zklamaně konstatuje. „Tak já půjdu.“

No tak, Šar. Chceš se omluvit. Co to do tebe zase vjelo? Blblý hormony.

„Počkej.“

„Ano?“ přimhouří oči a lehce se usměje. Do ruky bere ubrousek a nakloní se ke mně.

„Co to děláš?!“

„Máš tady trochu omáčky.“

„Co?“ ruku mu odstrčím. „Kde?“ utřu si jeden koutek.

„Vlastně všude, Šarlot. Kde se v tobě ten apetit vzal? Celý den tě pozoruji a od stolů ses odtrhla asi tak na pět vteřin,“ podivně mě sleduje. „Měl bych ti pořídit bryndák.“

Co to má znamenat? Celou dobu si mě snaží udobřit a teď si ze mě dělá srandu? Jsem snad v paralelním světe, kde je všechno obráceně? Neběhá tady někde Teleblbís? Šarlot jsi na párty třicetiletý ženský s klaunem, i Teletabís tu může být. Debatuji sama se sebou.

„Bryndák? Vtipné. Ten by jsi rozhodně pořídit měl, ale ne mě!“ ironicky se usměji.

„Chceš říct, že jím, jako prase?“ baví se dál.

Úsměv mi mizí.

„Co? Prase? Není to trochu silný výraz, na to, že jsi přede mnou málem lezl po kolenou?! To chceš, říct, že já jím jako prase?!“

No to snad není možný? Chci se mu omluvit a on na mě srovnává s prasetem.

„Nelezl jsem před tebou po kolenou a ani lézt nebudu. Šarlot, já s tím nemám nic společného! Kolikrát ti to mám říkat!“

„Tak proč si s ní byl ve tvém pokoji? Šel si jí ukázat sbírku medailí nebo ti chtěla utřít prach?“

„Chtěla o něčem mluvit. Kdybys mě vyslechla, tak…“

„A tak jste museli do pokoje. Paráda. Nechápu, jak ti to nemohlo dojít? Na tohle by skočil tak maximálně Mr. Bean a i o tom bych pochybovala!“

Sakra, tohle jde špatným směrem, hormony mi bezdůvodně pracují a já se vytáčím, jak vrtule.

„Vtipné. Nicméně, i žížala Julinka by měla rozum a věděla by, že Tině nemá nic věřit, když už by k něčemu takovému došlo.“

„Skvělé, byla jsem prase, a teď jsem žížala. Jaké zvířátko máš ještě v plánu. Chceš plánek Zoo pro inspiraci?!“

„Šarlot, co to s tebou je? Bezdůvodně se vytáčíš. Chtěl jsem s tebou v klidu mluvit, ale zatím mi to přijde, že jsem na bitevní poli.“

„Sory, hormony, já za to nemůžu!“ zašklebím se na něj. „Víš, co? Radši se mnou vůbec nemluv. Bude to tak…“ A sakra. Šlojma se zlobí.

„Kam jdeš?“ Vytřeští oči nad mým ústupným manévrem.

„Do toho ti nic není,“ odseknu a popoběhnu na záchod.

Je to tu a přišlo to v pravou chvíli. Nebe se zatahuje a začíná pršet. Jsem rozpálená do běla a divím se, že nejsem zahalená do mraku páry.

„Vážení, jestli nechcete tancovat mezi kapkami deště, přesuneme se dovnitř.“

Radka informuje hosty a dav se řití do nově postaveného patrového domku.

„Radu, já půjdu.“

„Už? Není ti dobře?“ starostlivě si mě přeměří.

„Mě je skvěle, ale Šlojma hlásí večerku.“

„Je mi to jasné. Jo a Šarlot? Promluvili jste si?“

„Ani ne, hormony mi pracují. Asi na to budu muset jít pomaleji. Spíš jsem ho speskovala, než abych se omluvila. Zkusím to zítra.“

„Ty jsi trdlo. Okey. Počkej tu. Řeknu Michalovi ať tě hodí domů.“

„Ne, ne. To je dobré, potřebuji se uklidnit. Jsem, jak papiňák a teď je vhodná doba mě hodit pod studenou sprchu.“

„Šar, ale vždyť strašně prší.“

„To je dobré, mám to kousek a je teplo. Budu v pohodě, neboj.“

Líbnu jí na tvář a odcházím.

Přesně tohle jsem potřebovala. Kašlu na to, že budu rozmazaná, tvář nastavuji dešti a náležitě si to užívám.

„Můžete mi vy dva říct, co se sakra děje?“

Radka s Michalem se na sebe rozpačitě podívají.

„Co to s ní zatraceně je? Chápu, že je na mě naštvaná, ale že se bude chovat takhle? Kdyby mohla vezme si nastřelovač hřebíků a celého mě prošpekuje. Celý den se tady láduje a pak utíká na záchod. Já to nechápu.“

Michal si promne čelo.

„Ty jsi… Vážně ti to ještě nedošlo?“

„Miško, nedělej to!“ Radka na něj vyštěkne.

„Zlato, podívej se na ně. Oba to jsou telata! Jestli to necháme, tak jak to je, tak se nepohnou z místa. Budeme mít protézy, chodit budeme o berlích a furt budeme řešit je!“

„Lásko, ale tohle je jejich věc. Mimo to, tohle by mu měla říct, Šarlot. Nepleť se jim do toho.“

„Co mi má říct, Šarlot?“ Alane se na ně podezřele podívá.

„Šarlot, nás zabije!“ Radka rezignuje a máchne rukama.

„Nezabije, my mu nic neřekneme. On na to totiž přijde sám.“

Michal se zhluboka nadechne a položí ruce na Alanové ramena.

„Alane, nejsi takový tatar. Určitě na to přijdeš sám.“

„O co tady jde?“ zmateně se na něj podívá.

„Zopakuj, co jsi řekl ohledně Šarlot?“

„Co?“

„Zopakuj, co jsi řekl.“

„Hele, řekni to na rovinu. Na tyhle hry nemám náladu.“

„Je to tatar! Fakt jantar.“ Michal protočí oči. „Sakra, Alane. Znáš Šarlotiny stravovací návyky. Jí jak prase…“

„To jsem jí taky řekl, a víš co? Seřvala mě. Všechno spatlá dohromady, nechápu, jak to její žaludek může strávit. Je jak kyselina.“ Pousměje se nad tou myšlenkou.

„Nepřijde ti divné, že jí ještě víc a odbíhá na záchod.“

„No to mi právě divné přišlo! Je bílá, jak stěna. Došlo mi, že jí není dobře.“

„Furt nic? Nic ti nedochází?“

„Co mi má dojít?“

„Alane,“ zapojí se Radka. „Chvíli je v pohodě a pak štěká, jak pes. Nálady se jí mění, jak barvy na duhový kuličce. Furt nic?“

„Co se mi snažíte říct?“ Stále nechápe a zmateně hledá odpovědi.

„Alane, zopakuj všechno, co jsme řekli.“

„Je náladová, až moc jí a zvra…“

I kdyby snědla koně zkříženého s Lochneskou, nikdy by jí blbě nebylo… Oči vystřelí.

„Ona… Ona?“

„No konečně“ naráz si oddechnou.

„Počkejte, to myslíte vážně?“

„Jo“ Radka se rozzáří.

„Budeš táta, Alane.“ Michal jí provází.

Alane na ně zírá, jak vyplašený králík.

„Proč, proč mi to neřekla?“

„Chtěla ti to říct po tom večírku, jenže…“

„Kde je?“ alarm v něm houká na plné obrátky.

„Odešla.“ Radka se na něj nejistě podívá a skousne si ret.

„Kam? Vždyť prší…“

„Domů, říkala jsem jí…“

Nečeká na odpověď, rychlostí formul F1 vbíhá do deště.

Lážoplážo se procházím, nastavuji náruč každé kapce, která na mě dopadá a cítím se skvěle. Studené kapky na mě mají čarovný vliv. Jako by mě každá kapička uklidňovala a uvolňovala každou část mého těla. Uvolňují mě až tak moc, že mám halucinace. Připadá mi, že volají mé jméno… a mají Alanův hlas?

Nejistě se zastavím. Že by vadné krevety? Já myslela, že se to děje jenom u ústřic?

„Šarlot?“ Alan za mnou dobíhá.

„Alane? Co tu…“

„Co to sakra děláš?“

„Já? Co tě tak překvapuje, srovnával jsi mě s žížalou a ty přeci v dešti vylézají. Tak co se tak blbě ptáš,“ odseknu.

„Zbláznila ses?!“

Běží za mnou takovou dálku a teď mě chce komandovat?!

Otáčím se a vzteklým krokem odcházím.

„Šarlot.“

„Starejte se o sebe Alane Adalberte!“

„To nemůžu!“

„Ale můžete, máte mou plnou podporu!“

Rychlým krokem se mu snažím utéct, ale jde stále za mnou.

„A co svolení toho malého?“ zastaví se.

Vlasy má mokré a pletou se mu na čele. Celý promáčený stojí a čeká na mou reakci.

Jsem přibitá k zemi.

Stojím, jak zapíchlé vidle. Jak tvrdé y.

Alan mě pomalu obchází a postaví se přímo přede mě.

„Šarlot…“

Kapky nám stékají po tváři a naše pohledy jsou semknuté.

Opatrně mi srovná mokré pramínky vlasů, které mi lemují tvář a přitom mě pohladí.

„Šarlot…“ lehce se usměje.

Tolik lásky jsem v jeho hlase a pohledu ještě nikdy neslyšela ani neviděla. Je to vůbec možné?

„Šarlot . Začneme znovu. Začneme od začátku. Jen ty, já a to malé.“

„Ccc,“ trhnu sebou. „A kdo říkal, že je tvoje? Třeba k sobě taky pouštím lidi, aby mi utřeli prach.“

„Šarlot, nepokoušej mě“ hraně se zazubí.

„Nepokouším!“

Vytrhnu se s jeho náruče, ale jeho pohyby jsou rychlejší. Ihned si mě přitáhne zpátky a naklání se k polibku. Hlavou cuknu. Marný pokus. Hbitě následuje mé rty a i přes můj odpor, se dočkají svého. Líbá mě, jak nikdy předtím… Jak nikdy před tím. Chvíli se bráním, ale dlouho to netrvá. Nedokážu se už dál ovládat. Nehty mu zarývám do zad a v dsšti se mu poddávám celá.

„Alane Adalberte, z celého srdce tě nesnáším.“

„Šarlot Niklová, z celého srdce tě miluju.“

„Milé přítelkyně, kterým bylo ublíženo láskou.

MY jsme ty nejkrásnější květiny.

Ty bolestivé zkoušky,

kterými nás život poukouší, nám pomáhají vybrat si toho,

který si nás zaslouží a bude si nás vážit tak,

abychom díky jeho lásce mohly vykvést do barev,

které rozzáří celý náš svět.

Život nezapomíná, jen nás nechává na pochybám.

Rád si zahrává a s námy si pohrává.

Nevzdávejte se lásky, nevzávejte se snů.

Jednoho dne zjistíte,

že Vám život už připravil toho nejúžasnějšího člověka.

Osobu, která čeká na Vaše srdce,

které na něj z dálky nedočkavě mává.“

DOSLOV

O půl roku později.

Ben a Jerry. Ben a Jerry. Já už to nevydržím. Nevydržím!

Potichu vstávám z postele. Je půl dvanácté a já mám chuť na zmrzlinu. Na zmrzlinu Bena a Jerryho!

„Kam jdeš?“ Alan se převrací v posteli a neujde mu můj odchod.

„V klidu lež.“ Nervózně odseknu. Hormony si se mnou dělají, co chtějí. A právě teď netouží po ničem jiném než po čokoládové zmrzlině Bena a Jerryho. Nemůžu myslet na nic jiného. V hlavě mám jen zmrzlinu, zmrzlinu, zmrzlinu.

Oblékám se do lehkého svetříku a odcházím z ložnice.

„Šar?“ Alan se celý rozespalý posadí. „Kam jdeš?“ zeptá se ještě jednou a doufá v odpověď.

„Jdu ven. Spi dál.“

„Ven?“ divý se nad mou odpovědí. Podívá se na hodinky a hledá souvislosti.

„Je půl dvanácté. Proč chceš jít ven?“

„Mám chuť na zmrzlinu.“

„Na zmrzlinu?“

„Hm.“

„Žádný problém.“

Vstane z postele a odvádí mě do kuchyně.

„Podívej, nikam nemusíš. Tady jednu máme.“ Otevírá mrazák a podává mi čokoládovou zmrzlinu v kelímku.

Hořce se na ní podívám a cítím své nervy. Začínají pracovat.

„Alane, já nechci obyčejnou zmrzlinu. Já chci Bena a Jerryho. Chci belgickou zmrzlinu od Bena a Jerryho.“ Držím se na uzdě, ale mám chuť křičet.

„Bena a Jerryho? Beruško, v tolik hodin ji neseženu. Dej si zatím tuhle a zítra ráno si klidně přivstanu a hned ti ji koupím, ano?“ vlídně se na mě podívá.

„Alane, nechci být protivná,“ zhluboka dýchám. „ Ale já mám chuť na Bena a Jerryho! To se v těhotenství stává. Když máš na něco chuť nemůžeš myslet na nic jiného. Jediné na co teď myslím je čokoládová zmrzlina od Bena a Jerryho!“

Drž se, Šar, nebuď na něj nepříjemná. Nebuď nepříjemná. Nemůže za tvoje chutě.

„Šar, uklidni se.“

„Ne, Alane, to nejde! Musím ji mít. Jdi si lehnout. Někde jí seženu.“

„Šar…“

Na nic nečekám. Otáčím a v pyžamu vyrážím ven.

„Sakra!“ zakleje a vybíhá za mnou.

V autě objíždíme všechny otevřené prodejny, ale nikde nic.

„Šar, tuhle zmrzlinu jen tak nemívají…“

„Ty ji máš v restauraci.“

„Mám, ale…“

„Tak pojedeme k tobě.“

„To jsou dvě hodiny cesty. Než tam dojedem už nebudeš mít chuť a já nespíš hlavu, protože mi z tebe vybouchne nebo budeš rychlejší a utrhneš mi ji.“

Sakra.

„Alane, já chci čokoládovou zmrzlinu od Bena a Jerryho. Omlouvám se, že jsem protivná, ale je to silnější než já.“

„Šar, já to chápu, ale…“

„Zastav.“

„Co?“

„Zastav! Támhle je nějaká restaurace.“

„Šar, je zavřená.“

„Svítí se tam, určitě nebude.“

„Fajn.“

Zavřeno. Zavřeno?!

„No ne, jak je to možné? Ono je zavřeno? Jak si to mohli dovolit. Celý svět chce ve dvanáct večer zmrzlinu a oni si jen tak zavřou?“ Začíná si ze mě utahovat.

„Alane, tohle není vtipné. Já chci čokoládovou…“

„Zmrzlinu od Bena a Jerryho. Já vím. Já vím. Ale v tuhle dobu jí Šarlot neseženeme!“

Načepířeně od něj odvrátím zrak a ruce zkřížím.

„Tamhle!“ Naděje se ve mně opět probudily.

„Co?“

„Tamhle. Restaurace. Vcházejí tam lidi. Vypadá luxusně, určitě jí tam budou mít.“ Mé srdce jásá.

„Šar, jsme v pyžamu,“ rozpačitě se na mě podívá.

„A?“

„Nemůžeme jít v pyžamu do přepychové restaurace.“

„Ale co když tam mají Bena a Jerryho?“

„Šar…“

„ Půjdu tam sama!“

Alan je rozpálený do ruda a já také. Díváme se na sebe pohledem kdo z koho.

Kašlu na to. Musím mít zmrzlinu! Vystupuji z auta.

Alan zhluboka dýchá a podrážděně zavírá oči. Už jen dva měsíce, dva měsíce a bude to zase moje Šarlot. Jen dva měsíce! Snaží se uklidnit.

Od té doby, co si Rebeca začala pohrávat s mými nervy, chutěmi, náladami, žaludečními nevolnostmi jsem, jak neřízená střela. Chvíli jsem milá, jak andílek a vzápětí je ze mě psychopat. Sama se v sobě nevyznám.

Alan praští dveřmi a jde za mnou.

„Šarlot! Nemůžeš tu chodit sama!“

„Nepřeháněj.“ Máchnu rukama.

„Co chceš dělat? To tam chceš jít takhle?“

„Přesně to mám v plánu!“

Jsem mírně nesvá. Lidé na nás zírají, jak na individua. Myslím, že kdyby vedle nás přistálo UFO, stále bychom byli v centru dění my.

Nejistě se na Alana usměji. Vypadá vtipně, tuším, že by nejradši někomu vyrval lžičku z ruky a pak by se snažil prohrabat pod zem. Myslím, že se i potí.

Číšník si nás změří pohledem a nadzvedne obočí.

„Co Vám mohu nabídnout?“

„Belgickou čokoládovou zmrzlinu Bena a Jerryho. Dvakrát prosím.“ Alan ihned odpoví.

Zářím, jak sluníčko. Už se nemůžu dočkat.

„Je to všechno?“

„Ano, hlavně nám ji přineste a hromadu.“

„Už je má paní spokojená?“ Otočí pohled na mě a všimne si mého výrazu.

„Hm.“ Kývnu a úsměv mám od ucha k uchu.

„Prosím, Vaše zmrzlina.“ Číšník se během chvilky vrací.

Olíznu si rty a už se na té rozkoši nemůžu dočkat. Okamžitě nabírám velkou porci na lžíci a vkládám jí do úst.

Zvuky, které ze mě vychází jsou alarmující. Orgasmus proti nim je pouhý slabý odvárek.

„Šar, ztiš se trošku. Ještě si budou myslet, že tady s tebou něco z pod stolu dělám.“

S další lžící zasténám znovu a uspokojeně se na Alana podívám. Jsem v pyžamu, celá zapatlaná od zmrzliny a jsem v extázi.

Alan mě nespouští z očí. Na jeho tváři se zračí úsměv a v jeho očích štěstí. Nemůže ode mě odtrhnout oči. Nemůže se vynadívat na ženu, kterou miluje, která pod srdcem nosí jeho dítě a která je… no prostě svá.

„Ty si nedáš?“ Konečně začnu vnímat okolí i Alana.

„Počkej…,“ něžně promluví, nakloní se přes stůl a jedním prstem mi utírá zmrzlinu z koutku. Rozpačitě se uculím.

„Nechutná ti?“

Stále mě sleduje a zmrzliny se ani nedotkl.

„Chutná, jen…, ale nic.“

„Jen co?“ chci znát odpověď.

Co by Šarlot. Myslím, že není nadšený z tady toho všeho. Zvracíš kde můžeš, protivná si, jak komár v noci, jsi vzteklá, vznětlivá, jak výbušnina a teď jsi ho ještě donutila jít do luxusní restaurace v půl jedné ráno, v pyžamu, jenom kvůli zmrzlině. Musí mě nesnášet!

„Jsem hrozná, viď?“ nahlas vzdychnu a zoufale se na něj podívám.

Alan se usměje a vstane ze židle. Dosedá si vedle mě a v jeho výrazu, pohledu je nekonečno něhy a lásky.

„Vůbec, ne. Jsi dokonalá, Šarlot. Od té doby, co jsem tě potkal se všechno změnilo. Byla jsi krásná, chytrá, zábavná, svá. Byla jsi dokonalá. Jenže pak jsem tě poznal víc a i teď tě stále poznávám. Vidím tvou druhou stránku. Tvůj hněv, umíněnost, tvrdohlavost, výkyvy nálad, občasnou hloupost, pomstychtivost…“

„Chceš mě urážet?“

„Viděl jsem, jak křičíš bez důvodu, hádáš se bez příčiny. Šar, vidím, jak tloustneš, byl jsem svědkem tvého zvracení a nemysli, že mi nedošlo, že jsi odhodila snídani do mého oblíbeného trička…“

„Neměl si být na záchodě, tak dlouho!“

„Šar… moje láska se nezměnila. Nemiluju tě navzdory tomu všemu, miluju tě právě kvůli tomu všemu. A miluju tě pořád víc a víc.“ Láskyplně se usměje a něžně mě políbí.

„Miluju tě, Šarlot Adalbertová.“